Spojené státy roku 2036 už ani zdaleka nejsou takovou velmocí jako dřív. Zmítá jimi ekonomická i politická nestabilita, násilí a terorismus. Všudypřítomný rozklad ještě navíc urychluje fakt, že většina obyvatel je závislá na vysoce návykové droze zvané Flashback. Ta svým uživatelům umožňuje znovu si prožít nejradostnější a nejlepší zážitky.

I bývalý policista Nick Bottom tráví ve flashbackovém opojení takřka veškerý svůj čas. Chce si takto připomenout chvíle strávené s milovanou manželkou, která zahynula při autonehodě. Jednoho dne dostane Nick i přes svůj zbídačený stav nabídku spolupráce, a to přímo od mocného japonského magnáta Nakamury, jehož syn byl před šesti lety brutálně zavražděn. Ani během tak dlouhé doby se nepodařilo zjistit, kdo za tímto ohavným zločinem stojí. A právě Nick se o to nyní má pokusit znovu – vždyť právě on tenkrát vedl vyšetřování a má mnoho cenných vzpomínek, které by mohly vést k odhalení pravdy, zvlášť když se k nim vrátí pod vlivem Flashbacku.

Během nebezpečného pátrání postupně vyvstávají na povrch velmi znepokojivé skutečnosti. Navíc se Nick dozví, že do celé záležitosti byla nějak zapletena i jeho vlastní žena…

Dan Simmons

(*1948, USA, Illinois) patří k těm výjimečným autorům, kteří svou tvorbou obsáhli hned několik žánrů – fantasy, scifi, horor, thriller, historický román i detektivku. Psaní na plný úvazek se věnuje od roku 1987 a má na kontě již šestadvacet knih, z toho čtyři povídkové sbírky. Za svou tvorbu získal například prestižní Cenu Brama Stokera či Cenu Hugo. Má oddaný okruh fanoušků a příznivců, kteří s napětím očekávají každé jeho nové dílo.

Jeho knihy vyšly v takřka třiceti zemích světa, včetně České republiky (např. Píseň Kálí, Hyperion, Ílion či Terror o arktické výpravě sira Johna Franklina). Simmonsově dílu vzdal poctu i samotný Stephen King.

Dan Simmons vystudoval angličtinu a pedagogiku a v současné době žije spolu s manželkou v americkém státě Colorado ve městě Longmont.

V nakladatelství Plejáda publishing dosud vyšlo:

Drood

Black Hills

Pro Simmonsovy příznivce připravujeme na Vánoce vydání jeho románu Ohně ráje (Fires of Eden).

nakladatelství PLEJÁDA

Název originálu: Flashback

Přeložila: Zdeňka Vaníčková

Tahle kniha je pro TOMA A JANE GLENNOVY,

kteří jsou skutečná budoucnost.

Copyright © 2011 by Dan Simmons

Copyright © 2011 for the Translation by Zdeňka Vaníčková

Copyright © 2011 Plejáda publishing s. r. o.

ISBN 978-80-87374-89-4

Ve své paměti nacházíme od všeho trochu; je to svého druhu lékárna, svého druhu chemická laboratoř, ve které naše tápající ruka může spočinout hned na léčivém sedativu, hned na nebezpečném jedu.

Marcel Proust, „Uvězněná“

Hledání ztraceného času

1.00

Japonská Zelená zóna nad Denverem

Pátek 10. září

„Možná by vás zajímalo, proč jsem vás požádal, abyste sem dnes přišel, pane Bottome,“ řekl Hiroši Nakamura.

„Ne,“ odpověděl Nick. „Já vím, proč jste mě nechal přivézt.“

Nakamura zamrkal. „Vy to víte?“

„Jo,“ potvrdil Nick. Myslel si při tom svoje. Kašli na to. Hop nebo trop. Nakamura si chce najmout detektiva. Tak mu předveď, že detektiv jsi. „Chcete, abych našel osobu nebo osoby, které mají na svědomí vraždu vašeho syna, Keigiho.“

Nakamura znovu zamrkal, ale neřekl ani slovo. Vypadalo to, jako by ho vyslovení jména jeho syna na místě zmrazilo.

Starý miliardář se ohlédl k místu, kde se jeho nevysoký, ale podsaditý šéf ochranky, Hideki Sato, opíral vedle poloprůhledného křídla shoji, dveřního rámu, které nabízelo výhled do zahrady za domem, o kabinet tansu. Pokud Sato odpověděl svému zaměstnavateli pohybem, mrknutím nebo změnou výrazu obličeje, Nick to stoprocentně nemohl vidět. Když o tom tak přemýšlel, nedokázal si ani vzpomenout, jestli vůbec – cestou golfovým vozítkem nahoru k domu nebo pak během úvodních chvil v Nakamurově kanceláři – viděl Satoa mrkat. Oči šéfa ochranky byly jako obsidiánové kuličky.

Konečně Nakamura řekl: „Uvažujete správně, pane Bottome. A jak říkával Sherlock Holmes, je to prosté, protože vy jste byl detektivem z oddělení vražd, které vyšetřovalo případ smrti mého syna, když já byl ještě v Japonsku, a my dva jsme se nikdy nesetkali, ani jsme neměli jiný kontakt.“

Nick vyčkával.

Nakamura krátce pohlédl směrem k Satoovi a pak se zadíval na stránku interaktivního svitku, který držel v ruce; hned ale znovu očima provrtával Nicka.

„Myslíte si, že byste dokázal najít vraha nebo vrahy mého syna, pane Bottome?“

„Jsem si jistý, že ano,“ lhal Nick. Dobře věděl, že to, na co se ho starý miliardář ptá, je: Dokážete vrátit čas, zabránit zabití mého syna a znovu dát všechno do pořádku?

I na takovou otázku by Nick odpověděl stejně. Jsem si jistý, že ano. Řekl by cokoliv, co by bylo třeba, aby dostal peníze, které mu je tenhle člověk schopný zaplatit. Dost peněz, aby se Nick mohl vrátit k Daře na všechen čas, co mu zbývá. Až do konce života…

Nakamura lehce přimhouřil oči. Nick věděl, že aby se někdo stal mnohonásobným miliardářem v Japonsku nebo jedním z pouhých devíti oblastních federálních poradců v Americe, nesmí být pitomec.

„Co vás vede k názoru, že můžete mít úspěch teď, pane Bottome, když jste selhal před šesti lety, kdy jste byl řádným vyšetřovatelem vražd a měl k dispozici všechny zdroje denverského policejního oddělení?“

„Tenkrát jsme před sebou měli čtyři stovky případů vražd, které čekaly na vyšetření, pane Nakamuro. Pracovalo na nich patnáct našich detektivů a každý den přibývaly nové oběti. Tentokrát budu mít jen tenhle jediný případ, na který se budu moci soustředit a vyřešit ho. Žádné odbočky.“

Nakamurovy šedé oči, stejně nehybné jako Satoův tmavší pohled, od začátku hovoru chladné, jako kdyby studily o poznání víc. „Chcete říct, bývalý detektive seržante Bottome, že jste vraždě mého syna nevěnovali takovou pozornost, jakou si před šesti lety vyžadovala, i přes… ah… její velkou důležitost a přes pokyn guvernéra Colorada a samotného prezidenta Spojených států, abyste se jí věnovali s nejvyšším nasazením?“

Nick pocítil svrbění LSD; jako kdyby se v něm pohybovala stonožka. Zachtělo se mu vypadnout z téhle místnosti a jako hřejivou vlněnou přikrývku přes sebe přetáhnout pocit tenkrát, ne-teď, vnímat osobu tenkrát, ne-tentokrát.

„Říkám, že policejní oddělení v Denveru nevěnovalo žádnému ze svých případů vražd to nasazení a tu pozornost, jakou si před šesti lety zasluhovaly,“ odpověděl Nick. „Což se týká i případu vašeho syna. Sakra, tehdy mohlo jít o vraždu prezidentského dítěte a ani oddělení těžkých zločinů by to tenkrát nevyřešilo.“ Podíval se Nakamurovi zpříma do očí a vsadil všechno na tuhle absurdní strategii upřímnosti.

„A ani dneska,“ dodal. „Dneska je to padesátkrát horší.“

V miliardářské kanceláři nebyla ani jediná židle, na kterou by si mohl kdokoli z nich sednout, dokonce ani pro pana Nakamuru; Nick Bottom a Hiroshi Nakamura stáli proti sobě a dívali se na sebe přes úzký, do výše prsou sahající a perfektně strohý psací pultík z mahagonového dřeva. Satoův ledabylý postoj u kabinetu nezakryl fakt – alespoň tak to vnímal Nick Bottom – že šéf ochranky je plně ve střehu a byl by nebezpečný i neozbrojený; měl v sobě onu nezaměnitelnou nehybnost bývalého vojáka nebo policajta nebo příslušníka nějaké jiné profese, která ho vycvičila k zabíjení druhých.

„Samozřejmě, že jsou to především vaše zkušenosti z mnohaleté služby v denverském policejním oddělení a vaše neocenitelné proniknutí do podstaty vyšetřování, které nás vedou k záměru zaměstnat vás v tomto pátrání,“ řekl pan Nakamura klidně.

Nick se nadechl. Už měl dost hry podle Nakamurových pravidel.

„Ne, pane,“ odporoval. „To nejsou důvody, proč mě chcete najmout. Pokud mě opravdu angažujete, abych pátral po vrazích vašeho syna, je to proto, že já jsem poslední dosud žijící člověk, který – pod vlivem LSD – může projít všechny složky, které byly před pěti lety ztraceny při kybernetickém útoku, který vymazal kompletní archiv policejního oddělení v Denveru.“

A je to taky proto, že jsem jedinej, kdo díky LSD dokáže znovu prožít všechny rozhovory se svědkama a podezřelejma, stejně jako se všema zúčastněnejma detektivama, v rauši můžu znovu číst ve spisu týdle vraždy, kterej byl taky ztracenej, dokončil si Nick pro sebe.

Nahlas pokračoval: „Pokud mě najmete, pane Nakamuro, uděláte to proto, že já jsem jediný člověk na celém světě, který se dokáže vrátit o těch skoro šest let a znovu vidět, slyšet a dosvědčit znovu všechno v případu vraždy, který je stejně u ledu jako kosti vašeho syna, pohřbené v rodinné hrobce na katolickém hřbitově v Hirošimě.“

Pan Nakamura se překvapením rychle nadechl a pak bylo v místnosti ticho. Zvenčí se ozývalo tlumené šplouchání malého vodopádu v jezírku na malém, štěrkem vysypaném dvorku.

Nick vyložil všechny své karty, přešlápl, založil si ruce před tělem a během čekání se rozhlížel.

Kancelář poradce Hirošiho Nakamury v jeho soukromém domě tady v japonské zóně nad Denverem, i když nedávno rekonstruovaná, vypadala jako tisíc let stará. A pořád v Japonsku.

Zasouvací dveře a okna byly pravé japonské částečně průhledné shoji, ty bytelnější byly pevné z masivnější fusuma, a všechny se otvíraly do malého dvora s malou, ale dokonale formální japonskou zahradou. Jediné okno propouštělo tlumené světlo do oltářního výklenku, kde se stíny bambusu skláněly nad vázou s podzimními květinami a větvemi, umístěnou na lakované podlaze. Několik kusů nábytku bylo rozmístěno podle japonské záliby v asymetrii a byly vyrobené ze dřeva tak tmavého, že to vypadalo, jako by každý ten starožitný kus přímo polykal světlo. Naleštěné cedrové podlahy a matrace tatami se naopak zdály vydechovat teplé světlo. Z tatami se zvedala smyslná vůně čerstvě usušené trávy. Nick Bottom měl ve své bývalé práci s Japonci dost kontaktů na to, aby poznal, že všechno kolem pana Nakamury, jeho dům, zahrada, kancelář, stejně jako ikebana a těch několik skromných, ale dokonalých uměleckých kusů, které tu byly k vidění, byly jedinečným vyjádřením wabi (prostého klidu) a sabi (elegantní jednoduchosti a oslavy pomíjivosti).

A Nickovi to bylo úplně jedno.

Potřeboval tuhle práci, aby se dostal k penězům. Potřeboval peníze, aby si koupil víc drogy. A potřeboval drogu, aby mohl zpátky k Daře.

Protože musel nechat boty v genkanu, předsíni za vchodovými dveřmi, kde svoje nechal i Sato, byly teď převažujícím Nickovým pocitem rozpaky, protože ráno popadl právě ty černé ponožky – na levé noze byla díra dost velká, aby mu ven čouhal palec. Nenápadně šoupal nohou, aby vsoukal palec zpátky a z dohledu, ale bylo by třeba víc zvednout nohu, což by bylo moc vidět. Sato si toho stejně všiml. Nick krčil palec, jak jen to šlo.

„Jakým autem jezdíte, pane Bottome?“ položil otázku Nakamura.

Nick se skoro rozesmál. Byl připravený na to, že ho vyrazí a prostřednictvím Satoa i fyzicky vyhodí za jeho gaidžinskou impertinentní poznámku o studených kostech Nakamurova zvěčnělého syna, ale rozhodně nečekal otázku, v čem jezdí. Navíc ho Nakamura skoro určitě pozoroval jednou z padesáti tisíc nebo bůhvíkolika bezpečnostních kamer, které ho sledovaly, když přijížděl k jeho pozemkům.

Odkašlal si a řekl: „No… sedlám dvacet let starého geldinga od GM.“

Miliardář trošku natočil hlavu a vyštěkl směrem k Satoovi několik japonských slabik. Aniž se pohnul nebo se usmál, vypálil velitel ochranky možná ještě hlubší a rychlejší staccato hrdelní japonštiny na svého šéfa. Nakamura – zjevně spokojený – přikývl.

„Je váš… valach… spolehlivé vozidlo, pane Bottome?“

Nick zavrtěl hlavou.

„Lithiové baterie jsou starožitnost, pane Nakamuro, a když přihlédneme k tomu, jak se k nám dneska má Bolívie, nevypadá to, že je budu moct brzy vyměnit. Takže po dvaadvaceti hodinách nabíjení, to zasr… to auto… může ujet asi čtyřicet mil rychlostí osmatřicet mil za hodinu nebo třicet osm mil při čtyřiceti mílích za hodinu. Oba musíme jen doufat, že při tomhle vyšetřování nedojde na honičky ve vysokých rychlostech jako v Bullittově případu.‘“

Na obličeji pana Nakamury se neobjevil ani náznak úsměvu. Ani porozumění. Copak oni v Hirošimě nekoukají na staré dobré filmy?

„Po dobu vašeho pátrání vám můžeme dát k dispozici auto z naší garáže, pane Bottome. Třeba toyotu Lexus nebo nissan Infmiti.

Tentokrát se Nick smíchu neubránil. „Jeden z těch vašich vodíkových skateboardů? Ne, pane. To nepůjde. Především, kdekoli bych s tím v Denveru zaparkoval, hned by ho rozebrali až na jeho skořápku z uhlíkových vláken. Za druhé – a to vám může šéf vaší ochranky vysvětlit – já potřebuju auto, které se snadno ztratí, zapadne, sejde z očí v případě, že bude během vyšetřování potřeba pověsit se někomu na paty. Něco nenápadného, tak tomu říkáme my, soukromý vočka.“

Pan Nakamura vyloudil z hrdla hluboký, hrčivý zvuk, jako by se chystal odplivnout. Nick tenhle zvuk slýchával od Japonců už dříve, když byl policistou. Nejspíš vyjadřoval překvapení a snad i trochu rozladění, jakkoli ho slyšel Asiaty používat dokonce i při prvním pohledu na něco krásného. Například na zahradu. Nick měl za to, že je to nejspíš něco nepřeložitelného, stejně jako mnoho dalších věcí, které se ztrácely mezi stále dychtivými Japonci a nekonečně unavenými Američany tohoto století.

„Výborně, pane Bottome,“ řekl Nakamura konečně. „Pokud si vás pro tohle pátrání vybereme, budete potřebovat vozidlo s větším výkonem, pokud vás vyšetřování zavede do Santa Fé v Novém Mexiku. Ale podrobnosti můžeme probrat později.“

Santa Fé, pomyslel si Nick. Ouha, čert to vem. Jen ne Santa Fé. Kamkoli jinam, jen ne do Santa Fé. Už jen to jméno způsobilo, že ho rozbolela hluboká jizva protínající mu svaly na břiše. Ale v hlavě uslyšel i jiný hlas, filmový hlas, jeden z těch, které tam žily: Zapomeň na to, Jakeu. Je to prostě čínská čtvrť.

„Dobře,“ řekl Nick nahlas. „Záležitost s autem a výletem do Santa Fé probereme později. Jestli si mě najmete.“

Nakamura se opět soustředil na jediný list ve své ruce.

„A vy v současnosti bydlíte v bývalém obchodě Baby Gap. V bývalém nákupním areálu Cherry Creek Mali, říkám to správně, že, pane Bottome?“

Ježíšmarjá, pomyslel si Nick Bottom. S celou svou budoucností, závislou zřejmě na výsledku tohohle rozhovoru, a mezi deseti tisíci otázek, na které se mohl pan Nakamura zeptat a na které by býval mohl odpovědět a zachovat si přitom alespoň maličký zbytek rozcupované důstojnosti, muselo to být zrovna: Vy v současnosti bydlíte v bývalém obchodě Baby Gap. V bývalém nákupním areálu Cherry Creek Mali?

Ano, pane Nakamuro, ano, byl Nick v pokušení říct, momentálně bydlím v jedné šestině bývalého Baby Gap, v bývalém areálu Cherry Creek Mali, v zasraný čtvrti zasranýho města, v jednom ze čtyřiceti čtyř bejvalejch Spojenejch států severoamerickejch, tam bydlím já, bejvalej Nick Bottom. Zatímco vy si žijete s vostatníma šikmovokejma japončíkama tady na vrcholu tohohle kopce, obehnaným třema hradbama ostrahy, přes který by se nedostal ani zasranej duch zasranýho Usámy bin Ládina.

Nahlas Nick odpověděl: „Teď se tomu říká obytné domy na Cherry Creek Mail. Myslím, že zrovna na místě mojí ubikace býval obchod s dětským zbožím.“

Z těch tří mužů měli dva drahé černé obleky – úzké klopy, elegantní kalhoty, zářivě bělostné košile, úzké černé vázanky, elegance Johna Fitzgeralda Kennedyho z šedesátých let minulého století, oživená po více než sedmdesáti pěti letech. Dokonce ani pan Nakamura si to historické období nemůže ve svých skoro sedmdesáti letech pamatovat, tak proč, vrtalo Nickovi hlavou, módní guruové v Japonsku tenhle styl už podesáté vrátili? Styl mrtvých Kennedyů štíhlému, elegantnímu panu Nakamurovi slušel… a Sato byl oblečený skoro stejně krásně jako jeho šéf, i když jeho černý oblek nejspíš stál o tisícovku nebo dvě nových babek méně než Nakamurův. Ale oblek velitele ochranky by potřeboval vypasovat. Nakamura byl hubený a i přes svůj věk v kondici, zatímco Sato byl sporý pořízek s býčí silou, pokud se takové přirovnání hodí na člověka. A pokud Japonci vůbec kdy takové měli.

Jak tam tak Nick stál a cítil, jak mu chladný větřík ze zahrady vane přes skrčený palec, uvědomoval si, že je zdaleka nejvyšší člověk v místnosti, ale také jediný, jehož vzhled vyjadřoval jeho současný propad, a přál si, aby si byl ráno alespoň vyžehlil košili. Měl to v plánu, ale během týdne, který uplynul od telefonátu, který ho na dnešek pozval, na to nenašel čas. A tak tu teď stál v pomačkané košili pod pomačkaným, dvacet let starým sakem od obleku – neměl k němu odpovídající kalhoty, jen ty nejméně obnošené a nejméně pocákané plátěné kalhoty – a to všechno nejspíš vytvářelo smíšený dojem, že spal nejen v tomhle oblečení, ale i na něm. Nick teprve dnes ráno ve svém kutlochu zjistil, že za poslední rok či dva přibral moc, než aby mohl tyhle staré kalhoty zapnout nebo dopnout knoflíky saka a límečku košile. Doufal, že jeho na současnou módu příliš široký pásek třeba zakryje nezapnutý poklopec a že uzel jeho kravaty by snad mohl zamaskovat nedopnutý límeček, ale sama ta zatracená vázanka byla třikrát širší než kravaty obou Japonců. A jeho sebevědomí nepomohlo ani zjištění, že jeho kravata, dárek od Dary, zřejmě stála sotva setinu toho, co za tu svoji zaplatil Nakamura.

Do prdele se vším. Je to Nickova jediná kravata.

Protože se narodil v předposlední dekádě minulého století, byl Nick Bottom dost starý, aby si zapamatoval popěvek z dětského vzdělávacího programu, který tehdy šel v televizi, a teď se mu ta iritující monotónní říkanka z dětství vracela a hrčela jeho bolavou, po droze hladovějící hlavou: Jedna z těchhle věcí není jak ty druhé, jedna z těchhle věcí sem prostě nepatří…

Do prdele se vším, pomyslel si Nick znovu a na zlomek vteřiny zpanikařil, že to řekl nahlas. Bez drogy pro něj bylo v tomhle mizerném, víc a víc neskutečném světě pořád těžší a těžší na cokoliv se soustředit.

A pak, protože pan Nakamura se zdál být spokojený s panujícím tichem a Sato jím byl evidentně zaujatý, zatímco Nick Bottom s tím vůbec spokojený nebyl, dodal: „Samozřejmě, už je to pěkných pár let, co v Cherry Creek Mali býval nákupní areál nebo co tam vůbec byly nějaké krámy. NTVP.“

Nick vyslovil tu starou zkratku tak, jak ji všichni vždycky vyslovovali, ale výraz Nakamurovy tváře zůstal nehybný nebo pasivně pochybovačný nebo zdvořile zvědavý nebo to možná byla kombinace toho všeho. Nickovi byla jasná jedna věc: japonský obchodník mu nehodlá ulehčit žádnou část tohoto rozhovoru.

Sato, který strávil nějaký čas tady ve Státech na ulici, se nenamáhal tu zkratku svému šéfovi objasnit.

„Než to všechno prasklo,“ vysvětlil Nick. Nedodal, že existuje i častěji užívané „Než to všechno exne“ a označuje to „Den, kdy to všechno exlo“. Byl si jistý, že Nakamura zná oba výrazy. Ten člověk je v Coloradu jako poradce jmenovaný pro čtyři státy už pět měsíců. A nepochybně slyšel všechny americké kolokvializmy, i kdyby jen před lety od svého zavražděného syna.

„Ah,“ řekl pan Nakamura a znovu se podíval na svitek ve své ruce. Obrázky, videa a sloupce textu se rychle pohybovaly na jediné, papírově ohebné stránce a rozvinovaly se a mizely pod sebemenším pohybem špiček Nakamurových prstů. Nick si všiml, že manikúrou ošetřené prsty staršího muže jsou tupé a silné jako ruce dělníka –i když pochyboval, že je pan Nakamura vůbec někdy použil pro nějakou fyzickou práci, která nebyla součástí nějaké vybrané rekreační činnosti. Možná to byl jachting. Nebo pólo. Nebo horolezectví. Všechny tři byly v životopisu Hirošiho Nakamury uvedeny.

„A jak dlouho jste byl členem denverského policejního oddělení, pane Bottome?“ pokračoval pan Nakamura. Nickovi se zdálo, že to zatracené interview se odvíjí pozpátku.

„Byl jsem detektivem devět let,“ odpověděl Nick. „U policie jsem byl celkem sedmnáct let.“ Byl v pokušení uvést některé ze svých vyznamenání, ale odolal tomu. Nakamura to všechno má v databázi interaktivního svitku.

„Detektiv v oddělení závažných zločinů a pak v sekci pro vloupání a vraždy?“ četl Nakamura; otazník přidal jen ze zdvořilosti.

„Ano,“ přitakal Nick a přitom si myslel: Doprdele s tím vším, tak už jdi k věci.

„A byl jste propuštěn z detektivní kanceláře před pěti lety kvůli…?“ Nakamura přerušil čtení, jako kdyby na stránce ty důvody nebyly a jako by je miliardář dobře neznal. Otazník se tentokrát dal vyčíst jen z Nakamurova zdviženého levého obočí.

Syčák, pomyslel si Nick se skrytým ulehčením, že se konečně dostávají k nepříjemné části hovoru. „Moje žena se před pěti lety zabila při autohavárii,“ reagoval Nick bez emocí, protože věděl, že Nakamura a jeho šéf ochranky vědí o jeho životě víc než on sám. „Měl jsem nějaké potíže… to zvládnout.“

Nakamura čekal, ale tentokrát bylo na Nickovi, aby tuhle část rozhovoru neusnadňoval. Víš dobře, proč mě chceš na tuhle práci najmout, ty sráči. Tak jdeme k věci. Ber nebo nech bejt.

Konečně pan Nakamura klidně pronesl: „Takže vás z denverského policejního oddělení po devítiměsíční zkušební době propustili kvůli závislosti na LSD.“

„Ano.“ Nick si uvědomil, že se poprvé na oba muže usmívá.

„A tahle závislost, pane Bottome, byla také příčinou krachu vaší osobní soukromé detektivní agentury dva roky poté, co vás… ah… co jste odešel od policejního sboru?“

„Ne,“ lhal Nick. „Ne tak docela. Je prostě těžká doba pro malé podnikání. Země je ve dvacátém třetím roce našeho oživení zaměstnanosti, jak víte.“

Ten starý fór neznal asi ani jeden z Japonců. Satoův ledabylý postoj Nickovi tak nějak připomínal Jacka Palanceho jako pistolníka ve filmu Shane z padesátých let, i přes naprostou odlišnost postav obou mužů. Oči, které nikdy nemrkají. Čekají. Sledují. Doufají, že se Nick nějak pohne a Sato-Palance ho bude moci odstřelit. Jako kdyby Nick mohl pořád ještě mít zbraň – po těch mnohonásobných bezpečnostních kontrolách kolem tohohle místa, po tom, co jeho auto prohlédli magnetickou rezonancí a nechal ho půl míle pod kopcem, po tom, co mu zabavili jeho devítimilimetrového glocka, kterého měl s sebou – Satoovi by jistě muselo připadat absurdní, kdyby se na cestu městem vydal bez nějaké zbraně.

Sato ho pozoroval s nehybným, naprosto soustředěným očekáváním profesionálního bodyguarda. Nebo Jacka Palanceho – v roli zabijáka – v Shaneovi.

Místo aby pokračoval v otázkách kolem LSD, pan Nakamura najednou řekl: „Bottom. To je v Americe neobvyklé příjmení, že ano?“

„Ano, pane,“ souhlasil Nick a pomalu si zvykal na téměř nahodilé skoky v tématech. „Komické na tom je, že původní příjmení bylo anglické, Badham, ale nějaký chlápek za psacím stolem na Ellis Islandu se přeslechl. Úplně stejně jako v té scéně z druhého dílu Kmotra, kde němého malého Michaela Corleoneho přejmenují.“

Pan Nakamura, který se pořád neprojevoval jako fanoušek starých filmů, jen znovu Nicka počastoval dokonale bezvýrazným a nevyzpytatelným japonským pohledem.

Nick si slyšitelně povzdechl. Už začínal být unavený ze snahy vést konverzaci. Bezvýrazně řekl: „Bottom je neobvyklé jméno, ale je naše sto padesát let, nebo tak nějak, co je moje rodina ve Státech.“ / když ho můj syn neužívá, napadlo ho.

Jako kdyby četl Nickovi v mysli, Nakamura řekl: „Vaše manželka je mrtvá, ale pochopil jsem, že máte šestnáctiletého syna, který se jmenuje…“ Miliardář zaváhal, znovu sklonil oči ke svitku, takže Nick uviděl dokonalost sestřihu jeho šedočerných vlasů. „Val. Je Val zkratka nějakého jména, pane Bottome?“

„Ne,“ zamítl Nick. „Je to prostě Val. Jeden starý herec, kterého jsme já a moje žena měli rádi, se tak jmenoval… prostě je to jen Val. Před pár lety jsem ho poslal do L. A., aby žil se svým dědou – mým tchánem – profesorem kalifornské univerzity. Jsou tam lepší možnosti vzdělání. Ale Valovi je patnáct let, pane Nakamuro, ne…“

Nick se zarazil. Val měl narozeniny druhého září, před osmi dny. Zapomněl na ně. Nakamura má pravdu; jeho synovi už je šestnáct. Sakra“. Odkašlal si a sevřeným hlasem pokračoval: „Ovšem, ano, správně, mám jedno dítě. Syna, který se jmenuje Val. Žije s dědou z matčiny strany v Los Angeles.“

„A vy jste pořád závislý na LSD, pane Bottome,“ pokračoval Hiroši Nakamura. Tentokrát tam nebyl otazník; ani v miliardářově nevzrušeném hlase, ani v jeho výrazu.

A je to tady.

„Ne, pane Nakamuro, nejsem,“ pronesl Nick pevně. „Byl jsem. Měli plné právo mě vylít z oddělení. Ten rok potom, co se Dara zabila, jsem byl totálně na huntě. A jo, pořád jsem bral strašně moc drogy, když moje detektivní agentura šla ke dnu rok potom, co jsem odešel… co mě vylili ze sboru.“

Sato si hověl. Postoj pana Nakamury byl pořád stejný a jeho obličej zůstával bez výrazu, zatímco čekal na pokračování.

„Ale dostal jsem se z těžké závislosti,“ pokračoval Nick. Zvedl ruce a rozevřel prsty. Rozhodl se nežebrat (pořád ještě měl eso v rukávu, důvod, proč ho musejí najmout), ale z nějakého stupidního důvodu pro něj bylo důležité, aby mu uvěřili. „Podívejte, pane Nakamuro, vy určitě víte, že se odhaduje, že dnes je na LSD asi osmdesát pět procent Američanů, ale ne všichni jsme závislí tak, jak jsem – krátce – byl já. Spousta z nás užívá elvise příležitostně, rekreačně, společensky… tak nějak, jako lidi pijí víno nebo v Japonsku saké.“

„To myslíte vážně, pane Bottome, že LSD se dá užívat… společensky?“

Nick se nadechl. Proboha, japonská vláda znovu zavedla trest smrti pro každého, kdo rozšiřuje, požívá nebo jen vlastní LSD. Obávají se té drogy stejně jako muslimové. Až na to, že v novém globálním Kalifátu usvědčení z používání nebo držení LSD před tribunály šaría znamená okamžitou popravu, vysílanou do celého světa na jednom ze čtyřiadvacet hodin běžících kanálů Al-Džazíry, který se soustřeďuje na kamenování, stínání a jiné islámské tresty. Kanál má co vysílat – a sledují ho – dnem a nocí po celém Kalifátu; v tom, co zbylo ze Středního Východu, Evropy… a v amerických velkoměstech, kde jsou skupiny přívrženců hadžiů Kalifátu. Nick věděl, že spousta nemuslimů v Denveru ho sledovala jen tak pro legraci. I Nick se díval, když měl obzvlášť špatnou noc.

„Ne,“ vypravil ze sebe konečně, „neříkám, že je to společenská droga. Jen chci říct, že když se užívá s mírou, neškodí LSD víc než… řekněme… televize.“

Nakamurovy šedé oči ho dál provrtávaly.

„Takže, pane Bottome, vy už nejste závislý na droze tak, jak jste byl v letech bezprostředně po tragické smrti vaší ženy? A kdybych vás najal, abyste vyšetřil smrt mého syna, nebyl byste vytrhován z pátrání nutností dávat si občas rekreačně LSD?“

„Přesně tak, pane Nakamuro.“

„Bral jste drogu poslední dobou, pane Bottome?“

Nick zaváhal jen vteřinu. „Ne. Rozhodně ne. Neměl jsem ani chuť ani potřebu.“

Sato sáhl do svého saka a vytáhl mobilní telefon, nenápadný kousek leštěného ebenu, menší než Nickova ID a kreditní karta. Sato ho položil na leštěný povrch horní police kabinetu tansu.

Vmžiku se pět z tmavých tabulí v obložení střízlivého pokoje změnilo na obrazovky. V nejvyšším rozlišení HD, ale ne úplném 3D, byl obraz jasnější než pohled ven dokonale průhlednými okny.

Nick a dva Japonci se dívali na zvětšené záběry skryté kamery; na nenápadného narkomana, sedícího v jeho autě v postranní ulici, ani ne čtyři míle odsud; záběry zaznamenané přibližně před tři čtvrtě hodinou.

A doprdele, blesklo Nickovi hlavou. Zvětšené záběry se začaly odvíjet.

1.01

Japonská Zelená zóna nad Denverem

Pátek 10. září

Nickova první reakce byla profesionální, výsledek jeho letité zkušenosti na oddělení závažných zločinů. Tohle zabíralo pět kamer, minimálně dvě z toho ze vzduchu bez přímého manuálního ovládání. Dvě s velmi dlouhými, stabilizovanými čočkami. Jedna ruční až nemožně zblízka.

Samozřejmě, že na obrazovkách byl on. On ve své poničené káře, se staženými okénky, protože už po ránu bylo v zářijovém slunci horko, auto zaparkované pod převislým stromem ve slepé ulici na opuštěném staveništi nového multimilionářského domu o necelé čtyři míle níž na kopci pod japonskou Zelenou zónou a asi míli od exitu na Evergreen-Genesis z mezistátní dálnice číslo 70. Nick podnikl tři pokusy, aby se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje – i když, proč by ho jeho budoucí zaměstnavatel sledoval před přijímacím pohovorem? Přesto. Paranoia se mu líbila. Během let u sboru mu dobře posloužila. Dokonce vystoupil z auta a obhlédl oblohu a přerostlé křoví a plevel vyrůstající z opuštěné stavby svým starým infračerveným dalekohledem se senzorem pohybu. Nic.

Teď Nick viděl sám sebe, jak se usazuje na sedadle řidiče a z kapsy pomačkaného saka vytahuje jedinou ampulku LSD, kterou si ráno s sebou vzal.

On a dva japonští muži dál pozorují, jak Nick na obrazovkách zavřel oči, zmáčkl ampulku a zhluboka nasál, vyhodil ji z okénka na straně řidiče a zabořil hlavu hloub do opěrky, oči v několika okamžicích zvrácené, jak to bývá u obětí LSD, a ústa pootevřená –úplně stejně jako teď.

Protože dorazil z Denveru na kopec brzy a zbývalo mu utlouct skoro třicet minut, než se vydá k zátarasům coloradské státní policie kolem Zelené zóny – k první ze tří soustředných kruhů bezpečnostních opatření, o kterých věděl, že jimi musí projít – byla to dávka jen na deset minut. Deset mizerných babek za deset slabých čísel, říkají zdroje z ulice.

Viděl sám sebe z pěti úhlů, tři z nich docela blízko, úplně stejně jako vídal tisíce závisláků potácet se na rozích ulic: Nickova víčka byla skleslá, ale ne úplně zavřená, bylo vidět, jak spodní třetina zvrácených zorniček kmitá nahoru a dolů v rytmu aktivních REM. Nickovo tělo a obličej sebou škubaly na pěti monitorech podle toho, jak se emoce a reakce téměř, i když ne úplně, projevovaly v příslušných svalech. Nejbližší kamera zabírala stříbrnou stružku slin stékající z levého koutku křečovitě škubajících úst bývalého detektiva a zaostřila na čelist, která se otupěle pohybovala, jak se narkoman pokoušel mluvit, hluboko v agónii své znovu zažívané minulé zkušenosti. Nebylo slyšet žádná skutečná slova, jen obvyklé idiotské žvanivé mumlání toxikomana. Zvukový přenos byl dobrý a Nick teď slyšel jemné šelestění ranního vánku ve větvích topolu nad vozem. Před padesáti minutami si toho nevšiml.

„Dokázali jste, co jste chtěli,“ řekl po několika minutách oběma Japoncům, kteří se zdáli být plně zaujatí sledováním těch pěti obrazovek. „Chcete nás přimět dívat se na celých deset minut toho svinstva?“

Chtěli. Nebo spíš pan Nakamura chtěl. A tak ti tři muži pozorovali celých deset minut, jak Nick Bottom na monitorech, stejně zmuchlaný a zpocený jako byl ve skutečném životě, slintal a škubal sebou, zatímco černé rozšířené zorničky ztuhlých očí pod jeho ne úplně zavřenými víčky kmitaly nahoru a dolů jako dvě bzučící mouchy. Nick se přinutil nesklopit oči ani neuhnout pohledem.

Proboha, tohle je peklo. A já jsem v něm. To byl jeden z nemnoha citátů, nepocházejících z filmů, které pochytil od své na mateřský jazyk vysazené ženy. Nick by nedokázal citovat přesně zdroj, i kdyby na tom závisel jeho život, ale odhadoval, že má něco společného s Faustem a ďáblem. Podobně jako její otec, i Dara vedle angličtiny mluvila a četla německy a několika dalšími jazyky. A jak otec, tak dcera také zřejmě znali ve všech těch jazycích všechny hry, romány a dobré filmy. Nick měl doktorský titul z práv, ve forenzní vědě –lehce nezvyklý pro policistu, byť vyšetřovatele vražd – ale vedle Dary a jejího otce se vždycky cítil jako šarlatánský nedouk.

Ve svém autě se v drogovém omámení vracel k svatební cestě s Darou do hotelu Hana Maui před osmnácti lety a byl teď rád, že si v tom záblesku minulosti nevybavil ani jedno z jejich milování –a raději se vracel ke koupání v nekonečném bazénu s výhledem na Pacifik, kde vycházel měsíc, vzpomínal na úprk do sprchy a rychlé oblékání v jejich pokoji, protože už bylo pozdě na objednanou večeři, a nakonec na to, jak šli nahoru na verandu mezi prskajícími pochodněmi a jak si povídali, když nad nimi vyšly z temných mraků hvězdy. Vzduch voněl tropickými květinami a čistou slanou vůní moře. Nick vynechal sex, protože to poslední, co během tohohle rozhovoru potřeboval, byla vlhká stopa semene na kalhotách, ale teď byl prostě rád, že tenhle idiotský obličej na záznamu nebude ukazovat nekoordinované křeče jeho orgasmů z doby před osmnácti lety.

Nekonečné video konečně skončilo a Nick-Bottom-na-obrazovce se probral ze svého horečného transu, zatřásl hlavou, prohrábl si rukou vlasy, přitáhl uzel kravaty, zkontroloval svůj vzhled ve zpětném zrcátku, s drnčivým a přerývaným bubláním nastartoval auto a vyrazil. Těch pět kamer ho nesledovalo, dokonce ani ty ze vzduchu. Čtyři z pěti obrazovek v místnosti se zase změnily ve starodávné tmavé dřevo. Poslední záběr zůstal nehybně stát v čase.

Hiroši Nakamura a Hideki Sato dál mlčeli, ale zvedli oči.

Po absurdní minutě Nick promluvil: „No tak dobrá, jsem pořád závislý na LSD. Jedu na něm pořád – minimálně šest nebo osm hodin denně, asi stejně dlouho, jako jiní Američani visí na skleněném cecíku televize – no a co? Vy si mě na tu práci najmete tak jako tak, pane Nakamuro. A budete mi platit trip, abych se dokázal dostat o těch skoro šest let zpátky a obnovil šetření vraždy vašeho syna.“

Sato ani nezvedl svůj mobil ze starožitného kabinetu a všech pět obrazovek se teď rozzářilo různými fotografiemi dvacetiletého Keigiho Nakamury.

Nick se na obrázky sotva podíval. Viděl spousty fotografií Keigiho – živého i mrtvého – během vyšetřování před šesti lety a nezapůsobilo to na něj. Miliardářův syn měl nevýraznou tvář, šikmé hnědé oči, pitomě na ježka ostříhané vlasy a ten nabručený, mrzoutský, potměšilý výraz, který Nick viděl tady ve Státech u mnoha mladých Asiatů. Nick se naučil nenávidět ten výraz na obličejích hnusně bohatých japonských turistů na jejich výpravách do slumů v Americe. Jediné fotografie Keigiho, které ho zajímaly, byly z místa činu a snímky z ohledání mrtvoly, na kterých byl široký úsměv – ale ten byl vytvořený řezem vroubkovaného ostří nože přes chlapcův krk, který odkryl bílý záblesk krčního obratle. Neznámý útočník téměř oddělil Keigiho hlavu od těla, když mladému dědici prořízl hrdlo.

„Jestli si mě chcete najmout, tak je to přesně kvůli LSD,“ řekl Nick tiše. „Proč kolem toho nepřestaneme obcházet a nedohodneme se nebo to neodpískáme? Mám dneska ještě věci k vyřízení, další jednání s lidmi.“

Ta poslední věta byla největší lež, jakou Nick řekl.

Obličeje Nakamury i Satoa zůstaly stejně nezúčastněné, evidentně nezaujaté, jako kdyby Nick Bottom už odešel z místnosti.

Nakamura zavrtěl hlavou. Nick teď rozpoznal mužův věk v jemných, ale zvětšujících se otocích pod očima, ve vráskách, rozbíhajících se z očních koutků. „Mýlíte se, pane Bottome, když si myslíte, že jste nepostradatelný. Máme kopie všech policejních zpráv z doby před útokem na policejní počítače i po něm, stejně jako předtím a potom, co jste byl z případu mého syna stažen. Pan Sato má kompletní složku všeho, co měla k dispozici policie v Denveru.“

Nick se rozesmál. Poprvé uviděl v očích stárnoucího miliardářského poradce hněv. A byl rád, že ho vidí.

„Víte určitě lépe sám, pane Nakamuro,“ zavrtěl hlavou, „že všechno, co oddělení dalo k dispozici vám, ať předtím nebo potom, co jsem řídil vyšetřování, tvořilo méně než deset procent toho, co jsme měli v digitální formě. Papír je kurevsky drahá věc, aby se na něj tiskly tuny zbytečných sraček, dokonce i pro ambiciózního japonského miliardáře s podporou z Bílého domu. Sato nikdy neviděl spis vraždy… Že ne, Hideki-sane?“

Výraz šéfa ochranky se nezměnil ani po té narážce a důvěrnosti, ale jeho už beztak chladné oči se změnily v černý led. Už v nich nebyl ani náznak pobavenosti.

„Takže vy mě potřebujete, pokud se má rozjet nové pátrání,“ konstatoval Nick. „Naposledy navrhuju, abychom přestali dělat cavyky a pustili se do toho. Kolik mi za tu práci zaplatíte?“

Nakamura beze slova ještě chvíli zíral a pak tiše řekl: „Jestli se vám podaří najít vrahy mého syna, pane Bottome, jsem připravený vám vyplatit patnáct tisíc dolarů. Plus výdaje.“

„Patnáct tisíc nových babek nebo starých dolarů?“ chtěl vědět Nick jen trochu přiškrceným hlasem. „Ve starých dolarech,“ upřesnil Nakamura. „A výlohy.“ Nick si založil ruce, jako by přemýšlel, ale ten pohyb byl ve skutečnosti pokusem udržet rovnováhu. Najednou jako kdyby zeslábl v kolenou.

Patnáct tisíc ve staré měně se rovnalo o něco málo víc než dvaadvaceti milionům nových dolarů.

Nick měl na účtu asi sto šedesát tisíc v nových a dlužil několik milionů svým bývalým přátelům, bookmakerům a dealerům LSD a různým podvodníkům s půjčkami.

Matko boží. Dvacet dva milionů dolarů. Nick se rozkročil, aby se nezapotácel.

Pořád ještě hrál na temnou strunu drsného chlapíka, když se mu podařilo vložit do hlasu víc energie. „Dobrá, chci převést těch patnáct tisíc starých dolarů na můj účet teď hned. A žádné nitky od nich… žádné nitky znamená žádná omezení nebo triky nebo kličky, pane Nakamuro. Najměte si mě a převeďte peníze. Hned. Nebo zavolám toho chlapíka v golfovém vozítku, aby mě hodil zpátky k mýmu autu.“

Tentokrát byla řada na miliardáři, aby se rozesmál.

„Máte nás za hlupáky, pane Bottome? Kdybychom vám převedli ten celý obnos teď, při první příležitosti byste se ztratil a utratil to všechno za drogu pro vaše vlastní účely.“

Samosebou, že bych to udělal, přemýšlel Nick. Zase budu žít. A budu dost bohatý na to, abychom strávili zbytek života s Darou spolu – a několikrát.

Ještě se závratí řekl nahlas: „Co tedy navrhujete? Půl teď? A půl, až toho chlápka chytím?“ Sedmdesát pět stovek starých dolarů stačí na to, aby se udržel pod drogou celá léta.

Nakamura nabídl: „Převedu přijatelný obnos na výlohy na vaši bankokartu a podle potřeby ho navýším. To bude na výlohy, nezapomeňte. V nových dolarech. Těch patnáct tisíc starých bude převedeno na váš soukromý účet až poté, co bude identifikován vrah mého syna a ta informace bude ověřena panem Satoem.“

„Až zabijete maníka, kterého označím, chcete říct,“ dokončil Nick.

Pan Nakamura to ignoroval. Po chvíli dodal: „Náš holistický kontrakt byl uložen do vašeho telefonu, pane Bottome. Ve svém volném čase si ho můžete prostudovat. Váš elektronický podpis smlouvu aktivuje a pan Sato pak převede peníze na první výdaje na vaši kartu. Mezitím budete tak laskav a svezete pana Satoa zpátky do Denveru?“

„Proč bych to měl sakra dělat?“ nechápal Nick.

„Dokud neskončíte pátrání, neuvidíte mě znovu, pane Bottome, ale zato často uvidíte pana Satoa. Bude mým stálým prostředníkem s vámi; po celou dobu vyšetřování. Pro dnešek si přeji, aby vyzkoušel vašeho ‚valacha‘ a prohlédl si váš byt.“

„Vyzkoušel moje auto?“ zasmál se Nick. „A prohlédl si můj byt? Proč proboha?“

„Pan Sato ještě nikdy neviděl obchod Baby Gap,“ vysvětlil mu Hiroši Nakamura. „Bude určitě nadšený, že ho navštíví. A tím pro dnešek končíme, pane Bottome. Přeji hezký den.“

Miliardář se téměř nepatrně uklonil, úklona se skoro nelišila od jeho strnulosti.

Nick Bottom se neuklonil. Otočil se na podpatku a vracel se zpátky k vchodové části genkanu a místu, kde nechal boty, a pod nechráněným palcem cítil každý krok na měkkých tatami.

Hideki Sato ho naprosto nehlučně následoval.

2.00

Los Angeles

Pátek 10. září

Val se uložil do véčka, kde se zrezivělé železo ztrácelo v holubím trusem zaneřáděném betonu pod rozpadajícím se nadjezdem vysoko nad opuštěným prostorem dálnice stojedničky, nedaleko od toho, co zbylo z Union Station. Val tohle místo miloval, nejen kvůli jeho relativnímu chladu, který tu ve stínu při nižších teplotách býval, ale protože bylo cool. Rád si představoval, že ocelí vyztužené betonové římsy – na jedné z nich si s kluky hověli – jsou opěrné pilíře nějaké opuštěné gotické katedrály a on že je ten hrbáč tady nahoře mezi chrliči. Třeba Charles Laughton. Val miloval staré filmy a podle něj to byla možná jediná věc, kterou od svého fotra převzal, než ho ten bastard zavrhl.

Ostatní kluci tohohle malého drogového gangu se teď probírali z rauše a jejich zmítání a slintání se pomalu měnilo v zívání, protahování a halekání.

„Tak jo!“ zahulákal Coyne. Měl v téhle uválené partě kňourajících bílých dětí nejblíž k pozici vůdce.

„Kurevsky super jo!“ ozvěnou vrátil Gene D. Ten vysoký kluk s pletí poznamenanou akné se nepřítomně škrábal v rozkroku, jak se probíral, a evidentně se pokoušel dokončit po rauši to, co se mu nepovedlo během skutečného znásilnění.

„Udělej ji znovu, Bene!“ vykřikl Sully. Měl kérky všude na už docela svalnatých pažích šestnáctiletého výrostka a jeho obličej se díky nim změnil v maorskou válečnou masku.

Monk, Toohey, Cruncher a Dinjin se s cukáním a škubáním probouzeli ze svých opakovaných třicetiminutových výletů a kromě zívání, krkání a prdění se zdrželi hlasitých projevů. Tihle čtyři byli o rok nebo dva mladší než Val a zbývající tři starší kluci (ale Cruncher – Calvin – byl zdaleka nejvyšší a nejtěžší a nejhloupější z těch osmi). Žádný z jejich pokusů o sex netrval ani minutu, než došlo k předčasnému výronu tohojaktoříctslušně, takže se Val podivoval: K čemu se pak ti debilové zbývajících dvacet devět minut vracejí? Že by k té části, kdy ji svlékali? Nebo k tomu, jak upalovali pryč? Anebo se prostě jen znovu a znovu v retrospektivě paměti vracejí ke svému kouzelnému okamžiku třicetkrát za sebou jako zamrzlý Blueray disk?

Parta se znovu a znovu sjížděla znásilněním hispánského panenského děvčete, které provedli o hodinu dříve. Ten plán – byl to především Coyneův plán – byl popadnout jednu z těch přitažlivých hispánských holek ze čtvrťáku cestou ze školy a společně ji znásilnit. „Jednu z těch báječných nenačatých slaďoučkých holek, které mají sotva stezičku chloupků nad kundičkou,“ jak to Coyne umělecky vyložil. „Něco, na čem budeme lítat dlouhé týdny.“

Jenže žádnou z nevinných malých čtvrťaček nedostali. Všechny tyhle báječné Hispánky vozili do školy jejich ozbrojení tátové a starší bráchové, buráceli ulicemi ve svých hybridních žihadlech a holčičky vykukovaly ze zadních sedadel přes sluncem zalitá boční okna. Nakonec chytili jen Marii Ručku, retardovanou deváťačku, která chodila do jejich vlastní školy. MR možná technicky byla panna – byla tam totiž trocha krve, když ji Coyne udělal jako první – ale pohled na její nahotu, na záhyby tuku, které přepadávaly přes okraj jejích laciných spodních kalhotek, na její těstovitě bílý odulý obličej s nevýraznýma očima zírajícíma vzhůru a na její prsa, sice velká, ale už zvláštně zestárlá, se striemi dospělých žen a pokleslá – to všechno Vala tak nějak nenormálně vzrušilo, ale taky ho to přinutilo říct, že se na vlastní akci bude jen dívat.

Sjel se, když se tady pod vysokým nadjezdem sjeli všichni, ale byl to jen desetiminutový výlet do minulosti jeho čtvrtých narozenin ještě v Denveru. Val se chtěl vrátit na tu párty tak, jak to čítával o schizofrenicích, kteří si opakovaně pálí cigaretou paže, aby si připomněli, že jsou pořád ještě živí.

Sedm probuzených chlapců si zapálilo cigarety a rozvalovalo se na vysunutých nosnících. Tyhle nosníky se jim zamlouvaly, ale nikdo z nich nechtěl ležet na úzkých kusech železa šedesát stop nad prázdnou dálnicí v době, kdy sebou zmítali pod vlivem drogy. Všichni měli na sobě džíny s dírami, černá bagančata a vybledlá interaktivní trička toho druhu, který nosí skoro všechna středoškolská mládež: vepředu i vzadu s portréty správných drsňáků jako byli Che a Fidel, Hitler a Himmler, Mao Kdovíjak a Charles Manson, Mohamed al Aruf a Usáma bin Ládin – všech takových, o kterých neměli skoro ani páru. Coyne měl interaktivní a na hlas reagující portréty – takové, co se dokážou změnit v hologram a skutečně reagují, když se na ně mluví – s Dylanem Kleboldem a Ericem Harrisem na prsou i na zádech. Val ani ostatní celkem nevěděli, kdo Klebold a Harris byli, nebo maximálně to, že to byli chladnokrevní zabijáci přibližně v jejich věku, kteří se pokusili vyhodit do vzduchu celou jejich školu, když to přišlo jako zbrusu nový nápad; v minulém století, když ještě po zemi chodili dinosauři a republikáni.

Val, stejně jako ostatní kluci, když tady tak vysoko nad dálnicí kouřili a smáli se, často přemýšlel a mluvil o tom, že někoho z jejich školy zabije. Potíž byla v tom, že školy už nebyly tak bezpečný cíl jako kdysi. Klebold a Harris to měli jednoduché (a říkalo se, že to stejně zbabrali, protože jejich nálože z propanových bomb stejně nevybuchly). Dneska bylo na chodbách Valový střední školy, která byla nedaleko vazební věznice u stadionu Dodgers, skoro stejně ozbrojených strážců jako studentů, místní milice chránila děti, které byly pořád ještě tak hloupé, aby ze školy vybíhaly, a dokonce i po učitelích se vyžadovalo, aby nosili zbraň a pravidelně chodili trénovat střelbu na cíl na střelnici losangeleské policie ve staré plnírně lahví Coca-Cola vedle Hlavní avenue.

Coyne se zvedl, rozepnul si zip a začal močit ven do prostoru, oblouk moči padal dolů šest poschodí na sem tam plevelem prorůstající beton dálnice hluboko dole. Začal tím epidemii močení. Monk, Toohey, Cruncher a Dinjin následovali svého náčelníka jako první, pak se přidal Sully a Gene D. a konečně i Val. Vlastně se mu ani nechtělo, ale dlouhé intervaly pod drogou k tomu vytvářely předpoklady a on nechtěl, aby ostatní zjistili, že se sjížděl jen chvíli, zatímco oni se k té legraci se znásilněním vraceli znovu a znovu celou hodinu a víc. Val rozepnul poklopec a přidal se k čůrající partě.

„Hele, přestaňte!“ zakřičel Coyne dřív, než byli mladší kluci a Val hotoví.

Betonovým kaňonem stodesítky se rozléhal rachot. Je těžké přestat močit, když jste jednou začali, ale Valovi se to povedlo. Najednou se pod nimi objevil tucet nebo víc harleyů, nad černou kůží oblečení bylo vidět tetování a svaly chlapů za řidítky, za nimi vlály dlouhé černé nebo šedivé vlasy.

„Jedou na opravdovej, mizernej benzin!“ zaječel Gene D.

Jezdci pod nimi projeli, aniž se podívali nahoru, i přesto, že chlapce bylo jasně vidět, i jejich malé penisy, vystrčené do prostoru. Burácející motorky jely snad víc než stovkou.

„Doprdele, bejt tak o míli dál po cestě,“ vydechl Sully.

Všichni věděli, co myslel. Ani ne o míli dál – a nikde před tím se nedalo z dálnice sjet – se propadl čtyřmetrový kus silnice a vytvořil čtyřmetrovou průrvu, spadající dolů asi o dvě stě metrů do temnoty, a betonové kusy dole byly ozdobené dráty armatur a pomačkaným zrezivělým železem starých vraků a – jak kluci slýchali – spoustou koster jiných motorkářů. Před lety nějaký harleyářský nadšenec nastavil kus betonu jako nějakou rampu a tihle chlápci na ni narazí ve vysoké rychlosti, minimálně tři vedle sebe, budou muset přeskočit I n průrvu a pokračovat k prvnímu exitu v bariérách na místě, kde se stojednička připojuje k tomu, co bývalo autostrádou do Pasadeny. Val viděl prostor po obou stranách onoho zlomu v nadúrovňové dálnici i stříkance uschlé krve, roztrhané pneumatiky a hromady chrómu a oceli na západní straně téhle překážky. Ale stojednička se tady za Alamedou stáčela trochu na sever, a tak tam z tohohle nadjezdu nemohli vidět.

Kluci dychtivě pozorovali, jak se motorky vzdalují, harleyáci už zhušťovali svoji formaci a strkali se o pozici, jejich velký vlasatý vůdce s tetováním, které udělali skutečnou krví, je vedl a zrychloval v zatáčce. A jak burácení síly a vzdoru proti hrozbě smrti mohutnělo a vracelo se kolem nich ozvěnou, Val pocítil, jak podléhá fyzickému vzrušení způsobem, jaký nezažil, když ostatní z party píchali chudinku Marii Ručku.

Coyne zachytil jeho pohled a trochu se pousmál, s cigaretou přilepenou na spodní tenký ret, a Val poznal, že jeho staršímu kámošovi se taky ztopořil. V podobných okamžicích se Val cítil tak trochu jako homosexuál.

Hlasitě si odplivl přes okraj, aby zakryl zrudnutí a rozpaky, a otočený zády k ostatním si zapnul zip. Řev harleyů na západě narůstal, kulminoval a vytrácel se.

Coyne sáhl pod tričko na zádech a něco vytáhl zpoza opasku džín.

„Kurvafix!“ vykřikl malý Dinjin. „Revolver.“

Opravdu. Všech sedm kluků se nahrnulo kolem Coynea, který se usadil na okraji římsy.

„M-devítka, devítimilimetrová beretta,“ zašeptal Coyne do hloučku hlav nad ním. „Pojistka je tady…“ Zmáčkl malou páčku dopředu a vzad. Val odhadoval, že červená tečka znamená „odjištěno“.

„Takhle se uvolňuje zásobník…“ Coyne stiskl malý knoflík na pažbě za jističem spouště. Zásobník nebo jaksetozatraceně jmenuje vyklouzl a Coyne ho zachytil volnou rukou. „Je v tom patnáct ran. Můžu vypálit jednu z komory, i když je zásobník venku.“

„Můžu si to půjčit? Můžu? Můžu?“ vydechl Sully. „Prosím. Já, víš, jaksetořekne, zkusím jen tak naprázdno vystřelit.“

„Je to jako když šukáš oblečenej?“ zeptal se Monk.

„Kušuj,“ řekli Val, Coyne, Sully a Gene D. jednohlasně. Nesnášeli, když mladší mluvili mimo pořadí.

Coyne podržel poloautomat bez zásobníku ve vzduchu a namířil ústí na Sullyho. „Dám ti to, jestli víš, jak s tím zacházet. Může to teď vystřelit?“

„Neee,“ smál se Sully. „Nábojnice je…“

„Zásobník,“ opravil ho Coyne.

„Jo, jasně. Zásobník je venku. Vidím kulky v tom… zásobníku. Revolver je neškodnej.“

Val viděl náboje také, alespoň přinejmenším tu nahoře v zásobníku: mosazný obal, olověná špička se zářezem na vrcholu, jako kdyby rozříznutá nožem. Zvláštně to na něj působilo, vzrušilo ho to stejně jako rachot motocyklů Harley-Davidson.

„Seš vůl,“ setřel Coyne Sullyho. „Bys zastřelil sebe nebo mě nebo některýho z těchhle nadrženejch cápků, co tady funěj.“ Coyne posunul pojistku na starém revolveru a kulka, která byla v komoře, obloukem vypadla. Náčelník zachytil tu ránu, střelu, patronu, kulku – jak to chcete nazvat – volnou rukou.

„Jedna v tom byla,“ pronesl Coyne tiše. „Byl by sis ustřelil pinďoura. Nebo zabil někoho z nás.“

Sully se zakřenil a rychle zamrkal, dostal sice za uši, ale byl pořád ještě tak rozdychtěný sáhnout si na zbraň, že se zapomněl čertit. Ten sráč by zřejmě někoho z nás zastřelil, napadlo Vala.

Coyne posunul křidýlko pojistky tak, že byl červený puntík zakrytý, natáhl kohoutek, až západka znovu zajela dopředu, a podal poloautomatickou pistoli Sully mu, svému nejstaršímu kamarádovi a prvnímu následovníku. Ostatní kluci se nahrnuli kolem Sullyho, když Coyne a Val ustoupili o tři kroky zpátky.

Val se otočil, aby se podíval na město.

Na jihovýchodě bylo centrum s tím, co zbylo z jeho mrakodrapů, včetně zbytků věže Banky U. S. – staří páprdové podobní jeho dědovi jim pořád ještě říkají Knihovní věž – a vertikální sutiny mrakodrapu Aon Centra. Většina ostatních zbylých byla z velké části opuštěná a nesla na sobě černé protiteroristické kondomy.

Ale Val se nedíval na staré budovy.

Viděl dnes Los Angeles stejně jako všichni ostatní; jako skupenství vlastněných a chráněných sektorů, skoro jako by ta různá území, která mohl vidět, pulzovala odlišnými barvami. Na jih a východ byl hispánský sektor, většinou reconquista. Přímo na jih, napříč prázdnými kaňony centra, byly bašty černošského a čínského sektoru s ještě větším počtem oblastí reconquisty, které je obklopovaly. Za Valem na sever bylo opravdu čínské a východoasijské území, japonské a vietnamské, ale všechna pomalu ustupovala před expanzí reconquisty, zatímco dál na západ a na sever, obzvláště nahoře na kopcích, změnili Američané Mulholland Drive v soukromou cestu a chránili nejvyšší polohu nejen vraty, ale také domobranou a elektrickými ploty. Japonská Zelená zóna byla o kus dál na západ za čtyřistapětkou, nahoře na kopcích, kde bývalo Gettyho muzeum, a byla obklopená příkopy, elektrickými ploty, bezpečnostními hlídkami a zónami smrti, které střežily i ze vzduchu. V těchhle dnech byly v Los Angeles stovky jiných, méně důležitých – ale zuřivě bráněných – mizerných sektorů. A jeden každý z nich, jak Val věděl, měl své vlastní kontrolní body, silniční zátarasy a zóny smrti.

Byly to milionářské oblasti Beverly Hills, Bel Air, Pacific Palisades a části Santa Moniky, kde běžel v současnosti ten pravý noční život, ale Valův děda neměl auto, které by Val mohl ukrást, a tak se tam nepokoušel dostat. Ostatně parta by se dovnitř těch komunit, uzavřených branami a střežených bezpečnostními agenturami, stejně nedostala. Coyneho patetická malá drogová parta byla opěšalá, a tak byl Pacifik skoro stejně nedosažitelný jako měsíc. „Chceš si to potěžkat?“ zeptal se Coyne Vala. Coyne obcházel skupinku a držel při tom poloautomatickou berettu jako kněz oplatku při přijímání a teď byla řada na Valovi.

Vzal si zbraň. Byl překvapený, jak je těžká – a to bez zásobníku a částečně ještě v Coyneho rukách – a mřížkovaná pažba nebo držadlo nebo jaksetojmenuje ho studilo do zpocené dlaně. Jako kdyby věděl, co sakra provádí, natáhl pojistku zpátky a podíval se do prázdné komory. „Perfektní, že jo?“ sondoval Coyne. Ostatních šest přešlapovalo za Coynem jako dychtiví ministranti.

„Jo, super,“ souhlasil Val a namířil pistoli na vzdálený pahýl mrakodrapu Banky U. S. „Bang,“ řekl tiše.

Coyne se zasmál, a tak se jako idioti zahihňalo i těch šest za ním.

Val přemýšlel, koho by mohl zastřelit, kdyby mu Coyne revolver dal a nabil zásobník. Svého dědu, samozřejmě, ale co Leonard sakra kdy Valovi udělal, než to, že s ním zacházel jako zastupující rodič? Jednoho ze svých učitelů, možná, na cestě do školy nebo domů, ale jediný, koho nenáviděl, byla slečna Daggisová, učitelka angličtiny v deváté třídě, která ho přinutila, aby četl tu svoji pitomou esej před celou třídou. To bylo naposledy, kdy Val něco do tý blbý školy napsal. Bavilo ho psát, ale tenkrát se prostě zapomněl. Ne… počkat.

Kdyby měl tuhle zbraň, došlo Valovi, našel by způsob, jak se dostat zpátky do Denveru a střelit fotra do žaludku. Val věděl, že tam nemůže letět. Teď na letišti svlékají cestující úplně donaha, kontrolují je magnetickou rezonancí a mají padesát senzorických čičuriček, aby prošmejdili všechny lidské otvory a ujistili se, že si nikdo nenacpal semtex do zadku. A navíc, jenom Japonci a nejbohatší Američani – jako třeba Coyneho matka – mohli cestovat letecky.

Ne, musel by stopovat, nějak se dostat přes vzdálenost minimálně tisíce mil nebezpečným územím, držet se stranou domobrany a federální policií kontrolovaných silnic mezi státy, vyhnout se opevněnému velkoměstu Las Vegas, jet po takových těch povrchových dálnicích, co je znají cikánští šoféři trucků a ukázat se v Denveru po šesti letech exilu, najít fotříka a…

Val si uvědomil, že Coyne čeká s napřaženou rozevřenou dlaní. Chtěl zbraň zpátky.

Val mu ji podal a náčelník zkušeným pohybem zasunul zásobník a pak natáhl pojistku zpátky a nechal ji zapadnout na místo. Teoreticky byla teď v hlavni kulka a třináct – nebo jich bylo čtrnáct? – dalších čekalo v zásobníku.

„To je ale nářadí,“ pochválil Coyne.

„To je nářadí, kdopak je v pořadí,“ ozvěnou se přidal Sully. Šest ostatních se zahihňalo. Val vyčkával.

„To je ale nářadí,“ opakoval Coyne. „A to, co teď musíme udělat, je postarat se o pořádnej zážitek.“

„Pořádnej zážitek,“ znovu se ozval Sully.

„Kušuj, pitomče,“ okřikl ho Coyne.

„Kušuj, pitomče,“ napomenul se Sully a s nahlouplým úsměškem zmlkl.

„Pár lidí s tím vodepíšeme,“ prohlásil Coyne a postupně se na ně všechny zadíval svýma šedýma očima, „a můžeme pak na tom ujíždět celou dobu. A musí to bejt někdo speciální.“

„Pan Amherst?“ zkusil Gene D. Amherst byl ředitelem jejich školy.

„Seru na podělanýho pana Amhersta,“ zavrhl Coyne. Všech šest kluků – všichni kromě Vala, který pořád ještě přemýšlel, jak zabít tátu – poslouchalo pozorně s pusou dokořán. „Aby to mělo tu správnou sílu na pořádnou jízdu, musíme dostat někoho významnýho. Člověka, u kterého by nikdo nečekal, že ho někdo sejme. Někoho, kdo by dostal naše vobličeje a jména do všech hlavních zpráv, i kdyby nás nechytili.“

„Filmovou hvězdu?“ vydechl Gene D. Kluka s výrazným akné ta

věc začínala bavit. Coyne zavrtěl hlavou.

„Na světě není nic lepšího než sjet se po tom, co někoho sejmeš,“ řekl starší z chlapců. Coyne měl měsíc do sedmnáctých narozenin a povinného odvodu na vojnu. Vala čekala ta samá hrůza od teď za

jedenáct měsíců.

„Ale musí to bejt někdo zvláštní,“ opakoval Coyne. Díval se z jednoho na druhého. Teď už to chytalo i Vala.

„Kdo?“ chtěl vědět Cruncher.

„Japonec,“ prozradil Coyne.

Ostatní kluci se rozchechtali.

„Sejmout chce Japonce!“ vykřikl Sully. „Jasan – Japan!“

Val zavrtěl hlavou. „Mají moc dobrý jištění. A ty pitomý auťáky mají pancéřovaný. Mají za zadkem strážce ninji a chlápky z tajných služeb a miniaturní bezpilotní vzdušná zařízení. A ta jejich Zelená zóna je… chci říct, že nemůžeme… nemůžeš se k nim dostat, Coyne.“

„Ale můžu,“ odporoval Coyne. „V tyhle berettě je čtrnáct nábojů. Můžu se dostat ke třem dalším poloautomatům, jako je tenhle, a můžu se dostat dostatečně blízko ke skutečnýmu živýmu japonskýmu poradci, kterýho by neminul ani Dinjin. Ten rauš pak bude zlatej. Kdo jde se mnou?“

Šest ze sedmi vypuklo v jásot a plácalo se navzájem do dlaní a hlasitě přisvědčovalo. Val se jen celou dlouhou minutu dál díval do Coyneho šedých a lehce šílených očí.

Pak Val pomalu přikývl.

Mladá drogová parta se hnula z dálničního nadjezdu mezi přerostlé stromy a keře směrem k divočině na Old Plaza a parku El Pueblo de Los Angeles, ke kostelu znesvěcenému bezpočtem graffiti. Tam se scházeli dealeři zbraní a drog.

1.02

Denver

Pátek 10. září

Sato se nemohl usadit na sedadle auta ani se zapnout do postroje bezpečnostních pásů.

Nick prošel celou trojúrovňovou bezpečnostní procedurou opačným směrem se Satoem v patách: ninjové, osobní strážci pana Nakamury nebo co byli zač, ho předali lidem z japonské ochrany sektoru, Japonci ho postoupili státním policistům Colorada a agentům DS – státní kanceláře diplomatického servisu pro ochranu cizích diplomatů – kteří Nickovi vrátili jeho glock devítku v pouzdru. A pak si Nick nasedl do svého auta a byl připravený vyrazit, až na to, že Satoovi se nedařilo.

„Omlouvám se, je to nastavitelné sedadlo, ale dlouho už se nepoužívalo,“ mumlal Nick, když Satoova hmotnost vyplnila veškerý prostor mezi opěradlem vzadu a palubní deskou. „Taky jsem plánoval, že spravím ty zaseknuté bezpečnostní pásy.“ Postroj pásů se prodloužil asi o padesát centimetrů, ale i tak dosáhl sotva na Satoovo rameno – a dál se nevytáhl.

„Máte airbag?“ zeptal se šéf ochranky.

„Ah…,“ odpověděl Nick a pak si vzpomněl, že jeho auto prošlo kontrolou magnetickou rezonancí při cestě sem. Sato určitě ví, že všechny airbagy starému hybridnímu autu chybějí. Nick je už před lety prodal.

Sato chvíli manipuloval s neposlušnými pákami posuvu sedadla a pak, zrovna když Nick vystoupil, aby auto obešel a přispěl k marnému pokusu, se Sato zapřel nohama o podlahu, vydal ze sebe mručivé zvuky zápasníka sumo a nohy narovnal.

Sedadlo se skřípěním vyrazilo dozadu tak daleko, jak to šlo, ložiska se téměř vytrhla ze svých kolejniček, až se zadní stěna napůl sklopeného opěradla dotkla zadního sedadla.

Sato vydal ještě jedno vzpěračské zamručení a celou silou zatáhl za zaseknuté popruhy.

Něco v mechanismu prasklo a tři metry bezpečnostních pásů se uvolnily. Stále napůl v záklonu a o půl metru dál vzadu než řidič, Sato zaklapl pásy do přezky.

Nick se vrátil zpátky do auta a vyrazil. Byl by rád vytáhl okénka, aby se oddělil od smíchu agentů DS, ale už tak bylo v malém autě příliš horko a klimatizace kvůli nízké kapacitě baterií nefungovala.

Ty baterie byly problém.

Nick zastrčil svůj mobil zpátky do palubní desky a jeho navigační funkce mu sdělila, že vzdálenost na Cherry Creek Mall tou nejkratší trasou – opačným směrem, než přijel sem, přes Speer Boulevard, na šestku, pak mezistátní 70 a exitem Evergreen do Zelené zóny – je 29,81 mil. Hoši od DS dobili baterie svojí vysokorychlostní 240voltovou nabíječkou, ale údaje na telefonu a v autě dosvědčovaly, že stará baterie má energii na 24,35 mil jízdy, včetně nulové spotřeby na svažitém úseku sedmdesátky na úpatí hor.

Poslední věc, kterou by si Nick Bottom v tomhle zvláštním pátečním dni přál, bylo zůstat viset s panem Hideki Satoem někde na Speer Boulevardu – zřetelně na území reconquisty na jižním konci centra – pět mil od cíle.

Kurva, říkal si Nick, dnešního dopoledne zdaleka ne poprvé. Kdo se bojí, sere v síni. Auto zabrumlalo, škytlo a hlučně vyrazilo na cestu pryč ze Zelené zóny.

Satoova pozice – skoro vleže na vylomeném a úplně položeném sedadle spolujezdce tak daleko vzadu, že se zdálo, že Nick je šofér vpředu a Sato pasažér na zadním sedadle – vypadala absurdně, ale zdálo se, že to podsaditého šéfa ochranky neznepokojovalo. Sato si složil mozolnaté ruce na břiše a díval se nahoru a kolem na stromy a oblohu.

S pohledem na nebe Nick položil otázku: „Pane Sato, jak jste získal to video, kde si dopřávám LSD v té slepé ulici? Některé záběry vypadaly jako z kamery obsluhované ručně z velké blízkosti, sotva tři metry.“

„Nevypadaly. Byly,“ utrousil šéf ochranky.

Nick se pokusil přidat rychlost na cestě dolů na mezistátní silnici, ale auto nebylo zrovna v náladě zrychlit – dokonce ani z kopce dolů. Ještě že tam nebyla skoro žádná doprava, se kterou by se měli potýkat. Kdysi, v době, kterou si Nick byl dosud schopen jasně připomenout, se rodina mohla dostat na sedmdesátku a jet dalších 1034 mil, aniž by sjela z mezistátní silnice, kromě kvůli benzinu, a přejela na mezistátní patnáctku zhruba 500 mil od Denveru, do pouštní a horské krajiny Utahu, a na ní zůstala celý zbytek cesty do L. A. – aby skončila u Pacifiku na přístavní hrázi v Santa Monice.

Teď mohl odvážný řidič nasednout do auta a jet z Denveru 98 mil na západ na M-70, kde státní a federální ochrana končila ve Vailu. Za Vailem jsou lvi.

„Jak jste dostal jednoho ze svých lidí s kamerou na tři metry od mého auta?“ vyzvídal znovu Nick.

„Neviditelný oblek,“ řekl Sato. Nevelký, ale absurdně klidný muž vypadal naprosto uvolněně.

Nick se přestal ptát. Neviditelné obleky byly záležitostí lidí, jako byli dřívější agenti CIA, už dávno propuštění, a pak akčních sci-fi lilmů. Jak asi byly zdůvodněny výdaje za neviditelný oblek jen kvůli sledování Nicka Bottoma a jeho příchodu na pohovor? A dokonce i když moc chtěli ten záznam, aby ho uvedli během hovoru do rozpaků, což ostatně udělali – proč zrovna neviditelný oblek? A jak se len člověk v neviditelném obleku mohl dostat tak blízko k Nickovu a utu dřív, než Nick odpadl po vlivem LSD – řídil snad neviditelné auto? To je přece ta blbost z filmů o Jamesi Bondovi z minulého století. Směšné.

Sato si skoro určitě dělal legraci. Ale Nick, který pořád ještě měl policejní schopnost číst z těch nejmenších fyzických a zvukových signálů, že někdo lže (u některých týpků z jistých čtvrtí to bylo jednoduché – pachatel pohyboval rty), nedokázal na Satoovi odpozorovat nic. S výjimkou toho, že šéf ochranky občas vůči Nickovi projevil opovržení, pohrdání a pobavenost, tu nic nebylo. Pod japonskou vrstvou toho, čemu zápaďáci jako Nick říkají asiatská nevyzpytatelnost, nosil šéf ochranky Sato jinou – dost možná profesionální – masku.

„To video, natáčené ze vzduchu,“ trval na svém Nick. „Všechno to byly miniaturní, lidskou rukou neřízené aparatury?“

„Ne všechny byly miniaturní,“ řekl tlumeně Sato. „A jedno bylo

ze satelitu.“

Nick se musel nahlas rozesmát. Sato se k němu nepřipojil, dokonce ani nevyloudil úsměv.

Použili neřízené vzdušné aparatury v normální velikosti a dokonce zapojili i průzkumný satelit, jeden z firemních satelitů Nakamurovy skupiny, aby mě sledovali, jak se sjíždím elvisem? Když na to pomyslel, znovu se v duchu zasmál.

Sato dál ležel jako překocený Buddha, s prsty propletenými na svém širokém, ale svalnatém břiše.

Nick na šestiprocentním klesání z kopců k Denveru trochu přibrzdil a zpomalil ploužící se vůz k ještě nižšímu hlemýždímu tempu a zadoufal marnou nadějí, že regenerativní brzdění dodá dost šťávy vyhasínajícím lithiovým bateriím, aby se dostal domů. Dokonce i mnohem starší kraksny na něj houkaly a rachotily kolem. Vodíkové vozy v úplně levém pásu pro VIP se jevily jako pouhé šmouhy. Změnil předmět hovoru, aby dostal ze Satoa víc. „Jak jste přeložil ‚valacha‘ vašemu šéfovi?“

„Jako samčí variantu koně, kterého vykastrovali. Tak je to správně, že?“

„Ano,“ souhlasil Nick. „Ale vy u vás v Japonsku nemáte valachy – tahle stará hybridní auta, ze kterých dali pryč benzinové motory?“

„V Japonsku to není legální,“ objasnil Sato. „Auta jsou v Japonsku každý rok kontrolována a musejí splnit všechny moderní normy. Je jen málo aut, která by byla starší než tři roky. Vodíkem poháněná vozidra jsou – jak tomu říkáte? – v Japonsku standard.“

Vozidra.

Nick dál brzdil a počítal metry, zatímco se snažil udržet jak svoje baterie v chodu, tak Satoa v rozhovoru. „Pan Nakamura nevypadá jako milovník starých filmů.“

Sato vyrobil ten hluboký zvuk v hrdle a hrudi. Nick neměl ani páru, jak si to vyložit. Potřebují jiné téma.

„Víte,“ začal Nick, „tenhle způsob spolupráce určitě nebude fungovat.“

„Sporupláce?“ opakoval Sato.

Nick se neušklíbl, ale napadlo ho, jestli takhle nezaškrtl celou komunikaci jen tím, že donutí Satoa špatně vyslovovat pro něj obtížné výrazy.

„Myslím ten nápad, který vymyslel pan Nakamura, že mě budete všude doprovázet a že budu hlásit všechno, co uvidím a uslyším, že prostě budete součástí mého vyšetřování. To nepůjde.“

„Proč ne, pane Bottome?“

„Vy víte zatraceně dobře, proč ne,“ odsekl Nick. Blížil se k úpatí kopce a k rozlehlé, většinou ploché prérii, která se táhne na východ od Denveru nějakých osm set mil nebo tak nějak k řece Mississippi a on se musí rozhodnout, jestli bude pokračovat nepatrně na sever po pětadvacítce na Speer Boulevard bez zastávek, nebo zahne doprava, aby se na Speer vrátil cestou, kterou jel sem, to je zpátky po dálnici 6. Trasa po šestce je o něco kratší, sedmdesátka je pro dohasínající baterie trochu méně namáhavá.

„Moji svědkové a podezřelí nebudou mluvit, když bude nějaký japončík poslouchat,“ pokračoval Nick. „Pardon, japonská osoba. Víte, co chci říct.“

Sato zamručel něco, co mohlo znamenat souhlas.

Nick se ohlédl zpátky a prohlédl si šéfa ochranky od hlavy k patě. „Vy jste ale před šesti lety nebyl jedním z Nakamurových asistentů při vyšetřování s denverskou policií, když byl zabit mladý Keigi. Pamatoval bych si vás.“

Sato neřekl nic.

Na poslední chvíli Nick uhnul na exit na dálnici šest. Kratší je lepší. Nebo by aspoň kruci měla být.

Poslední metry už ukazatele rezervy svítily oranžovou nebo červenou barvou, ale Nick věděl, že jeho valach má stejně jako on sám někde v sobě utajených pár mil navíc.

„Takže proč jste nepřijel s panem Nakamurou, když zabili jeho syna?“ dožadoval se vysvětlení Nick. „Přijde mi, že jako šéf Nakamurovy bezpečnostní služby jste měl být prvním a nejdůležitějším, koho se tady měli policajti vyptávat. Ale vaše jméno není dokonce ani ve spisu.“

Sato znovu zachoval mlčení. Skoro se zdálo, že spí, oční víčka měl – byť ne úplně – přivřená.

Nick se na něj znovu ohlédl. Najednou pochopil. „Vy jste byl Keigiho osobní strážce,“ řekl tiše.

„Byl jsem osobní strážce Keigi Nakamury,“ přiznal Sato. „Jeho život byl v mých rukách po celou dobu, kdy tady Keigi natáčel svůj film o Američanech a závislosti na LSD.“

Nick si promnul bradu a tváře a cítil strniště vousů po chvatném ranním holení. „Ježíši.“

Auto si pár minut pobroukávalo a rachotilo. Regenerační brzdění trochu pomohlo, i když ubohé měřidlo žádný přidaný výkon neprokazovalo. Nicka napadlo, že to nakonec zpátky do servisu na Cherry Creek Mail dokážou.

„Vaše jméno ve spisu nebylo,“ vrátil se Nick naposledy k tématu. „Jsem si tím jistý, dokonce aniž bych se o tom díky tripu přesvědčil. Což znamená, že vás nepředvolali. A ani Nakamura se o tom během vyšetřování nezmínil. Měl jste zásadní důkazy o vraždě Keigiho Nakamury, ale vy i váš šéf jste to před denverskými policisty a námi všemi ostatními zatajili.“

„Nevím, kdo zabil Keigiho Nakamuru,“ řekl tiše Sato. „Když jsem ho našel, byl mrtvý. Neměl jsem policii co nabídnout. Neměl jsem důvod zůstávat ve Spojených státech.“

Nick vyštěkl policejním smíchem. „Člověk, který najde tělo, uprchne ze země… nemá policii co nabídnout. Nádhera. Hádám, že hlavní otázka je, jak je možné, že pořád ještě pracujete pro Hirošiho Nakamuru potom, co byl jeho syn zavražděn v době, kdy jste měl na starosti jeho bezpečnost?“

Bylo dost brutální se takhle zeptat a Nicka celou minutu svrběly lopatky při představě, že udělaný šéf ochranky vypálí zezadu do jeho opěradla. Místo toho se ozvalo jen tiché nadechnutí a Sato řekl: „Ano, to je důležitá otázka.“

Nick se dobral dalšího objevu. Zamrkal, jako by se před ním rozzářila blesková žárovka. „Vy jste už podnikl nějaké pátrání – vy a vaši bezpečnostní strážci – že jo, Sato? Kdypak to bylo – před pěti a půl roky?“

„Ano.“

„A i přes veškerou vaši technologii a mikrosystémy ve vzduchu a satelity a všechny ty blbosti jste nedokázali najít toho, kdo syna vašeho šéfa zabil.“

„Ne, to jsme nedokázali.“

„Jak dlouho trvalo to vaše pátrání, Sato?“

„Osmnáct měsíců.“

„Kolik operativců bylo po těch osmnáct měsíců v akci?“

„Dvacet sedm.“

„Kurvafix,“ ulevil si Nick. „Všechny ty prachy a nasazení lidí. Nedokázali jste Keigiho vraha najít a nikdy jste nám – denverské policii ani FBI – neřekli, že jste prováděli své vlastní pátrání.“

„Ne,“ potvrdil Sato. Jeho hlas zněl, jako by přicházel z velké dálky.

„Všechny ty prachy a lidi a technologie,“ opakoval Nick, „a vy jste nedokázali najít, kdo tomu mladíkovi podřízl krk. Ale váš šéf očekává, že já toho vraha najdu, když budu mít k dispozici jen kůži svejch bot a trochu LSD.“

„Ano.“

„Co se stane, jestli tenhle poslední pokus vyjde naprázdno?“ chtěl věděl Nick. Nějak odpověď tušil, hned jak otázku položil, i když si na ten správný výraz v tu chvíli nemohl vzpomenout.

„Spáchám seppuku,“ řekl Sato tiše, aniž by změnil hlas nebo výraz obličeje. „Stejně, jako jsem to nabídl – ale nedostal jsem svolení – když jsem poprvé dvakrát zklamal svého pána. Tentokrát jsem před časem to svolení dostal.“

„Ježíšikriste,“ zašeptal Nick.

Telefon v palubovce ohlásil teroristický útok ve stejném okamžiku, kdy uslyšel vzdálené „BUM“ otevřeným okénkem na své straně a uviděl chuchvalec černého kouře na severu a východě od nich. Černé vrtulníky teritoriální bezpečnosti bylo jasně vidět; kroužily jako černé vrány asi dvě míle od nich.

Nick si hlasem chtěl ověřit situaci, ale telefon ještě neměl údaje k dispozici.

Podíval se do zpětného zrcátka a uviděl, jak se Sato dotkl svého levého ucha. Sluchátko bylo tak miniaturní, že si ho Nick dřív nevšiml.

„Co to je?“ zeptal se Nick. „Co se děje?“

„Bombový útok. Evidentně bomba v autě. Na křižovatce dálnic sedmnáct, dvacet pět a třicet šest, v tom místě, kterému říkáte Myší past. Kusy dvou probíhajících dálnic se zhroutily. Pár tuctů aut je zablokováno v troskách. Zdá se, že tam není žádná radiologická, chemická ani bakteriologická kontaminace.“

„Kristepane. Skoro jsem tamtudy jel. Byli bychom teď v tom. Ví se, kdo to udělal?“

Sato pokrčil rameny.

Nick si to nevyložil ani jako Nevím, ani jako Na internetu to ještě není, ale jako Záleží na tom? A záleželo?

Hadžiové, Árijské bratrstvo, reconquista, drogové gangy, syndikát anarchistů, hispánská milice, americká milice, Černí muslimové, kartely Nového Mexika, místní kartely, Posse Comitatus, neplatiči směnek, ukřivdění veteráni, tajní agenti Kalifátu… Nick si uvědomil, že na tom opravdu nezáleží. Poznání, která teroristická skupina vyhodila Myší past do povětří, opravdu nezastaví dalšího teroristu se samopalem, podomácku vyrobenou výbušninou nebo dodávkou plnou hnojiva s rozbuškou.

Ale Nicka ještě pořád štvalo, že Satoův telefon sbírá tajné údaje rychleji než Nickův ne-tak-docela-legální odposlech policejní taktické sítě.

Zpomalil na nadjezdu nad dálnicí I-25. Dál na severu – za rozsáhlým, svažujícím se černým oválem stadionu Mile High, na západ od trosek toho, co bývalo vysokopodlažními budovami Denveru, za troskami zábavního parku Šest vlajek a baseballovým stadionem Coors Field – dál stoupal černý dým. Vrtulníky domobrany dál kroužily, vrčely a míhaly se nad kouřem jako supi, zatímco menší mrchožrouti v novinářských helikoptérách kroužili mnohem dál, protože ještě nedostali svolení zprostředkovat obraz čekajícím divákům. Nick přejel přes 1-25 a odbočil doprava na Speer Boulevard. „Takže když nedotáhnu tohle vyšetřování do konce – případ, který jste vy nedokázali vyřešit před pěti lety po osmnácti měsících snažení v době, kdy vzpomínky svědků a stopy byly ještě čerstvé,“ pronesl k Satoovi přes rameno, „případ, který jste nedokázali vyřešit se sedmadvaceti specialisty, kteří pro vás dělali, přičemž jste k tomu měli víc techniky, než má FBI, a za sebou Nakamurův miliardový rozpočet – vy se vykucháte?“ Šéf ochranky neřekl ani slovo.

1.03

Cherry Creek

Pátek 10. září

Nickův „valach“ vyjel nahoru na poslední rampu třetího nejvyššího poschodí parkoviště u obytného domu Cherry Creek Mail a definitivně zhasl asi deset metrů od nabíjecí stanice. Nick ho nechal, kde byl, protože věděl, že Mark, jeden z chlápků obsluhy, ho do cíle dotlačí. Nabíjecí stanice v japonské Zelené zóně potřebovala jen čtyřicet minut; tady, díky starému vybavení obchodu, to bude trvat dvanáct hodin jen pro částečné dobití. Nickovi to bylo jedno.

Sato se dostal přes dvě kontrolní stanoviště tím, že předložil svou IC – tenká karta byla černá, kdežto obvyklá diplomatická nebo pro cizího návštěvníka byla zelená – a prošel bez potíží. Ale Nick se těšil na poslední u kontroly zbraní. Jestli si Sato myslí, že jeho diplomatický status mu dovolí pronést revolver do obytného prostoru v Cherry Creek Mali, čekal šéfa ochranky drsný šok. Ani prezidentka Spojených států by do komplexu zbraň nedostala, i kdyby ji schovala v podprsence.

Byli v prostoru bezpečnostních kontrol a Gunny G., starší specialista na zbraně a zdejší nejvyšší bezpečnostní velitel, seděl za pultem, kde se zbraně předkládají ke kontrole. Zřejmě mu chlapík z některé předchozí kontroly zatelefonoval. Jako bývalý mariňák měl Gunny G. neurčitý věk po šedesátce, ale pořád byl v kondici a nebezpečný a jeho hranatý, opálený obličej pod předpisovým ježkem vypadal, jako by ho pohromadě držely jizvy.

Nick mu podal svůj glock a čekal.

Bývalý obchodní dům neměl magnetickou rezonanci jako japonská Zelená zóna nebo bezpečnostní pásma, ale rentgen a stařičký pátrač po výbušninách a střelném prachu u vchodu udělaly svou práci. Nick zahlédl obrázky sebe a Satoa zářit na obrazovce před Gunnym G. nalevo od vstupu za pult. Sato měl jakousi velikou ruční zbraň v pouzdru v levém podpaží, jednu malou v pouzdře na opasku u levého boku, řemínky přivázané pouzdro na pravém kotníku a ošklivě vypadající vrhací nůž na opasku na pravém boku.

Dřív než Gunny G. mohl zabručet své rozkazy, Sato ho předběhl: „Poslechněte si tohle, prosím.“ Posrechněte. Plosím.

Šéf ochranky posunul svou IC a když ji Gunny G. naskenoval, položil sluchátko a e-brýle na zakódovanou informaci. Výraz obličeje bývalého mariňáka se nezměnil, ale když podával Satoovi jeho identifikační kartu zpátky, zamručel: „Pokračujte dál, pane Sato.“ Vůbec žádný pokus Satoa odzbrojit.

Nickovi skutečně spadla čelist. Ten výraz slýchal spoustu let, ale nikdy neviděl nikoho, komu by čelist spadla doslovně – a ještě mnohem řidčeji se to stávalo jemu.

Vnitřní dveře a vrata se otevřely a Sato stál na druhé straně a gestem své masivní ruky ho zval dál jako prvního.

Nick šel napřed do svého kutlochu. Tahle část města evidentně měla jeden ze svých výpadků elektřiny, a i když generátory udržely bezpečnostní dveře, parkovací automaty, bezpečnostní kamery, dveře bytových jednotek, venkovní automatické zbraně a ostatní základní vybavení v provozu, světla byla nad mezaninem v druhém poschodí zhasnutá a kdysi módní panely střešních oken, které byly po celé délce stropu, byly tak oslepené usazenou špínou, že světlo, které propouštěly dovnitř, mělo nezdravý, smutně nažloutlý nádech. Většina z větráků společných prostor byla také mimo provoz, a protože lidé nechávali během výpadků energie dveře svých obydlí otevřené, vzduch byl zhoustlý puchem několika tisíc lidí a jejich špinavého ložního prádla, pachy z kuchyní a smradem odpadků.

Nick se opřel o zábradlí dvacet stop nad starou fontánou, která kdysi šuměla před obchodem Saks Fifth Avenue. To místo bylo pořád ještě domovem několika dražších kójí bez oken, i když teď zrovna nevypadaly lákavě, s hromadami pytlů na odpadky, navršenými do výše dospělého člověka po obou stranách zavřených železných dveří. Díval se dolů, kde bývala socha divokých hus.

Velká lichoběžníková nádrž s mramorovými stěnami byla už dlouho vyschlá a plná hlíny, takže někteří z obyvatel kójí v Saksově komplexu se tam pokusili pěstovat zeleninu, ale několik ocelových lan ještě pořád trčelo z vysokého stropu a zachovala se jedna bronzová husa. Nick si z časů, kdy tady jako dítě a puberťák nakupovával, pamatoval, že sousoší se pyšnilo řadou divokých hus, které se snášely dolů v jednom hejnu, aby se usadily na vodě – ta nejnižší měla strnule vystrčené nohy a zdálo se, že rozstřikuje spršky vody na obě strany tam, kde se její nohy s plovací blánou dotkly vodního povrchu. Kolik těch hus tam bývalo? Nick pátral v paměti. Šest? Osm? Víc?

Musel by si šlehnout, aby to zjistil, a na to rozhodně nehodlal drogou plýtvat. Ale jedna z těch hus zůstala asi deset stop nad provizorní zahrádkou, s bronzovými křídly široce rozpjatými a s nohama, které se právě začaly připravovat do přistávací pozice.

Nick nevěděl, proč tu zastavil se Satoem v patách… snad jenom proto, že se tu zastavil vždycky, aby zlomek vteřiny zíral na tu osamělou zbylou husu.

Naštvaně zavrtěl hlavou a vykročil směrem k bývalému obchodu s dětským zbožím a svému domovu.

Obyvatelé ostatních pěti kójí ve starém obchodním prostoru byli do jednoho doma za svými částečnými zdmi a přikrývkami, protože byli také na podpoře v nezaměstnanosti a neměli kam v těch dlouhých dnech jít. Stará žena v ubikaci vedle Nicka chrápala. Pár v krabici naproti na sebe křičel, jejich dvouleté dítě se k tomu přidávalo a vyrábělo křik téměř na úrovni nebezpečně blízké smrtící frekvenci. Kóje starého vojáka byla tichá jako vždycky – Nick pořád čekal na smrad, který všem prozradí, že stařec se konečně oběsil nebo zastřelil – a ty další dvě ubikace měly puštěné televize a ty vřeštěly naplno. Akustický strop bývalého Baby Gap byl skoro čtyři metry vysoko; tenké příčky mezi kabinami sahaly jen do dvou a půl metru.

Nick otevřel dveře, nechal Satoa vstoupit do svého stísněného prostoru a jeho podrážděnost touhle invazí narůstala. Ale pan Nakamura trval na tom, aby jeho šéf ochranky navštívil Nickův domov, a Nick dostane první peníze teprve tehdy, až bude tahle návštěva odbytá.

Nick viděl, že ráno zapomněl ustlat postel. Ironií bylo, že to byl malý absurdní okamžik soutěže mezi Darou a jím, že on vždycky postel stlal, ještě před tím, než potkal Daru, a když na to ráno, kdy oba pospíchali do práce, ona zapomněla, udělal to sám.

Neustlaná postel byla tím víc na očích, protože zabírala skoro tře-linu celého prostoru.

Nick Satoovi nenabídl, aby si sedl, protože a) ho sem nepozval a b) jediné místo, kde se dalo sedět, byla židle u malého stolku, na kterém Nick otvíral virtuální klávesnici svého telefonu, a která navíc patrně nebyla dost bytelná, aby Satoa udržela. Sotva unesla Nicka Bottoma.

Ale šéf ochranky se nezajímal o to, kam si sednout. Přešel ke stěně naproti Nickově posteli a sedmdesátipalcové obrazovce na ní, aktivoval televizi a protáhl svou kartu její aktivační zdířkou.

Na obrazovce se okamžitě objevily tři řady obličejů, celkem osmnáct

„Poznáváte tyhle muže a ženy?“ zeptal se Sato. „Většinu z nich. Některé.“ Všichni byli Nickovi povědomí, byli to svědkové a podezřelí ve spisu o vraždě Keigiho Nakamury, ale droga, která měla usnadnit vzpomínání, měla ironicky opačný účinek – vyhasnutí paměti.

Jakoby v reakci na tuhle nevyslovenou skutečnost Sato pronesl: „Pan Nakamura předpokládá, že budete chtít strávit pár hodin probírkou spisů a tehdejších výslechů pomocí ampulek drogy, než vlastní pátrání zahájíte. Moje důrazné doporučení je, abyste tuhle retrospektivu podnikl jen u jedné nebo dvou z těchhle osob a pokračoval, jak nejrychleji to půjde. Kolik hodin budete potřebovat na ten výlet zpátky?“

Nick pokrčil rameny. „Vyšetřování té vraždy mi zabralo čtyři měsíce života. Jestli to mám všechno projít znovu za pomoci LSD, podívat se na složky všech těchhle lidí a výslechů, budu připravený začít někdy kolem Vánoc.“

„To je samozřejmě naprosto nepřijatelné.“

„Dobře. Kdy si tedy vy a pan Nakamura přejete, abych začal s novým vyšetřováním? Za měsíc? Za dva týdny?“

„Zítra brzo ráno,“ opravil ho Sato. „Jste odborník na aktivační zkušenosti s drogou. Vyberte rozhodující vzpomínky na to odpoledne a ten večer, dobře se v noci vyspěte a já se k vám zase přidám, jakmile ráno zahájíte obnovené vyšetřování.“

Nick otevřel ústa, aby protestoval, ale pak je zase zavřel. Nemá to smysl. Jediné, co má smysl, je převod těch peněz na jeho kartu.

Sato si kývnutím hlavy kartu vyžádal, protáhl ji zdířkou ve svém vlastním telefonu a podal mu ji zpátky.

„Teď máte peníze na výdaje prvního měsíce,“ vysvětlil Sato. „Včetně peněz na nákup LSD, samozřejmě, ale i na dopravu – budete potřebovat nové auto, jak zmínil pan Nakamura – a další příležitostné náklady. Všechny výdaje budou samozřejmě z naší strany v reálném čase sledovány.“

Nick pouze přikývl. Ale protože Sato se vydal ke dveřím, Nick připomněl: „Tři z těch osmnácti jsou mrtví, to víte.“

„Ano.“

„A přesto pořád chcete, abych se k nim v rauši vrátil a držel se jich jako východiska pro vyšetřování?“

„Ano.“

Nick znovu pokrčil rameny. „Doprovodím vás ven.“

Ta fráze zněla pěkně starosvětsky i pro Nickovy středně staré uši. A už vůbec ho netrápilo, jestli šéf ochranky bude mít nějaké potíže najít cestu ven. Chtěl se jen ubezpečit, že už je opravdu pryč.

Kupodivu Sato nezamířil ani k jednomu z nouzových východů. Přešel na severní mezanin a do administrativní chodby nedaleko bývalého obchodu Ralpha Laurena. Gunny G. a strážný v černém neprůstřelném oblečení jménem Max ho tam očekávali. Společně zamířili ze dveří ven a nahoru po rameni schodiště – při elektrickém výpadku nefungovaly ani výtahy – a ven na střechu. Nick vstup na střechu znal; zapamatoval si vstupní kód a měl dobrých třicet metrů horolezeckého lana z perlonu, karabiny a slaňovací postroj na záchodě svého kutlochu pro případ, že by musel budovu rychle opustit přes střechy.

Teď mhouřil oči v nejasném světle. Mnoho mil dál na severozápadě stále ještě stoupal dým.

Helikoptéra, která přiletěla, aby vyzvedla Satoa, byla jedna z těch moderních, které vypadaly spíš jako vážka, než jako kterýkoli vrtulník domobrany, policie nebo ostatních možných majitelů, které Nick znal. Jediný zvuk při přistání – Nick přece nemohl nikomu prozradit, že staré obchodní centrum má na střeše infračerveně označený heliport – bylo škrábání drobného štěrku, odvanutého přes matná střešní okna a nefungující solární panely.

Sato se do vrtulníku beze slova vyšplhal a Nakamurův stroj se odlepil a letěl na západ.

Cestou dolů po schodech Gunny G. řekl: „Máš teď parádní společnost, Nicku.“ Nick jen zavrčel.

Nick nemusel odejít z bývalého nákupního centra, aby se setkal se svým dealerem. Gary ho potkal v té části podzemí, kde bývala kotelna.

„Kurvafix,“ poznamenal údržbář, když uviděl zůstatek na Nickově kartě. „Kolik z toho chceš utratit za trip?“

„Všechno,“ zdůraznil Nick. Podal kartu Garymu a sledoval, jak ji ten druhý projel svojí nelegální, ale dost výkonnou čtečkou z černého trhu.

„Bude mi chvíli trvat sehnat tolik dávek dohromady.“

„Máš deset minut,“ odmítl Nick, který věděl, kde má Gary svoje zásoby. „O minutu dýl a koupím to na ulici.“

„Klídek, klídek,“ mírnil ho Gary a poškubával svýma deformovanýma rukama. „Všechno ti během deseti minut donesu do té tvojí kobky. Dneska v noci tu bude spousta nespokojenejch narkoušů.“

„Ser na ně,“ poradil mu Nick. „Ale nenos mi to domů. Za deset minut sem přijdu.“

„Ty jsi kupující.“

„A to máš zatraceně pravdu,“ potvrdil Nick.

Gary se do kotelny vrátil za osm minut a Nick stejně tak. Ve své kóji uložil kartu a telefon, osprchoval se, převlékl a zkontroloval se starým policejním detektorem – jestli ho Sato náhodou nevybavil štěnicí – a přišel dolů do sklepa jen se starou brašnou poslíčka přes rameno.

I když očekával velký počet ampulí s výdrží dvacet hodin, byla to celá spousta dávek LSD, která se vysypala z Garyho pytle. Nick je nacpal do svojí brašny, ale nejdřív je rychle zabalil do ručníků, které vzal s sebou, aby nechrastily.

Když byl Gary pryč, Nick prošel jen málo používanými dveřmi dolů do podzemí pod kotelnou, mezi rozvody trubek. Bylo tu málo místa, kudy se dalo prolézt mezi trubkami, z nichž většina se už nepoužívala, vedly zvenku do centra a zase pryč a přístupový panel byl zamčený číselným klíčem, který už nejspíš nikdo z těch, co v areálu pracovali, neznal. Nick vyťukal sedmimístný kód. Neznal ho proto, že tu žil, ale z případu před deseti lety, když s ostatními detektivy prohledávali celé bludiště podzemního vytápění a odpadových trubek v Cherry Creeku kvůli sériovému vrahovi, který se specializoval na děti.

Když za sebou zaklapl vstupní panel, vytáhl Nick z brašny malou baterku a popolezl po kolenou asi sto padesát metrů a přitom se vyhýbal rezavým a zkorodovaným trubkám, které skoro úplně vyplňovaly prostor. Ať v nich bylo cokoliv – a cokoliv z těchhle trubek vytékalo nebo odkapávalo – bylo to dost hnusné, aby to od téhle konkrétní části podzemního bludiště odrazovalo lidi ulice.

Nick dorazil na první křižovatku tunelů a dal se doleva. Tenhle tunel byl stejně stísněný a hrozně páchl. Nick odpočítal dvacet kroků a zastavil na místě, kde několik menších trubek mizelo v betonové stěně. Starý kontrolní panel vypadal zarezle, ale skřípavě se posunul, když do něj Nick strčil.

Nepropustná plastiková taška byla přesně tam, kam ji před rokem uložil a kde ji od té doby párkrát překontroloval. Nick vytáhl poloautomatickou dvaatřicítku z jejího ochranného obalu z naolejovaných hadrů a dal ji do brašny. Ta pistole patřívala policistce K. T. Lincolnové, jeho poslednímu parťákovi. Nick nechal balík starých bankovek v jejich obalu, ale vytáhl laciný telefon z Walmartu a zkusil ho. Baterie s dlouhou výdrží byly pořád dobré. A ta věc měla i tady dole signál.

V podřepu v zapáchajícím oparu tunelu Nick vyťukal číslo.

„Tady Mothman,“ ozval se hlas s pákistánským přízvukem.

„Mothi, tady je Doktor B. Potřebuju, abys mě asi za pět minut vyzvedl u záplavové kanalizační výpuste pod starým mostem nad Cherry Creek.“

Následovala nejkratší možná pauza. Mohammed „Mothman“ al Mahdi byl pro detektiva Nicholase Bottoma více než tucet let jedním z nejlepších informátorů z ulice. A „Doktor B“ byl Mothmanův nejlépe platící policajt. Během těch let od doby, kdy ho vykopli ze sboru, se Nick často vyskytoval v Mothmanově přítomnosti, když obvykle přinesl do jeho kutlochu láhev. A co víc, Mothman se stále Nicka Bottoma obával – jednak fyzicky a jednak proto, že Nick toho věděl dost o jeho minulosti, takže ho mohl kdykoli napráskat policii.

„Budu tam za pět minut, Doktore B.“

Ve filmech jsou povodňové výpustě vždycky velké jako ty v L. A. Dalo by se jimi projet s truckem. A oni jimi opravdu projeli s celým motorizovaným regimentem džípů a trajlerů ve filmu Oni z poloviny dvacátého století, který Nick a Dara milovali. Ale povodňové výpuste v Denveru jsou kluzké a úzké záležitosti a Nick se plazil po břiše a loktech, aby vykopl zrezivělý drátěný poklop odvodňovacího kanálu a dostal se o metr níž na opuštěný chodník pod mostem přes Cherry Creek.

Mothmanova křehká rikša, dovezená z Kalkaty v době, kdy se tam zaváděly elektrické trojkolky, už čekala ve stínu pod mostem. Nick vklouzl na zadní sedadlo.

„Ke Grossvenově doupěti,“ nařídil.

Mothman přikývl a šlápl do pedálů. Nick se zabořil hloub do zašpiněných polštářů, aby si zajistil, že mu není vidět do obličeje.

Drogové doupě Mickeyho Grossvena bylo necelé dvě míle podél řeky na jih. Družstevní domy tu vyhořely v počátečních bojích s reconquistou a nikdy nebyly ani strženy, ani opraveny. Nick vtiskl pět starých dolarů do Mothmanovy dlaně – byl to pro ilegálního imigranta dvouměsíční příjem – a řekl: „Mě jsi neviděl, ani jsi o mně neslyšel. Jestli mě někdo vystopuje, půjdu já po tobě, Mohammede.“

„Věřte mi, Doktore B.“

Nick už byl pryč, zmizel z rikši do díry v základech domu. Dolů po močí páchnoucí chodbě, pak nahoru po dvou ramenech schodiště a do chodby, která nikam nevedla. Prázdná cihlová zeď a začouzené trosky.

Nick tam stál tak dlouho, dokud ho infračervené kamery s nočním viděním pořádně nezaostřily.

Stěna se rozestoupila a Nick vstoupil do skladištní prostory bez oken ve velikosti poloviny obytného bloku. Jediné světlo pocházelo od chemických doutnavek, zasazených do hromádek rozteklého vosku na podlaze. V temném prostoru byly stovky nízkých skládacích lehátek, flash možná tisíc, se zmítající se postavou na každém lůžku. Nad každým visely lahve a ke každé postavě vedly hadičky nitrožilní infuze.

Grossven a jeho urostlý vyhazovač se s ním setkali u vchodu.

„Detektive Bottome?“ zjišťoval Grossven. „My tady nemáme žádné potíže, nebo jo?“

Nick zavrtěl hlavou. „Už ne ‚detektiv‘, Mickey. Jen potřebuju lehátko a jehlu do žíly.“

Grossven předvedl svůj téměř bezzubý úšklebek a mávl rukou po velkém, tmavém prostoru. „Jestli něco máme, jsou to postele. Postele a čas. Všechen čas světa. Kolik toho času chcete, detektive?“

„Tak šest set hodin.“

Grossven neměl obočí, tak vyjádřil údiv jen očima. „To je pro začátek dobrý. Dneska za hotový nebo na účet, detektive?“ Nick mu podal padesátidolarovku.

„Lawrenci,“ řekl Grossven a obr vyhazovač v dračím kostýmu zavedl Nicka k lehátku v nepříliš plném koutě, kde odborně připravil infuzi. Nick si uložil brašnu pod postel a dvaatřicítku do kapsy, ale věděl, že jeho peníze a droga jsou tam v bezpečí. To byl důvod pro existenci těchhle hibernačních jeskyní. Mickey by nezůstal naživu ani měsíc, kdyby dopustil, aby byli jeho zákazníci okradeni, a on vedl tenhle podnik už více než deset let.

Nick věděl, že být najednou víc než dvacet hodin pod vlivem drogy způsobuje ledvinové a střevní potíže. Dlouhotrvající výlet bez přestávky také vede k psychotickým stavům, kdy mysl, konečně probuzená, nedokáže odlišovat jednu realitu od druhé.

Nick se houby staral o psychotické problémy – on už věděl, kterou realitu si vybral – ale rád by si dopřál čtyřhodinové přestávky, aby se trochu prošel na vnitřním schodišti, aby mu neatrofovalo svalstvo, aby si odpočinul a snědl nějaké energetické tyčinky. Jednou za týden nebo dva použije společné sprchy hned vedle. Možná.

Šest set hodin s Darou nebude stačit – není to ani celý měsíc – ale pro začátek to bude dobré.

Lehl si zpátky na lehátko, hadičku výživy měl dostatečně dlouhou, aby se mu nepřipletla do cesty v případě, že by musel sáhnout po pistoli, a zvedl první ampulku s dvacetihodinovou dávkou, představil si spoušť své paměti, zlomil pečeť a zhluboka se nadechl.

3.00

Park Echo, Los Angeles

Sobota 11. září

Emeritní profesor George Leonard Fox, Ph.D., pomalu přicházel do parku a dával pozor, aby neklopýtl a neupadl a nezlomil si tak své stále křehčí kosti. Musel se tomu zasmát. Už je to tak, přemýšlel. Proto se staří lidé šourají. Aby si chránili křehké kosti. A takový, s požehnáním nebo kletbou boží, jsem i já.

Uvědomil si, že je podrážděný a zakázal si to dětinské hnutí mysli výměnou za narůstající pozornost, jak se zvolna blížil svému cíli –ale ještě se nešoural, ještě ne tak docela – přes rozbité dlažební kostky do parku. Ve věku sedmdesáti čtyř let dr. George Leonard Fox ještě ani nezačal používat vycházkovou hůl a byl by ztracený, kdyby se dnes zranil a musel by ji začít používat. Pod nohama mu křupaly rozbité obaly LSD, ale Leonard ten zvuk ignoroval.

Bylo brzy po ránu, něco málo po sedmé hodině, a vzduch v parku byl relativně chladný, obloha jasně modrá a zbývající stolky a lavičky v parku byly vlhké rosou. Během všedních dní a v noci o víkendech se nespočetné gangy podřezávaly a střílely navzájem kvůli – kvůli čemu? Leonard to nemohl pochopit. Kvůli několikahodinovému ovládnutí území parku? Kvůli pověsti? Jen tak pro legraci?

Jako člověk, který téměř celý svůj život strávil zápasem o pochopení věcí, uvědomoval si Leonard, který se věkem přiblížil smrti, že by měl být šťastný, že chápe stále méně a méně. Ale pochopil i to, že v sobotní a nedělní rána patří park starým lidem, jako je on sám.

Leonard zvedl oči od zrádné pěšiny a uviděl, že jeho přítel Emilio Gabriel Fernández y Figueroa už zabral jejich oblíbený betonový šachový stůl a rozestavuje šachové figurky, které přinesl.

„Buenos días, mi amigo,“ pozdravil ho Leonard, když se dostal ke stolu.

„Dobré ráno, Leonarde,“ opětoval Emilio s úsměvem.

Ti dva spolu v sobotu mluvili na střídačku španělsky nebo anglicky a Leonard zapomněl, ze španělská sobota byla minulý týden.

Jak jen mohl zapomenout? Musel se snažit, aby si vzpomněl na slovo „zbídačení“ – empobrecimiento byl ten výraz, který mu Emilio nakonec napověděl – znamená to snad, že teď už se ukazuje i ztráta paměti jako projev Alzheimera, stejně jako potíže s rovnováhou a obavami o křehké kosti?

Leonard se usmál a pleskl Emilia do sevřené levé pěsti. Má černé figury. Emilio už zase bude bílý. Vyhrál v tomhle výběru třikrát ze čtyř možností a vždycky dal přednost bílým a prvnímu tahu. Emilio seděl na betonové lavičce – šachovnice už byla otočená správně, bílými k němu – a Leonardo si opatrně sedl proti němu. Při svých přátelských utkáních nepotřebovali šachové hodiny.

Emilio zahájil svým nevyhnutelným, konzervativním tahem pěšcem. Leonard odpověděl na zahájení stejným tahem piánem, jak byl vždycky zvyklý. Partie pokračovala předvídatelnými úvodními tahy a muži mohli během hry odpočívat a povídat si.

„Jak pokračuje váš román, Leonarde?“ zeptal se Emilio a zapaloval si cigaretu. Emilio Gabriel Fernández y Figueroa – starý pán trval na tom, že jeho dědeček ukradl rodinné jméno jedné postavě z filmu s Johnem Waynem – vykouřil balíček cigaret denně. Přitom se Emilio narodil v roce 1948, celé desetiletí před Leonardem, blížil se svým osmdesátým čtvrtým narozeninám a zjevně netrpěl žádnými obavami o křehké kosti, rakovinu plic, ani o nic jiného.

Jak sám přiznával, žil Emilio většinou báječným životem. Na konci šedesátých let dvacátého století dorazil do Kalifornie jako ilegální imigrant, vydělal si dost peněz jako překladatel a příležitostný účetní, aby se mohl vrátit do Mexika, oženit se a pak získat doktorát na Universidad Nacionál Autonoma de México v Mexico City. Učil pak tam a na IPN, Institute Politécnico Nacionál, celá léta španělskou literaturu, dokud – přibližně v době jeho odchodu do penze – nebyli dva jeho synové a tři vnuci zabiti v boji mezi drogovými kartely a mexickou federální policií.

Když pak potyčky mezi kartely a federály dosáhly intenzity skutečné občanské války a během doby kratší než sedm měsíců více než dvacet tři milionů Mexičanů, včetně kartelů, uprchlo na sever do Spojených států, pět z Emiliových žijících synů a osm jeho vnuků se připojilo k té tsunami jako vůdci vznikajícího hnutí reconquisty, které oddělilo Nuevo Mexico od chaotického a kartely ovládaného starého Mexika. Profesor Emilio Gabriel Fernández y Figueroa přišel na sever se svými syny, vnuky a pravnuky a většinou svých vnuček a jejich rodin a vrátil se tak do Spojených států – toho, co z nich zbylo – kde vydělal první peníze na své vzdělání a kam se tolikrát vracel jako uznávaný akademik.

Leonard se s doktorem Fernándezem y Figueroa setkal v září roku 2001, na velmi uznávané konferenci o literatuře v Yale. Oba vědci byli na konferenci uvedeni jako odborníci na romány Gabriela Garcíi Márqueze, argentinského spisovatele Jorge Luise Borgese, chilského básníka Pabla Nerudy a kubánského romanopisce Aleja Carpentiera. Panelová diskuse netrvala ani hodinu a doktor George Leonard Fox ustoupil na všech těchto frontách a sklonil se před odborností profesora Emilia Gabriela Fernándeze y Figueroa.

Třetí den té konference naletěla letadla unesená džihádisty Al-Káidy do newyorského Světového obchodního centra, do Pentagonu a do pole v Pensylvánii a byla to následující konverzace mezi Leonardem a Emiliem, která založila jejich přátelství v Los Angeles, které přetrvalo více než tři další desetiletí.

Leonardo si povzdechl a řekl: „Můj román je ve slepé uličce, Emilio. Můj záměr byl, aby se stal jakýmsi přehledem války a míru posledních čtyřiceti let, ale nemůžu se dostat za září 2008. Jednoduše nechápu první finanční krizi.“ Emilio se usmál, vyfoukl dým a udělal agresivní výpad střelcem. „Třeba by měl být vaším vzorem Proust, Leonarde, a ne Tolstoj.“ Leonard zastavil útok střelce tahem jednoho se svých pěšců o jedno pole. Pióna chránil jeho kůň.

Po počátečních konzervativních tazích se Emilio obvykle pouštěl do příliš agresivního stylu s kombinovaným použitím svých střelců a věží, skoro vždycky na úkor ostatních figur. Leonard dával přednost svým jezdcům a solidní obraně.

„Ne, Emilio, i kdybych měl kouzelnou škebličku, vyprávění o mém životě zapleteném do událostí posledních desetiletí by skoro nic neobjasnilo. Nebyl jsem na téhle planetě. Žil jsem na univerzitních kampusech.“

Leonardo si uvědomil kritický okamžik, kdy se národ a svět začaly řítit do pekla… nebo alespoň svůj podíl na tom. Učil v devadesátých letech na coloradské univerzitě v Boulderu, jak v oddělení klasické, tak anglické literatury, když univerzita – po jakémsi vydírání ze strany dotčeného učitele – jmenovala falešného učence, falešného rodilého Američana a falešného profesora (ale opravdového nepřítele) jménem Ward Churchill vedoucím jejich nově vytvořeného oddělení etnických studií. Byl to ústup z absolutní politické korektnosti – což byl pojem neoddělitelně spojený s pojmem „univerzita“ – a ústupek svého druhu fanatické průměrnosti. Když se po jedenáctém září vrátil z konference v Yale a zjistil, že tento Ward Churchill napsal esej, ve které přirovnával oběti ze Světového obchodního centra a Pentagonu k „malým Eichmannům“, ani ho to nepřekvapilo. Jeho studenti – těch několik specializujících se na anglickou a ještě méně na klasickou literaturu – se jakoby omluvně pohybovali univerzitními chodbami, zatímco studenti Churchillových etnických studií – tetovaní, s mnoha piercingy a s pěstmi obvykle zlobně zdviženými – mašírovali jako gestapo.

„Ne,“ opakoval Leonard. „Nemám proustovského ducha života, o kterém bych psal. Chtěl jsem dokumentovat éru, kterou jsme my oba prožili, stejně zeširoka a perfektně jako dokumentoval Tolstoj lu svoji. Já prostě nic nevím, nic nechápu… ani válku, ani mír, ani finance, ani ekonomiku, ani politiku. Nic.“

Emilio se pro sebe zasmál, odkašlal si a táhl věží o pět polí vpřed, aby ochránil oba své střelce proti pokusu o sevření do kleští.

„Tolstoj kdysi řekl, že Vojnu a mír vůbec nezamýšlel napsat jako román.“

„Dobře,“ uznal Leonard a zapojil do hry svého druhého koně, „tak jsem stejný jako Tolstoj. Ta změť mých stránek taky není román.“

Emiliova věž, chráněná druhou věží, sebrala jednoho z Leonardových pěšců.

„Šach,“ ohlásil Emilio.

Leonard klidně posunul koně, kterého měl v záloze a který chránil jeho krále a ohrožoval Emiliova střelce. Byla to… Leonard se trochu začervenal, když si vzpomněl na pojmenování… Mexická obrana.

„Mohl byste vynechat román a rovnou napsat ekvivalent Tolstého epilogu Vojny a míru,“ shrnul Emilio. „Víte, témata jako je skutečnost, že armády v historii konají mimo meze lidského rozumu, že nikdo z nás není svobodný, ale podvědomí vytváří v každém z nás iluzi volnosti a svobodné vůle, nebo že protože svobodná vůle je iluze, historie musí najít své vlastní pravdivé zákony… a že dokonce i osobnost je závislá na času, prostoru, emocích a příčinnosti.“

„To by bylo pojednání,“ oponoval Leonard a sledoval, jak Emilio zapojuje do hry svou druhou věž. „Žádný román.“

„Romány stejně už nikdo nečte, Leonarde.“

„Já vím,“ odtušil Leonard a sebral svou věží první Emiliovu obrannou věž. „Šach.“

Emilio se zamračil. Pro věž bylo příliš pozdě a on moc riskoval tahy svých pěšců a silných figur a nechal přitom královské pozice relativně nechráněné. Na chvíli zavrhl útok a vrátil svého střelce do obranné pozice.

„Šach,“ zahlásil znovu Leonard, když střelce vzal svým vlastním střelcem.

Emilio zabručel a konečně použil svého neaktivního jezdce, aby vzal Leonardova střelce. Na tuhle výměnu byl Leonard připravený, protože Emilio se spoléhal víc na své střelce, a teď se všechno předstírání formálně obranných a útočných pozic na šachovnici smíchalo v chaos chybně postavených figur. Jejich partie, na začátku tak formální, se tak skoro vždycky změnily na konci v amatérskou hru. „Je to konečně doba pojednání,“ zhodnotil Emilio Gabriel Fernández y Figueroa.

„Je to doba Zeitstilu,“ opravil ho ostře Leonard.

Emilio znal kontext té fráze – „styl doby“ – a nejednou o ní diskutovali. Německý intelektuál Ernst Jünger ji užil ve svých tajných denících Kaukasische Aufzeichnungen během Hitlerovy vlády. Leonard neměl rád připomínku Jüngera – přinejmenším Jüngera druhé světové války, když ne otevřenějšího Jüngera války studené – protože se ten Němec, stejně jako Leonard, rozhodl, že stačí skrytě Hitlerem opovrhovat a zesměšňovat ho, než otevřeně se tyranii postavit. Zeitstil – „styl doby“ – byl Jungerův způsob, jak popsat použití eufemismů a nejasného vyjádření těmi, kdo vládnou, aby zničili samotný jazyk, který si mocní uzurpovali. Jünger to viděl v Německu třicátých a čtyřicátých let; Leonard to pozoroval během svého života v Americe. Ani jeden z nich nic neudělal.

„LTI,“ zašeptal Emilio. Znamenalo to Lingua tertii imperii – Jüngerovu zakódovanou frázi, vypůjčenou od Victora Klemperera, pro jazyk třetí říše a hořkou studentskou slovní hříčku. „Je to pořád s námi.“

Leonard zavrtěl hlavou. Jeho jezdci se přibližovali k Emiliově roztříštěné obraně. „Ne pořád. A ne takhle.“

„Takže vaše nová Vojna a mír nebude mít v sobě ani skutečnou válku, ani skutečný mír, příteli. Jenom zmatek naší doby a jejího jazyka.“

„Ano,“ přitakal Leonard. Emilio se pokusil o obranu věží a Leonardův jezdec se hnal přes šachovnici, aby tu věž vzal.

„Solitudinemfaciunt, pacem appellant,“ pronesl Emilio.

„Ano,“ souhlasil znovu Leonard. Když poprvé slyšel ten citát z Tacita – „Vytvářejí pustinu a nazývají to mírem“ – byl na univerzitě nováčkem a ta čtyři slova ho udeřila do čela jako pěst. A pořád tak na něj působila.

„Šach,“ zahlásil Leonard. „Šachmat.“

„Ano, velmi pěkné, velmi, ano,“ mumlal Emilio. Zamáčkl nedopalek cigarety a hned si zapálil novou, zaklonil se a založil ruce. „Něco vás trápí, příteli. Vnuk?“

Než odpověděl, Leonard se třikrát pomalu nadechl a rozestavil figurky pro novou hru.

„Ano. Val celý tenhle týden chodil za školu – dostávám ze školy zprávy – chodí domů pozdě, dlouho spí a nechce se mnou mluvit. Už to není ten chlapec, jakým býval.“

„Třeba se mění v muže, jakým bude,“ konejšil ho tiše Emilio.

„To doufám ne,“ nesouhlasil Leonard. „Má teď temné období. Vzteká se, je naštvaný na všechno – zvlášť na mě – a zdá se mi, že si dopřává moc LSD.“

„Našel jste ampulky?“

„Ne. Mám jen silný dojem, že si drogu dává se svými přáteli.“ Ti dva starci o drogách diskutovali mnohokrát. Jak by nemohli? Emilio stále tvrdil, že nikdy žádnou nezkusil; raději se spoléhal na paměť než na falešné, chemické oživení událostí. Kromě toho, řekl, když je člověku osmdesát, nemůže se vzdát skutečného života pro takovou spoustu minut „znovuoživení“. Leonard přiznal, že několikrát elvise vyzkoušel, před mnoha lety, ale nelíbilo se mu, co to s ním udělalo. A uzavřel, že neexistují lidé nebo okamžiky tak důležité, aby chtěl zaplatit tolik peněz, aby je vrátil. „Je to jedna z výhod – nebo možná nevýhod – toho, když se člověk čtyřikrát ožení,“ řekl Emiliovi.

Teď Leonard čekal, že uslyší od svého staršího mexického přítele něco filozofického, ale Emilio místo toho řekl: „Jednu místní hispánskou dívku, Marii Hernandezovou, včera cestou ze školy domů znásilnili. Má sice – pochybnou – pověst, ale její otec a bratři a místní reconquista přísahali, že zabijí kluky, kteří to udělali.“

„Kluky?“ opakoval Leonard. Jeho hlas zněl tak dutě, že se mu zdálo, že se odráží v jeho vlastních uších.

„Parta osmi nebo devíti amerických kluků,“ povídal dál Emilio. „Skoro určitě jedna z těch drogových partiček, o kterých teď slýcháme každý den. Udělali to, aby se k tomu mohli znovu a znovu vracet.“

Leonard si olízl rty. „Jestli si myslíte, že Val… ne, to není možné. Val ne. Při tom, jak je naštvaný a v potížích… ne, Val ne. Znásilnění ne. Nikdy.“

Emilio pokukoval po svém akademickém příteli a šachovém spoluhráči smutnýma očima. „To děvče – Maria – poznalo jednoho z těch, kteří ji znásilnili. Je to americký student z její školy, který si s oblibou říká Billy Kid. Je to jistý William Coyne.“

Emeritního profesora George Leonarda Foxe napadlo, že je třeba opravdu nemocný. Za posledních pět let, od té doby, co Nick poslal jeho vnuka, aby tu bydlel s ním, se setkal s velmi málo Valovými přáteli, ale Billy Coyne, ten vždycky usměvavý, zdvořilý, dvorný a tak trochu – Leonard to odhadl díky čtyřiceti letům výuky – patolízalský a nevyzpytatelný Eddie Haskell, byl tím, kdo se u nich doma objevoval často.

„Myslím, že potřebuju dostat Vala z tohohle města,“ přiznal Leonard. Emilio udělal první tah svým bílým pěšcem a začal druhou partii, ale Leonard se na hru nesoustředil.

„Sí, to je možná dobrý nápad, příteli. Máte peníze na letenku?“

Leonard se trpce zasmál. „Při těch cenách, které se teď šplhají nad milion nových babek za letenku z Los Angeles do Denveru? To sotva.“

„A co třeba jeho otec? Když mohl zaplatit klukovi letenku sem před pěti lety?“

Leonard zavrtěl hlavou. „Na koupi té letenky Nick použil většinu z životní pojistky mé dcery.“

„Ale byl policistou…“

„Byl,“ souhlasil Leonard. „Teď z něj není nic jiného než feťák. Val mu telefonovával každý měsíc, ale teď nechce s tátou mluvit a Nick mi neodpovídá, když mu nechám vzkaz. Myslím, že už zapomněl, že má syna.“

„Existují nějací další příbuzní?“

Leonard zamyšleně zavrtěl hlavou. „Vždyť přece moji rodinu znáte, Emilio. Za celou tu dobu čtyři manželství, ale jen tři dcery. Dara zemřela při té dopravní nehodě v Denveru. Kathryn se provdala za francouzského muslima a odstěhovala se do Paříže před více než dvaceti lety – tam se ztratila v dhimmitude, té islamistické koncepci vlivu na západní křesťanství. A prý nosí závoj. Za celých patnáct let jsem o ní neslyšel. Eloise mi z New Orleansu volá třikrát za rok –vždycky jde o půjčku peněz. Ona a její manžel jsou oba drogově závislí. Ani jeden z nich nemá práci. Ty manželky, které jsem miloval, jsou mrtvé nebo podlehly Alzheimerovi; ta jediná, kterou jsem se naučil nenávidět – a která vždycky nenáviděla mě – je naživu a bohatá a nezvedla by mi telefon, tím méně telefon od vnuka jiné ženy.“

„Takže,“ pobídl ho Emilio, „zbývá otec.“

„Ano. Otec. Val říká, že svého tátu nenávidí – pokud o něm vůbec mluví – ale i tak by to bylo to nejlepší, myslím. A bylo by to jen na jedenáct měsíců, než Val narukuje. Tohle město začíná být pro chlapce příliš nebezpečné.“

Rmilio sledoval Leonarda se smutným výrazem. „Může to být luzy příliš nebezpečné i pro vás, příteli. Měli byste odjet oba. A brzy. I lodně brzy.“

Leonard se s mrknutím probral ze zamyšlení, jakékoli pomyšlení na hru bylo pryč. „Co se mi snažíte říct, Emilio? Víte o něčem?“

Starší muž si povzdechl, zvedl svou hůl se slonovinovou rukojetí, kterou si předtím položil k jejich stolku, a opřel se o ni. „Síly La Raza a reconquisty jsou velmi nepokojné. V Los Angeles možná brzy dojde k pokusu převzít veškerou moc.“

Leonard se rozesmál naprostým překvapením. Dvě vzácně diskutované politické strategie. „Zmocnit se moci?“ opakoval příliš hlasitě. „Cožpak Hispánci už neřídí v Los Angeles všechno, kromě několika sousedů? Cožpak už není zákonem, že starosta musí být Hispánec?“

„Hispánec, ano. Ale ne skutečný následovník reconquisty, Leonarde. Dosud nevládnou v Los Angeles jako v provincii Nové Mexiko. To… teprve přijde.“

Leonard jen tiše zíral. Nakonec řekl: „To bude znamenat občanskou válku v ulicích.“

„Ano.“

Kolik času… kolik času máme?‘

Emilio se ještě víc opřel o hůl a jeho zarmoucený výraz ještě víc zesmutněl. Leonardovi to připomnělo Cervantese a jeho rytíře smutné postavy.

„Jestli můžete se svým vnukem odjet, měli byste odjet… brzo,“ zašeptal Emilio. Z kapsy vyndal vizitku a krásné plnicí pero, něco na vizitku španělsky napsal a podal ji přes stůl. Leonard viděl, že na vizitce je jen Emiliovo jméno a adresa asi dvě míle od parku – nikdy se Emilia nevyptával, kde žije – a krátký, ručně psaný vzkaz, určený pro ty, kteří ho budou číst, aby dovolili tomuto muži projít, že je to přítel, a aby ho dopravili na adresu na vizitce. Podepsán byl Emilio Gabriel Fernández y Figueroa.

„Ale jak?“ nevěděl si rady Leonard a složil si pečlivě vizitku

a uložil ji do peněženky.

„Existují jednak konvoje trucků, které někdy berou platící pasažéry, jednak skupiny automobilistů, kteří jedou v houfu.“

„Nemám auto.“ Leonard pocítil ten druh závrati, o kterém se vždycky domníval, že musí na člověka padnout těsně před mrtvicí nebo infarktem. Horko zářijového slunce bylo pro něj najednou nesnesitelné. „Já vím.“

„Kontroly a zátarasy na silnicích…“

„Přijďte ke mně na tu adresu, až si budete jistý, že vy dva odjíždíte,“ Emilio mluvil kastilskou španělštinou. „Něco se dá zařídit.“

Leonard si položil ruce dlaněmi na betonový šachový stůl a zadíval se na jaterní skvrny a naběhlé žíly, na klouby stižené artritidou. Jsou to jeho ruce? Jak by mohly být?

„Pamatujete si, co řekl římský legionář Flaminius Rufus o Městu nesmrtelných v Borgesově příběhu Nesmrtelný? zeptal se Emilio, už zase anglicky.

„Flaminius Rufus? Já… ne. Myslím, ano, vzpomínám si na ten příběh, ale ne… ne.“

„Borges nechává svého legionáře říci, že město je ‚tak strašné, že jeho pouhá existence… zamořuje minulost i budoucnost a jistým způsobem ohrožuje samotné hvězdy‘.“

Leonard na staršího muže tiše hleděl. Neměl představu, o čem Emilio mluví.

„Tak vidí bojovníci reconquisty Nového Mexika zbývající části Los Angeles, kde žijí gringové a Asiaté, můj příteli,“ vysvětlil Emilio. „Bude prolito mnoho krve. A brzy. A jestli má váš vnuk něco společného se znásilněním Marie Hernandezové, nebude žít ani tak dlouho, aby byl svědkem tohoto krveprolití v ‚Městě andělů‘. Dostaňte se pryč, Leonarde. A vezměte s sebou svého vnuka. Odejděte.“

1.04

Denver

Sobota 11. srpna

„Budeš tam sedět celou noc, pít pivo a koukat se na hvězdy, nebo půjdeš spát?“

Darin hlas se line sítí ve dveřích na malou verandu, kde sedí Nick s očima upřenýma na malý výřez oblohy pozdního léta mezi listím starých sibiřských jilmů. Noc je plná zvuků hmyzu, hlasů z televizí i stereo přehrávačů v okolních domech a občasným ječením sirén ze vzdálené Colfax Avenue.

„Třetí možnost,“ odpovídá Nick. „Pojď ven a sedni si mi na klín a já tě budu učit poznávat souhvězdí.“

„Už jsem moc tlustá na to, abych si někomu sedla na klín,“ odporuje Dara, ale vyjde ven vrzajícími síťovými dveřmi.

Je tlustá… na její obvyklou váhu… na konci osmého měsíce těhotenství a neskrývá to. Nese další plechovku piva Coors, ale podává ji Nickovi. Během těhotenství je velmi opatrná.

Nick si pleskne na stehna, ale ona ho políbí na čelo a usadí se vedle něj do starého kovového zahradního křesla. Zadívá se nahoru a tiše řekne: „Nevidím moc hvězd, tím míň souhvězdí.“

„Musíš chvíli nechat oči, aby si zvykly na tmu, kotě.“

„S těmi všemi světly z města to není moc tma, že? Nelíbilo by se ti žít na venkově – někde v horách – kde jsou hvězdy jasné, takže by sis mohl koupit ten astronomický dalekohled, jak si ho pořád zamilovaně prohlížíš v katalogu?“

„Na venkově bychom zcvokli,“ odpovídá Nick, odtrhne víčko ze studeného piva a místo, aby ho zahodil do tmy, položí ho na sousední křeslo. Je pyšný na to, jak útulná je jejich malá zahrada a veranda. „Kromě toho, městští policajti musejí bydlet ve městě. Takový je zákon.“ Usrkne piva a pokračuje: „Ale jo, rád bych měl dalekohled a temnou oblohu nějakého hlubokého údolí, řekněme v parku Estes. Dopadá tam lesk Front Range, ale okolní štíty nebo vysoké kopce na úpatí na východě by z toho mohly spoustu zachytit.“

„Třeba si Santa Claus vzpomene, že chceš dalekohled,“ vtipkuje Dara. Pořád se dívá na hvězdy. Nad střechami křižuje policejní helikoptéra tam a zpátky.

Nick vrtí neoblomně hlavou. „Ne. Je to moc drahé. Je stovka věcí, na které můžeme použít takovou sumu peněz, protože jsou důležitější… pokud tenhle podzim dostanu přesčasy, abych vydělal peníze.“

„Dostaneš,“ odpoví Dara smutně. Nick ví, že jí vadí, když pracuje o víkendech a pozdě v noci, i když peníze z přesčasů jsou pro ně tak důležité. Ale tenhle víkend – teď je páteční večer – tenhle víkend má Nick volno a stráví ho s ní.

S přáním, aby se jeho bývalé já přestalo dívat na ty zatraceně hvězdy a obrátilo hlavu znovu na Daru v tom měkkém večerním světle, které vycházelo z kuchyňských oken a síťovanými dveřmi – i když na vteřinu přesně věděl, kdy to ten tehdejší Nick udělá – si Nick vždycky znovu uvědomil, proč si pro své drogové výlety do minula vybral tak často zrovna tenhle víkend, kdy byla Dara už tak moc těhotná. Vždycky, když měl osmačtyřicetihodinovou dávku. Bude tam i sex, svého druhu (a moc rozkošný, v té jakoby předsvatební vášnivé předehře bez soulože), ale to není ten pravý důvod. Je to prostě jednoduchost času ve dvou o tom konkrétním víkendu, jen týdny před tím, než se Val narodil a tolik věcí se změnilo, a taky fakt, že v každé letní noci během takhle vráceného času bude Nick usínat s hlavou na Dařiných nalitých prsou.

„Jako astronom bys býval šťastnější, Nicholasi.“ Dařin hlas je ospalý, klidný. Jako vždycky to Nicka popíchne.

„Chceš říct, že ty bys byla šťastnější, kdybych byl astronomem místo policajtem.“ Srká pivo a hledá Aldebaran. Lehký vítr šelestí listím jejich jilmů a většími listy líp v sousedově zahradě. Jejich dosud nepronikavý zvuk je součástí téhle pozdně letní noci.

„No,“ rozvažuje Dara, „kdybys byl astronom, žili bychom na vrcholu nějaké hory, třeba na Havaji, a daleko od toho všeho tady.“ Nick se obrátí…

Přesně v okamžiku, kdy to Nick očekával.

… podívá se na svou ženu a položí svou velkou dlaň na její mnohem větší břicho.

„Nemyslím, že bys chtěla žít na vrcholu nějaké sopky na Havaji, až by přišel tvůj čas, děvče, a až by nejbližší nemocnice a porodník byli o dvě míle níž a na sousedním ostrově.“

Nick zalituje těch slov, sotva je vyřkl. Darina obava o její těhotenství, po třech předchozích potratech, je stejná nebo jen o maličko menší než jeho.

Bude to v pořádku, pomyslel si Nick vznášející se uvnitř tohohle okamžiku i nad ním. Slabě vnímal – nebo si představoval, že vnímá –jak jeho druhé drogové já myslí na stejné věci ve stejné chvíli, i když obvykle v takovém omámení „pozorovatel“ nemohl zaznamenat svou přítomnost při předchozích návratech. Určitě nemohl zaslechnout myšlenky svých jiných LSD existencí tak, jak mohl cítit a sdílet myšlenky a hnutí mysli s tehdejším Nickem.

„Já jsem dobrej policajt, Daro,“ pronese Nick, celý v rozpacích nad tím, co řekl o nemocnici a porodníkovi, ale stejně tak na svou obranu. „Opravdu dobrej policajt.“

Dara položí svoji malou ruku na jeho velkou na svém břiše. „Pravděpodobně bys byl i dobrý astronom, můj Nicholasi. Opravdu dobrý astronom. Ale hvězdy jsou předměty krásy, které inspirují divy…“

„Jako ty, maňásku,“ zažertuje Nick ve snaze odvést ji od toho, čím si je jistý, že to řekne.

„… které inspirují divy,“ opakuje Dara rozhodně, neochotná uhnout ke vtipu. „Zatímco předměty tvojí profese – zločinci, závisláci, svědci, příliš mnoho ostatních policajtů, dokonce některé z obětí a advokáti a právníci – jen vzbuzují znechucení a cynismus a beznaděj. Měl sis uvědomit, když jsi dokončil vysokou, že na policajta jsi příliš citlivý, Nicku. Tobě se na tom líbí ty vnějškové věci –ironie smíchaná s adrenalinem, řekla bych, a někteří z policajtů a to, že ty sám jsi dobrý policista – ale pod tím vším tě to užírá jako kyselina. A vždycky bude.“

Nick natáhne ruku po pivu a popíjí. K helikoptéře se přidala druhá a obě se přemisťují po obloze na sever od botanické zahrady a jejich reflektory vykreslují mříž. Mění se – nejprve jako bílé hole dvou slepců v temnotě, pak jako miniaturní podoba světlometů za druhé světové války v Berlíně nebo v Londýně. Jediné, co schází, napadá Nicka, jsou B-17 nebo bombardéry Heinkel zachycené ve spojených světelných paprscích. Reflektory a světla letadlových navigací zastiňují hvězdy a hluk dvou vrtulníků se odráží od cihlových domů a stromů v jejich ulici a v zadní uličce, podél které stojí malé, přičaplé stoleté garáže z dvacátých let minulého století.

Nickovi vpád letadel vadí. Vedle toho, že si vzal celý víkend volno, měl volné i celé páteční odpoledne a strávil ho…

A strávil ho s tím starším Nickem a vznášel se, poslouchal, vnímal, zažíval

… sekáním dvora v tom horku a stříháním keřů a převislých větví sousedových nepěstovaných stromů, utahováním pantů na vratech stařičké garáže a kutil pořád kolem domu blízko Dary. I ona měla vzácně volný pátek – pracuje jako výkonná asistentka v kanceláři okresního státního návladního – a strávila den probírkou vybavení domu a výbavy pro dítě, zatímco Nick sekal, spravoval, připevňoval a vůbec se jí pletl do cesty Měl na sobě svoje nejstarší, nejpohodlnější plátěné kalhoty a džínové tričko s krátkým rukávem a tenisky, postříkané bílou barvou z posledního malování pokoje, který bude dětským, a Dara měla světle modrou mateřskou blůzu a staré capri kalhoty, obojí tak obnošené, že by v tom ani za nic nevyšla předními dveřmi.

Ale několikrát za to odpoledne vyšla zadním vchodem a přinesla mu sklenici studené limonády a jednou – překvapivě, ale vítaně – čerstvě upečené čokoládové sušenky pro svého upoceného manžela.

Je to po dlouhé době zas jedno odpoledne nebo večer, kdy Nick nemá na levém boku pouzdro s pistolí.

Nick Bottom má rád jejich dům a sousedy a ví, že Dara to cítí stejně. Tahle část města jihozápadně od denverských botanických zahrad a na jih od Cheesmanova parku je směsicí vysokých cihlových krychlových domů a malých cihlových bungalovů, jako je ten, který si Nick a Dara jen tak tak mohli pořídit před čtyřmi lety díky odborovému svazu.

Sousedství je také díky policistům relativně bezpečné, protože jakkoli oblast po první vlně recese o deset let dříve připadla gangům a zločincům a některé z největších domů se v důsledku nesplacení hypoték pomalu měnily v kokainová doupata a útočiště pro imigranty ze Středního východu, ve druhém desetiletí nového století se sem začali stěhovat starší policisté a detektivové z policejního oddělení. A za nimi přišli mladší se svými mladými rodinami a větší stabilita. Dokonce i v moderní době – rok Darina těhotenství nazvala nová administrativa ve Washingtonu Rokem jasné vize – v době, kdy téměř každý občan nosí zbraň, má přítomnost policistů a jejich rodin na sousedství uklidňující účinek.

A protože policisté a jejich rodinní příslušníci měli vždycky ten špatný zvyk – který má v zrcadlovém obrácení i mafie – že se stýkali ve volném čase téměř výlučně s jinými policisty a jejich rodinami, mělo sousedství pro Nicka skutečný pocit komunity. Ten poslední květnový den bylo u Nicka a Dary na pikniku a kroketovém turnaji při každoroční oslavě Pamětního dne více než šedesát lidí. Pochůzkář Jerry Connors, se kterým se Nick zná už celé roky a který s Mekem a Darou sdílí jejich nadšení pro staré filmy, promítá o sobotních nocích na plátno na zdi své garáže a lze tam narazit na polovinu lidí z okrsku, kteří nejsou ve službě, jak sedí na skládacích židlích, pijí pivo a čekají na chyby a nedopatření v časové posloupnosti – jako osamocené dítě v pozadí kavárny na Mount Rushmoru v Hitchcockově Na sever severozápadní linkou, které si zacpává obě uši dřív, než Eva Marie Santová sáhne po svém poloautomatu do kabelky, aby zastřelila Caryho Granta – o kterých Jerry strašně rád každému vypráví, než film spustí.

A Jerry také policistům a ostatním sousedům pokládá filozofické otázky, týkající se obsahu filmů, jako třeba: Jsou James Mason a jeho hlavní špion Martin Landau gayové a jdou po sobě, nebo ne? Myslím, poslechněte si Landaua jako Leonarda, jak mluví o své ženské intuici a jak Mason říká „No, Leonarde, opravdu věřím, že žárlíš“…

Nick věří, že takové sousedství bude správným místem, kde bude jejich syn nebo dcera vyrůstat. (On a Dara si někdy myslí, že jsou ve městě jediní budoucí rodiče – a možná, že i ve státě nebo v celém národě – kteří opakovaně odmítli ultrazvuk, genetické vyšetření a ostatní moderní způsoby určení pohlaví dítěte před narozením.)

„Ani mi nebudeš vyprávět svůj příběh?“ lísá se Dara.

Nick se musí probrat ze svého zasnění mám-rád-svůj-domov-a-své-sousedy. Kolik vlastně měl během dnešního odpoledne a večera piv?

Ne dost na to, abys ztlumil svoji vášeň později v noci, myslí si pozorující Nick.

„Jaký příběh?“ ptá se Nick v reálném čase toho letního pátečního večera před šestnácti lety a jedním měsícem.

„Příběh o tvém strýčkovi Wallym, jak ti koupil v Chicagu ten malý dalekohled a jak to byla ta nejcennější věc, jakou jsi kdy měl.“

Nick se rychle na Daru podívá, ale ta se usmívá, nedělá si z něj šašky, a znovu bere jeho volnou ruku do své. Nick si přendá pivo do levé.

„No… byla to…,“ říká nepřesvědčivě. „Ta nejvzácnější věc, kterou jsem měl, myslím. Strašně dlouho.“

„Já vím,“ šeptá Dara. „Povídej mi tu část, kdy ses pokoušel vidět hvězdy z podesty schodů jeho domu v Chicagu.“

„To nebyl jeho dům, kotě,“ Nick dosrkává pivo a přísahá si, že to bylo dnes večer to poslední. „Strýček Wally měl v Chicagu byt… víš… byt v domě, co přecházel od Irů k Polákům a nakonec k černochům.“

„Ale ty jsi byl u strýčka na návštěvě dva týdny…,“ napovídá Dara.

Nick se zasměje. „Byl jsem u strýčka na návštěvě dva týdny – byl prodejcem sušenek, předtím manažerem pro propagaci a můj táta mě každé léto posílal na dva týdny do Chicaga. Měl jsem to hrozně rád.“

„Takže jsi byl na dva týdny na návštěvě u strýčka,“ ponouká s úsměvem Dara.

Nick sevře ruku v pěst a lehce si uhodí do kolena. Pak si bere její ruku zpátky. „Už jsem měl za sebou skoro celé dva týdny a chodívali jsme večer na procházku na Madison Street, jen několik bloků od strýčkova malého bytu ve třetím poschodí, a pokaždé, když jsme šli kolem obchodu, kde jsem si myslel, že prodávají fotoaparáty a elektroniku – ve skutečnosti to byla zastavárna – jsem vždycky chtěl, abychom se tam zastavili a já mohl obdivovat ten malý dalekohled ve výloze. Nebyl to opravdový astronomický dalekohled, víš, jen takový ten malý, který mohl používat kapitán lodi před sto lety, s tenkou černou trojnožkou…“

„Takže během toho posledního večera v Chicagu…,“ napovídala znovu Dara.

„Hele! Budeš to vyprávět ty, nebo já?“

Opřela si hlavu o jeho rameno.

„Takže během mého posledního večera v Chicagu – ukázalo se, že to bylo naposledy, co jsem viděl svého strýčka, jediného člena naší rodiny, kromě mého táty a mámy, protože Wally zemřel na těžký infarkt dva měsíce po tom, co jsem se vrátil do Denveru – prostě, poslední večer v Chicagu, Wally a já jsme umyli a utřeli nádobí – byl starý mládenec, víš – a já jsem si v jídelně balil oblečení do brašny na gauči, kde jsem spával. Wally mě zavolal ven na podestu a…“

„Voilá!“ řekne Dara a zní to opravdu šťastně.

„Voilá. Dalekohled. Nemohl jsem tomu ani uvěřit. Byla to nejbáječnější věc, kterou mi někdo koupil, a to nebylo ani před mými narozeninami, ani před Vánocemi nebo tak něco. A tak jsme ho postavili na tu trojnožku na židli postavenou na popelnici tam na zadní podestě ve třetím patře a já jsem zkoušel najít nějaké hvězdy nebo planety, tenkrát jsem houby věděl o vesmíru, bylo mi…“

„Bylo ti?“ ptá se Dara a její hlas se tlumí o jeho paži. „Kolik? Asi devět, řekl bych. Jenže, světla města tlumila většinu hvězd, my jsme ale přesto našli jednu jasnou, která svítila tmou. Později jsem pochopil, že to byl Sirius. A taky Jupiter. Tehdy v noci byl jasný.“

„Tenkrát v devětadevadesátém,“ mumlá Dara. „Koho by napadlo, že tenkrát už měli takové moderní věci jako dalekohledy?“

„Jenom žárlíš,“ usadí ji Nick. Je to jejich obvyklý vtípek. Dara je o deset let mladší, narodila se v devadesátých letech. Nick jí rád připomíná všechny bezvadné věci, které v tom desetiletí propásla. Jako třeba labutí píseň Ronalda Reagana? Nebo vykouřenej pták Billa Clintona? ptává se Dara nevinně. Ale někdy jim oběma přijde divné, že v tom roce, kdy se ona narodila, on už valil oči na porno na internetu

„Miluju příběh o dalekohledu strýčka Wallyho,“ libuje si Dara a jako kočka si tře čelo o jeho rameno. Nick ji podezírá, že ji zase

bolí hlava. „A já miluju…,“ začne Nick. „Mě?“.

„Páteční filmy na TCM,“ dokončí Nick, vstane a přitáhne ji k sobě. „A ty budou začínat právě za tři minuty.“

Dara se směje, ale celým tělem se k němu přitiskne, s rukou vedle jeho levého boku, kde obvykle nosí pouzdro se zbraní. Vrtulníky jsou pryč, jejich hluk nahradily vzdálenější a méně naléhavé sirény a zvuky.

Nick odhodí pivní plechovku do recyklovatelného koše u dveří, oběma rukama ji obejme a přitiskne k sobě. Vršek její hlavy mu nesahá ani k bradě. Její těhotenstvím zvětšená prsa mu připadají po tolika tisících objetí za poslední dva roky podivně neznámá. Nick si znovu, ani poprvé ani po tisící, uvědomí, jak je mladá. A jak je on šťastný.

„Udělej pro mě něco,“ zaprosí Dara.

Bude se ti to líbit, myslí si Nick z výšky, kde se vznáší, cítí svou ženu proti sobě, ale sleduje i okolní zvuky a pohyby, kterých si záměrně nevšiml tu noc před šestnácti lety a jedním měsícem. Náhlý vítr, který pohnul vrchními větvemi těch mizerných sibiřských jilmů, které jako kdyby čekaly, až za měsíc či za dva shodí do zahrady spoustu listí, aby je musel shrabat a nacpat do pytlů. Televize od sousedů vřeští přes dva domy do noci. Kočka se pohybuje jako čtyřnohý provazochodec po vysokém plotu v uličce…

„Chci, abys…“

„… vstávejte, Bottom-sane. Hned vstaňte. Proberte se, kruci.“

Dara najednou už Nicka neobjímá, ale zvedá ho z podlahy a zuřivě s ním cloumá. Nick vnímá proti sobě její těhotenstvím zvětšené tělo, jak s ním třese.

Někdo mu vrazil jehlu do stehna.

„Hele, dávej bacha, kotě!“ vykřikl Nick a v šoku se od Dary odvrátil.

Dara ho zvedá ještě výš a třese s ním ještě drsněji. Ne. Nick sáhne po revolveru. Není tam.

Někdo mu vytrhl jehlu infuze z paže. Stejně jako předtím mu někdo zarazil další jehlu do stehna. Nick pocítil šok z nové injekce, jako kdyby se mu vlévala ledová voda do žil, a vykřikl.

„Mickey! Lawrenci!“

Mickeyho nebylo v šeru doutnavek vidět. Vyhazovač Lawrence byl mrtvý, jeho masivní tělo v brnění leželo studené, obličejem dolů v uličce mezi lůžky.

Dara proti němu, objímá ho v letní noci…

Nick se snažil vklouznout zpátky do retrospektivy vzpomínek, ale bolest v paži a stehně a led v žilách ho držely vzhůru a daleko od ní. Znovu vykřikl.

„Zmlkněte,“ okřikl ho Sato. Šéf ochranky ho nesl přehozeného přes rameno setmělým skladištěm stejně snadno, jako Nick kdysi nosíval svého syna do postýlky, když byl Val batole. Objevily se nové záblesky minulosti a Nick zíral vztekle na rušitele – být sám a nijak nerušený bylo to, co propasti drogového omámení nabízely. Oslatní postavy na postelích dál spaly a škubaly sebou.

Kde je Mickey? Copak on a vyhazovač Lawrence neměli právě pro takovéhle vpády při ruce zbraně?

Nicka bolestivě brněly ruce a nohy; jako končetiny, které prospaly celé hodiny, takže je Nick ještě nemohl použít – nemohl nikoho kopnout, ani zatnout pěst.

Zářijová noc byla chladná a světlo kmitalo. Nick si uvědomil, že venku je tma, když ho Sato nesl uličkou a pak ven do postranní ulice, kde stála podél škarpy plné dešťové vody zaparkovaná auta. Je to snad pořád stejná noc? Jak dlouho vlastně trval ten jeho výlet?

Sato s pípnutím odemkl přední dveře staré Hondy Electric, složil Nicka na sedadlo vedle řidiče a pak rychle zaklapl želízka na Nickově pravé ruce, protáhl krátký řetízek ocelovým poutkem na horním rámu dveří a zacvakl pouta i na jeho levé ruce.

Bolest v probouzejících se pažích a rukou způsobila, že si Nick připadal jako ukřižovaný. Znovu vykřikl, když Sato zabouchl dveře a přešel na řidičovu stranu vozu.

Nick hulákal a Sato ho ignoroval, když řídil hondu po Speer Boulevardu studeným deštěm, který každou minutou houstl. Ulice byly skoro prázdné. Dokonce i tisícovky bezdomovců na cestách pro pěší a pro cyklisty podél níže položeného Cherry Creeku se tísnily ve svých přístřešcích pod mimoúrovňovými nadjezdy. Tlumené svítání na východě Nickovi prozradilo, že je skoro úsvit. Jak dlouho byl v rauši? Byl to jen záblesk onoho pátečního odpoledne s Darou dávno v Roce jasné vize, onoho večera a oné noci. Sotva déle než osm hodin. Kruci.

Nick zmlkl, když Sato odbočil na západ na Colfax.

Ten japončík nemohl… nemůže být… to by…

Japončík mohl. Sato přejel přes mezistátní číslo 25, odbočil na jih po Federal Boulevard, pak na východ na Západní třiadvacátou ulici a pak na jih na Bryant – úzkou, zabarikádovanou ulici, která vedla podél srázu nad mezistátní 25, na které byla po obou stranách i nad ní upozornění o naprostém zákazu projíždění bez zvláštního povolení.

„Ne!“ vykřikl Nick, ale Sato ho ignoroval a zastavil jen na krátkou chvíli, aby předložil svůj průkaz na automatické kontrolní stanici, a pak projel tunelem magnetické rezonance. Nick cítil, jak se jeho atomy posouvají do jiného rozměru – během dvaceti čtyř hodin už podruhé – a lámal si hlavu, jestli tohle množství osvitu není zdraví škodlivé.

Hluboko pod nimi nalevo zmizela mezistátní 25. Ve snaze zabránit náhodným výbuchům byla pravidelná doprava odkloněna o dvě míle v každém směru a musela se probíjet železničním okrskem tím, čemu Kaliforňané říkají „úrovňové ulice“. Automobilům důležitých lidí patřily jednosměrné tunely směřující na jih a na sever, zabezpečené před útoky sto metrů pod povrchem.

Skoro se musel smát svému vlastnímu zaujetí černým obrysem budovy, která zaplňovala stěrače. U další kontrolní stanice měla vozovka jedním směrem skloněné hroty, které vyčnívaly z dlažby prázdné přístupové ulice, takže po přejetí toho bodu fakticky nebyla cesta zpátky.

„Ne,“ řekl Nick znovu sklesle.

„Ano,“ odporoval Sato. Ale zastavil.

Obrovská stavba zakrývající podmračené svítání před nimi se kdysi jmenovala Invesco Field na Mile High.

Tenhle „nový“ fotbalový stadion, otevřený v roce 2001, nahradil starý stadion na Mile High, který hostil zápasy amerického i evropského fotbalu a baseballu od roku 1948. Zvlněný horní okraj stadionu přivedl vysoké představitele v Invescu, jakési už dlouho zaniklé společnosti, která v roce 2001 získala jmenovací práva pro nový stadion, že nový domov dnes podobně zaniklých denverských „Mustangů“ – Broncos – posměšně nazvali „pesar“. Objekt byl postavený, aby pojal 76 tisíc fotbalových fanoušků a nějakých 50 tisíc zdrogovaných křiklounů na rockových koncertech, které se tady pořádaly. Dvacátého osmého srpna 2008 stadion Invesco na Mile High – tento matoucí název tehdy nepoužíval nikdo vyjma hlasatelů, kteří to měli striktně nařízeno – dosáhl jistého druhu apoteózy, když se tu shromáždilo více než osmdesát čtyři tisícovek lidí (a další téměř miliarda byla přítomna díky prvním HD televizorům), aby si vyslechly prezidentského kandidáta Baracka Obamu při jeho projevu, když přijal nominaci v posledním jednání spektáklu, kterým byl sjezd demokratické strany v nedalekém Pepsi Centru tady v Denveru.

Teď bylo Invesco, Pepsi, Broncos, Národní fotbalová liga, veřejné sportovní akce stejně jako vlády demokratické strany minulostí a samozřejmě stejně tak i ten muž, nominovaný za skandování „Naděje“ a „Změna“ tu noc před více než dvaceti osmi lety.

Nikdo, kdo v oněch naivních dnech chodil na fotbalová utkání nebo navštívil mediální oslavy onoho nominovaného kandidáta, by teď stadion na Mile High nepoznal. Dnes to je vazební centrum oddělení pro domácí bezpečnost a vypadá, jako by bylo potopené do stovek tisíc galonů těžkého motorového oleje. Nick věděl, že tahle černě tkaná folie, natažená přes horní okraj původně nekrytého stadionu, změnila oněch 1,7 milionu čtverečních metrů prostoru –místnosti, chodby, rampy, schodiště, hlediště o více než sedmdesáti šesti tisících sedadel a stovky kabin a vyvýšených kabin – v setmělou rokli dokonce i za jasných slunečných dní. Severní vstup do vazebního centra byl kloakou z betonu a oceli, dostatečně širokou, aby jí projely dva trucky v protilehlých směrech.

V tomhle tmavém ránu nevycházelo ze 100 metrů vysoké budovy žádné světlo.

Ne, to nebyla tak úplně pravda; nad černým oválem vstupu byl obrovský modrý démonický kůň, s červenými žilami vystupujícími na jeho břiše, s kopyty z oceli ostré jako břitva, s démonickýma očima, ze kterých zářily dva laserové paprsky z odvrácené tváře. Ty paprsky prořezávaly postupující mlhu – nebo snad nízko letící cáry mraků – a těkaly dopředu a vzad, dokud se nezaměřily na Hondu, pak na Nicka Bottoma a pak se zastavily.

„Povězte mi všechno, co o tom koni víte, Bottom-sane,“ nařídil tiše Sato.

O koni?! pomyslel si Nick a myšlenky mu přeskakovaly jako krysy v pasti. Koho zajímá ten zfakovanej kůň? Zacloumal krátkým řetízkem pout.

Ale pak Nick uslyšel sám sebe, jak odpovídá bezvýrazným, hloupým tónem.

„Původně byl koněm stadionu Mustang Bucky. Byl sedmadvacet stop vysoký a byl to zvětšený odlitek původního modelu koně Roye Rogerse, který se jmenoval Trigger, jak se vzpínal na zadních. Roy Rogers byl televizní a filmový kovboj z doby kolem poloviny minulého století. Roy dovolil udělat odlitek modelu Triggera dřív, než byla postavena tahle verze stadionu, až tehdy, když mu město a majitelé stadionu slíbili, že nepojmenují toho nového koně Trigger. Lidi hlasovali, myslím, že to bylo v sedmdesátých letech, a pojmenovali tohohle většího Triggera Mustang Bucky.“

Proč doprdele vykládám Satoovi tyhle žvásty? dumal Nick. Ani bych nečekal, že mám takové kecy někde v hlavě… Pokusil se zavřít pusu a zastavit příliv pitomých řečí, ale zjistil, že doslova není schopný ztichnout.

„Jenže tohle není Mustang Bucky,“ mlel monotónně dál a pokusil se připoutanou levou rukou ukázat na modrého démonického hřebce nad vchodem do vazební věznice. „Ten šílený modrý kůň byla socha, kterou udělal umělec z Nového Mexika jménem Luis Jiménez – no, nebyl to zrovna moc umělec, spíš chlápek, co dělal laminátové kostry aut pro hispánské řidiče – na zakázku denverského mezinárodního letiště tak nějak před čtyřiceti lety. Jediný důvod, proč Jiménez tu zakázku vyhrál, byl, že desítky milionů dolarů, které byly určeny na nákup uměleckých děl pro nové letiště, se změnilo v kouzelný měšec pro menšiny – Hispánce, černochy, indiány a tak. V Coloradu byli všichni kromě Asiatů. Řekl bych, že ti se jako menšina nekvalifikovali. Moc pěkné. Nicméně starosta byl tenkrát černoch a jeho manželka předsedala výboru, který to měl na starosti, a šlo o to, aby vyhráli lidi z menšin, ani ne tak umělci, nebo určitě ne dobří umělci.“

Nick se od Satoa odvrátil a narazil čelem do okénka na straně spolujezdce. Červené laserové body se pohybovaly s ním – hned na jeho čele, hned na hrudníku.

„Pokračujte, prosím, Bottom-sane,“ řekl Sato. „Povězte mi všechno, co o tom koni víte.“

Nick se pokusil vyrušit zvuk svého vlastního hlasu tím, že přitiskne předloktí na uši, ale slyšel sám sebe vazivem kostí.

„Tenhle modrý hřebec je vysoký třicet dva stop a je větší než originální Mustang Bucky. Lidé, kteří žijí v malém městě v Novém Mexiku, kde žil ten umělec, si myslí, že ten kůň je strašidelný. Spadl na sochaře v jeho ateliéru a zabil ho, než ho stačil dokončit. Instalovali ho na denverské letiště v roce 2008 a podle smlouvy tam měl zůstat deset let, ale jakmile lhůta vypršela, letiště i město se ho chtěli zbavit. Lidi, co přijeli do Denveru poprvé, děsil, a my místní jsme ho nenáviděli. Domácí bezpečnost nahradila Mustanga Buckyho tímhle šíleným, strašidelným hřebcem a přestěhovala ho k téhle bráně, když se asi před dvanácti lety stěhovali sem na Mile High. Lasery slouží bezpečnostním účelům. A určitě mě oslepí, jestli se mi jeden z těchhle podělanejch paprsků dostane do sítnice.“

„To je všechno, co o tom koni víte?“ vyzvídal Sato. „Ano!“ zakřičel Nick. Divoce zavrtěl hlavou a opřel se víc do pout. K laserovým tečkám na prsou jeho trička se připojily velké stříkance krve. „Ty parchantě, ty parchantě! Ta druhá jehla v mém stehně byla pfizerská injekce pravdy, že jo?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Sato. „Kdybych vám dal další šanci s tím vyšetřováním, Bottom-sane, zradil byste nás znovu a vykašlal se na pátrání, abyste se při nejbližší příležitosti sjel tripem?“

„Jo, jasně, že jo,“ odsekl Nick. „Jasně, pane Moto.“

„Zabil byste mě, kdybyste měl příležitost, Bottom-sane?“

„Ano, jo, rozhodně,“ vykřikl Nick. „Oh, ty parchante.“

„Věříte upřímně, že existuje možnost, že se vám podaří rozluštit záhadu vraždy Keigiho Nakamury, Bottom-sane?“

„Ani náhodou,“ slyšel Nick sám sebe odpovídat. Černé oči šéfa ochranky se zpytavě zadívaly na Nicka a stejně tak zíral Nick na něj. Nakonec se mu podařilo říct: „Proč mě vezete do vazební věznice?“

Všichni v Coloradu věděli, že spousta lidí vkročila do černého oválu na Mile High, ale že skoro nikdo nevyšel ven.

Satoův hlas byl nevýrazný jako vždycky. „Bottom-sane, zradil jste jednoho z devíti federálních poradců Spojených států amerických. Porušil jste své slovo a svou smlouvu. Možná, že jste plánoval zabít Hirošiho Nakamuru.“

„Cože?!“ vykřikl Nick a znovu trhnul svými pouty, až krev z jeho zápěstí potřísnila přední sklo a palubní desku.

Sato pokrčil rameny. „Oni přijdou na to, co je pravda, při důkladném vyšetřování.“

Nick skoro cítil, jak mu stoupá tlak v očích, podobně jako tomu šílenému modrému hřebci. Dvě široké rudé tečky dál putovaly po jeho poskvrněném hrudníku jako krvavé prsty slepého milence. „Jste stejně šílený jako ten zfakovanej kůň, Sato. Chcete mě uklidit tady do toho pekla domácí bezpečnosti, abyste mohl prohlásit, že znovu otevřené pátrání skončilo nezdarem. Pak vám váš pán udělí souhlas, abyste mohl spáchat seppuku.“ Sato neřekl nic.

Takhle se z toho nedostanete. Nick začal křičet jako nějaká vedlejší postava ve špatném televizním seriálu, ale vlivem injekce pravdy vyšlo z jeho úst: „A takhle se z toho dostanete. Nakamura vám uvěří a vy se budete moct zabít, abyste napravil svoje selhání, a já tady budu ve tmě hnít navždycky.“

Sato se na něj další dlouhou minutu díval, pak přikývl a zvedl svou identifikační kartu. Oba lasery z očí modrého hřebce se stočily na průkaz, pak se jeden vrátil k Nickovi, zatímco druhý pokračoval ve čtení karty.

Sato hondu na mokré silnici otočil a vracel se zpátky tunelem s magnetickou rezonancí a dolů uličkami po prázdné pustině pokryté štěrkem a mokrými kameny až tam, kde bývalo parkoviště a staré okolí stadionu na Mile High.

„Myslím, Bottom-sane,“ řekl Hideki Sato, „že bychom měli navštívit místo činu.“

2.01

Mezistátní silnice 10 a La Cienega, Los Angeles

Sobota 11. září

Billy Coyne a Val vedli ostatní kluky nahoru po svázaném bambusovém lešení k sobotnímu trhu na čerstvém vzduchu ve zborcené části desáté mezistátní silnice, když se najednou z vozovky nad nimi a z města dole ozval nezaměnitelný zvuk stovek poloautomatických kalašnikovů střílejících do vzduchu, znásobené výkřiky muezzina, svolávajícího věřící z bezpočtu minaretů Los Angeles, kostelní zvony v celém městě vyzváněly a z tržiště, kam měli namířeno, stejně jako ze zastíněných ulic pod nimi, se ozývalo Alláhu Akbarl Alláhu Akbarl

Všichni kluci znehybněli, protože je napadlo, že jde o útok hadžiů nebo sebevražedného teroristy.

Pak si Val uvědomil, že to je losangeleská oslava toho starého svátku, říkalo se mu 9-11,11. září 2001, tedy data – jak Vala učili ve škole – kdy začalo úspěšné osvobozování od staré imperialistické americké hegemonie a které se stalo zlomovým okamžikem ve vytváření Nového kalifátu a ostatních nadějných projevů Nového světového řádu. Věděl, že v křesťanských kostelech vyzvánějí zvony v každoročním pokusu připojit se k oslavám hadžiů v početných losangeleských mešitách a dát tak najevo svou solidaritu, pochopení a odpuštění.

Za stoupajícími hochy, ve směru do centra Los Angeles, někdo střílel červené a oranžové rakety, které ve snaze umocnit oslavy po celém městě zasahovaly a explodovaly o prosklené boky starých městských mrakodrapů. Všech osm kluků sestoupilo z lešení na vozovku mezistátní desáté a chvíli pozorovalo ruch ve městě pod sebou. Toohey, Cruncher a Dinjin chvíli nadšeně pokřikovali, dokud si nevšimli, že starší ze skupiny to nedělají. Zmlkli, ale pořád ještě zvedali zaťaté pěsti, kdykoli se o bok trosek mrakodrapu roztříštila nová raketa.

Když se obrátili zpátky ke stánkům na tržišti, Valovi došlo, proč se z vozovky ozývalo tolik výstřelů; většina z takzvaných cikánských trhovců byla hadžiové – nebo přinejmenším měla středovýchodní původ – a většina luxusního zboží, které prodávala, se do země dostávala s hadžiji a jejich návraty z domovů v Pákistánu nebo Indonésii nebo Eurokalifátech – anebo z pramáti všech kalifských národů, z Větší islámské republiky, která se vinula bývalými státy Středního východu – Libanonem, Izraelem, Egyptem, Saúdskou Arábií, Tunisem a Súdánem – jako turecká šavle. Na rozdíl od ostatních kluků, které znal, měl Val ve škole rád zeměpis a někdy si stahoval mapy do svého mobilu, aby je mohl prostudovat. Měnily se totiž dost rychle.

Taky se rád učil o historii, ale vinil z toho svého dědu. Leonard o tom žvanil tak často, že něco z toho se muselo na Valovi podepsat, když byl mladší.

Valovi vrtalo hlavou, jak – v době, kdy i letenky na domácích linkách na území, které bývalo Spojenými státy americkými, stály miliony nových babek – si tihle šašci v turbanech mohli dovolit létat za oceán tak často. Možná proto, že rejžujou prachy za ten kurevskej šunt, co prodávají právě tady před tebou, ty debile, pomyslel si Val.

Musel si ovšem přiznat, že většina z toho je dobrý šunt.

Dvojitá řada stánků se táhla asi sto metrů a prostor mezi barevně zastíněnými stoly už byl plný nedočkavých nakupujících. Coyne postrčil Vala a kývl na obě strany a Val pochopil, že starší parťák ukazuje na dvě dvojice losangeleských policistů v kompletní ochranné výstroji na obou koncích tržiště a na maličké vrtulníky, které jim vrčely a poletovaly nad hlavami. Policejní automaty, strohé a černé, Valovi připomněly, proč tu jsou.

Ale nejdřív šli za mladšími kluky ke stánkům se zábavnějším zbožím.

Za některými stoly seděly ženy a většina z nich měla jen hidžáb, i když jiné, které seděly vzadu za vousatými muži, byly úplně schované v burkách. Val si všiml jasných modrých očí jedné mladé ženy v burce a mohl by odpřísáhnout, že to je Cindy z jeho středeční hodiny sociální odpovědnosti. Během semináře pozoroval její oči víc než často.

„Dobrý hadry!“ vykřikl Sully. „Kurevsky dobrý hadry!“

Chlapci se nahrnuli kolem stolů s interaktivními tričky. To bylo důležité oblečení, většina stála pět set tisíc nových babek a víc, ale zdálo se, že Coyne měl na kartě vždycky dost peněz, a tak se šli všichni podívat.

Starý hadži s černým plnovousem zvedl jedno z delších a dražších černých triček. Portrét Jeffreyho Dahmera v 3D provedení (byl to starý sériový vrah, který docela oživil zájem veřejnosti i škol od doby, kdy se začaly hrnout seriály HBO s Gilliem Gibsonem) zabíral celou délku zad. Kanibal (skutečný Dahmer, ne ten herec) právě onanoval do prázdného očního důlku v lebce jedné z obětí. Když se Gene D. přiblížil k nabízenému tričku, Dahmer přestal v horečnaté činnosti, podíval se, pořád ještě s lebkou u rozkroku, přes rameno na Geneho D., Dahmerova hlava jako by vystupovala z černého materiálu jako obličej vynořující se z jezera oleje, zatímco umělá i nteligence v látce pronesla hlasem z pekel, „Ty… jo, ty, prcku s beďarama v červeným tričku… mám tu ještě jedno místo volný. Hupsnem na to spolu?“

Gene D. odskočil zpátky a sedm ostatních kluků a dvacet nebo třicet stánkařů kolem vybuchlo smíchem. Staré ženy v burkách se chichotaly a počestně se odvracely, když nadzvedávaly svoje závoje. Hadži, který držel tričko, ukázal chybějící zuby mezi černými přistřiženými vousy.

„O tohle mám zájem,“ řekl Coyne a ukázal na tričko vzadu. Jeden z hadžiho puberťáckých pomocníků, kluk asi stejně starý jako Val, s řídkým náznakem vousů, s parádním hadži kloboukem, s pásem na náboje přes vestu a khaki košili, zvedl tričko, které chtěl Coyne vidět.

Uprostřed toho trička byla jen skvrna. Ale ta se zvětšovala – měnila se v muže bez košile, který šel proti divákovi – a velmi rychle bylo vidět obličej. Vladimír Putin.

„Jo, kurevsky dobrý,“ zamumlal Sully.

„Kušuj, Sully,“ umlčel ho Coyne.

Putin se dál přibližoval ke Coynemu, až svalnatý trup a vypracované svaly paží spolu s hlavou cara Vladimíra vyplnily celé tričko. Pak už to byl jen Putinův obličej. Pak jen Putinovy přimhouřené oči.

„Páni, musí mu být nejmíň sto padesát let,“ řekl Monk hlasem, který ztišil v přítomnosti nejdéle vládnoucího silného politika. A to slovo „silný“ se v případě Putina dalo chápat i doslovně.

„Jenom osmdesát,“ řekl Val, aniž by o tom přemýšlel. „Narodil se devatenáct set padesát dva… o šest let dřív než můj děda.“

„Kušuj,“ opakoval Coyne. „Poslouchejte.“

Putinův obraz se pootočil, aby se díval přímo na Coynea, a řekl: „Majo sudno na vozdušnoj podus ke polno ugreji.“ Každá slabika práskla jako výstřel.

Coyne se potrhle zasmál.

Valovi šla hlava kolem. Opravdu Coyne rozumí té ruské blbosti? Byla matka Billyho C. Ruska? Val si to nemohl vybavit.

„Hele, co to znamená, Coyne?“ zeptal se Monk. „Co to řek‘?“

Coyne mávl rukou. Putinovi do očí řekl: „Vladimír Vladimírovič, skolko eto stojit? Futbalka?“

Putinova hlava a silná ramena se najednou vylouply z trička. Val uskočil o krok. Z nějakého podivného důvodu bylo tohle děsivější než kanibal Dahmer.

„Osm set tisíc babek,“ řekl Putin anglicky se silným přízvukem a lehce se na Coynea usmál, zatímco jeho oči klouzaly po ostatních klucích. Toohey, Cruncher, Dinjin, Sully, Monk a Gene D. ustoupili s Valem.

„Nových babek,“ dodal Putin. Pak se ještě s menším úsměvem Coynea zeptal: „Nezkoušíš mi věšet bulíky na nos, drug?“

„Nět,“ řekl Coyne s dalším maniakálním smíchem. „Davajtě pěrejďom na,ty‘, Vladimír Vladimírovič.“

„Pošoj ty!“ štěkla Putinova UI a škaredě se zasmála.

I když riskoval, že ho Coyne seřve, Val se zeptal: „Co to znamená?“

„To znamená ‚vyliž si‘,“ řekl Coyne. Jeho smích zněl stejně podivně jako Putinova UI. „Co jsi mu to řekl?“

„Na tom nesejde.“ Coyne se otočil na vousatého hadžiho. „Beru to tričko s Putinem.“

Hadži oskenoval Coyneovu ID kartu a podíval se na chlapce s jistým respektem. Pomocník s pásem na náboje tričko složil a chystal se vytáhnout papírovou tašku, aby ho do ní uložil.

„Ne, vezmu si to na sebe,“ odmítl Coyne. Rozepnul si modrou ííanelovou košili, kterou měl na sobě, odhodil ji na odpadky a natáhl si nové tričko. Val si povšiml, že má devítimilimetrovou berettu zastrčenou vzadu za páskem džínsů, ale nebyl si jistý, jestli si toho všiml ještě někdo další. Coyneovi to zřejmě nevadilo.

„Nějak krutoj paren,“ řekl Putinův obličej, který se teď objevil na tričku vepředu.

„Co to znamená?“ chtěl vědět Monk.

„Drsnej maník“ odpověděl Coyne. Povytáhl látku tak, aby se mohl podívat dolů do Putinova obličeje a řekl: „Seš kljovyj blin, starouši. Vopravdu dost dobrej. A skutečná bedna. A teď na chvíli zmlkni, ať doděláme nákupy.“

Gang osmi kluků se rozptýlil; aby nebyli tak podezřelí. A taky měli každý zájem o něco jiného.

Toohey, Cruncher, Dinjin a Sully se šli podívat na nové hry ukradené z Japonska, Ruska, Sjednocené Koreje, Indie a dalších hi-tech zemí. Gene D., který se pořád ještě ěervenal, že ho Dahmerova UI nazvala prckem s beďarama, vykročil sám. Monk šel za Coynem, když šel vůdce party podél stánků, aby se podíval na drahé – ani jeden kus za méně než milion babek – věci s virtuální realitou a na ostatní optiku. Val sám se potloukal kolem, ignoroval křik prodejců a strkání ostatních kupujících – a nedělal si starosti s tím, že by ho mohli okrást, protože stejně s sebou dneska neměl žádnou hotovost a svou ID kartu nechal doma.

Jeden dlouhý pult, který měli pod dohledem dva afghánští hadžiové oblečení podle tálibánské módy, byl přeplněný obnošenými bundami, šněrovacími botami a laciným ochranným brněním vojáků. Dinjin a ostatní mladší kluci, kteří ještě nevyrostli z nadšení takové hadry nosit, rádi tvrdili, že tyhle přebytečné krámy jsou po amerických vojácích, kteří zemřeli v Číně a v jižní Americe – a obvykle měli alespoň jeden kus starého a krví poznamenaného oblečení, kterým tuhle teorii podpořili – ale Val byl dost starý, aby věděl, že většina z toho byla jednoduše ukradena U. S. armádě během dlouhé a korumpované dopravy vojákům, kteří jako žoldnéři bojovali pro Japonsko a Indii.

Jakožto mladík, kterému je teď šestnáct a před kterým je za jedenáct měsíců a pár dní povolání do armády, neměl Val ani nejmenší pokušení nosit odložený mundúr pěchoty ani námořnictva. Už dost brzo dostane své vlastní boty a uniformu a bojové deprese a subdurální čárový kód.

Starší brácha Billyho Coynea, Brad, přiměl své rodiče, aby ho z armády vykoupili. Pak se Brad sebral a připojil se k Arijskému bratrstvu a tak jako tak skončil v uniformě… ale tentokrát v mnohem lepším ochranném brnění a s dokonalejšími zbraněmi, než jaké používala uboze vybavená americká armáda v bojích s vojenskými diktátory a Hugonisty. (Val věděl dobře, že to byl tenhle Bradův příběh, který Coynemu přidal na respektu a pasoval ho na vůdce toho ubohého malého gangu bílých kluků.)

Když Val o Bradoví vyprávěl svému dědovi – alespoň tu část o tom, jak ho Billyho rodiče vykoupili z vojny – a pak se ho zeptal, jestli by to jeho děda udělal pro něj, Leonard se na něj jen zadíval, jako by se Val pomátl na rozumu.

Někdy Valovi přišlo líto, že v první řadě přemýšlel o tom, že zabije dědu, když mu Coyne ukázal berettu. Koneckonců Val věděl, že děda nechtěl vypadat jako úplný pitomec. Prostě tak byl jako akademik zvyklý přemýšlet.

Val právě došel ke stolu s drahým zbožím; byly tu různé typy výsuvných, skládacích a jinak pohyblivých, supertenkých 3DHD obrazovek. Protože i tenhle stůl obsluhovali „dovozci“ z řad hadžiů – Val si už uvědomil, že tohle tržiště pod širým nebem je to nejbezpečnější místo v Los Angeles, kde je možné zrovna dnes být, protože tady je nulová šance, že tu nějaký sebevražedný útočník odpálí svou vestu a sebe – měli všechny obrazovky naladěné na anglicky mluvící kanály Al-Džazíry s reportážemi o trestech kamenování a stínání, ale kromě toho také nejrůznější obřady k oslavě jedenáctého září po celé zemi i po celém světě.

Některé z přenosů byly z relativně nové mešity Šahid al-Haram, která byla postavena na takzvaném Ground Zero, tedy na místě bývalého Světového obchodního centra v New Yorku. Val si myslel, že tahle mešita je nádherný, svého druhu vyšší, elegantnější a jako uhel černý Tádž Mahal. Právě v tomhle okamžiku se starosta New Yorku, viceprezident Spojených států a hlavní imám New Yorku střídali s proslovy plnými nadějných řečí nedaleko od místa, kde kdysi stálo to pitomé Světové obchodní centrum, pak pokusy o Památník jedenáctého září a novou Věž svobody, kteréžto stavby byly obě vzápětí zničeny.

Valovi dávalo smysl, že na tom místě by měla vyrůst největší mešita v Severní Americe. Na mešitu nikdo nezaútočí. (I když by to mohla udělat Větší islámská republika, která je šíitská, jak Leonard Valovi vysvětlil, protože mešita Šahid al-Haram je sunnitská.) Leonard mu také vysvětlil, že Sahid al-Haram znamená něco jako Mučedníci svatého místa, což evidentně rozzlobilo některé starosvětské pravičáky a zapřísáhlé americké hegemonisty.

Jenže před několika týdny, když Val vstoupil do maličké televizní místnosti v jejich přízemním bytě, našel svého dědu, jak se dívá na jakousi show, vychvalující mešitu Šahid al-Haram – a dvě stovky dalších, většinou nových mešit, které se právě ve Spojených státech (vyjma Texaské republiky, samozřejmě, protože ta není součástí U. S. a nemá vůči mešitám přátelský vztah) budují nebo dokončují – a Val by se vsadil, že starý Leonard potichu plakal. Kruci, co to mělo znamenat?

Jeho děda byl na rozpacích a namlouval šokovanému a stejně rozpačitému Valovi, že má jen něco s očima, ale Vala to donutilo zapřemýšlet. Co jestli se na Leonardovi začíná projevovat Alzheimer? Co pak budu dělat?

Ale o den později, při jen zřídka se odehrávajícím společném obědě z mikrovlnky, Leonard na Vala tvrdě učitelsky a kazatelsky vystartoval a pokoušel se mu vyprávět, o co skutečně onoho jedenáctého září šlo, a o sobě, jak tehdy učil o etymologii zadku Johna Keatse nebo takovou nějakou pitomost na Coloradské univerzitě v Boulderu a zrovna nebyl ženatý a staral se o tříletou Valovu matku… a jak šel do školy a připojil se k ostatním učitelům ve fakultní hale a společně sledovali důsledky útoku sebevražedných mučedníků na Pentagon a Světové obchodní centrum a…

Val ho přerušil. Koho může zajímat tak stará záležitost? Očekává snad, že on, Val, bude pohnutím bez sebe nad smrtí Stonewalla Jacksona u Gettysburgu? Všechno je to stejně staré, dávné a mrtvé, chlape.

Stonewall Jackson zemřel dříve, než byla bitva u Gettysburgu, odpovídal pedant Leonard.

Dobrá, zněla Valová zničující odpověď, tenhle pravicový antikalifovský šmejd zemřel dřív, než Leonard začal být senilní. Jako všechny americké děti, i Val studoval Korán od mateřské školky a islám byl pro něj náboženstvím míru – to přece ví i úplný blbec. Proč teda Leonard brečí nad nádhernou mešitou Mučedníků svatého místa v New Yorku? Co chceš? dožadoval se Val vysvětlení. Mají snad přenést kosti toho válečného štváče Grega Dabljú Bushe do New Yorku a postavit mu tam mauzoleum?

„George W. Bushe,“ opravil ho smutně Leonard.

Val si pak vyrazil s gangem na celou noc až do příštího rána a ten rozhovor už nikdy nezačali.

Ale teď, když se díval na newyorského starostu a viceprezidenta, jak nekriticky vynášejí tu oběť před zamračeným vousatým vrchním imámem na televizních obrazovkách, Val byl celý nesvůj z příčin, kterým sám nemohl přijít na kloub. Možná to mělo co dělat s těmi všemi hadžii tady na otevřeném tržišti, kteří každého oškubou. Nebo je to možná stejně stupidní jako všechny ty americké boty a uniformy, navršené tady a prodávané, jako by je opravdu stáhli z mrtvých amerických vojáků na nějakém bojišti v Číně, jehož jméno ani nejde vyslovit.

Val zatřepal hlavou, aby odehnal hloupé myšlenky, a přikradl se ke stánku se zbraněmi – to je důvod, proč tu dneska ráno je – aby z dálky pozoroval, jestli se Coynemu podaří koupě.

Coyne je nejstarší a nejvyšší a nejzarputilejší z nich – jeho pokus nechat si narůst vousy nebyl tak docela úspěšný, ale přinejmenším dosáhl jakéhosi dost dobrého tmavého strniště – a i když nemohl zfalšovat svoji ID kartu, měl samostatný průkaz o výjimce z vojenské služby, který byl původně Bradův a se kterým pak blbli jeho kamarádi z Arijského bratrstva a který říkal, že je mu víc než osmnáct. Evidentně, jestli Coyne uspěje, bude muset platit hotově… ale choval se, jako by hotovost měl.

Hadži, který měl stánek se zbraněmi na starosti, odehnal Tooheye a ostatní kluky stranou – policisté a miniaturní bezpilotní čmelák Výboru pro domácí bezpečnost se pohybovali jen několik desítek metrů dál a nad hlavou – a teď se vousatý Íránec nasupeně díval na Coynea. Ale průkaz o osvobození z vojenské povinnosti zřejmě prošel kontrolou jeho skeneru. Když se zamračený hadži sháněl po Coyneho ID kartě, ten se usmál, pokrčil rameny a vysvětlil, že tu s sebou nemá – má jen tuhle propustku a spoustu peněz v hotovosti. Je lovec, víte, a chce se předzásobit nějakými novými zbraněmi, než v Idahu skončí lovná sezona na vysokou.

To poslední byla pro Coynea tak typická lež, že Val musel otočit hlavu k vedlejšímu stolu a předstírat, že si prohlíží nějaké brazilské brýle pro handicapované lidi. Musel se buď otočit, nebo rozesmát.

Hadžiové se nesmáli, to mohl Val vidět v zrcadle, které tu bylo pro ty, kdo si chtěli brýle zkoušet, ale nevypadali ani, že tu pitomost Coynemu baští. Nicméně ho neodehnali. Nechali ho, aby si zbraně prohlížel.

Coyne si mohl dovolit koupit pro partu dvě další zbraně na Old Plaza, ale byl to šmejd: revolver osmatřicítka, který pocházel nejspíš z dob Raymonda Chandlera – Val opravdu rád četl, i když to nerad přiznal – a nová indonéská pistole z plastu se skládací konstrukcí, ze které se střílejí biologicky odbouratelné náboje ráže 228, jako celek vyrobená tak, aby se dala kdysi v šťastné minulosti hadžiů snadno propašovat na palubu letadla. Gene D. si nesl osmatřicítku – měla pěticentimetrovou hlaveň – a Monk se smířil s indonéskou hračkou.

Coyne ještě partě neprozradil, kde nebo jak si zařídí tenhle nekonečně opakovatelný útok na důležitého japončíka, ale trval na tom, že všichni potřebují zbraň a že on sám potřebuje minimálně jednu opravdovou automatickou flechettu-šipkomet. Pro Vala, jak mu pošeptal, má tu svou devítimilimetrovou berettu, což Vala potěšilo. Líbila se mu váha zbraně a pocit, když ji držel v ruce, a pořád ještě měl představu, že svého otce střelí do břicha jednou z těch velkých střel dum-dum.

Coyne potěžkával zbraně a hodnotil vyváženost moderní černé hranaté OAO flechetty Izmash. Zdálo se, že našel to, co chtěl, a začal už s hadžim smlouvat, když ho ten podmračený darebák s kosým pohledem na helikoptéry nad hlavou a čtyři černé rytíře losangeleské policie, kteří teď procházeli podél všech stánků, náhle a hněvivě odehnal od stolu.

Coyne pokrčil rameny a stáhl se stranou. Ale uculoval se, když ho Val dohnal u stolu s hrami.

„Ten sprostej fikanej čurák mi podstrčil tohle, Vale.“ Coyne mu ukázal malou zelenou kartičku s adresou ulice, o které Val věděl, že je pod jinou zborcenou částí dálnice, s tužkou naškrábaným číslem 2400. „Půlnoční trh,“ šeptal Coyne. „Zítra večer. Ten paša v turbanu mi prodá tři ty nádherný stříkačky OAO – i víc, když budu mít peníze – a v pondělí jdem na to. Víš určitě, že nechceš žádnou miniaturu?“

Val zavrtěl hlavou. „Mně se líbí beretta.“

Coyne se zakřenil a dal mu ránu do paže, zrovna když se objevili ostatní kluci.

„Hele, Billy C, viděl jsem, jak tě ten zmrd hadži odehnal,“ halekal Cruncher. „Kdy se dovíme, kdy jdeme zatáhnout toho japončíka, kdy ho vodprásknem… oooh!“

Ten poslední zvuk byl vzduch, který vyšel z toho velkého, neurvalého chlapce potom, co ho Coyne udeřil – a vůbec ne přátelsky –přímo do břicha. Coyne ho pak praštil znovu a Cruncher se svalil jako žok slámy. Když ostatní kluci ustoupili zpátky, Coyne vystřelil prstem nahoru na „čmeláky“.

Jeden z přízračných policistů v černém ochranném pancíři se otočil po zvuku, když Cruncher dopadl na chodník, a začal mluvit do mikrofonu v přilbě. Tři ostatní se také otočili směrem ke Coynemu a jejich pohyby byly vláčné a plynulé jako pohyby robotů ve sci-fi filmech a hledí jim sjela dolů, jak si policisté zaměřovali prostor.

Coyne se široce usmál, ukázal prázdné dlaně směrem k policistům a pak nabídl ruku Cruncherovi, aby mu pomohl vstát. Val se začal idiotsky smát, jako by to byla jen hra, a pár mladších se k nim přidalo. Cruncher vstal, mračil se a ohrnoval spodní ret jako mrzuté čtyřleté dítě a Coyne ho vedl k nejbližšímu žebříku dolů, s rukou kolem jeho ramen. Prostě jen partička připitomělých kámošů na výletu za ranním dobrodružstvím na jarmarku pro dospělé.

O tři bloky dál a v plesnivě páchnoucí temnotě pod zprohýbanou, nízko položenou a jako celý blok dlouhou zborcenou vozovkou desáté mezistátní a naprosto bezpečně mimo dohled a doslech kteréhokoli z prvků vzdušné nebo pěší kontroly udeřil Coyne Crunchera znovu, tentokrát přímo do tváře.

Val slyšel cvaknutí zubů a bez vzrušení sledoval, jak se těžkopádný, hloupý tlusťoch znovu hroutí k zemi.

„Ty pitoměj zmrde,“ zavrčel Coyne, rozkročený nad Cruncherem. „Ty zkurvenej pitoměj zmrde. Si myslíš, že to je nějaká debilní hra? Nevíš, že nás všechny můžou postřílet? Ze nás můžou zašít do zasranýho vazebního lapáku na stadionu na zbytek našeho podělanýho života? Chceš bejt píča pro hispánský a černošský vošousty? Po celej zbytek tvýho zkurvenýho života?“

Coyne se otočil, s pěstmi dosud zaťatými a s obličejem staženým do podmračené masky, aby se podíval na všechny ostatní – na všechny kromě Vala, to Val věděl – a zakřičel: „Nebo to chcete vy, vy buzerantský matkomrdi? Jestli se chcete dostat do vazby a nechat se mučit nebo rovnou vodrovnat, tak to kurva udělejte! Ale ne mě, čert vás vem, nebo to udělám dřív já vám, vy vyjebaný blbci!“

Najednou měl Coyne v pravé ruce berettu. Když o tom později Val přemýšlel, nedokázal si vzpomenout, že by Coynea viděl pro ni sahat za záda, že by po ní hmátl. V jednu vteřinu měl Coyne ruku v pěst a v další vteřině už černé ústí smrti mířilo z jednoho na druhého.

Všichni kromě Vala blekotali omluvy, zaklínali se, že oni by to neudělali, že by nikdy neřekli ani slovo tam, kde by je mohl někdo slyšet. Dokonce i Cruncher vyplivoval omluvy spolu s úlomky zubů a krví z rozbitých rtů.

Mluvili všichni kromě Vala.

Coyne zamířil berettu – měla to být Valova beretta – přímo Valovi do obličeje. „A co ty, hovňousi? Budeš držet hubu?“

Uražený Val dokázal jen zamrkat a přikývnout. Pociťoval podivné vzrušení, když na něj revolver mířil – mravenčení v šourku, jako kdyby se mu varlata chtěla vyškrábat zpátky do těla, a náhlou potřebu schovat se za někoho, za kohokoli, třeba i sám za sebe.

Uslyšel sám sebe, jak říká: „Nepověděls nám, jak a kde můžeme nějakýho toho japončíka zabít.“

Coyne se usmál, zastrčil pistoli pod teď laskavě a rozhodně se usmívající Putinovu tvář a na oplátku přikývl. Gestem je sezval do hloučku. Dokonce i Cruncher se vyškrabal na kolena, aby se mohl přidat.

„Ne jen tak nějakýho japončíka,“ šeptal Coyne. „Důležitýho japončíka. Samotnýho Daičiho Omuru. Kalifornskýho poradce.“

Některý z kluků hvízdl. Cruncher se o to pokusil, ale jen mu v obličeji škublo, takže se prsty opatrně dotkl rozbitých úst a polámaných zubů.

„Kušujte,“ řekl Coyne. Všichni zmlkli.

„Tenhle pátek večer maj‘ velkou městskou akci, budou znovu dedikovat Disneyho Divadelní centrum na Grand Avenue. Bude tam ten hispánskej starosta a všichni, ale jen ty nejvyšší hlavouni a my víme, že dorazí i poradce Omura, přijede ze Zelený zóny a od Gettyho centra v autokoloně. Víme přesně, kdy se vobjeví – na vteřinu přesně – a kde jeho pancéřovaná limuzína zastaví, i to, na které straně Omura z auta vystoupí a kde budou bodyguardi.“

„Ale jak můžeš…,“ vyjekl Dinjin a dostal přes pusu od Tooheye nebo někoho jiného.

Val, i když se pořád červenal vztekem a rozpaky, pochopil. Coyne měl tolik peněz, protože jeho rozvedená matka pracovala pro město – jako prostředník mezi kanceláří poradce a městem. Pracovala v dopravním oddělení.

„A my tam budeme čekat,“ dokončil Coyne. Díval se z jedné tváře na druhou.

Gene D. zavrtěl hlavou. „Viděl sem tydle věci v televizi, Billy. A teda bez nějakýho despektu nebo tak, ale… myslim si… jako… že se nedostáném blíž než deset bloků vod toho divadelního centra a toho, co bude vevnitř. Obzvlášť, když tam bude ten poradce. Bude to jako návštěva papeže a…“

„Není to dlouho, co papeže zabili,“ přerušil ho Coyne.

Gene D. přikývl, zavrtěl hlavou a vrátil se k tématu. „Ne, chci říct… víš… budou tam státní policajti a další pičmundové… federálové…“

„Domácí bezpečnost,“ doplnil zamračeně Sully. „Jo, ale ne,“ chrlil Gene D., „to není to, co myslim. Ty vostatní ťederálové…“

„Státní úřad pro bezpečnost,“ napověděl Coyne, aby všem ukázal, jak umí být trpělivý.

„Jo. A nejenom ty, ale taky maníci vod japonský vochranky…,“ zakončil Gene D., a tak nějak se stáhl do sebe. To bylo docela působivé vystoupení ne moc působivého děcka, pomyslel si Val.

Když Val promluvil, byl sám překvapený, jak normálně – a dokonce pevně – zní jeho hlas s přihlédnutím k tomu, že se před minutou skoro počůral, když na něj Coyne namířil berettu.

„Co říká Gene D.“ začal Val, „je, že se nedostaneme blízko, a i kdybychom se dostali blízko, nepovede se nám zabít Omuru, aby nás při tom nezabila jeho ochranka, a že i kdybychom se dostali blízko a zabili poradce a oni nezabili nás, nikdy se votamtud nedostaneme. Celý město bude rozzuřený. Budou mít naše ksichty na všech satelitních kanálech dřív, než se dostaneme vo půl bloku pryč… což se tak jako tak nedostaneme.“

Val slyšel, jak nepřesvědčivě ten konec zní, ale nechal to být a založil si ruce na prsou.

Coyne se usmál. „Máš absolutně pravdu, chlape. Kromě jedny věci. Kanály. Já kanály znám a vím, jak se tam dostat, kde čekat, vodkud střílet a kterýma se dostat pryč.“

Toohey se zašklebil. „Tak na to zapomeň, chlape. Nebudu se plazit sračkama, abych někoho zabil.“

Coyne obrátil oči vzhůru. „Ne kanálama stoky, pitomče. Bouřkovýma kanálama. Přepadovejma trubkama dešťový vody. Město je jima prošpikovaný.“

Val si vzpomněl na film Oni z roku 1954 o obřích mravencích a na závěrečnou scénu, kde agent FBI James Arness a jeho parťák, jak-se-sakra-menoval, honili ty mravence dešťovým potrubím, které vedlo do obvykle vyschlé řeky v Los Angeles, pomocí armádních džípů a velkých náklaďáků, které těmi podzemními chodbami burácely ozvěnou. Valův táta měl z nějakých pitomých důvodů ten film rád – patrně proto, že ho měla ráda taky Valová matka – a když byl Val malý, rád se na ten idiotský černobílý film díval s oběma rodiči, malý pokoj v tom malém domě voněl popcornem a oni byli všichni na starém pružinovém gauči…

Probral se z toho – vzpomínky jsou skoro stejně podmanivé jako trip, ale jenom proto, že se k těm zážitkům vracel s drogou tolikrát –a řekl: „Ne, Coyne. Ne. To není tak, že japonská ochranka a město taky nic nevědí o těch kanálech. Když někdo, jako je poradce, jde někam mezi lidi, čeť jsem, že zaheftujou všechny výstupy z kanalizace na dva kilometry v okolí…“ Val viděl, jak se Coyne kření, ale přesto pokračoval. „Nejen výstupy kanalizace, co vo ní mluvil Toohey, ale taky bouřkový kanály. Zavářej je nebo je nějak zapečetěj.“

Úšklebek zůstával na Coyneově samolibém obličeji, a tak Val zmlkl. Uvědomil si, že má pořád založené ruce. Neuvěří ničemu z Coyneho žvástů. A nelíbilo se mu, když na něj mířilo ústí beretty. A nehodlal na to zapomenout.

Jako kdyby vycítil Valův nesouhlas, vůdce malé party položil ruku Valovi na rameno. Jeho hlas zněl klidně a rozumně. „Máš naprostou pravdu, Valerino. Městská ochranka, Státní úřad pro bezpečnost a policajti z vazebního lochu i Omurovi vlastní ninjové zajistí, aby všechny vokna ve vokolních barákách byly uzavřený pro snajpry, překontrolujou všechny střechy, vodtáhnou všechny nepovolený auta a všechny kanály – ty se sračkama, jak říkal Toohey, i ty bouřkový – budou zapečetěný…“

Coyne, jakožto syn filmového herce několik vteřin počkal, očima putoval od obličeje k obličeji – dokonce i ke Cruncherovu poničenému obličeji – a pak dokončil: „Ale tenhle dešťovej kanál před Disneyho pavilonem už zapečetěnej je. A už celý roky. Všechny počítačový soubory ho vedou jako trvale uzavřenej, ale von není. Jsou to starý zrezavělý železný vrata, udělaný z dílů s železnou mříží vevnitř. Můžeme se dostat dovnitř skrz tu mříž dlouho předem. A…“

Coyne se znovu rozhlédl a dokončil.

„… a já mám ten zkurvenej klíč k železnejm vratům.“

Šest ze zbývajících sedmi kluků začalo povykovat a pošťuchovat se navzájem.

„Nikdy nás neuviděj,“ rozváděl dál Coyne. „Střelíme toho japonskýho VIP z ústí kanálu, jednoduše ho skosíme jako plevel. A než se vobjeví jeho vochranka, budeme pryč. Zamkneme za sebou železný vrata. Než se dostanou do kanalizace, budeme na míle daleko krz to, jak se to říká, labyrint těch starejch dešťovejch kanálů… už někde venku na ulici a zamícháme se mezi lidi. Já dokonce vím, kde zahodit zbraně, aby je nikdy nenašli.“

Jásání a pošťuchování skončilo a všech osm kluků se na sebe jen dívalo. Dokonce i Cruncher si přestal otírat krvácející ústa.

„Doprdele,“ zašeptal nakonec Val. „To by mohlo jít. Doprdele.“

„Na tom budeme ujíždět celý roky,“ podotkl Coyne.

„Doprdele,“ opakoval Val.

„Doprdele a amen,“ řekl Coyne a prsty žehnal každému, jako by byl novým papežem, který nastoupil za mrtvého.

„Jurodivyj!“ řekl s maličkým úšklebkem celoplošný obličej Vladimira Vladimiroviče Putina. „Vy jste všichni boží pitomci“

1.05

LoDo, Denver

Sobota 11. září

Sato mu neuvolnil pouta, když jel na sever na Dvacátou ulici a pak na východ znovu nad mezistátní pětadvacátou a dolů do čtvrti Denveru, které se říká LoDo. Nickova zápěstí byla už rozervaná a zkrvavělá; drncání těžké – a zřejmě obrněné – nechutně hnědé hondy na elektrický pohon mu rvalo maso ze zápěstí a nutilo Nicka zatínat zuby místo toho, aby nahlas křičel.

Předtím chtěl Satoa zabít. Teď přísahal, že nejdřív ho bude mučit.

LoDo bylo mazlivé jméno, které developeři v osmdesátých letech minulého století – nebo možná v sedmdesátých – dali staré čtvrti skladů v Denveru, která se usadila mezi skutečným centrem a řekou South Platte. V osmdesátých letech to byla oblast bordelů, saloonů, sedlářských obchodů, skladů a dalších saloonů. V polovině devadesátých let přišly o kšefty saloony a bordely a zůstal tu jeden sedlář, několik fungujících skladišť, spousta prázdných skladišť a stovky a stovky ožralů, feťáků a lidí z ulice. V posledních desetiletích dvacátého století vyhnala urbanistická obnova opilce a závisláky pryč a nahradila je velkoplošnými stravovnami, velkoobsahovými bytovými komplexy s cihlovými zdmi a odkrytými trámy. V době, kdy v roce 1995 otevřeli klasicky vyhlížející hříště Coors Field, bylo LoDo v plném oživení. Upadat začalo až po Dni, kdy to všechno prasklo, ale v Roce jasné vize už směřovalo ke své dnešní podobě, kdy se chlubí většinou bordely, několika saloony, opuštěnými domy, kam se rádi uklízejí feťáci a jiní závisláci, dalšími bordely a zase bordely.

Keigi Nakamura zemřel v pokoji ve třetím poschodí třípatrové budovy ve Wazee Street, v dlouhé a tmavé ulici s dvojpodlažními bordely, saloony a skladišti na jedné straně a ťříposchoďovými skladišti, saloony a bordely na druhé.

Byl už jasný den – nebo alespoň tak rozedněný, jak mohl být toho chladného a deštivého zářijového rána – když Sato zaparkoval hondu u obrubníku před třípatrovou budovou, která vypadala úplně stejně jako ostatní třípodlažní budovy na jižním konci Wazee Street. Když šéf ochranky obcházel auto, aby mu odemkl náramky, Nick zvažoval možnost na Satoa skočit… a pak ten nápad zavrhl. Byl strašně utahaný po té noci s LSD, s injekcemi drogy pravdy… a taky z čistého adrenalinu, který vyplavila hrůza. Bude to muset udělat někdy jindy.

Sato mu odemkl pouta, sevřel obě jeho krvácející zápěstí ve své obrovité dlani a vytáhl z kapsy saka aerosolovou nádobku.

Slzný plyn! napadlo Nicka a pevně zavřel víčka.

Sato nastříkal něco studeného na Nickova rozedřená zápěstí. Několik vteřin byla bolest tak hrozná, že i když nechtěl, zalapal Nick po dechu. Pak… nic. Vůbec žádná bolest. Když mu Sato ruce pustil, Nick si protáhl prsty. Všechno fungovalo dobře a odřeniny, navzdory všem stopám krve na jeho tričku, palubní desce a předním skle, byly jen povrchní.

Sato popadl Nicka pod paží, vytáhl ho z auta, vysadil na chodník a postrčil ke starým domům. Siluety – spící narkotici nebo opilci, pomyslel si Nick – se probíraly a postávaly v tmavém vchodu pod přístřeškem.

Ze stínů vystoupili dva muži, ale nebyli to ani opilci, ani feťáci. Byli to mladí Japonci v kvalitním oblečení. Sato na ně kývl a jeden z těch atleticky vyhlížejících mladíků odemkl dvojitý zámek ve dveřích.

„Příchod na místo činu šest let po zločinu,“ řekl Nick a hlas se mu I rochu třásl zimou a taky vlnou vzteku v něm. „Myslíte si, že návštěva téhle prázdné budovy po tak dlouhém čase mi něco řekne?“

Jedinou Satoovou reakcí bylo, že rozsvítil světlo.

Nick byl v těchhle místech mnohokrát; před pěti lety a jedenácti měsíci, a i když nebyl jako detektiv z oddělení vražd na místě první, pamatoval si tu neskutečnou změť předmětů: tři velké místnosti plné pohovek a křesel a obrazovek a malá kuchyně v prvním poschodí, všude překocený nábytek, ampulky LSD křupaly pod nohama, lampy rozbité při hromadném úprku svědků dřív, než dorazí policie, v koutech dokonce špinavé oblečení a použité prezervativy.

Teď už ne.

Nábytek opravili a rozestavěli zpátky, lampy stály na svých místech a byly funkční, a i když kdejaká plocha byla posetá nádobím a sklenicemi – tady v prvním poschodí byl připravený velký bufet na dotočnou pro Keigiho japonské asistenty, dotazované osoby a ostatní, kteří se na dokumentu podíleli – všechny tři místnosti a kuchyně byly teď čisté a v docela dobrém stavu, věrohodném pro první okamžiky večírku.

„Nic mi to neříká,“ řekl Nick.

Sato mu podal elegantní obloukovité taktické brýle.

Ještě než je aktivoval, povšiml si Nick, jak úžasně lehké jsou. Taktické brýle denverské policie se mu zdály být víc než půl kila těžké, možná víc, a po deseti minutách z nich rozbolela hlava. Tyhle byly jiné. Váhově se rovnaly běžným slunečním brýlím a tím, že obtáčely hlavu, obsáhly celé pole výhledu. Policejní brýle pokaždé představovaly ostrůvek virtuálního pohledu, do kterého ze všech stran zasahovala závrať způsobující realita.

Nick se dotkl ikony na straně brýlí a jen stěží zadržel hlasitý výkřik. Popošel pár kroků, aby si potvrdil, co vidí.

Všechny tři místnosti a kuchyně byly najednou plné postav ustrnulých uprostřed kroku, uprostřed rozhovoru, uprostřed žvýkání, uprostřed smíchu, uprostřed flirtování a uprostřed vdechnutí LSD. Byly to skutečné tváře, skutečná těla. Skuteční lidé.

Očekával, že tam ty postavy budou – k tomu taktické brýle jsou –ale nečekal takovou míru reality. Taktické brýle denverské policie a americké armády, které kdy použil, zobrazovaly pouhé drátěné modely tyčkovitých postav s karikaturami sotva identifikovatelných obličejů, které se kymácely nad armaturami těl jako halloweenské masky na tyčce.

Tohle byli opravdoví lidé. Kvalita digitálního 3D zobrazení se rovnala úrovni virtuálních programů nebo televizních seriálů, které právě šly na obrazovkách, včetně oblíbené Casablancy s hvězdným obsazením Humphreyho Bogarta, Clauda Rainse, Ingrid Bergmannové a takových nových objevů jako devatenáctiletá Lauren Bacallová. A když chvíli tyhle programy sledoval – Nick to znal ze svých pozdně nočních projekcí – vůbec mu nepřipadalo podivné, že se objevily hostující hvězdy z různých období, jako byli Tom Cruise, Leonardo DiCaprio, Kathleen Turnerová, Galen Watts, Byron Bezuchov, Sheba Titsová, nebo dokonce úplně virtuální hvězdy jako Nataša Ljubovová nebo Tadanobu Takeši. Všichni byli stejně skuteční.

Stejně skuteční jako lidé, kteří najednou zaplnili tenhle prostor a přilehlé místnosti.

Sundal si brýle a procházel místnostmi, jejichž středem bylo hlavní schodiště. Sato ho následoval. Prostor byl teď až na něj a Satoa prázdný. Znovu si nasadil brýle a pocítil nevyhnutelný šok závrati, když se najednou objevilo více než dvě stě lidí.

Přistoupil blíž a prohlížel si obličej prvního vyslýchaného svědka, kterého poznal, bývalého izraelského básníka Dannyho Oze – na jeho k smrti unaveném obličeji byly vidět póry v kůži a červené žilky v Ozyho očích a na nose – a řekl: „To muselo pana Nakamuru stát celej balík.“

Sato jeho komentář nepovažoval za hodný odpovědi.

„Takhle vizualizovaná jsou všechna tři poschodí?“ chtěl vědět Nick a procházel pokojem a zblízka se díval do nehnutých obličejů mužů a žen. Na chvíli se zastavil a pečlivě si prohlédl vykrojený živůtek mladé blondýny, kterou neznal – možná jednoho z lehkých děvčat, najatých pro tenhle večírek.

„Samozřejmě,“ potvrdil Sato.

Nick se na šéfa ochranky ohlédl. Sato nevypadal o nic více, ale ani o nic méně trojrozměrný, bytelný nebo reálný než ostatní muži B ženy a transvestité a ostatní genderově zaměněné identity v přeplněných prostorách. Jen byl statnější a bytelnější než kdokoli jiný. A také už tady nebyl jediný Japonec. Vedle dvou velmi mladých mužů a mladé ženy, které Nick poznal jako členy filmového a nahrávacího týmu Keigiho Nakamury, tu byli tři dobře oblečení bodyguardi, kteří také měli taktické brýle.

Proč asi měli tyhle brýle? napadlo Nicka, ale prozatím tuhle otázku odložil. Bolela ho hlava.

Zpočátku, protože vyšel z praxe s jejich užíváním a nikdy předtím nepracoval s takovou kvalitou taktických brýlí, se Nick dopouštěl začátečnické chyby, že obcházel lidské postavy a proklouzával mezi mini v přeplněné místnosti. Pak útrpně potřásl hlavou a začal jimi procházet, aby se dostal na místo, kam mířil. Bytelně vypadající trojrozměrné digitální makety proti tomu nic nenamítaly.

V jednom koutě podsaditý, pohledný bývalý technik Googlu v šafránově žluté róbě vysvětloval karmickou nádheru Totálního ponoření se pěti nebo šesti zaujatým mladým lidem. Nick si na něj pamatoval – Derek Taknějak. Dnes ráno ho měl Sato na svém seznamu osmnácti nejdůležitějších svědků a podezřelých… ale Nick si toho ráno moc nevšímal. Teď si vzpomněl, že před šest lety musel jet kvůli rozhovoru s tímhle píčusem v buddhistickém hábitu až do Boulderu, do Institutu Naropa. Derek Taknějak byl naprostý závislák na LSD a jeho cílem bylo prožít znovu každou vteřinu svých čtyřiceti šesti let v rezervoáru retrospektivy Totálního ponoření. Cílem bylo osvícení; satori prostřednictvím LSD.

„Patro, kde se vraždilo, je taky jako tohle?“ zeptal se Nick, zatímco se pokoušel vybavit si jméno jednoho z dalších zfetovaných lidí, který stál v malé kuchyni a držel sklenici s jantarovou tekutinou, kterou si očividně právě nalil z pevné, skutečně vypadající drahé lahve skotské.

„Ano.“

„Ježíšikriste,“ povzdechl si Nick, protože si vybavil místo vraždy a fotografie z pitvy. „Počkat, tohle všechno viděl pan Nakamura?“

„Samozřejmě,“ pronesl Sato tónem, který nepřipouštěl pochybnosti. „Mnohokrát.“

„Tohle jste pořídil kvůli svému vlastnímu pátrání,“ řekl Nick. Uvědomil si, jak hloupě to řekl… ne, jak hloupý je… ale nepociťoval nutnost se omlouvat. Měl zatraceně dobrý důvod, aby se tohle ráno cítil tak trochu zpomalený.

Sato ještě mírněji přikývl. Velký šéf ochranky šel Nickovi tím velkým obývacím prostorem i menší kuchyní v patách. Vůbec se nerozpakoval procházet lidmi.

„V tomhle obleku,“ hovořil Nick, prostě jen proto, aby si vyčistil hlavu, „mi připomínáte toho Goldfingerova parťáka… Oddjoba.“

Na Satoově obličeji se neobjevil ani náznak poznání a Nick sám sebe v duchu nakopl za snahu navázat rozhovor. Pravidlo policajtského života – kurva, života vůbec – je, že se nesnažíš konverzovat se svým vlastním zadkem, tak se nesnaž o totéž s jeho náhražkou.

Nick si povzdechl a řekl spíš pro sebe: „Ale jestli si pan Nakamura tohle pořád znovu prohlíží a pořád navštěvuje tělo svého právě zavražděného syna tam nahoře, pak to musí…“

Nick strnul. Pomalu se obrátil na Satoa a řekl: „Proč, ty mizernej matkomrde?“

Jedno ze Satoových obočí se o několik milimetrů tázavě pozvedlo. Jinak se na statném muži nic nepohnulo.

„Zatraceně, všechny tyhle podrobnosti jste nedostal z výpovědí nebo ze vzpomínek svědků,“ dotíral Nick.

„Třeba se někteří svědkové dobrovolně sjeli, než začali detaily popisovat,“ nabídl vysvětlení Sato. Detairy.

„Hovno,“ zhodnotil Nick.

Sato si zkřížil paže před tělem v té pradávné pozici pohřebních řečníků, vojáků během kázání a členů ochranky, když se snaží zmizet za tapetami nebo závěsy za sebou.

„Hovno,“ opakoval Nick zjevně bez jiného důvodu, než aby to uslyšel. „Vy jste tam byl. Tu noc jste byl ve všech třech poschodích. Umíte líp než kterýkoli z těch takzvaných svědků pozorovat. Pod vlivem LSD – možná po celé sérii užití – jste znovu prošel a zaznamenal všechny tyhle neuvěřitelné detaily tak, abyste je mohl předat programátorům virtuální reality. Byl jste to vy.“

Sato nic neřekl.

„Pro všechny rodilé Japonce je trestné vlastnit, prodávat, přechovávat nebo používat LSD, ať už v Japonsku nebo při cestách do ciziny,“ pronesl Nick. „A pokud jsou usvědčeni z přestoupení zákazu, jediný trest, který soudce může podle japonských zákonů vynést, je poprava smrtící injekcí.“

Sato stál bez pohnutí.

„Ty matkomrde,“ opakoval Nick, taky jen proto, že se mu ten zvuk líbil. A protože to bylo opožděné. Ale taky hned nad touhle nově nalezenou výhodou zaváhal. Proč proboha by mu Sato poskytl proti sobě takové o životě a smrti rozhodující svědectví?

Odpověď zněla – neposkytl.

Nick spěšně prohlížel místnosti, bez zaváhání procházel postavami. Je to simultánní. Ve všech třech pokojích a v kuchyni mohl člověk zároveň vidět, co se děje ve stejném okamžiku v těch ostatních. I kdyby se Sato sjel LSD, nemohl by si vybavovat něco, co se odehrávalo současně na různých místech tady v prvním poschodí, tím méně pak to, co se snad odehrávalo v druhém a třetím patře.

Zdaleka ne poprvé v tomhle bídném ránu se Nickovi chtělo hodit šavli.

Sato přikývl, jako kdyby četl Nickovy myšlenky (už zase), a podal mu dvě modrá lesklá sluchátka. Nick si je dal do uší a s hrůzou očekával, co přijde dál. A ono to přišlo.

Sato stiskl ikonu na klávesnici telefonu a všichni ti digitální, znovu stvoření trojrozměrní lidé ožili. Všudypřítomný hlahol večírku Nicka zavalil tak, že si instinktivně zakryl dlaněmi uši. Evidentně to nepomohlo, protože měl sluchátka usazená příliš hluboko v uších.

Nick zůstal chvíli nehnuté stát a sledoval naprosto přirozené pohyby lidí a zvykal si na hluk. Pak se rychle vydal k pohovce a sklonil se nad mladého blondýna, příliš pohledného na to, aby to bylo přírodní, který se nakláněl v důvěrném rozhovoru k mladé blondýně, příliš krásné, aby to bylo přírodní.

Mladý muž šeptal: „Zjistil jsem, že trojka kokainu, brandy, LSD a šoustání jde perfektně k sobě, když to jako děláš všechno dohromady, ale nemáš jako závrať, když se sjedeš znovu.“

„Moje zkušenost taky jako, víš, chci říct, naprosto,“ řekla mladá blondýna a opravdu se naklonila – skrz Nicka – aby svému partnerovi v rozhovoru nabídla lepší výhled na poprsí.

„Doprdele,“ zašeptal Nick, narovnal se a procházel z místnosti do místnosti, pozoroval a poslouchal více než dvě stě lidí na večírku a pak se zastavil a zadíval se na Satoa. „To všechno se nahrávalo najednou. Jsou nahoře taky skryté kamery?“

Šéf ochranky ukázal ke schodišti a Nick šel napřed. Čtvrtý japonský bodyguard v taktických brýlích stál na podestě schodů před zamčenými dveřmi. Nick ustoupil stranou a Sato prošel zdánlivě bytelným mužem, aby skutečným klíčem odemkl skutečně zamčené skutečné dveře.

Dveře ve druhém poschodí byly také zamčené, a když je Sato otevřel, prolnuly se pátým mladým členem ochranky. Nick si chvilkami sundával brýle, aby se ujistil, že žádný z těchhle nových bodyguardů není skutečný.

Druhé poschodí bylo přesně takové, jak si je Nick pamatoval ze svých návštěv na místě činu; kromě toho, že tehdy bylo úplně prázdné a opuštěné. Teď bylo slušně zpřeházené a velmi, velmi zalidněné.

Z ústředního prostoru v tomto poschodí, kde se čekalo, se vcházelo do osmi ložnic a všechny byly obsazené. Žádné dveře nebyly zamčené. Nick si namátkou jedny vybral a vstoupil.

Nevelký, kostnatý maník, ve kterém Nick okamžitě poznal Delroye Niggera Browna, si to v posteli rozdával s trojicí bělošek. Žádnému z děvčat, jak si Nick vybavoval ze spisu, v té době nebylo víc než patnáct a dvě z nich zemřely z přirozených příčin – pokud člověk bude za „přirozené příčiny“ považovat bodnutí pasákovým nožem nebo předávkování heroinem a LSD – v průběhu čtyř měsíců po Keigiho vraždě. Nick také věděl, že pasák a dodavatel drog Delroy N. stále ještě sedí v Coors Field… ale ne kvůli smrti některé z těchhle holek. S dalším návalem nevolnosti si Nick uvědomil, že jestli bude muset s tímhle pátráním pokračovat, bude muset navštívit Delroye N., jakožto jednoho ze svědků, kteří naposledy viděli Keigiho živého.

Pasák byl Keigiho výhradním dodavatelem LSD a ostatních drog, když byl ten mladík v Denveru.

Nick si ověřil, že všechny ložnice jsou obsazené a že mnozí z mužů v dalších pokojích nebyli tak opatrní, aby neměli sex s ostatními muži kolem, jako byl Delroy N. Aktivní kombinace v osmi pokojích zahrnovaly dalších dobrých čtyřicet hostů a okolo dvaceti šlapek a hostů, čekajících v prostřední části. Celkový počet pozvaných návštěvníků, vetřelců bez pozvání, obsluhy, prostitutek a ochranky se zdál odpovídat.

Bez započtení těch dvou těl v horním poschodí.

Když nahlédl do všech osmi ložnic – a přál si, aby alespoň tři z nich vynechal – uvědomil si Nick, že ten hluk a pohyb trvá už víc než deset minut.

Na generování všeho toho muselo být potřeba ohromujícího času superpočítačů. Jen těchto deset minut vytvořených pro taktické brýle se náklady určitě rovnalo srovnatelné délce velkorozpočtového hollywoodského kompletně digitálního filmu.

„Jak dlouhá je tahle smyčka?“ zeptal se Nick.

„Hodinu a dvacet devět minut,“ odpověděl Sato.

„A končí to, když jsou odhalena těla a všichni utíkají?“

„Plus sedm minut po tom, co jsou těla mladého pana Nakamury a té dámy objevena, ano.“

Nickovi klesla čelist. „Nahoře nebyly kamery…“

„Ne.“

Byla to stupidní otázka a myšlenka. Kdyby ve třetím poschodí, v ložnici mladého pana Nakamury, byly kamery, neexistovala by žádná záhada.

Pokud jistý šéf ochranky ty záznamy nezničil. V tuhle chvíli byl Hideki Sato pro bývalého detektiva oddělení vražd Nicholase Bottoma podezřelým číslo jedna.

Před zamčenými dveřmi, které vedly na schodiště do třetího patra, stál důkaz. A taky důkaz pro vyšetřování Satoa pro vraždu.

Japonec s širokými rameny a taktickými brýlemi na obličeji stál s rukama zkříženýma před tělem před dveřmi, které hlídal, a mohl být Satoovým dvojčetem, i přes drobný rozdíl ve věku.

Přes bolest hlavy a nevolnost si Nick týral zničenou paměť. „Takahiši Saitoh,“ řekl tiše. „S ‚h‘ na konci. Je s vámi příbuzný, Hideki-sane?“

„Ne.“

„Už si vzpomínám. Byl trochu vyšší než vy, ale mohl by být vaším dvojníkem.“

„Ano.“

„Měl na starosti ochranu, alespoň to nám řekl.“

„Ne tak docela, Bottom-sane. Řekl vám, že jeho titul je velitel ochranky a že má na povel pět bodyguardů v bezpečnostním oddílu Keigiho Nakamury ve Spojených státech. A to byla pravda.“

„Ale neřekl nám, že dostával rozkazy od vás. Že vy jste skutečný

velitel ochranky.“

„Nikdo z vás se nezeptal Saitoh-sana, jestli má nadřízeného… jiného než pana Nakamuru seniora, chci říct,“ upozornil ho Sato.

„Takže když svědci, jako Oz a ti ostatní, popisovali Keigiho šéfa ochranky jako velkého zápasníka sumo, mohl jste to být vy… stejně jako tenhle maník tady. Oni říkali „pan Saitoh.“ To je zatraceně šikovná hra se slovy, Hideki-sane.“

Sato nereagoval.

„Samozřejmě si uvědomujete,“ prskal Nick, „že tohle dává možnost stíhat vás pro bránění výkonu spravedlnosti a lhaní pod přísahou.“

„Já jsem nikdy pod přísahou nelhal, Bottom-sane.“

„Ne, nelhal, protože jsme nevěděli, že kurva existujete“ ulevil si Nick a obrátil se od obrazu Saitoha v jeho brýlích k Satoovi a jeho brýlím.

„I přesto…,“ začal Sato. Iplesto. „… když projdete svědectví těch pěti mužů z ochranky, které jste vy a vaši policisté vyslýchali před šesti lety, zjistíte, že vám žádný z nich nelhal.“

„Jenže oni zatraceně dost lhali tím, že neřekli všechno,“ vykřikl Nick. Pročísl si prsty vlasy. Křik mu ničil hlavu. „Oni bránili výkonu spravedlnosti!“

Sato odemkl dveře a otevřel je, ale Nick se ještě nechystal jít nahoru.

„Jmenoval se ten falešný šéf ochranky vůbec Saitoh?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Jak dlouho vám trvalo, než jste našel tak sobě podobného bodyguarda se jménem, které zní stejně jako vaše, Hideki-sane?“ Sato držel dveře otevřené a čekal.

„Vyskytoval jste se vůbec někdy vedle Keigiho během těch měsíců, kdy jste ho tady hlídal?“ zeptal se Nick. „Několikrát. Velmi zřídka.“

„Odkud jste pozoroval tenhle večírek, Hideki-sane? Z pick-upu zaparkovaného někde venku? Z pick-upu plného obrazovek? Z helikoptéry? Z oběžné dráhy?“

Sato vyčkával.

Nick ještě na druhém poschodí neskončil. Nebo možná ještě nebyl připravený na to, co ho čekalo nahoře. „Kde jsou kamery?“ chtěl vědět.

Sato pustil dveře a vytáhl z kapsy telefon. Laserové ukazovátko označilo přinejmenším devět míst na stropě, stěnách a zařízení.

„A alespoň po čtyřech v každé ložnici a koupelně,“ dodal Sato. „V tomhle poschodí dohromady šedesát šest kamer. V celém domě dvě stě třicet.“

Nick popošel k jedné stěně.

„Ukažte mi to znovu.“

Laserová tečka opět zasvítila.

„Ty čočky jsou maličké nebo neviditelné,“ konstatoval Nick. „Ale samozřejmě, že jste po vraždě všechny kamery odinstalovali.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Sato. „Ale vy se díváte na stěnu brýlemi, takže vidíte, jak to vypadalo v noc vraždy. Video záznam je… ah… velmi nediskrétní.“

Njck se tomu zasmál, i když nedokázal ani odhadnout, ani se zastydět, jestli se směje představě diskrétnosti dvou set třiceti videokamer v drogovém LSD nevěstinci, nebo tomu, jak stupidní dneska ráno je.

Přesunul pozornost zpátky ke skutečnému Satoovi a jeho digitálnímu alter egu a řekl: „Dobrá. Jdeme nahoru.“

Sato za sebou vypnul zvuk a pohyb večírku, když vykročili po širokém, strmém schodišti.

Čtyři pokoje ve třetím patře nebyly uklizené jako pokoje v prvních dvou poschodích domu. Pořád ještě vypadaly jako v noci vraždy před skoro šesti lety. Než prošli dveřmi na vrcholu schodiště, sundali si Nick a Sato brýle. A už si je nenasadili, když Nick vykročil dál.

Vstoupili do formálního předpokoje s otevřenými dveřmi do malé kuchyně, která pokračovala z tohoto západního konce doleva – denverská policie zjistila, že kuchyně je použitelná, ale téměř nepoužívaná, v ledničce bylo jen několik lahví piva a šampaňského – a na jih po jejich pravé straně byly další high-tech dveře, které vedly ke schodišti na střechu.

Nickovi stačil jeden pohled, aby zjistil, že kuchyně se zdá být nedotčená, ale že v předpokoji je stále ještě nepořádek rozházených papírových a plastikových obalů od injekčních jehel záchranářů.

Proč se snažili oživovat evidentně mrtvé tělo – kromě toho, že mrtvola i její otec měli k dispozici miliardy dolarů – Nick nedokázal pochopit. Ale snažili se a něco z pozůstatků jejich snahy se dostalo z ložnice do obývacího pokoje a do téhle předsíně. Drahá dlažba v předpokoji a rám širokých dveří ke dvojitému schodišti – nebyl tu žádný výtah, takže veškerý nábytek, kuchyňské zařízení a ostatní velké předměty v tomto poschodí byly dopraveny po těchhle schodech – byly potřísněné a poškrábané všude, kde nosítka a vybavení záchranářů a pak koronerova úřadu zanechaly stopy a rýhy. Nějaký barbar zamáčkl na dlaždicích cigaretu.

Předpokoj se zužoval do krátké haly vyzdobené nákladným uměním. Široké prosklené dveře vedly z haly doleva do knihovny a rovně do obývacího prostoru a dál do ložnice.

„Přeje si Bottom-san navštívit nějakou jinou místnost, než půjdeme do ložnice?“ zeptal se Sato.

„Byl někdo zabit v některém z pokojů, kromě ložnice?“

„Ne.“

„Tak začneme v ložnici,“ rozhodl Nick.

Sato si zul boty a nechal je na dlaždicích. Nick si svoje nechal. Je policajt… přinejmenším býval policajt… není žádný host na podělaném čajovém obřadu. A navíc, Keigi Nakamura se rozhodně neurazí, když si nějaký barbarský gaidžin nezuje boty v jeho soukromém obývacím pokoji. (Ale Nick by se vsadil, že to sakra urazí Hideki Satoa.)

Nick uviděl, že obývací pokoj je stejně velký a plný nepořádku jako před šesti lety. Dvojité dveře do ložnice byly doširoka otevřené. Slopy po záchranářích jako kdyby vedly spíš do ložnice než z ní.

Nick vstoupil, s taktickými brýlemi stále v rukou.

V nákladné ložnici se ještě stále držel pach krve a mozkové hmoty. Po tolika letech? napadlo Nicka. To sotva.

Ale bylo to tak.

Na podlaze byly místo koberce obdélníky tatami. Nick se v době, kily byl policistou, naučil, že Japonci stále mají tendenci vyjadřoval velikost svých pokojů počtem rohoží o rozměrech metr na dva metry. Vzpomněl si, že ložnice nebo čajovna má často rozměr čtyři a půl rohože. Vybavoval si veškerá pravidla pro uspořádání rohoží – nikdy ne jako mříž, a pamatoval si také, že existuje jakési pravidlo, že v jakémkoli uspořádání se nesmí vyskytnout bod, ve kterém by se setkaly rohy tří nebo čtyři rohoží. Tahle ložnice byla obrovská –snad pro třicet rohoží. Jenže tahle tatami nevoněla tak sladce suchou trávou jako podlaha v kanceláři pana Nakamury.

První stopy krve, které upoutaly jeho zrak, byly na velké posteli, kde byly na zpřeházených přikrývkách uschlé kapky, ale polštáře, čelo postele a kus zdi byly poznamenané rudou skvrnou, velkou jako hlava. To bylo místo, kde zemřela ta šlapka. Větší mapa zaschlé krve byla na podlaze, obklopená rozházenými obaly od stříkaček a dalšími papírovými a plastikovými stopami po záchranářích. Tahle uschlá kaluž pokrývala celou jednu tatami a kapky vystříkly na dvě sousedící.

Nick nahlédl do velké koupelny, která přiléhala k ložnici mladého muže, zkontroloval čtyři okna a pak přešel vedle potřísněných tatami.

„Mohl byste ustoupit, Bottom-sane?“

Sato měl na hlavě brýle, a tak si Nick nasadil svoje a podíval se dolů. Stál s nohama po lýtka zabořenýma v Keigiho slabinách. Nick ustoupil, ale neubránil se úsměvu. Udělal to schválně.

Keigiho tělo bylo nahé. Tělo mladé ženy na posteli bylo oblečené v džínách a černé podprsence. Krk měl Keigi skoro úplně proříznutý. Ta mladá žena – jmenovala se KeH Bracqueová, jak si Nick vzpomněl – byla zasažená jednou ranou doprostřed čela. Nick se sehnul níž, aby si prohlédl její zranění, a dal si pozor, aby znovu nešlápl na Keigiho nebo do něj. Rána z dvaadvacítky po sobě nechala v jejím bledém čele malou, čistou dírku s modrým okrajem, zatímco v její lebce napáchala obvyklou škodu. Dvaadvacítky pořád ještě patřily ke zbraním, které si vybírali profesionální zabijáci a někteří z Nickových policejních vyšetřovatelů si mysleli, že to byl profesionální zásah.

Nick ustoupil o dva kroky a podíval se na zem. Pokud její zranění bylo dílem chladného profesionála, k čemu tedy ta nepořádná, zuřivá, jakoby amatérsky provedená práce na Keigim? Ze by nějaké poselství? Ale pro koho? Zřejmě pro pana Nakamuru. Nebo možná bylo všechno to násilí vynaložené na Keigiho téměř stětí jen lstí, která měla vyšetřovatele odvést od toho, jak uvážená a profesionálně odvedená tahle práce byla.

Na nočním stolku, jen pár centimetrů od ruky Keli Bracqueové, ležel otevřený červený paperback románu z dvacátého století Sógun.

„Tyhle obrázky jsou lepší než fotografie z místa činu, které jsem měl já,“ podotkl Nick směrem k Satoovi. „Kdo je dělal?“

„Já. Než dorazila policie a ostatní.“

„Čím dál tím lepší,“ smál se Nick. „Nejen, že jste odešel z místa činu, ale taky jste zatajil důkazy… nahrávky videokamer, tyhle fotografie, samotný fakt vaší existence jako hlavy Keigiho ochranky. Určitě si pár let odsedíte, jestli budete mít co do činění s americkým soudem, Hideki-sane.“

Nick věděl, že se opakuje, ale rád to obvinění znovu slyšel. Sato opět nereagoval.

„Víte jistě, že tentokrát nejde o žádné animované taktické obrazy?“ zeptal se Nick.

„Říkal jsem vám, že na třetím poschodí jsme neměli žádné kamery, Bottom-sane,“ odpověděl tiše Sato.

„No jo,“ přiznal Nick a nechal sarkasmus stranou. Vrátil se zpátky k posteli a tentokrát šlápl na Keigiho hlavu a do ní. Jestli se Sato tentokrát osypal, vem ho čert.

Nick si třel spánky a díval se na tvář mrtvého děvčete a snažil se vzpomenout si, co bylo v její složce. Byla mladá – devatenáct let – a blondýna. Američanka. A vysoká. Skoro o třicet centimetrů vyšší než Keigi, který měl výšku sto šedesát. Všichni japonští muži se zdáli mít pletky s vysokými blonďatými Američankami.

Ale podle toho, jak se Keigi Nakamura choval doma, když byl ve Státech, slečna Keli Bracqueová přijela z Japonska. Jako sirotek po dvou amerických misionářích bylo děvče více méně vychováno v pobočce pro zábavu a oddech, která patřila kNakamurovu konglomerátu těžkého průmyslu. Jak Nick věděl, za starých časů posílaly japonské společnosti své výkonné úředníky na sexuální dovolenou do Bangkoku… ne ale do Patpongu, čtvrti sexuálních požitků, kam míří muži ostatních národů, ale do přísněji kontrolovaného okrsku, klcrý pečuje jen o Japonce. Ale i tam se dostaly závažné problémy HIV, takže velké japonské korporace se zřekly Thajska a vychovávaly si své vlastní nevěstky. Ve složce Keli Bracqueové, kterou Nakamurova firma nakonec – i když velmi váhavě – vydala, to nebylo řečeno výslovně, ale byly tu náznaky, že Keli sexuálně uspokojovala top management od doby, kdy jí nebylo ještě třináct.

Anebo, přemýšlel Nick, když si prohlížel její mrtvou tvář, třeba ne.

Třeba tuhle opatrovali pro syna nejvyššího bosse. Nebo pro bosse a jeho syna.

„Ona je napůl oblečená; on ještě nahý,“ řekl nahlas. „Ano,“ přitakal Sato.

Nick očekával výsměch, který takové konstatování očividných faktů z úst zkušeného detektiva zasluhovalo, něco jako: Ale hovno, Sherlocku, ale Sato se spokojil s tou jedinou slabikou.

„Podle mě,“ shrnul Nick nakonec, „Keigi a slečna Bracqueová tady nahoře byli sami asi – kolik? Třicet devět minut? Čtyřicet?“

„Třicet šest minut a dvacet vteřin, než pan Saitoh vylomil dveře, když se mladý pan Nakamura svému hlídači neozval.“

„Dost času na to, aby si to spolu rozdali,“ řekl Nick. Pochopil, že „vylomil dveře“ není ten úplně nejpřesnější výraz, protože dveře na konci schodiště by byly odolaly jakémukoli počtu beranidel. Bodyguard Saitoh si přinesl malou, ale silnou směrovanou nálož, ne větší než guma na tužku, speciálně navrženou pro takové mimořádné případy. Ale to je nepodstatné.

„Jenže,“ pokračoval Nick, třel si zarostlé tváře a díval se brýlemi na ta dvě mrtvá těla, „obě pitvy ukázaly, že k žádnému sexu nedošlo, i když to byl důvod, který Keigi lidem na večírku uvedl, aby měli tady nahoře soukromí. Sakra, já si nemyslím, že se Keli oblékala po nějakém dovádění. Já si myslím, že se dokonce vůbec nesvlékala, s výjimkou halenky a bot.“

„Třeba si mladý pan Nakamura a ta mladá dáma povídali,“ nadhodil Sato.

Nick odsekl. „Copak jsou živé sex-hračky Nakamurovy společnosti proslavené svými konverzačními dovednostmi?“

„Ano,“ potvrdil Sato. „Podobně jako gejši, všechny zaměstnankyně Nakamurovy pobočky pro relaxaci se učí, jak potěšit inteligentním rozhovorem, hrou na hudební nástroje, správnou technikou přípravy a provádění čajového obřadu… je to celá řada dovedností kromě pouhého… uspokojení tělesného rázu.“

Nick šéfa ochranky sotva sledoval. Ukázal na otevřený paperback. „Já si myslím, že slečna Bracqueová si četla, když do pokoje vstoupil vrah. Měla čas jen na to, aby knihu odložila deskami nahoru, aby si označila, kde četla, když ji útočník zastřelil.“

Sato vyčkával.

„Ať už to byl kdokoli, nebyla jeho nebo jejím příchodem poplašená,“ uvažoval Nick. Byla to jeho stará domněnka, ale potvrdil si ji, když sem vstoupil. Už jsou to roky, co o detailech téhle vraždy dlouze přemítal. „Člověk obvykle nemá čas označit si místo v knize, když se v ložnici najednou objeví někdo, kdo ho děsí.“

„Bottom-sane, vy chcete říct, že slečna Bracqueová toho vraha znala.“

Nick byl příliš zabraný do svých úvah, aby třeba jen přikývl. Sundal si taktické brýle, přešel k oknu, které bylo nejblíž k posteli, nejblíž ke krvi na tatami a na čele postele, a dotkl se skla, které tak docela sklem nebylo. Vzduchotěsné. Neprůstřelné. Odolné vůči všem možným výbuchům. Když Nick před šesti lety četl tyhle údaje, představil si těžké bombardování, po kterém byly všechny budovy v ulici Wazzee jen hromadami trosek, ale ta okna zůstala nedotčená a visela ve vzduchu jako průhledné druidské kameny.

Protože okna nešla otevřít, byly pokoje ve třetím poschodí trvale provzdušňovány vzduchem z ventilátorů. Z velmi malých ventilátorů. Těmi by se mohla dostat malá vražedná myš-ninja, kdyby tam nebyly všechny ty vrstvy aktivních filtrů a přepážek. Nick přitiskl na jednu dlaň. Vzduch proudil, takže centrála systému byla stále aktivní.

„Takže Keigi a jeho najatá přítelkyně sem nešli kvůli šukání,“ řekl pro sebe Nick. „Třeba Keigi jen na někoho čekal.“

„Čekal na koho?“ zeptal se tiše Sato.

Aniž by si znovu nasadil brýle a podíval se naposledy na oběti – ale upřeně se přitom díval na krví poznamenaná tatami a nezřetelné Keigiho tělo na podlaze – Nick řekl: „Pojďme se podívat na střechu.“

V předpokoji se Nick na chvíli zastavil, aby si prohlédl dveře ke schodišti na střechu. Kromě malých černých krabiček na obou horních rozích a jedné na straně, kde by obvykle byla čtečka karet, vypadaly jako každé jiné kovové dveře. Ale Nick věděl, že tahle zatracená věc stála víc, než on kdy vydělá za deset let. Nejen že to kontrolovalo sítnici a otisky prstů – kolikrát Nick viděl ve filmu, že dobrý agent nebo špatný agent si s sebou přinesl něčí ruku nebo oko, aby ty jednoduché bezpečnostní kontroly ošálil? – ale seškráblo to a pročenichalo i osobní DNA, změřilo mozkové vlny a provedlo tucet dalších identifikačních operací, které jsou možné jen na živé, dýchající osobě. Před šesti lety, když takhle přicházel říjen, veškerá ta technologie byla nastavena na sítnici, otisky prstů, DNA, mozkové vlnění a všechno to ostatní, co patřilo Keigimu Nakamurovi.

Teď to vypadalo, že je to nastavené na Satoa. Přinejmenším se ty těžké dveře otevřely, když se Sato naklonil k jedné té černé krabičce blíž, přejel ji prstem a provedl všechny další úkony kontaktu a kouzelných zkoušek. Nahoře na schodech udělal totéž s druhými kouzelnými dveřmi.

Nick mu položil stejnou otázku, jako před šesti lety: „Jak se služebné a domovník dostávají do tohohle apartmá a ven?“

Před šesti lety mu nikdo neodpověděl a Sato nereagoval ani tentokrát.

1.06

Wazzee Street, Denver

Sobota 11. září

Déšť byl intenzivnější, ale mraky a mlha se zvedly. Na východě se objevily zhroucené trosky mrakodrapů v centru Denveru; na západě obytné věže nakupené kolem řeky; na jihu rozsáhlé hmoty Pepsi Centra a vazební věznice na Mile High; na severu další nízké budovy a dvaašedesátimetrový hrot, který nad železniční tratí kotvil přechod pro chodce, který spojuje LoDo s oblastí u řeky. Na západ od toho všeho právě z nízkých mraků vykouklo úpatí hor. Vysoké štíty dnes ráno jako by nebyly.

Tady na střeše třípatrového domu Keigiho Nakamury na Wazzee Street nebylo vůbec nic zvláštního. Patio a zahrada byly vyznačené mírně zdviženou dřevěnou podlahou a krajkovím vinné révy na dvou stranách, které dodávaly bazénku s horkou vodou trochu soukromí. V onom říjnu před šesti lety Nick věděl, že voda bublala a byla předehřátá na tu správnou teplotu – koroner ovšem konstatoval, že ji oběti nevyužily – ale dnešního rána v polovině září byla voda studená a přikrytá plesnivějící žlutou plachtou. Zahradní část střechy představovalo několik dlouhých truhlíků podél okraje patia, vyrobených ze stejného dřeva, ale nikdo už se o ně teď nestaral. Bylo v nich něco přežívající trávy a vyschlé stonky ušlechtilejších rostlin.

Sato zafuněl, když se sklonil, aby si zavázal své naleštěné boty.

Nick se úporně snažil vzpomenout na bezpečnostní detaily tohohle nepřitažlivého střešního prostoru. Vybavil si, že tu byly vysokofrekvenční neviditelné senzory a vlnové vodiče dosahující výšky tří metrů kolem celého obvodu… ano, v rozích byly sloupky s projektory a vybavením… a senzory tlaku všude na střeše pod dehtovým papírem a štěrkem… kromě oblasti vyvýšeného dřevěného patia.

„Někdo mohl přeskočit o tyči ze sousedních střech,“ zamumlal Nick. Sato ho ignoroval.

Ano, někdo mohl s pomocí tyče přeskočit, ale pokud nepřistál na dřevěné podlaze, tlakové senzory by to byly hlásily. Nic takového se nestalo.

Ale ty dveře…

„Ty dveře byly otevřené, že?“ zeptal se Nick a tentokrát očekával odpověď. „Dvě a půl minuty?“

„Dvě minuty a dvacet jednu vteřinu,“ odpověděl Sato přesně.

Nick přikývl. Vzpomněl si, jak se svou tehdejší parťačkou, detektivem seržantem K. T. Lincolnovou vtipkoval, že by za dvě minuty a jednadvacet vteřin dokázal zabít tucet mladých Nakamurů.

„Mluv za sebe,“ reagovala K. T. „Já bych za dvě minuty a jednadvacet vteřin dokázala zabít stovku mizerných mladých Nakamurů.“

Nick si vzpomněl, že ho napadlo, že to by zřejmě dokázala. K. T. byla napůl černoška, víc než napůl lesbička, krajně světská obrácená židovka, která v civilu, od doby, kdy přestal existovat stát Izrael, chodila jen v černém; svým zamračeným způsobem nádherná ženská a ten nejlepší a nejčestnější policajt, s jakým kdy pracoval. A z nějakého důvodu nenáviděla japončíky.

Teď, když tu stál v dešti a díval se na nepoužívané patio a celou střechu, Nick řekl: „Myslím, že jsme tu vraždu vyřešili.“

Sato se naklonil nad bazének a zvedl hlavu na znamení, že po slouchá.

„Všude se žvanilo o záhadě zamčeného pokoje,“ pokračoval Nick, „ale ten zatracenej pokoj nebyl zamčenej, když se ty vraždy staly. Keigi odemkl dveře pod schodištěm, vyšel nahoru, odemkl horní dveře a vyšel sem ven. Ať jste byl kdekoli – v pick-upu, na velitelském místě v karavanu nebo na nějakém všivém ultralightu – dálkové ovládání dveřního alarmu vám ohlásilo, že Keigi je otevřel a vy jste mu určitě zavolal, abyste zjistil, že je všechno v pořádku.“

Sato zafuněl. Ale tentokrát Nick chtěl víc než jen to.

„Volal jste mu? Nebo ho nějak jinak zkontaktoval?“ trval na svém Nick.

„Jak se to jmenuje,“ zabručel Sato, „když přerušíte statický náboj ve volané lince bez mluvení?“

„Přerušované mlčení,“ řekl Nick. Alespoň tak tomu on a spousta denverských policistů, původně vojáků, říkali. Přerušované mlčení –prostě cvakání, které přerušovalo statickou elektřinu nosiče – bylo staré jako rádio samo. Když býval pochůzkářem, kluci venku v hlídkových autech měli pro takovou komunikaci celé kódy – způsob, jak si mezi sebou říct něco, co dispečer neměl ani slyšet, ani zaznamenat.

Sato znovu zamručel.

„Takže vy jste zacvakal a Keigi zacvakal zpátky, a tak jste věděl, že je v pořádku, když byly dveře otevřené,“ uzavřel Nick. „Jednou pro dotaz a dvakrát jako odpověď?“

„Pro otázku dvakrát a tři zpátky, Bottom-sane.“

„Kolikrát jste to prověřovali, než se vám neozval, protože byl mrtvý?“

„Dvakrát.“

„Jak dlouho před tím, než přestal reagovat, byla ta druhá zkouška a odpověď… jak dlouho trvalo, než jste nařídil Saitohovi vyrazit dveře a zkontrolovat Keigiho?“

„Minutu a dvanáct vteřin.“

Nick se znovu poškrábal na tvářích a uslyšel, jak mu praská strniště.

„Řekl jste, že jste tu vraždu vyřešil,“ připomněl mu Sato.

„Jo, no jo. Keigi si to s tou dívkou nerozdal, protože na někoho čekal. Na někoho, kdo měl dorazit na střechu.“

„Aniž by narazil na rozmezí a tlakové senzory?“

„Přesně tak. Ta osoba dorazila vrtulníkem a rovnou vykročila tady na prkna patia. Tady nejsou senzory.“

Sato se ušklíbl. „Tenkrát bylo na Wazzee Street živo. Jen na tenhle večírek přijíždělo a odcházelo z něj mnoho lidí. Myslíte si, že by si byli nevšimli helikoptéry nad střechou?“ Herikoptéry.

„Ne, pokud to byl neviditelný vrtulník s tou šeptací technologií, kterou měl chopper, který vás včera vyzvedl. Jak těmhle letadlům říkáte?“

„Sasayaki-tonbo“ řekl Sato.

„A co to znamená?“

„Šeptající vážka.“

„To jo,“ souhlasil Nick. „Takže vy jste se držel zpátky, až do té noci jste řídil ochranku odněkud z pozadí a nechal vašeho dvojníka s roztomilým jménem Saitoh-san předstírat, že to řídí on – čistě pro případ pozdějších výpovědí, kdyby došlo na nejhorší, což taky došlo – ale tu noc jste Keigimu řekl, že se s ním chcete setkat v půl druhé ráno…“

„Přesněji to mělo být za pět minut půl druhé,“ opravil ho Sato.

Nick ho ignoroval. „A tak Keigi zabije nějaký čas se svojí sexy hračkou, které naprosto nevadí se kvůli dědici svléknout, a pak jde na střechu, aby se s vámi setkal. Vy vystupujete z šeptající vážky, která se zřejmě vznese a zůstane ve vzduchu, dokud neprovedete to, co musíte udělat, Keigi odemkne dveře, aby vás vzal dolů do apartmá, a v okamžiku, kdy vstoupíte do místnosti, střelíte to děvče do čela a pak použijete velký nůž na velmi překvapeného Keigiho.“

Zdálo se, že Sato nad tím vysvětlením uvažuje. „A jak jsem se pak dostal zpátky na střechu, Bottom-sane? Ty dveře mohl otevřít jen mladý pan Nakamura.“

Nick se tomu zasmál. „Já nevím, jak jste se dostal ven. Možná jste měl k těm pitomejm dveřím univerzální kód…“

„To bych pak ale nemusel vyžadovat schůzku, aby mi mladý pan Nakamura otevřel, že ne, Bottom-sane? To bych ho mohl překvapit kdykoli.“

„Úplně kdykoli,“ štěkl Nick. „Třeba jste ty dveře zapříčil dvěma kameny tam z toho truhlíku. Ale měl jste spoustu času zabít je oba dva a pak se zase nechat vyzvednout ze střechy – aniž by ta šeptající vážka škobrtla o jediný alarm.“

Sato přikývl, jako by byl přesvědčený. „A můj motiv?“

„Jak můžu doprdele vědět, jaký jste měl motiv?“ zasmál se znovu Nick. „Soupeření sourozenců. Něco, co se stalo v Japonsku a na co nikdy nepřijdeme. A třeba jste měl zálusk na malou slečnu Keli Bracqueovou…“

„Měl jsem na ni zálusk,“ opakoval Sato, „a proto jsem ji střelil do hlavy.“

„No jo,“ řekl Nick. „Přesně tak.“

„A pak jsem zavraždil mladého pana Nakamuru čistě ze žárlivosti.“

Nick zvedl na obranu ruce. „Říkám, že neznám váš motiv. Já jen vím, že jste měl příležitost a přístup ke zbraním a technologiím, které vás mohly dostat do Keigiho bytu a ven.“

„A ta technologie je Sasayaki-tonbo,“ shrnul Sato.

„No jo.“

„Měl byste se pořádně popídit, jestli před šesti lety byly v Americe nějaké Sasayaki-tonbo,“ poradil Nickovi šéf ochranky. „Ostatně, jestli vůbec v Japonsku.“

Nick na to neřekl nic. Po další minutě, kdy se díval na bezútěšnou střechu a bezútěšné nízké mraky, řekl: „Pojďme dolů a pryč z toho všivýho deště.“

Když na to později Nick myslel, nevěděl, proč prostě z toho domu neodešel. Jeho práce tam skončila. Brejlením na šest let staré místo činu se nic víc nedalo objevit. Měl prostě odejít. Všechno by bývalo jinak, kdyby prostě odešel.

Jenže neodešel.

Vyšli do předpokoje ve třetím patře a Nick si znovu představil, že z ložnice o dvě místnosti dál cítí slabý pach krve a mozkové hmoty.

Sato odbočil doleva k východu, ale místo aby čekal, až Sato odemkne dveře na schody dolů, vydal se Nick doprava foyer a pak zahnul dveřmi doleva do velkého pokoje, který měl výhled na Wazzee Street.

Byla to knihovna ve stálém bytě Keigiho Nakamury v období, které strávil ve Státech před tím, než ho zavraždili, a byl to ten druh prostoru, o kterém se mladým čtenářům může jen zdát. Podlaha byla z jatoby, brazilské třešně, vestavěné police na knihy na třech stěnách byly z mahagonu s vyřezávanými lištami, koberce byly perské, dlouhé stoly s vestavěnými přihrádkami na časopisy a s velkými slovníky na horních deskách vypadaly, jako by pocházely ze studovny Kryštofa Kolumba a dvojice elegantních dřevěných žaluzií na každém z osmi oken byly také z brazilské třešně. Obrovský mahagonový stůl před okny vypadal, jako by byl sloužil některému americkému prezidentovi v Oválné pracovně a klavír na vyvýšeném pódiu byl Steinway. Klubovky roztroušené po místnosti byly z kůže tak tmavé a měkké, že vypadaly jako přenesené z nějakého britského klubu osmnáctého století.

Nick se díval na dva tisíce tři sta devadesát knih na policích. Věděl, že je jich na těch policích přesně dva tisíce tři sta devadesát, protože přinutil svoje lidi, aby jednu každou prohlédli. Jedinou stopou, kterou objevili, byly tři skoro sto let staré fotografie z polaroidu, na kterých byl nahý mladý muž spící na pohovce. Snímky byly zastrčené do sto padesát let starého třetího svazku Dějin vzestupu a pádu Římské říše. Protože nahý mladík na některých fotkách – (vář měl odvrácenou – vystavoval na odiv svou poloviční erekci, někteří z drsnějších Nickových detektivů z toho usuzovali na nějakou souvislost s titulem knihy. Ostatní tvrdili, že Keigi Nakamura, který byl v Japonsku známý (stejně jako ve Státech) coby milovník žen, byl tajným gayem a pravděpodobně ho zabil některý z jeho mladých miláčků.

Nakonec ani lidé z forenzního oddělení denverské policie, ani experti FBI nebyli schopni vystopovat fotografa, stejně jako jeho mladý objekt, ale Nick našel návrháře interiérů, který pro Keigiho Nakamuru pracoval, a ten trval na tom, že všechny knihy do knihovny koupil na metry na různých aukcích majetku z pozůstalosti v Kalifornii a Coloradu. A ty knihy vybíral především podle kvality kožené vazby, řekl ten návrhář.

Pokud mohli Nick a nejlepší analytici FBI říci, tak Keigi Nakamura nikdy ani jednu z těch knih nevytáhl z police nebo ze stolu a ten nahý mladík z polaroidového příběhu patřil k nějaké jiné záhadě.

Paperback, který četla Keli Bracqueová ten den, kdy byla zavražděna – Sógun – z knihovny nepocházel.

Nick odháčkoval a roztáhl prostřední sadu dřevěných okenic a podíval se ven, na déšť, který padal do Wazzee Street. Přitiskl prsty na chladné sklo a pokoušel se ovládnout zvláštní – skoro zapomenutou – energii, která se v něm hlásila o slovo jako zapomenutý hlad.

Vlastně ho tenhle svinský případ vraždy začínal zajímat. Proč? Keigi Nakamura pro něj znamenal méně než nic. Ten arogantní bohatý parchant si nejspíš zasloužil, aby ho někdo zabil. Ten směšný dokumentární film o drogové závislosti na LSD ve Spojených státech by nemohl zajímat ani Japonce, ani Američany.

Ale pro někoho byl dost zajímavý na to, aby ho kvůli tomu zabili, přemýšlel Nick. Keigiho telefon, videokamera a poslední tři kratičké záznamy se všemi posledními rozhovory na nich zmizely. Bylo v těch záznamech něco, co Keigiho Nakamuru odsoudilo k smrti?

Osobně se Nickovi Hideki Sato jako nový hlavní podezřelý líbil. Přirozeně by se tak vysvětlilo, proč se Sato vydal na tak dlouhou cestu, aby pro první vyšetřování skryl svou existenci. A pokud jde o motiv – kdo to kdy bude vědět? Třeba Hiroši Nakamura nařídil zabít svého vlastního syna; z příčin, které nebudou nikdy objasněny. Sato by pro takovou práci byl určitě správným mužem.

A Nickovi se také líbila ta krátká rozmluva o vrtulníku, o šeptající vážce. Jak to japonsky říkal Sato tomu nehlučnému chopperu? Sasayaki-tonbo. Nickovi se velmi zamlouvala elegance, ten sladce plynoucí potenciál, až by státní návladní vysvětlovat porotě, že tento šéf ochranky Hideki Sato vystoupil z šeptající vážky, aby zabil syna svého pána.

Jediná potíž s touhle částí teorie o Sasayaki-tonbo byla v tom, že Keigi Nakamura nebyl před šesti lety jediným obyvatelem Wazzee Street, který měl bublající bazén na střeše. Jak FBI, tak upachtěná denverská policejní jednotka, vedená detektivem-seržantem Nickem Bottomem, zjistily, že jistý James Oliver Jackson byl ve své jacuzzi na střeše – spolu se čtyřmi mladými kamarádkami – v době, kdy se odbýval Keigiho večírek a vražda. Bazén s horkou vodou pana Jacksona byl naproti přes ulici a o tři domy na východ, a přestože ten dům byl jen dvě poschodí vysoký a neměl výhled na Keigiho patio kvůli nástavbě nade dveřmi a kvůli plotu kolem patia na Keigiho domě, Jackson a jeho chichotající se hosté uvedli, že by si byli určitě všimli, kdyby se nad domem tak blízko vznášela helikoptéra. James Oliver Jackson, sedící ve svém horkém bazénku – to si Nick ověřil – měl perfektní výhled na vyšší tříposchoďový Nakamurův dům, a Jackson, stejně jako jeho koedukovaná společnost potvrdil, že té noci bylo dost světla z ulice, protože neustále přijížděli a odjížděli hosté na Keigiho večírek.

Ale co třeba jeden černě oblečený muž, klouzající po jednom z těch slaňovacích lan dolů z nehlučného neviditelného vrtulníku? dumal Nick. Musel se usmát, když si představil kteréhokoli státního návladního, jak líčí tuhle bondovskou historku o vraždícím ninjovi porotě.

A zasmál se znovu, když si pokoušel vykreslit býčí hmotu Hideki Satoa, oblečeného v černém mundúru a masce ninjů, jak nocí slaňuje po stometrovém provazu. To by ale musela být sakra stabilní helikoptéra.

„Bottom-sane, čekáme na něco?“ zeptal se Sato ze svého místa ve dveřích knihovny.

Nick si ho nevšímal a jel prstem po lehce zamlženém skle neprůstřelného, nerozbitného a vůbec nezničitelného okna. Vyndal taktické brýle z kapsy a nasadil si je. „Říkal jste, že máte digitální záznam sedmi minut poté, co pan Saitoh vyrazil dveře a vtrhl dovnitř, aby našel Keigiho tělo. Prosím, ukažte mi ty minuty.“

„Ve třetím poschodí nebyly žádné kamery…,“ začal Sato.

„To vím. Nechci vstoupit do virtuální reality jako tam dole. Chci to jen vidět. Jako nějaké video. Ale zajímá mě pohled z kamery zvenku, co nejblíž tomuhle pohledu,“ poklepal si Nick na brýle. „Jak to jen jde.“

„Minutu, prosím,“ reagoval Sato a poklepal na klávesnici svého telefonu.

Všechno se pomalu posouvalo. Najednou byla noc a na temné ulici o tři poschodí níž byl zmatek. Místo výhledu nebylo ideální – kamera musela být někde zvenčí nahoře pod okapem třetího poschodí – a vytvářela Nickovi ve středním uchu dojem, že neustále letí vzhůru a napravo. Vnější kamery byly nastavené na noční vidění a věci se nazelenale leskly a měnily míjející reflektory na rozmazané letící zelenobílé kuličky. Tváře lidí, kteří utíkali z večírku, než dorazí policie, byly docela zřetelné, i když zvuková stopa by musela být přefiltrována a vyčištěna, aby se ze vzdálené kakofonie vynořily jednotlivé hlasy.

Nick uviděl postaršího, holohlavého učence z Institutu Naropa, kterého poznal, jak se nezúčastněně rozhlíží kolem a ve své tenké bavlněné róbě a provázkových sandálech pak utíká k čekajícímu pick-upu. Čtyři nebo pět jeho přívrženců, včetně Dereka Taknějak se světlými vlasy, kterého, jak Nick věděl, Keigi zpovídal den před svou smrtí, spěchalo za ním.

Derek Dean, vzpomněl si Nick. Ten chlápek se jmenoval Derek Dean. Doprdele, to bych rád věděl, jestli mám v pořádku pas. Budu ho potřebovat, jestli za ním pojedu do Boulderu vyzpovídat ho.

Teď dole ve Wazzee Street kvílely sirény a spěch lidí, kteří mizeli z večírku, se změnil v nedůstojný úprk.

Tamhle je ten bývalý izraelský básník, Danny Oz, a spěchá k autu spolu s Delroyem Niggerem Brownem. Co spolu proboha dělali té noci tihle dva?

Když si vzpomněl, že Delroy byl hlavním pouličním dealerem drog v téhle části LoDo, měl Nick za to, že zná odpověď na tuhle otázku. Hlídkové vozy teď přijížděly z protilehlých směrů a Nick rozpoznal bílé kapky obličejů několika hlídkujících policistů, jejichž napůl nečitelná hlášení byla to první, co četl z obrovské hromady, která se stala spisem o vraždě K. Nakamury. Nick už viděl skoro všechno, co vidět chtěl, ale nechal si brýle až do chvíle, kdy dorazila první sanitka a záchranáři se z ní vyrojili v naprosto zbytečném spěchu.

„Dostanu zpátky svou zbraň?“ zeptal se Nick a díval se dál.

„Ach, to mě mrzí,“ řekl Sato. „Revolver, který jste si s sebou vzal do drogového vzpomínání, už není k dispozici. Ale věřím, že několik dalších máte u sebe doma v nákupním centru.“

„A co ta hotovost, kterou jsem u Mickeyho měl?“

„To mě hrozně mrzí,“ opakoval Sato. „Ty peníze jsem tam ponechal majiteli na krytí všech škod a lékařských účtů za jeho vyhazovače.“

„Nechal jste si alespoň ty ampule LSD, které jsem koupil?“ vyzvídal Nick a cítil, jak v něm pomalu narůstá vztek. Jestli Sato ještě jednou zopakuje tu scénku pana Mota s tím svým To mě hrozně mrzí, pomyslel si Nick, skočí mu po krku.

„Ne,“ zklamal ho Sato. „Ty nelegální drogy tam taky zůstaly.“

„Jenže, já budu nějaké ty nelegální drogy potřebovat, jestli budu pokračovat v pátrání po rozhovorech, což jsem chtěl dneska pozdějc udělat,“ prskal Nick.

„Koho si myslíte, že dnes budete zpovídat, Bottom-sane?“

„Oze, toho spisovatele, samozřejmě,“ odsekl Nick. „A chci se připravit na teplýho broučka z Boulderu, Dereka Deana, a zaskočit si na návštěvu kamaráda Delroye do Coors Field. To máme tři hodiny tam, plus další dvě nebo tři hodiny, abych se dostal zpátky k hlášením samotným…“

„Dneska dostanete k dispozici čtyři půlhodinové dávky,“ přerušil ho Sato, „a samozřejmě, jak tu spolu mluvíme, tak se do vašeho telefonu ukládá tohle kompletní video a digitální rekonstrukce.“

Nick spolkl svůj vztek a už se chystal sundat brýle, když uprostřed pohybu ztuhl.

„Zastavte ten záznam!“ vykřikl. „Zpátky… ne, trochu dopředu… ještě zpátky… tady! Stop!“

Sato si nasadil svoje brýle. „Co tam je, Bottom-sane?“

Přijelo další hlídkové auto spolu s Toyotou Volta bez značky, ve které přijeli dva detektivové v civilu, kteří tu noc měli službu – Kendle a Sturgis. Auta, která byla zaparkovaná podél obrubníku, vyjížděla na široký chodník, aby se dostala z narůstajícího chumlu sanitek a pohotovostních vozidel, než zůstanou trvale zablokovaná. Někteří lidé utíkali po chodnících, aby se vyhnuli dotazování a kontrole identity.

Ale Nick se na nic z toho nedíval.

Jeho pozornost se soustředila na dvě malé bílé tečky čela a předloktí, které se objevily nad střechou zaparkovaného auta o půl bloku na východ.

Spodní část obličeje té osoby byla ukrytá za předloktím a střechou vozidla, vlasy byly v temnotě a zbytek obrysu nebyl prostě vidět. To je Dara, věděl Nick a na chvíli se ho doslova zmocnila závrať. Co tam ksakru jeho žena té noci dělala? To není možné. „Sato… kousek dopředu. Zastavte. Kousek dál. Zastavte. Zpátky…“

„Vy někoho vidíte, Bottom-sane?“

Nick Bottom si vybavil svou absolventskou práci a slyšel hlas dávno zapomenutého profesora, jak vysvětluje, že pět milionů let evoluce zdokonalilo schopnost druhu homo sapiens odlišit lidský obličej, ať je jakkoli skrytý a zamaskovaný, od jeho okolí. Největším nepřítelem člověka byl vždycky člověk, zdůraznil profesor, a lidský mozek je schopný vidět lidskou tvář dokonce i v tom nejzaplněnějším a špatně osvětleném prostředí s větší přesností, než by se dalo čekat. První věc, kterou lidské mládě rozezná, je obličej jeho matky – nebo přesněji, oči a úsměv jeho matky.

Nick v tom vzdáleném obrysu neviděl ani oči, ani úsměv, jen bílou nejasnou šmouhu čela, bílý obdélník předloktí vystupujícího z tmavého pláště, aby spočinul na střeše auta, ale byl si naprosto jistý, že to je jeho žena.

Dara?

Jeho zmatek a nevolnost sílily. První pohnutkou bylo vrhnout se na Satoa, srazit toho statného muže čirou kinetickou energii toho útoku, vzít mu pistoli a držel mu ústí u hlavy tak dlouho, až by přiznal, co na tom místě dělal a proč.

Proč by jen tak zfalšovali tu nejasnou vidinu Dary a vložili ji do videa?

Aby Nicka zatáhli do vyšetřování. Aby se stal přímo zúčastněným. Aby ho nějak očernili?

„Posuňte to znovu dopředu… prosím,“ řekl Nick.

Čelo se rozplizlo a zmizelo. Stála ve stínech vedle Dary nějaká další osoba, nebo to byli jen prchající z večírku, kteří kolem ní spěchali pryč? Tmavé postavy zmizely ze zorného pole po chodníku na východ. Nick nedokázal ani rozeznat obrysy té ženy. Vrátila se mu bolest hlavy a tentokrát byla spojená se závratí z použití brýlí, což obojí násobilo nevolnost. Mohl by nějak ten první nehybný obraz zvětšit? Možná, ale nahrávka se na tak vzdálený, nejasný záběr zdála být na hranici možného vylepšení. Mohl by se o to pokusit doma propojením těchhle brýlí a telefonu s jeho vlastním 3D monitorem s vysokým rozlišením.

Strhl si brýle a zastrčil je do kapsy. „Nic. Měl jsem dojem, že někoho vidím… ale nikdo to nebyl. Jsem utahaný. Potřebuju si odpočinout a pak se nadrogovat zpátky pro záznamy výslechů a spisy.“

„Můžete si na cestu do svého bytu vzít elektrickou hondu,“ nabídl mu Sato, když šel před ním cestou z knihovny do předpokoje.

„Abyste se zase mohl pochlubit a zmizet v té vaší zatracené Sasayaki-tonbo?“ Sato zavrtěl svou velkou hlavou. „Přemýšlel jsem o taxíku.“

„Já tu vaši mizernou elektrickou hondu nechci, Hideki-sane.“

„Pan Nakamura si myslel, že by mohla být spolehlivější než vaše stávající vozidlo pro vaše…“

„Řek‘ jsem, že nechci tu vaši zasranou hondu!“ zakřičel Nick. V hlavě mu tepala bolest a křik to ještě zhoršil. „Odvezte mě domů, jestli chcete, ale já budu používat svoje vlastní auto.“

„Jak si přejete,“ odpověděl Sato a dal Nickovi přednost ve dveřích. Kroky obou mužů rachotily po širokém schodišti. Sato je dostal ven dveřmi na úpatí schodů a beze slova prošli studeným a prázdným obývacím pokojem.

Venku Sato podal fyzický klíč od domovních dveří jednomu ze dvou čekajících japonských strážných. Pořád ještě pršelo.

Než nasedl na sedadlo vedle řidiče, Nick se ohlédl ulicí na východ, jako by tam Dara ještě pořád mohla stát.

Jakou habaďůru, vy parchanti, chystáte? vrtalo mu hlavou, když ucítil, jak se auto pod Satoovou vahou zhouplo. Nick přejel dlaněmi po střeše auta a otřel si obličej studenou vodou, než vklouzl na sedadlo. Každý kousek těla, který ho mohl bolet, skutečně bolel, včetně srdce.

Ani jeden z nich během patnáctiminutové jízdy do Cherry Creeku nepromluvil.

Když Nick u bytovek v nákupním centru vystupoval, řek mu Sato tiše: „Bottom-sane, prosím, zapamatujte si, jestli mi ještě jednou řeknete ‚matkomrde‘, budu nucen vás zabít.“

3.01

Los Angeles

Neděle 12. září – Pátek 17. září

NEDĚLE

Emeritní profesor George Leonard Fox seděl ve své maličké, zpřeházené rádoby pracovně a psal poznámky do dosud nepopsané, v kůži vázané knihy, kterou měl už celá desetiletí, ale zatím ji nepoužíval.

Jak zvláštní to bylo, psát zase jednou rukou! Leonardovi to připomnělo rok, který strávil při práci na své dizertaci – Negativní schopnost v kratších básních Johna Keatse – a psal zběsile na žluté A4 až do brzkého rána a pak čekal na zvuk Sonjina psacího stroje, když jeho stránky přepisovala pro korekturu. Leonard se pokusil vybavit si alespoň přibližně rok… 1981. Reagan byl novým prezidentem a on a Sonja a ostatní studenti a celá fakulta si z něj dělali legraci. Leonardovi bylo třiadvacet, Sonja byla o devět let starší a tou dobu už byla, protože si právě začal vážnou známost s mladší, dvacetiletou studentkou Cheryl, předurčena stát se jeho bývalou první manželkou. Nebo spíš, pomyslel si, to mělo být „první bývalá manželka“.

Ať tak nebo tak, rozvod, o který zažádal, proběhl čtyři měsíce po tom, co úspěšně disertaci obhájil a získal první titul Ph.D. Sonja na něj měla vztek, protože tu práci přepisovala s falešnou nadějí, jak to později nazvala. Ale nějak mu odpustila a zůstali přáteli až do její smrti v roce 1997.

O svých dalších třech manželkách to emeritní profesor George Leonard Fox říci nemohl. Všechny ještě žily (i když se nedávno doslechl, že Nubia už naprosto podlehla Alzheimerově chorobě), ale žádná z nich mu ty sňatky ani jeho hypotetické urážky neodpustila. Počkat… možná, že Nubia mu odpustila, i když si už nevybavovala, kdo ten muž je. Leonard přestal psát svůj deník a s trochou ironie si představil, jak ji navštěvuje v nějakém přeplněném vládním zařízení pro oběti demence a znovu se jí představuje.

Zavrtěl hlavou. Někdy dumal, jestli sám už neprojevuje první příznaky alzheimera. (I když si uvědomil, že ve věku čtyřiasedmdesáti by se nic takového ještě objevit nemělo, že ano?)

Val celou noc nepřišel domů. Konečně dorazil, když Leonard končil svou pozdní snídani. Jedinou jeho reakcí na dědův pozdrav bylo naštvané zabručení. Pak šel Val rovnou do postele a prospal většinu neděle.

Ať už v jeho životě šestnáctiletého probíhalo cokoliv, Leonardovi bylo jasné, že se o to nebude dělit ani se svým dědou, ani s kterýmkoli jiným dospělým. Ta pozice zamračeného, nabručeného, vzpírajícího se a naprosto nekomunikativního teenagera byla přece lak protivnou pózou. Kdyby Leonard nevěděl o odvrácené stránce osobnosti jediného dítěte své dcery – o Valově citlivosti (kterou se ten chlapec tak intenzivně snažil skrýt před svými vrstevníky), 0 jeho vášnivém čtenářství a o jeho obavě (alespoň v dětských letech) dotknout se nějak ostatních lidí – byl by stárnoucí bývalý profesor v silném pokušení umýt si nad chlapcem ruce a poslat ho nějak zpátky k jeho otci.

Valův otec… Během uplynulých několika týdnů byl Leonard blízko tomu, aby Nicku Bottomovi zavolal. Ale pokaždé to odložil. První důvod, proč to udělal, byl prostý fakt, že telefonovat mimo město bylo znovu obtížně proveditelné a navíc drahé, po těch desetiletích nepřetržitého laciného kontaktu s kýmkoli kdekoli. Leonard si vzpomínal, že když v jeho dětství rodiče mluvili o volání na velkou vzdálenost, bylo to jako by šlo o platbu za hovor s Měsícem.

Ostatní důvody Leonardova váhání byly méně evidentní a víc malicherné: skutečnost, že Nick Bottom během posledních pěti let projevoval o syna stále menší zájem; a nakonec i fakt, že Bottom byl téměř určitě pořád vážné závislý na LSD, což pro Leonarda znamenalo, že jde o osobu, která odpovídá klinickému popisu zhoubného typu narcisisty.

Ale přesto si do deníku zapsal, že zatímco nad údolím Los Angelos dál mohutněla bouřková mračna, ví, že bude muset něco udělat.

Na chvíli přestal a protahoval si ztuhlou pravou ruku. Uvědomil li, že ruční psaní rozbouřilo jeho artritidu víc, než psaní na virtuální klávesnici. Ale vyjadřovat se v klišé! „Mohutnějící bouřková mračna!“ Sonja by mu to vytmavila nejsilnějšími výrazy své švédštiny.

Jenže ty postupně těžší mraky kouře, které zaplňovaly oblohu nad Los Angeles každý den… Nejdřív v sousedství reconquisty na východě a jihovýchodě, pak v asijských oblastech dál na jih a na západ a kolem univerzity, včera ve zdí obehnané, vraty přístupné a hlídkami střežené enklávě bohatých na západě a nahoře na kopcích směrem k Mulholland Drive. To rozhodně vypadalo, jako by se stahovala bouřková mračna a temněla den.

Leonard si přečetl svůj denní zápis. Rozhodl se navštívit Emilia na adrese, kterou mu starší muž dal – byla na ní jen adresa, žádné telefonní číslo, žádný e-mail – před příštím víkendem, pokud bude tohle Valovo chování trvat a jestli ve městě zůstane narůstající pocit blízkého Armageddonu. Zaplatit jízdu v jednom z konvojů trucků do Denveru se může zdát riskantní a příliš drahé, ale začínalo se to jevit jako přijatelnější a moudřejší postup než zůstat dál v Los Angeles.

PONDĚLÍ

Leonard začal den s ulehčením, že Val odešel do školy. Později telefonoval na okrskovou automatickou linku a potvrdil si, že vnuk tam opravdu je.

Pokusil se promluvit s Valem během chlapcovy spěšné snídaně –obrátil do sebe láhev ultralight coly a popadl výživnou tyčinku – a Valova jediná odpověď byla: „Když si děláš takové starosti s tím, kde trávím čas, měl bys mi nechat voperovat sledovací implantát.“

Kdyby Val byl jeho vlastní dítě, Leonard by to udělal. Ale chlapec k němu z Denveru dorazil, když mu bylo skoro jedenáct let – v šoku a zármutku kvůli náhlé smrti matky a nové závislosti jeho otce – a zdálo se, že je příliš pozdě na to, aby ho Leonard zavedl na policejní oddělení a nechal mu implantát umístit pod kůži.

Leonard strávil v pondělí spoustu času pochůzkami, včetně předzásobení trvanlivými potravinami, které by si mohli vzít sebou, kdyby se opravdu rozhodli příští víkend ujet. Jak projížděl na svém bicyklu sousedstvím a čínskou čtvrtí, znovu ho zarazilo, jak nemožné je zařídit spoustu věcí – nebo alespoň zařídit některé úplně – v tomhle udatném novém světě, ve kterém žije.

Přiznal si, že vzpomínky jsou tím hlavním viníkem. Leonard bláhově zašel do své banky, skutečné banky, aby se pokusil o přímou transakci, a samozřejmě, že nebyli volní žádní lidští pokladníci. Jedním z hlavních propagačních trháků jeho banky v televizi bylo, že vždycky během čtyř půldní, kdy je pobočka otevřená pro veřejnost, budou k dispozici alespoň dva lidé-pokladní, ale v pondělí – jednoho z oněch čtyř půldní – se všichni infikovali nezájmem o drogové prázdniny. Leonard zjistil, že si měl rozmyslet chtít v pondělí vyřizovat bankovní záležitosti s lidskou obsluhou.

Supermarket byl utrpení také. Leonardovi trvalo skoro patnáct minut, než se dostal dovnitř přes různé identifikační portály, ověřovací snímače kreditních šeků a testery DNA. Když se konečně dovnitř dostal, jediní, kdo nechtěli nakupovat, byli muži z ochranky v bezpečnostních brněních, ebenově černých přilbách s reflexními ochrannými skly a mohutnými automatickými zbraněmi. Leonard ve svých středních letech viděl tuhle budoucnost v tolika filmových verzích, že měl na takový pohled být zvyklý dřív, než se stala realitou, ale teď, dokonce i po téměř dvou desetiletích zvyšovaných bezpečnostních opatření, ho to znepokojovalo.

Nepřítomnost prodavačů znamenala, že když si Leonard všiml, že oddělení čerstvých produktů je plné hnijící zeleniny v důsledku kolísání napětí v síti a nedbalosti, mohl jedině zavolat na automatické národní číslo. Měl podezření, že někde v téhle rezonující, hrozně osvětlené budově s neštovicemi černých bezpečnostních kamer je člověk, žijící a dýchající manažer obchodu. Ale tenhle manažer rozhodně nechce mít nic společného se svými klienty. A Leonard zcela vážně pochyboval, že obchodní řetězec v Los Angeles ještě stále vlastní kdosi, kdo se jmenuje Ralph.

Musel na kole projet mnoha bloky, navíc mimo svou obvyklou cestu domů, protože ho neustálé cvrlikání telefonního alarmu upozorňovalo na útoky teroristů. Tibetští bomboví sebevrazi se odpálili v čínské čtvrti; Arijské bratrstvo kalifornských separatistů se zapletlo do přestřelky s policejními hlídkami a domobranou nedaleko lícho Parku.

Val přišel domů až skoro ve tři ráno.

ÚTERÝ

Leonard strávil většinu dne ve své pracovně, kde seděl a apaticky třídil neuspořádané stohy a hromady potištěných papírů s různými variantami svého velkého nevydařeného a nedokončeného románu. Příležitostně si poznamenal do svého deníku obvyklý povzdech, jak jen může emeritní profesor anglické literatury psát tak hrozně.

Jeho cílem bylo, jak řekl Emiliovi a jen několika dalším, vypsat příběh první třetiny tohoto nového století. Ale uvědomil si, když tak namátkou pročítal stránky a kapitoly této opuštěné práce, že jediné, co v těch mnoha náčrtech dokázal, bylo ukázat na svou vlastní nevědomost. Jeho postavy byly bez výjimky oběťmi sociálních sil, které tolik změnily Ameriku a svět za posledních dvacet pět let, a jejich činy – tak, jak je popsal (většina z náčrtů byly jen hovory) – ukazovaly jen jejich vlastní nedostatek pochopení pro tyhle síly a jejich vlastní neschopnost tváří v tvář těmto změnám. Jinak řečeno, vnímání jeho postav bylo stejně nezajímavé a chráněné iluzemi a pohodlím čtyřiceti let života v univerzitním prostředí, jako byl život samotného profesora George Leonarda Foxe.

Jak četl, odkládal Leonard stránky a musel se usmát. Jak to řekl Emiliovi, pokusil se překonat nejvyšší autorský „boží hlas“ Lva Tolstého a nepovedlo se mu to. Nakonec by byl býval rád, kdyby se mu podařilo dosáhnout menší boží hlavy, řekněme… Hermana Wouka.

Leonard přečetl v sedmdesátých letech Woukovy dva velké opusy, Vichry války a Válku a vzpomínky, a podobně jako všichni ostatní studenti a učitelé, které znal, je úplně zavrhl jako průměrné historické romance. Neuspořádané pokusy vyprávět, proč došlo ke druhé světové válce a holocaustu, samotný jejich průběh ve dvou rozsáhlých svazcích nahlížený skrze roztroušené členy americké námořnické rodiny – včetně synovy židovské manželky Natálie, která byla poslána do Osvětimi spolu se svým židovským strýcem-intelektuálem a malým děckem. „Wouk sežvýkal víc, než si ukousl,“ řekl duchaplně – bez citace skutečného pramene – ve vysokoškolském kurzu na Yale, kde se kniha objevila v nějaké okrajové debatě.

Ale teď si Leonard uvědomil, že Wouk – většinou zapomenutý v první třetině tohoto následujícího století – věděl o světě své.

Populární romány byly plné pečlivě odpozorovaných detailů, ať už o nemotorném strojním vybavení ponorek čtyřicátých let nebo o efektivnější byrokratické mašinérii holocaustu. A Wouk psal svá zapomenutá mistrovská díla, jako by spása jeho duše záležela na vyprávění historie holocaustu.

To, co se Leonardovým nejrůznějším skicám románu povedlo, bylo vystižení zmatku jeho pasivních postav – které tak dokonale odpovídalo jeho vlastnímu – nad tím, proč se svět kolem nich mění k horšímu.

Leonard odložil stoh rukopisu do velké krabice a přiklopil víko.

Kdy si vlastně uvědomil, že věci ve Spojených státech amerických jdou špatným směrem… ne špatným směrem tisíců vyjících intelektuálských bouřlivých protestů, těch módních výkřiků Marxe, Marcuse, Gramsciho, Alinskyho a ostatních… ale že doopravdy směřují do pekel?

Poslední dobou, z důvodů, které nechápal, vzpomínal na první dny Obamovy administrativy. Leonard byl tehdy ženatý se svou poslední manželkou, Nubií – a bylo to rozhodně to nejméně stresující z jeho čtyř manželství. I když v té době žili v Coloradu, Leonard učil na coloradské univerzitě v Boulderu a Nubia řídila oddělení Afroamerických ženských studií v Denveru, ona trvala na tom, že se vrátí do jejího domova v Chicagu, aby tam byli tu noc, kdy byl Obama v roce 2008 zvolen. Nubia si byla tak jistá tím, že její favorit zvítězí, že pro ně zamluvila let do Chicaga už v srpnu, tedy v den, kdy Obamu nominovali na sjezdu demokratů v Denveru. Nubia tam byla přítomná jako delegátka.

Bydleli v domě její matky. Nubiini tři bratři a dvě sestry a všechny ujich manželky a manželé a děti tam přijeli, aby sledovali výsledky hlasování a všichni šli – ještě dříve než Obama dosáhl onoho magického počtu hlasů – na vyhlášení výsledků a na oslavy do Grantová parku.

Leonard si vybavil to nadšení a slzy na Nubiině – i na svém vlastním – obličeji. Leonardovi bylo deset let, když policie zaútočila na protestující v parku nepříliš daleko od místa, odkud se té noci Obama dozvěděl o svém vítězství, ale tehdy byl příliš malý, než aby věnoval pozornost převratným šedesátým létům. Ta noc, kdy stovky tisíc lidí zamířily do Grantova parku, kdy jásaly a plakaly, kdy se sobě navzájem neznámí lidé objímali a obří televizní obrazovky oznamovaly, že Obama dosáhl kritického počtu hlasů, se zdála být minulostí i budoucností Chicaga a Ameriky. Časy byly pochmurné, ale oni všichni společně dosáhli země zaslíbené.

Ten pocit vyprchal během několika málo let rychleji v Leonardovi než v Nubii, což byl jeden z důvodů, proč jejich manželství skončilo dříve, než by skončilo jinak.

Nebylo to tím, že by se Leonard, intelektuál a hrdý člen, možná až vůdce svého fakultního klubu tehdy na počátku své zdravé padesátky, náhle změnil v tajného republikána. Ne, během všech těch let dramatických změn zůstal Leonard věřícím – věřícím v naději, ve změnu, v důležitost role federální vlády, nezbytné pro všechno, počínaje opatřeními proti klimatickým změnám až po řízení zdravotní péče a tisíce dalších stránek života Ameriky.

Ale během toho desetiletí a později, s tím, jak recese zdánlivě skončila, ale pak sklouzla zpátky do něčeho mnohem horšího a zdánlivě nekonečného, jak zahraniční války končily porážkami a ústupy a jak vláda a mnohé její programy oprávněných nároků vsadily na nesprávnou budoucnost a zkrachovaly – Leonard začal mít pochybnosti.

Pochybnosti, jestli ona sociální rozhodnutí směrem k stále narůstajícímu vládnímu deficitu výdajů uprostřed prvního kola velké světové recese byla skutečně rozumná.

Pochybnosti, jestli konečný ústup Ameriky před stoupajícím úspěchem radikálního islámu ve světě byl skutečně rozumný.

Pochybnosti, jestli Spojené státy americké ve druhém desetiletí jednadvacátého století měly uplatňovat svou novou a skromnější roli jako „pouze jeden z mnoha národů“. V protikladu s hluboce zakořeněným intelektuálským skepticismem profesora George Leonarda Foxe ohledně všeho, co byť vzdáleně hraničilo s vulgárním patriotismem, nebylo přece jen na Americe něco jedinečného? Něco jiného než její v narážkách často zmiňovaný rasismus, sexismus a kontrole se vymykající kapitalismus?

Jak se druhé desetiletí vleklo a ubíjelo tolik lidí na celém světě bankroty, úpadkem a kompromisy s násilnickými agresory, začalo Leonardovi vrtat hlavou – a často to vyjadřoval svými otázkami pro Nubii – jestli koneckonců na starém názoru a moci Spojených států nebylo něco výjimečného.

„Hádám, že nic jiného jsem nemohla čekat od někoho, kdo se narodil v mizernejch padesátejch letech,“ řekla Nubia krátce před tím, než ho opustila. „Ty jsi pořád žil v těch všivých letech se senátorem Georgem McCarthym a výborem pro neamerickou činnost.“

Neopravil její chybu v McCarthyho jménu. Nubia byla o jedenadvacet let mladší než Leonard. A byla krásná. Dodneška mu chybí.

Ale její obvinění považoval na nespravedlivé. Kdysi jí vysvětlil, že si dost jasně nepamatuje na protikomunistický hon na čarodějnice na začátku padesátých let, protože se narodil v roce 1958. Nemohl jí dokonce vyprávět ani o láskou, mírem a rockovou muzikou zdrogovaných letech šedesátých, protože mu bylo teprve dvanáct, když tahle éra skončila.

Přiznával, že skutečný svět jeho dětství se zdál být… jaký? Spořádanější. Zdravější. Bezpečnější. A uvědomoval si, že dokonce i čistší.

Ale, oponoval stejně, jako oponovali všichni pokrokoví liberální demokraté a intelektuálové sami sobě v době, kdy se oženil s Nubii (jemu bylo právě padesát a byl hlavou katedry anglistiky, jeho nádherné nevěstě ještě nebylo třicet a bojovala o pozici ve svém oddělení), národ by se byl k Obamovi stavěl jinak, kdyby pravé křídlo nezanechalo ekonomiku, která se rozpadala, a zahraniční politiku, která všude selhávala. (I když – to když byl Leonard naprosto upřímný sám k sobě – si nedokázal vzpomenout na hroutící se ekonomiku a katastrofické prohry zahraniční politiky v době, kdy mu bylo třicet a čtyřicet.)

Někdy kolem roku 2011 nebo 2012, před tím, než ho Nubia opustila a on odešel z Colorada, aby učil na univerzitě v Los Angeles, se I.eonard ptal různých profesorů ekonomie na coloradské univerzitě, co bude dál s recesí, pokud neskončí, a s pokračujícími finančními, ncmovitostními, fiskálním a ostatními krizemi. (Leonard se nikdy ani zbla o ekonomii nezajímal… odmítal ji uznat jako skutečnou disciplínu pro studium, tím méně pro vědu. Ale na koho jiného se v takové době měl obrátit?)

Pět nebo šest nejlepších ekonomů na fakultě se mu pokoušelo vysvětlit politické bouře, které právě začínaly být vážné, tajemnými – ale nadějně znějícími – termíny. Leonard se snažil jejich vysvětlení sledovat a do jisté míry se mu to podařilo. Ale zůstal nepřesvědčeným.

Pak náhodou na domácím večírku u kolegy profesora klasické literatury nahoře na kopcích nad Boulderem popíjel s dlouho penzionovaným profesorem ekonomie, který, když si vyslechl Leonardovu otázku, vytáhl z kufříku malý laptop. (Tehdy ještě byly telefony a počítače samostatné přístroje.)

Ten stařičký vrásčitý profesor, který už byl opilý skotskou whisky, kterou celý večer popíjel, vyťukal graf a ukázal ho Leonardovi. Později ho profesorovi anglické literatury poslal mailem, takže Leonard někde měl vytištěnou verzi.

Ten starý graf znázorňoval scénář pokračujícího osmiprocentního nárůstu dluhu – který začal v roce 2010 – kde dluh byl propočten jako procento z hrubého domácího produktu a vycházel z různých předpovědí růstu, počítaje od –1 procenta až po zdravá (ale nikdy nedosažená) +4 procenta.

Na oněch nikdy nedosažených čtyřech procentech nárůstu by se státní dluh rovnal hrubému domácímu produktu – tj. rovnal by se 1.0, kdyby se dluh vydělil HDP – v roce 2015. Ale samozřejmě, ekonomika se tak dobře nevyvíjela a současný poměr dluhu vůči HDP se přibližoval k 1.2.

Scénář vývoje dluhu v poměru k nárůstu ukazoval podle starého ekonoma, že v roce 2035, i kdyby ekonomika rostla o 4 procenta ročně, poměr dluhu vůči HDP by byl 2.2 tři roky před oním datem. Ovšem Leonard věděl, že ve skutečnosti je teď poměr více než 5.0 ku 1.

Graf končil předpovědí, že dluh vůči HDP se sníží na 3.2 v roce 2045 – pokud by produkce země skutečně tak vzrostla – a při –1 procentu růstu by se zhoršila na 18.0 v roce 2045.

Spojené státy nikdy nevyrovnaly onen pochmurný osmnáctinásobek poměru dluhu vůči hrubému produktu, to Leonard věděl. Amerika zkrachovala už před lety.

„Tenhle graf jsme já a tři další ekonomové vypracovali před čtyřmi lety,“ škobrtavě vyslovil opilý starý indeterminista. (Nebo ho z toho Leonard teď s jistým znepokojením podezíral.) „Jde prostě jen o to, že ten zpropadený dluh přerostl zpropadený hrubý domácí produkt, stejně jako v Japonsku, a teď je ten drak tady a požírá nás. Chápete?“

„Ne,“ odpověděl Leonard. I když něco v něm už tehdy chápalo.

„Tady,“ řekl starý ekonom a vytáhl jiný graf.

Ukazoval rizika zvyšující se náročnosti nákladů a na sloupcových diagramech dokazoval, jak povinné výdaje – sociální pojištění, zdravotní pojištění, bezplatná lékařská péče a všechny další stovky federálních programů – překročí celkový státní důchod někdy mezi léty 2030 a 2040.

Leonard věděl, že ten graf není správný. Ve skutečnosti povinné státní výdaje překročily celkový státní příjem před rokem 2022, zhruba v době, kdy země oficiálně ohlásila bankrot.

„Tohle vychází z odhadovaných povinných výdajů předtím, než Obama a demokrati prorazili se svými stimulačními programy a ostatními státními podporami,“ brumlal starý profesor. „Všimněte si, že někdy na začátku dvacátých, třicátých let naše povinné výdaje na programy státní podpory překročí náš národní hrubý produkt. Kolem roku 2050 bude jen mizerný úrok z peněz, které se vypůjčí na proplacení státních podpor – těch starých, menších státních podpor – větší než hrubý domácí produkt.“

„To je směšné,“ řekl tehdy Leonard. „To se nemůže stát.“

„Že nemůže?“ dýchl starý ekonom výpary skotské Leonardovi do tváře.

„Určitě ne. Prezident a Kongres to nikdy nenechají dojít tak daleko.“

Starý muž naproti němu se pokusil zaostřit. „Já vás znám. Četl jsem o vás. Vy jste expert přes angl… lit… eraturu. Tak dobrá, povězte mi, pane Experte na anglit, odkud tahle země vezme peníze, aby všechny ty programy zaplatila?“

„Vzpamatuje se ekonomika,“ odpověděl Leonard.

„To říkali už před třemi lety. A jedno každé nastartování ekonomiky z Wall Streetu bylo stejně životaschopné jako ochrnutý veterán z války v Iráku. A hospodářství – ne totéž jako na Wall Streetu, chápete – je ještě horší. Není? Není snad? Malí podnikatelé byli zavaleni daněmi a zlikvidováni. Nezaměstnanost zase narůstá. Kruci, v naší zemi je znovu třída trvale nezaměstnaných, poprvé od třicátých let dvacátého století. Inflace se děsivě vrací a každého člověka každým dnem dál ochuzuje. Obchodníci neinvestují. Kupující neutrácejí. Banky nepůjčují. A Čína, která drží většinu našich akcií, se rozpadá ve švech. Jejich hospodářství – jejich zázračný osmiprocentní roční nárůst ekonomiky – se ukázalo být ještě větším humbukem a bublinou než to naše. Jejich ‚osmiprocentní nárůst‘ byla parta starých komunistů, kteří dopředu rozhodovali o ekonomickém růstu nařízením – a platili to z vládních fondů – asi jako kdyby provozovatel obchodního domu započítával zásoby jako svůj zisk.“

Leonard tomu vůbec nerozuměl. Ale sledoval zprávy o tom, co se děje v Číně a kolem ní. Šel z toho strach.

„Prezident má kolem sebe spoustu šikovných lidí,“ řekl Leonard, vstal a chystal se toho starého penzionovaného blázna opustit.

„Je kurva moc pozdě pro šikovné lidi,“ škobrtal ekonomovi jazyk a pohled se mu zase rozostřil. Podíval se na svou prázdnou skleničku a zamračil se, jako by ho někdo okradl. „Šikovní lidi jsou ti, co našim vnukům zkurvili tuhle zemi a celý svět, pane Experte na anglit. Zapamatujte si to.“

A Leonard si to – z nějakého důvodu – zapamatoval.

STŘEDA

Val nepřišel domů v úterý večer ani ve středu ráno. Krátce po poledni Leonard zavolal na policii, aby oznámil, že pohřešuje dítě.

Po čtyřiceti pěti minutách komunikace s hlasovou poštou a čekání (z nějakého důvodu na lince policie hrála v pozadí jakási turecky znějící hudba, když lidé čekali na spojení; Leonardovi to znělo jako kvílení obětí zločinců), konečně se dostal k policejnímu seržantovi, pak čekal dalších deset minut, než ho přepojili na oddělení pohřešovaných osob a pak dostal pokyn, aby nahlásil fakta. Jakmile udal věk svého vnuka „šestnáct“, slyšel, jak z hlasu policisty na druhém konci vyprchal zájem. Poslední rada byla – týden počkejte. Obvolejte rodiče přátel vašeho vnuka – zeptejte se, jestli tam není. A jestli se váš vnuk do té doby nevrátí, zavolejte znovu.

Leonard chtěl rodičům Valových kamarádů zavolat, ale jediný kluk, kterého znal z té party jménem, byl William Coyne. Na stále se zmenšujícím telefonním seznamu žádný Coyne nebyl.

Nezmiňoval se ten kluk, William, při té jedné příležitosti, kdy se setkali a kdy mladý Coyne zřejmě chtěl na Leonarda udělat dojem, skoro blahosklonně o tom, že jeho matka pracuje pro japonského poradce? Anebo pro město v jakési roli prostředníka pro Omurovy úředníky?

Leonard prohledával telefonem adresáře všech městských úředníků, ale žádný Coyne nikde v seznamech nebyl. Počkat… neříkal Val loni něco o tom, že rodiče jako kamaráda Billyho C. se rozvádějí? Patřilo to k pohrdavé hře, kterou Val začal s Leonardem hrát – o tom, že každý, koho Val zná, je z rozvedeného manželství. Jestli se rozvedla a vrátila se ke svému dívčímu příjmení, pod jakým jménem by mohla být v seznamu úředníků?

Leonard neměl potuchy. Tuhle stopu vzdal.

Nakonec odpoledne nechal Leonard pro Vala vzkaz, aby mu zavolal, jestli přijde domů dřív, než se děda vrátí, a strávil odpoledne na kole a prohledával centrum města, na jih až k desátému okrsku, na západ až k silničním zátarasům na Highland Avenue, které ho zastavily před Beverly Hills, na východ až ke kontrolním místům reconquisty podél Ramony, a severně ke Glendale.

Všude byly konvoje ozbrojených vojenských vozidel – Národní gardy, domobrany a dokonce i řádné armády. Kouř na jihu byl velmi hustý. Rozhlasová stanice Los Angeles, ani místní internetové zpravodajství neuváděly nic zvláštního.

Když se nakonec kolem sedmé večer vrátil do jejich pořád ještě prázdného a temného suterénního bytu, byl Leonard bez sebe vztekem a obavami.

Možná že to byl jen pohled na vojenská vozidla a jejich naftový zápach, když před nimi šlapal do pedálů jako o život, ale Leonardovi vrtalo hlavou, jestli ta Valová zvýšená útočnost a nevypočitalelné chování nejsou výsledkem toho, že mu jde na šestnáct a má před sebou za necelý rok povolávací rozkaz. To byl také poslední skutečný rozhovor, který spolu Leonard a jeho vnuk měli, to odpoledne chlapcova osamělého narozeninového „večírku“. Leonard byl přesvědčený, že se Vala hluboce dotklo, že mu Nick zapomněl zatelefonovat, ale o tom nemluvili. Valovy otázky se toho večera točily kolem odvodu a možností, jak se mu vyhnout (které byly pro zdravého, bílého mladého amerického muže, který byl v evidenci, právě tak jako Val, když se na displeji jeho telefonu objevily formuláře, prakticky nulové), a o různých válkách, ve kterých američtí vojáci bojovali za Indii nebo Japonsko.

Ohledně toho posledního byl Leonard skoro úplně neužitečný –opravdu jen těžko chápal hegemonii Nové sféry společné prosperity jihovýchodní Asie, ještě méně její válečné cíle v Číně nebo kdekoli jinde, a dokázal jen vysvětlit, že to, že američtí vojáci bojují za finančně stabilnější Indii a Japonsko, je jedním z mála amerických zdrojů tvrdé měny.

„Pan Hartley ve škole říká, že před sto lety existovala stará sféra společné prosperity jihovýchodní Asie,“ řekl Val, „a že to mělo něco společného s tou velkou válkou, co tenkrát probíhala, ale já jsem tak docela nepochopil tu souvislost.“

Ta souvislost je ironie, myslel si Leonard, ale podal vysvětlení o militaristickém japonském císařství a jeho líbivém pojmenování krátké vlády nad hlavními částmi Číny, Malajsie, které se tehdy říkalo Indočína, a Filipín a dalších ostrovů v jižním Pacifiku. Krátce se zmínil o tom, jak Japonci během své rychlé imperiální expanze vykládali své brutální vojenské okupace jako setřásání bílé imperiální dominance – což rozhodně bylo – ale pouze výměnou za japonskou verzi hitlerovské formy imperialistického záboru nadřazenou rasou. „Nebyli daleko od připojení Austrálie ke své takzvané Sféře společné prosperity. A byli by to udělali, kdyby nedošlo k bitvě o Midway,“ řekl Leonard, ale přestal, když si všiml, že z chlapeckých očí se vytratil zájem. Val četl rád, ale nezajímal se o historii tak, jak si jeho děda myslel. Stejně jako většina studentů amerických středních škol v tomhle období zpolitizovaných studijních osnov, Val nikdy nemusel umístit… řekněme… válku Severu proti Jihu do století, ve kterém se skutečně odehrála.

Ze by Val utekl kvůli povolávacímu rozkazu? Leonard věděl, že to udělaly desítky tisíc amerických dětí ve věku kolem sedmnácti let.

Ale zbývá přece skoro jedenáct měsíců. Val se určitě odvodu a boje v zámoří neobával tou měrou, aby jednal tak lehkomyslně už teď.

Jako by komentoval Leonardovy myšlenky, čtyřiadvacetihodinový televizní kanál, který mluvil nesmysly v pozadí – v tomhle základním předplatném jich bylo víc než šedesát, jeden z nich zprostředkoval téměř všechny představitelné politické názory – právě hlásil, že „síly Spojených národů“ po „ostrých bojích s místními vzbouřenci, loajálními vůči čínskému vojenskému diktátorovi Lu Fei Zhongzhengovi“, obsadily klíčové město Langzhong. Leonard neměl ani ponětí, kde Langzhong je, a ani se nepokusil zeptat svého telefonu. Nic z toho není důležité. Cítil náhlý zájem dítěte, narozeného tak asi o dvacet let dříve, než se on sám narodil, před druhou světovou válkou, o které Val přemýšlel jen jako o „té velké válce, vybojované asi tak před sto lety“, které posouvalo špendlíky na velké nástěnné mapě podle toho, kde se odehrávaly bitvy, jak se Američané a spojenecká vojska blížili k Berlínu nebo Tokiu.

Ony „síly Spojených národů“, které byly vždycky v těchto dnech zmiňovány ve zprávách o bojích v Číně, jednoduše znamenaly americká vojska. Indie, Japonsko a Skupina Pěti ovládly rozšířenou Radu bezpečnosti tak, že OSN se chovala přesně podle jejich rozkazu, aniž by se zmohla třeba na hrozbu vetem. Když se boje odehrávaly na Balkáně, v Africe nebo v Karibiku, Leonard věděl, že „síly Spojených národů“ jsou tentokrát Rusové, kteří se stejně úporně jako Američané snažili vydělat nějakou pevnou měnu pronajímáním svých vojáků.

Leonard si povzdechl a přendal telefon z jedné ruky do druhé. Uvědomil si, že se pouští do akademických úvah – že míchá své myšlenky o starostech a obavách současného světa, nemluvě o potřebě rychlého rozhodování, s vágními historickými abstrakty a uvažováním. Bylo skoro půl jedenácté večer. Bude muset zavolat Valovu otci do Denveru. Nemá jinou možnost. Chlapec je možná zraněný nebo unesený nebo mrtvý… a leží v nějaké jámě někde v jedné z páskou ohraničených a neopravených zón po zemětřesení blízko některé ze starých dálnic. Přesně na takových místech se drogové party, jako je ta Valová, rády potloukají.

Leonard si uvědomil, že v tuhle chvíli poprvé přiznal sám sobě, že se Val skoro jistě s takovou partou poflakuje.

Znovu si povzdechl a zvedl telefon, aby vyťukal číslo Nicka Bottoma…

Val vdusal dovnitř a páchl po benzinu a něčem ostřejším, svíravějším – že by střelný prach? Nitroglycerin?

Chlapec se na dědu ani nepodíval a šel rovnou do svého pokoje. Zamčenými dveřmi se ven začal valit dřevní rock.

Leonard k těm dveřím rozzlobeně napochodoval a zvedl pěst, aby na ně zabušil. Pak se zastavil. Co tak asi tomu chlapci řekne, co by byl neřekl už dříve? Jaké ultimátum chce stanovit, které by už někdy nedefinoval?

Leonard se vrátil do své pracovny a usedl do slabého kuželu světla jediné stolní lampy.

Zítra půjde navštívit Emilia. Mezitím může jen doufat, že Val a jeho parťáci budou přistiženi při nějakém malém zločinu, který budou páchat. V takovém případě, pokud to bude první přečin –a protože Val je nezletilý – policie v Las Vegas mu implantuje sledovací senzor a Leonard nebude muset platit ani za něj, ani za příslušný software.

Leonard se zastyděl za to, o čem přemýšlí a co si přeje. Ale přesto si to přál.

ČTVRTEK

Když ráno Val odešel do školy, Leonard se vydal hledat Emilia. Přes rameno si v plátěné brašně messengera nesl své životní úspory v hotovosti.

Leonard jel na svém kole na jihovýchod od Echo Parku kolem vazebního centra na stadionu Dodgers a pod pasadenskou dálnicí tam, kde Sunset přecházel do César Chávez Avenue. Jak se zhoršovalo okolí, byl si Leonard jistý, že ho někdo přepadne kvůli kolu a přijde si na víc než milion nových dolarů v jeho brašně. Čím byl profesor George Leonard Fox starší, tím jistější si byl tím, že jediným skutečným bohem je hořká ironie.

Nikdo ho při jeho cestě na východ nepřepadl.

V půli dopoledne byl u starého nádraží Union, pamětihodnosti, kterou miloval – Leonard a jeho dcera Dara se jednou celý víkend dívali na staré filmy, většinou natočené v rozmezí let 1930 až 1960, ve kterých se hlavní scény odehrávaly na tomhle nádraží – a pak na jih od něj pod opuštěným úsekem Stoprvní. Na září bylo dost horko a ve chvíli, kdy dojel k prvnímu zátarasu mezi Santa Fé Avenue a Východní čtvrtou, měl Leonard propocenou bílou košili.

Východní čtvrtá byla zabarikádovaná. Na obou stranách ulice visely velké trikolóry Nového Mexika. Na rozdíl od vlajky původních Spojených států mexických, navržené v roce 1968, orel na těchto praporech nezápasil s hadem a díval se dopředu. Na hlavě měl korunu. Emilio mu jednou vysvětlil, že nová vlajka vychází z praporu Prvního mexického císařství z roku 1821, ale tenhle nový orel byl lak stylizovaný, že Leonardovi připomínal spíš orla z éry Rooseveltova zákona o národní obnově, nebo – mnohem hrozivěji – stylizovaného nacistického orla.

Teď mu nezbýval čas na studium vlajek. Muži vyzbrojení automatickými zbraněmi vystoupili zpoza trvalých barikád.

„¿Qué quieres, viejo?“

Profesoru Georgi Leonardu Foxovi se ten „dědek“ nelíbil, ale vytáhl vizitku, kterou mu Emilio dal a odpověděl hlasem, kterému se podařilo potlačit chvění. „Exijo quo me lleven a la casa de Gabriel Fernández y Figueroa.“

Možná neměl použít výraz „požaduji“, ale už bylo pozdě. Jeden z mužů se začal smát, ale jeho parťák, který držel malou vizitku, mu ji ukázal a smích rázem přestal.

„¿Por qué quieres ver a Don Fernández y Figueroa, gringo viejo?“

Leonard už měl dost úšklebků a urážek. „Prostě mě tam odveďte,“ řekl anglicky. „Don Fernández y Figueroa mě očekává.“

Pět ozbrojených mužů se rychle poradilo. Pak ten s vizitkou ukázal Leonardovi k černému terénnímu volkswagenu, zaparkovanému za barikádou. „Jdeme.“

Emilio bydlel ve velkém starém domě východně od hřbitova Evergreen.

Vlastně to byl, jak si Leonard uvědomoval, zatímco ho jeho strážce vedl mezi řadami zátarasů a hlídek, spíš vojenský tábor než domov. Vojenská auta s vlajkami Nového Mexika s korunovaným orlem namalovaným po stranách plnila ulice celé bloky kolem. Naproti na ulici, kde strhli zeď a plot rozsáhlého hřbitova Evergreen, Leonard viděl spoustu dalších kolových i pásových vozidel, zaparkovaných na uvadlé trávě. Před Emiliovým domem blokovaly ulici mezi barikádami řady velkých, ěerných sporťáků. Zeď kolem domu měla nahoře zapuštěné střepy skla a několikanásobné závity ostnatého drátu.

Jeho průvodce tucetkrát zastavili na cestě za zdí i uvnitř samotného domu a pokaždé předložil vizitku. Dvakrát prohledali Leonarda – agresivně, trapně a důkladně. Bylo by pro ně bývalo absurdně snadné zabavit jeho peníze, ale kromě toho, že zběžně prohrábli gumičkami stažené bankovky, nikdo jeho ubohým životním úsporám nevěnoval pozornost.

Na všech stranách od dlážděného foyer se v několika místnostech tlačily skupiny mužů. Kouřili, překřikovali se, naklonění nad mapami, a gestikulovali. Každý se zdál mluvit do mobilu, i když gestikuloval nebo se hádal. Leonarda jeho doprovod vedl po dvou schodištích nahoru a pak širokou chodbou. Dva muži v civilním oblečení – ale s automatickými zbraněmi – stáli na stráži před otevřenými dveřmi do knihovny. Jeho průvodce zase předložil vizitku. Leonarda potřetí a naposledy prohledali, pak ještě víc otevřeli dveře a dovolili mu vstoupit. Znovu viděli jeho brašnu plnou bankovek a znovu nic neřekli.

Místnost byla působivá. Police plné v kůži vázaných starých svazků sahaly do výšky skoro čtyř metrů na třech stěnách knihovny. Čtvrtou stěnu tvořilo okno a Leonard mohl vidět a slyšet přistávat černé helikoptéry na dlážděné ploše několika akrů za zdmi tábora. Emilio Gabriel Fernández y Figueroa seděl za velkým stolem. Proti němu seděl holohlavý muž kolem padesátky a Leonard na první pohled viděl, že jsou příbuzní. Oba vstali, když se přiblížil.

„Leonarde,“ oslovil ho jeho šachový spoluhráč ranních partií v Echo Parku posledních čtyř let. „Done Fernándezi y Figueroa,“ opětoval Leonard a uctivě se lehce uklonil.

„Ne, ne,“ ohradil se starší z mužů. „Emilio. Jsem Emilio. Dovolte mi, abych vám představil svého syna Eduarda. Eduardo, tohle je můj partner v šachu a v konverzaci, o kterém mluvím vždy s respektem, emeritní profesor doktor George Leonard Fox.“

Eduardo sklonil holou hlavu. Jeho hlas byl velice tlumený. „Es un verdadero placer conocerlo, seňor.“

„To potěšení je na mé straně,“ odvětil Leonard.

Směrem k Emiliovi Eduardo řekl: „Dohlédnu na rozmístění, otče,“ znovu se Leonardovi uklonil, odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Leonard cítil, jak mu buší srdce. Celé ty roky věděl, že Emiliovi synové a vnuci jsou určitě v hnutí reconquista v Kalifornii a Los Angeles důležití, ale teď si uvědomil, že je to Emilio, kdo velí. Proč tenhle významný – a nebezpečný – muž promarnil tolik líně plynoucích sobotních dopolední s profesorem klasické anglické literatury v penzi?

Leonard si žádného z těch dopolední nevšiml tělesných strážců v Echo Parku, ale teď si uvědomil, že tam určitě byli.

„Rozhodl jste se odjet z Los Angeles, příteli?“ zeptal se Emilio a pokynul Leonardovi k prázdné židli a sám se posadil na své místo za širokým, prázdným stolem. Venku za oknem přistávaly a odlétaly další helikoptéry.

„Ano.“

„Bueno,“ souhlasil Emilio. „Je správný čas pro takový krok.“ Starší muž na chvíli zaváhal, odkašlal si a pokračoval. „Za dva dny –v sobotu brzo ráno, před svítáním – se mě tady pokusí stát Kalifornie zavraždit. Použijí dálkově řízený letoun Velký bílý predátor a zničí celý tenhle tábor v naději, že zabijí mě, mou rodinu a všechny zde.“

„Dobrý bože…“

„Sí,“ přitakal Emilio. „Bůh je dobrý. Dovolil nám získat tuhle cennou informaci. Moje rodina ani já tady nebudeme, až střely zaútočí. Síly reconquisty jsou připravené útok opětovat. Během týdne bude mít celé Město andělů nové vedení.“

Leonard nevěděl, jak na to odpovědět, a tak položil těžkou brašnu na stůl.

„Jeden milion tři sta tisíc v nových dolarech,“ řekl podivně přiškrceným hlasem. „Moje celoživotní úspory. Nechal jsem si jen malý obnos na výdaje cestou.“

Emilio se na brašnu nepodíval. Zdvořile přikývl. „To je méně než kolik se platí obvyklá cena za převoz dvou lidí do Denveru… pořád ještě chcete jet do Denveru, příteli?“

„Ano.“

„Je to méně, než kolik činí obvyklá cena, ale velitel konvoje mi dluží laskavost,“ pokračoval Emilio. Starý muž se usmál a ukázal nikotinem zahnědlé zuby. „A navíc, muži a vozidla z naší reconquisty tenhle konvoj chrání. Velitel si nás tak jako tak nebude chtít znepřátelit kvůli pár dolarům.“

„Kdy konvoj odjíždí?“ chtěl vědět Leonard. Připadal si lehký, skoro se nadnášel, jako kdyby vypil několik silných drinků. Tenhle rozhovor patřil do filmu, ne do života profesora George Leonarda Foxe.

„V pátek o půlnoci,“ odpověděl Emilio. „Jen pár hodin před plánovaným útokem na můj dům. V konvoji bude třiadvacet osmnáctikolových trucků, několik soukromých vozidel a samozřejmě naše bezpečnostní. Vy a váš vnuk pojedete jedním z těch velkých náklaďáků. Samozřejmě v prodloužené kabině.“

„Kam mám jít, abych konvoj našel?“ Leonard se obával, že místo setkání bude někde ve východním Los Angeles, daleko na to, aby se tam on a Val dostali na kolech nebo pěšky. Nebo aby se tam dostali živí.

„Na staré nákladové nádraží na North Mission Road, hned nad místem, kde stojednička ústí do desátého okrsku,“ řekl Emilio. „Dostanete se tam snadno ulicí West Sunset kolem Severní Alamedy na North Mission Road. Neměly by tam být žádné zátarasy ani kontrolní hlídky… to až na vlastním nádraží. Napsal jsem a podepsal pro vás průvodní listinu.“

Průvodní listinu, pomyslel si Leonard. Neslyšel tenhle výraz nikde jinde než ve filmu Casablanca. Teď Don Emilio Gabriel Fernández y Figueroa sáhl do šuplíku, vytáhl z něj a Leonardovi podal přesně takový dokument. Většinu stránky našíř zabíral Emiliův velký podpis.

Oba muži vstali a Leonard použil obě ruce, aby potřásl Emiliovou rukou s jaterními skvrnami a výraznými žílami, která ale byla pořád silná. „Děkuji vám, můj dobrý příteli,“ řekl Leonard. Byl vyděšený a nadšený a neměl daleko k slzám.

Emilio na něj zavolal, než došel ke dveřím. „Váš vnuk… pojede s vámi?“

„Pojede,“ řekl rozhodně Leonard.

„Dobře. Pochybuji, že se ještě někdy setkáme… přinejmenším v tomhle životě. Buďte sbohem, můj drahý příteli.“

„I vy,“ odpověděl Leonard. „Hodně štěstí, Emilio.“

V předpokoji na něj čekal jeho průvodce a Emiliův syn se třemi ozbrojenými muži.

Val se toho večera vrátil brzy, v době na večeři. Když pořádali jídlo ohřáté v mikrovlnce, Leonard řekl svému vnukovi o plánu odjet o půlnoci příštího dne. Nevysvětlil to chlapci jako možnost volby.

„Mám informaci, že konvoji bude trvat deset dní dostat se do Denveru,“ zakončil Leonard. „Za týden a půl uvidíš svého otce.“

Val se na něj díval nevzrušeně, skoro jako by ho odhadoval. Leonard měl připravenou odpověď na jakoukoli námitku z chlapcovy strany. Když to bude nutné, přijme nabídku Eduarda Emilia Fernándeze y Figueroa a dovolí, aby k Leonardovu bytu dorazili a Vala na půlnoční rendezvous dopravili dva bojovníci reconquisty.

Ale kupodivu – k užaslému podivu – Val řekl: „O půlnoci v pátek? Konvojem do Denveru? To je super nápad, Leonarde. Co si s sebou bereme?“

„Jen to, co uneseme ve dvou malých vacích,“ odpověděl jeho překvapený děda. „A to včetně vlastního jídla na cestu.“

„Super,“ opakoval Val. „Půjdu si zabalit něco na sebe, co si chci vzít. A pár knížek, myslím. Nic víc.“

Leonard pořád nemohl uvěřit, že to bude tak snadné. „Zítra nemusíš jít do školy,“ řekl. „A nemůžeme nikomu dát vědět, že odjíždíme, Vale. Někdo by se mohl pokusit nás zastavit.“

„Jo,“ souhlasil šestnáctiletý, s nepřítomným pohledem, jako by myslel na něco jiného. „Ale ne, do školy půjdu, potřebuju si vzít pár věcí ze skříňky. Ale do devíti se vrátím domů.“

„Ale ne pozdějc než do devíti!“ připomenul Leonard. Bál se, co by tak jeho syn mohl se svými kamarády ten poslední večer dělat.

„Ne pozdějc než v devět, dědo. Slibuju.“

Leonard mohl jen zamrkat. Kdy naposledy mu Val řekl dědo? Nedokázal si vzpomenout.

PÁTEK

Leonard přežil ten den celý špatný starostmi. Dva pytle, naplněné konzervami s jídlem, polními lahvemi, čerstvým ovocem, s pár kusy oblečení a několika knížkami, ležely vedle dveří do kuchyně, jako by se chtěly starci vysmívat.

Už už chtěl zatelefonovat Nickovi a říct mu, že přijedou, ale pak to odložil. Počká, až budou doopravdy na cestě.

Nemůžu tomu uvěřit, myslel si pořád. Uvěří, až se dostanou za hranice Kalifornie do Nevady.

Val se vrátil domů krátce po osmé. Oblečení měl špinavé od bláta a na čele a na tričku měl krev. Oči měl doširoka rozevřené.

„Leonarde, půjč mi svůj telefon!“

„Cože? Co se děje? Je něco špatně?“

„Dej mi ten všivej telefon!“

Leonard podal svůj mobil zjevně rozrušenému chlapci, ale přemýšlel, komu chce volat a jaké zprávy. Ale Val mrštil telefonem na podlahu a dupl na něj těžkou botou – jednou, dvakrát, tolikrát, až se rozlétl na součástky. Chlapec popadl čip a vyběhl ze dveří.

Leonard byl příliš zaskočený, než aby ho honil.

Ve třech minutách byl Val zpátky. „Hodil jsem ho na korbu náklaďáku, co jel na západ,“ oddechoval.

„Sedni si, Vale. Krvácíš.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „To není moje krev, dědo. Zapni televizi.“

Losangeleský zpravodajský kanál byl uprostřed zvláštního vydání.

„… teroristického útoku během nové dedikace Disneyho centra pro divadelní umění dříve dnes večer. Výstřely mířily na poradce Daičiho Omuru, ale poradce nebyl zraněn. Opakujeme, poradce Omura nebyl během teroristického útoku zraněn, i když dva jeho bodyguardi byli zabiti, spolu s přinejmenším pěti teroristy. Teď tu máme videozáznam z…“

Leonard dál hlasatelova slova neposlouchal. Nebo spíš jim dál nerozuměl.

Na obrazovce byly mrtvé tváře několika teroristů. Byli to všichni ještě chlapci. Obličeje měli potřísněné krví, jejich mrtvé oči byly otevřené a nehybně upřené. Kamera se zastavila na poslední mrtvé tváři.

Byla to tvář mladého Williama Coynea.

Leonard se v hrůze obrátil na vnuka. „Co jste to provedli?“

Val držel oba vaky a jeden přistrčil dědovi na prsa. „Musíme vypadnout, Leonarde. Hned.“

„Ne, musíme zavolat na policii… dát to do pořádku…“

Val s ním zatřásl silou, kterou by v něm Leonard nikdy nehledal. „Není co dávat do pořádku, starý pane. Jestli mě chytí, zabijou mě. Chápeš? Musíme vypadnout!“

„Ta schůzka na nádraží je až o půlnoci…,“ drmolil Leonard. Konečky prstů se mu třásly a cítil závrať. Uvědomil si, že je to šokem.

„Na tom nezáleží,“ lapal po dechu Val, jak si vyšplíchl vodu z kuchyňského dřezu do obličeje a stíral si krev malým ručníkem, který visel na pračce. „Schováme se tam, dokud nebude čas. Ale musíme už jít… hned!“

„Světlo…,“ řekl Leonard, když ho Val táhl ven zadními dveřmi. Val neopověděl, dotáhl dědu ke kolům a začal zběsile šlapat do pedálů neosvětlenou uličkou.

1.07

Šest vlajek nad Židy

Pondělí 13. září

Nad železnými vraty do denverského Country Clubu visel ukřižovaný člověk, ale to Nicka nezpomalilo v jeho ranní pondělní zajížďce na Speer Boulevard k Šesti vlajkám nad Židy. Telefonní zpravodajství neuvádělo o ukřižovaném žádné údaje a dosud se také neobjevilo žádné prohlášení ohledně důvodu ukřižování. Doprava pokračovala bez problémů a Nick musel auto vytočit do obrátek, aby udržel s ostatními krok, a tak se mohl jen krátce podívat doleva na různá záchranářská auta kolem vchodu a na policisty na žebřících. Kdysi exkluzivní a drahý klub už teď nebyl pěkných pár let opravdovým venkovským klubem a golfové hřiště i tenisové kurty byly poseté několika stovkami modrých stanů bez oken, ten typ, který Spojené národy rády posílají do zemí Třetího světa po záplavových vlnách tsunami nebo po epidemiích. Nikdo, koho Nick znal, nevěděl, k čemu tyhle stany v klubu jsou – ani pokud jde o to, která země nebo korporace ten klub teď vlastnila – a nikoho to zřejmě netrápilo, včetně Nicka.

Vychutnal si všechno LSD, které mu Sato dal, a prospal celé sobotní odpoledne a noc na neděli. Takové selhání celého systému se stávalo těžkým závisláků často; účinek drogy vypadal jako spánek, až po rychlé oční pohyby, ale spánek to nebyl. A tak se jednou za pár týdnů feťáci zhroutili a prospali čtyřiadvacet hodin i víc.

Až na bolení hlavy, které připomínalo největší možnou opici, si Nick musel přiznat, že si připadá osvěžený.

Potíž byla v tom, že nic kolem něj – ani Speer Boulevard s převislými stromy, ani rámus dopravy ve dvou pomalejších jízdních pruzích, ani tlumené hučení vodíkových aut v pruhu pro VIP, ani stovky provizorních přístřešků podél čúrků Cherry Creeku, utopených mezi dvěma stezkami pro cyklisty čtyři a půl metru pod úrovní ulice – nevypadalo skutečně. Bylo to tak přinejmenším posledních pět let, ale tenhle měsíc to bylo horší. Hodiny reminiscencí s Darou byly skutečné; tahle nesmyslná mezihra se Satoem nebo improvizované špatné řádky textu s herci téhle uboze napsané, uboze nasvícené a uboze předváděné hry určitě skutečné nebyly.

Ale co Nicka Bottoma právě mátlo, to bylo opakované užívání LSD. Sjel se, aby si vybavil rozhovor s Dannym Ozem před skoro šesti lety. Sjel se, jako to dělal každý den posledních pět a půl roku, aby se setkal se svou mrtvou ženou.

Ale hodiny s drogou používal taky k tomu, aby se pokusil vypátrat, kde Dara asi byla té noci, kdy byl zabit Keigi Nakamura.

On byl té noci na hlídce na Santa Fé Drive, až na samé hranici území nikoho, které patřilo reconquistě, seděl na zadním sedadle hlídkového vozu bez označení, protože vepředu seděli dva detektivové a pozorovali dům místního vládce, o kterém věděli, že do města dodává zbraně a drogy. Jako šéf detektiv denní směny, neměl Nick Bottom vůbec co dělat na zadním sedadle toho určitého neoznačeného vozidla na té určité hlídce té určité noci, ale v prvním roce po svém povýšení měl tu debilní představu, že dokáže vykonávat svou úřednickou práci městského detektiva v bílém límečku a zůstat přitom plně v kontaktu s děním ve špinavých ulicích a s jejich obyvateli, jak s lumpy, tak s policisty. Nedokázal to. Byla to debilní představa.

Té noci ti dva detektivové na předních sedadlech – Cummings, detektiv třetího stupně se sedmi odslouženými lety jako pochůzkář, ale s necelým rokem zkušeností jako detektiv, a Coleman, veterán denverského policejního oddělení s dvaceti pěti lety služby a devět let detektiv první třídy (stejně jako Nick) – mu dali té noci najevo, že je stejně neužitečný a k ničemu jako příslovečný zimník příslovečnému mrtvému.

Nick tam nicméně byl a třásl se zimou – vypnuli baterie, aby šetřili energii – a vdechoval ten známý pach pozorování, pach potu a vinylu starého auta a dechu zavánějícího kafem… a občasné, ale smrtící upšouknutí z předních sedadel. Bůh je mu svědkem, ty roky práce na ulici měl rád.

Drogová reminiscence té hodiny mu připomněla, že krátce před půlnocí telefonoval Daře. Původně chtěl zavolat dříve, ale na rohu byla bodega a on tam šel Colemanovi a Cummingsovi pro kafe. A tak se stalo, že to nezvedla. To Nicka sice překvapilo, ale neznepokojilo. Když pracoval v terénu, vždycky nechávala telefon zapnutý. To odpoledne – vzpomněl si na to jen díky LSD, které mu vrátilo tu hodinu kolem půlnoci – jí řekl, že bude v práci dlouho, ale neřekl jí, že půjde do terénu. Ona často vypínala telefon, když věděla, že on bude sedět v bezpečí své kanceláře na ústředí.

Oné noci, vzpomínal si teď Nick, spal asi tři hodiny na pohovce v ústředí a probudili ho, když přišel rozkaz od velitele oddělení, kterým případ Keigiho vraždy předával jemu a jeho parťačce K. T. Lincolnové. Šla řeč, že odpovědní detektivové nebyli dost dobří na takový druh politicky důležitého případu. Nick ještě tou dobou byl zlatým hochem oddělení; K. T. Lincolnová vnášela do celé záležitosti příjemnou racionální, genderovou a sexuálně orientovanou rovnováhu. (Velitel přiznal, že by býval do případu jmenoval nějakého japonského detektiva, kdyby nějakého se zlatou plackou měli, ovšem neměli ho. Ve skutečnosti, přiznal dále, celý denverský policejní oddíl měl jen jednoho důstojníka japonského původu; byla to začínající pochůzkářka, která se teprve otloukala a učila v oblasti Five Corners. Nick Bottom a K. T. Lincolnová budou muset stačit.)

Nick si dal další patnáctiminutovku LSD, aby si připomněl svůj telefonát Daře onoho rána. Byla vůči jeho novinkám podivně chladná, i když rozřešení případu mohlo v jeho kariéře znamenat obrovský skok. Jako asistentka náměstka denverského státního návladního o takových věcech věděla. Její hlas zněl unaveně, jako kdyby byla pod drogou. Když se Nick zmínil, že se jí pokoušel dovolat kolem půlnoci předcházejícího dne, odmlčela se – bylo to pro Nicka prožívajícího to díky LSD podruhé zřetelnější než pro kofeinem sjetého Nicka onoho rána – a pak řekla, že si vzala prášek, vypnula telefon a šla brzy spát.

Ten tři vteřiny trvající videozáběr Darina obličeje na ulici naproti bytu Keigiho z oné noci znepokojil Nicka víc, než cokoli jiného od její smrti. Přehrál si video na svůj telefon a díval se na něj snad tisíckrát, když si ho pouštěl na 3DHD obrazovce přes celou stěnu své kóje, aby dostal co nejjasnější obraz, a někdy si byl naprosto jistý, že to byla Dara; jindy si byl ještě jistější, že to ona nebyla – že to byla žena, která vlastně ani moc jako Dara nevypadala.

Vzal si další tři čtvrthodinové dávky kvůli telefonnímu rozhovoru s ní toho rána, kdy jí řekl o Keigiho vraždě, a pak si znovu vracel a opakoval hodinu, když se s ní pak večer setkal.

Zdála se být ten večer neupřímná? Vypadala, jako že před ním něco skrývá?

Ztrácí Nick rozum?

Nebo ho ztratil už dávno?

To, co každý znal jako Šest vlajek nad Židy, bylo hned nalevo od nadjezdu, kde se Speer Boulevard střetává s mezistátní pětadvacátou. Přes dálnici na kopci směrem na jihozápad od roztaženého komplexu se rýsovalo vazební vězení domobrany na Mile High.

Nicka jen vlažně zajímalo, proč to centrum pro běžence, zřízené v bývalém zábavním parku, nazvali Šest vlajek, protože společnost, která provozovala ostatní zábavní parky Šest vlajek, vlastnila tohle jen asi deset let hned zkraje nového století. Víc než sto let předtím a několik let po krátké éře Šesti vlajek, se parku říkalo Elitchovy zahrady.

Teď, když Nick odbočil na velké a prázdné parkoviště, nebylo žádné zahrady vidět, a tak pokračoval po rozpálených betonových panelech k prvnímu z kontrolních míst.

O Elitchových zahradách Nick věděl od svého dědečka. Nickův otec, který zemřel, když bylo Nickovi patnáct let, byl hlídač. Nickova nejranější vzpomínka na tátu byla jeho pistole, velký revolver Smith&Wesson. Nickův otec nezemřel v přestřelce (podobně jako Nick, ani jeho otec nikdy ve službě ze zbraně nevystřelil), ale při autonehodě na pětadvacáté mezistátní ani ne dvě míle od místa, kde zemřela Nickova manželka Dara a její šéf, náměstek okresního návladního Harvey Cohen. Nickův otec zajel ke straně, aby pomohl motoristovi v nesnázích, a opilý šestnáctiletý řidič sjel na krajnici a zabil ho.

Nickův děda byl řidič autobusu ve městě a jeho pradědeček byl strojvůdcem starých tramvají, které spojovaly Denver a jeho předměstské části a okolní města dřív, než je auta vytlačila. Od dědy Nicholase Nick slýchal kouzelné příběhy o starých Elitchových zahradách, jejichž motto po desetiletí znělo: Nenavštívit Elitchovy zahrady znamená nepoznat Denver.

Původní zahrady, které otevřeli v roce 1890, ležely na míle daleko na západ od centra města, mezi Třicátou osmou a Tennyson Street na předměstí, které vypadalo spíš jako samostatná vesnice. Ty první Elitchovy zahrady, jak se rozrůstaly, nabízely stromy, rozsáhlé květinové záhony a zastíněné plochy pro pikniky, kde si hosté mohli sníst oběd, který si přinesli s sebou. Nějakých čtyřicet let tu byla i zoologická zahrada a celé století se tam pyšnili Divadlem v Zahradách, které jako první nabízelo představení na letní scéně a pak, později ve dvacátém století, tu vystupovaly filmové a televizní hvězdy. Ve třicátých letech sem Elitchovi přidali taneční sál Trocadero, kde se střídaly jazzové skupiny a velké orchestry a Nickův dědeček se zmínil, že poslouchal každý týden rozhlasové přenosy Večer v Trocaderu. Někdy v padesátých letech majitelé přidali Dětský svět – s malými otevřenými závodními autíčky, dvousedadlovými letadélky s rachejtlemi a opravdové vodní „motorové čluny“ – a i když až do té doby sloužil velký zábavní park především dospělým, Elitchův Dětský svět byl velkým hitem.

V roce 1994 se park přestěhoval na současné místo a o dva roky později ho koupila korporace, která v Americe provozovala další parky Šest vlajek. Noví majitelé vyměnili trávu a zahrady za cement a beton, Dětský svět a pomalé lety za stále dokonalejší jízdy s vřískajícím publikem vzhůru nohama… a za vstupenky, na jejichž zaplacení si rodina musela vzít bankovní úvěr. Když pak společnost Šest vlajek někdy v roce 2006 park prodala, noví vlastníci, i když se vrátili ke jménu Elitchovy zahrady, dál likvidovali poslední zbytky trávníků a zábavy i pro jiné, než byli milovníci adrenalinu.

Nick všechny tyhle podrobnosti znal, protože jeho děda a matka používali Elitchovy zahrady jako metaforu pro Ameriku na konci dvacátého století a začátek jednadvacátého – zřeknutí se stínu a zahrad a elegance a cenově dostupné rodinné zábavy ve prospěch předražené křiklavé hrůzy na atrakcích s přetížením 6G hlavou dolů.

Takže, napadlo Nicka, když zaparkoval auto a šel ke kontrolnímu stanovišti přes rozpraskaný, vzdutý a plevelem zarostlý beton parkoviště, Americe se dostalo veškeré hrůzy, ve kterou kdy mohla doufat.

Hlídači u vchodu byli bývalí policisté, Nicka si pamatovali a chovali se k němu přátelsky; a úžasné černé auto, které mu Nakamura před časem prostřednictvím Satoa poslal, zařídilo všechno ostatní. Jeden ze strážných zatelefonoval, aby Dannyho Oze upozornil na návštěvu a dokonce Nicka doprovázel labyrintem přístřešků, stanů, opuštěných zábavních atrakcí a kiosků pod otevřeným nebem.

„Zdá se, že tu mají všechno při ruce,“ nadhodil Nick, jen aby řeč nestála.

„Jo, to jo,“ souhlasil strážný, vysloužilý pochůzkář Charlie Duquane, „tábor je docela soběstačný. Mají tu své lékaře a zubaře a psychiatry a docela slušnou nemocnici. Dokonce tu mají šest synagog.“

„Kolik lidí se tu zdržuje?“

„Něco kolem dvaceti šesti tisíc,“ odhadl Charlie. „Plus minus pár stovek.“

Před šesti lety to bylo lehce nad třicet dva tisíc. Nick věděl, že mnozí z utečenců z Izraele jsou staří a rakovina řádila ve všech táborech. Skoro nikdo z nich se nedostal mezi běžné obyvatele.

S básníkem se setkal v jinak prázdném jídelním stanu pod rezavějícími ocelovými lany a stožáry nějaké vysokorychlostní atrakce.

Ruka, kterou stiskl na přivítanou, byla netečná, vlhká, vyhublá a slabá. Nick si Dannyho Oze připomněl ve své drogové přípravě a v trojrozměrné reminiscenci místa činu v bytě Keigiho Nakamury v LoDo, a nebylo pochyb, že ten člověk během posledních šesti let strašně zestárl. Tehdy byl Oz hubený, vážný a neurčitě tuberkulózně vypadající muž, jehož vzhled odpovídal správné představě o básníkovi, s vlasy téměř šedivými už krátce po padesátce, ale v té štíhlé postavě byla energie stlačené pružiny a oči byly živé, stejně jako básníkova řeč. Teď to byla spíš postava z kresleného filmu: pleť a oči nenávistně žluté; šedivé vlasy zažloutlé jako zuby těžkého kuřáka; linie smíchu a docela přitažlivé vrásky vědce se změnily v rýhy a brázdy v pleti, která se zdála být příliš těsně napjatá na výrazné lebce.

Nick věděl, že Danny Oz se z toho, čemu Židé říkali „druhý holocaust“, dostal s nějakým druhem rakoviny, vzniklé v důsledku ozáření (všech jedenáct bomb bylo Pravými věřícími, kteří je sestrojili, vyrobeno dost mizerně), ale nemohl si vzpomenout, jaký druh rakoviny to je.

Nezáleželo na tom. Ať to bylo cokoli, pomalu to básníka zabíjelo.

„Je mi potěšením znovu vás vidět, detektive Bottome. Chytil jste nakonec vraha mladého pana Nakamury?“

„Už před příjmením nemám to slovo ‚detektiv‘, pane Ozi,“ opravil ho Nick. „Ze sboru mě vykopli před více než pěti a půl léty. A ne, nedostali se v pátrání po vrahovi Keigiho Nakamury dál, než byli před šesti lety.“

Danny Oz hluboce potáhl z cigarety – Nickovi opožděně došlo, že to je konopí, možná kvůli bolesti z rakoviny – a ve vyfouknutém kouři přimhouřil oči. „Když už nejste u policie, čemu tedy vděčím za potěšení z téhle návštěvy, pane Bottome?“

Nick vyložil, že si ho najal otec oběti, a přitom si všiml, že i když vezme v úvahu, že básník kouří joint a že ho možná kvůli téhle návštěvě vzbudili, jeho oči jsou příliš nesoustředěné a zafixované někam nad a za Nickovo pravé rameno. Nick si uvědomil, že tenhle druh pohledu, upřeného do dálky, zná z těch rán, kdy se odhodlal oholit. Danny Oz jede na mnohem větších dávkách LSD, než jakými se sjížděl před šesti lety.

„Takže se budeme babrat se stejnými otázkami jako před šesti lety, nebo přicházíte s něčím novým?“ zeptal se Danny Oz.

„Vymyslel jste něco jiného, co by mohlo být k užitku, pane Ozi?“

„Danny. A ne, nevymyslel. Vy a vaši kolegové pořád ještě vycházíte z předpokladu, že něco, co vedlo k zabití Keigiho Nakamury, bylo na těch videozáznamech rozhovorů?“

„V tomhle vyšetřování nejsou žádní kolegové,“ upozornil ho Nick se zábleskem úsměvu. „A já nemám nic tak elegantního nebo pokročilého jako je teorie. Obávám se, že jen procházím stará fakta.“

„No, pořád je to potěšení promluvit si s postavou ze Snu noci svatojanské,“ opravil se Oz. „Často jsem přemýšlel o tom, co jste mi řekl.“

„Co to bylo?“

„Že jste nevěděl, že Bottom je postava z té Shakespearovy hry, dokud vám to vaše žena neřekla.“

Nick se zakřenil. „Máte proklatě dobrou paměť, pane… Danny.“ Pokud jste si ovšem naše poslední setkání taky nepřipomněl tripem. Ale proč byste marnil peníze a drogu zrovna na tohle? Abyste udržel svoji verzi věrohodnou? „Jenže Dara ještě nebyla mojí ženou, když mi prozradila novinku o tom druhém Nicku Bottomovi. Randili jsme spolu… tak trochu. Byla na fakultě a já už byl policajt a chodil jsem na fakultu, abych nahnal hodiny pro doktorát.“

„Jak jste ty novinky přijal? Myslím ty o vašich uších a případných sexuálních důvěrnostech s Královnou vil.“

„Srovnal jsem se s tím,“ uklidnil ho Nick. „Byla to představa toho druhého Nicka Bottoma – nebo to, co on nazval snovou vizí, ze které se probudil – co Daru zajímalo. Myslela si, že na mě v budoucnosti čeká podobné radostné probuzení… taková epifanie. Na naší první schůzce citovala skoro celou pasáž ze hry zpaměti. Dost mě to okouzlilo.“

Danny Oz se zasmál, znovu zhluboka zatáhl z jointu a zhasil nedopalek na víčku plechovky od kávy, které používal jako popelník.

Zapálil si další cigaretu – tentokrát běžnou cigaretu, která ho evidentně těšila víc – a zamžoural v dýmu, když přednášel:

„Až přijde moje narážka ,Ó, zářný Pyrame,‘ křikněte a já se do toho dám. Petře Quincey! Píšťalo! Hubičko! Střízlíku! Sakra. Klidně si odejdou a nechaj mě tu spát. Měl jsem vám moc zvláštní vidění. Zdálo se mi něco, nad čím zůstává rozum stát. Jen osel by takovej sen chtěl vyprávět. Zdálo se mi, že jsem byl – ne, to nemá cenu. Zdálo se mi, že jsem měl – jen blázen by říkal, co se mu vlastně zdálo. Lidský oko neslyšelo, lidský ucho nevidělo, lidská ruka neochutnala, lidskej jazyk nepochopil, lidský srdce neřeklo, co se mi vlastně zdálo. Petr Poříz o tom musí složit baladu. Bude se jmenovat Klubkův sen, protože takovej sen nikdo nerozmotá. Zazpívám ji na konci hry před vévodou, a aby to bylo ještě efektnější, zazpívám ji po její smrti.“¹

Nickovi připadalo, že jeho tělem projelo něco jako prudký elektrický šok. Ta slova neslyšel od nikoho jiného než od Dary. Řekl: „Jak jsem uvedl, máte zatraceně dobrou paměť, pane Ozi.“

Starší muž pokrčil rameny a zhluboka nasál kouř z cigarety, jako kdyby jím chtěl utlumit svou bolest. „Básníci. Pamatujeme si věci. Je to část toho, co z nás dělá básníky.“

„Moje žena měla jednu z vašich knih,“ řekl Nick a ve stejnou chvíli ho okamžitě a bolestně zamrzelo, že to připomněl. „Jednu z vašich knih básní, chci říct. V angličtině. Ukázala mi ji po vašem výslechu před šesti lety.“

Ani ne tři měsíce před tím, než zemřela.

Danny Oz se lehce pousmál a čekal.

Nick si uvědomil, že by měl něco o těch básních říci, a dodal: „Já moderní poezii vůbec nerozumím.“

Teď se Oz zasmál nepokrytě a v úsměvu ukázal velké, nikotinem zabarvené zuby. „Obávám se, že moje verše nikdy nebyly moderní, detektive… chci říct, pane Bottome. Psal jsem epickou formou a ta byla stará už v Homérových časech.“

Nick zvedl na obranu dlaně.

„Na vaší první schůzce,“ začal Oz, „jste se vy a vaše žena, chci říct, dostali jste se k tomu, o čem Shakespearův Bottom v té pasáži mluví?“

Řezné rány ze Santa Fé hluboko ve svalstvu břicha Nicka Bottoma zabolely, jako by byly čerstvé, a bolest vystřelila všemi směry ještě hlouběji. Proč kurva připomínal Daru a tu pitomou část hry? Oz třeba vůbec neví, že Dara je mrtvá. Nickovi se sevřelo břicho v předtuše toho, co básník řekne dál. Pospíšil si překlenout ticho, než Oz promluví.

„Do jisté míry ano. Moje žena se specializovala na anglickou literaturu. Oba jsme si mysleli, že bylo divné, že Bottom se probouzí ze snu a má všechny smysly popletené. Víte – oko neslyšelo, ucho nevidělo, ruka neochutnala – a všechny ty věci. Shodli jsme se, že jeho sen mu pomíchal všechny smysly, jako ta skutečná nemoc nervů... jaksetořekne.“

„Synestézie,“ řekl Danny Oz a típl špačka o kávové víčko. Další zvuk něčeho, co mohlo být jízlivým, sebeironizujícím smíchem. „To slovo znám jen proto, že něco podobného se používá při psaní, když se v metafoře použije výrazů jednoho smyslového vnímání pro popis jiného, jako například… oh... ,zvučná barva‘. Ano, je to velmi podivné a Shakespeare používá synestézii v té hře i dál, když se herci ve ‚hře uvnitř hry‘ ptají Thesea, athénského vévody, jestli chce raději ,slyšet‘ bergamský tanec, nebo ‚vidět‘ epilog.“

„Já vlastně těmhle literárním věcem vůbec nerozumím,“ přiznal Nick. Přemýšlel, jestli má rozhovor jednoduše ukončit, vstát a odejít.

Oz pokračoval. Jeho oči, plné bolesti, se jako kdyby rozsvítili jiskrou zájmu, když škvířil oči v kouři. „Ale to je hrozně záhadné, použít staré slovo, které se vrací správným použitím. Bottom říká na konci svého snu-epifanie, že až jeho přítel Peter Quince převede to zjevení z jeho, Bottomova, snu do balady: ‚Budu ji zpívat po její smrti.‘ Ale čí smrti? Kdo je ta, ‚která zemře‘?“

Nůž ve vnitřnostech Nicka Bottoma se převracel. Promluvil se zaťatými zuby. „Tak nějak. Tu postavu, která ve hře zemře, Bottom položí před vévodu.“

Danny Oz zavrtěl hlavou. „Thisbe? Ne, to si nemyslím. A nemluví ani o smrti Titánie, té královny vil, se kterou možná Bottom spal. Ta žena, o jejíž smrti bude zpívat tuhle veledůležitou baladu, je naprostá záhada… něco mimo tu hru. Je to klíč k nějaké shakespearovské záhadě, kterého si nikdo nevšiml.“

Zeptej se mě, jestli něčemu rozumím, pomyslel si zlostně Nick. Starší muž určitě viděl skrze svou domýšlivost a svůj dým Nickův vztek. Ale ten do dálky zahleděný pohled se teď zdál zaměřit na Nicka, mírnější a klidnější než kdy předtím. Nick si až moc dobře uvědomoval poloautomatickou devítku na boku. Kdyby dnes střelil Dannyho Oze do hlavy, oběma by bylo líp.

Oz promluvil: „Jakkoli zábavná je literární kritika spojená s vaším jménem, pane Bottome, je mi jasné, že se mě chcete zeptat na několik věcí.“

„Jen několik málo,“ potvrdil Nick a uvědomil si, že už má ruku pod volnou košilí na pažbě pistole. S námahou sevření uvolnil a položil ruku znovu na stůl. „Hlavně jsem chtěl vědět, jestli si pamatuje na něco dalšího z rozhovoru s Keigim Nakamurou.“

Oz zavrtěl hlavou. „Byly naprosto banální… jak otázky, tak moje odpovědi, myslím. Mladý pan Nakamura se zajímal o nás… o mě… o všechny izraelské uprchlíky tady, jenom pokud šlo o užívání LSD.“

„A vy jste mu řekl, že trip používáte,“ dořekl Nick.

Oz přikývl. „Je tu jedna věc, na kterou jsem byl zvědavý před šesti lety, ale byl jsem příliš nervózní, abych se na ni zeptal, pane Bottome. Vyptával jste se nás všech, kteří jsme s Keigim Nakamurou dělali rozhovor v posledních dnech jeho života, hlavně na otázky, které nám pokládal. Proč jste se jednoduše nepodíval na to video, které natočil? Nebo jste tak z nějakého důvodu zkoušel naši paměť? Nebo naši upřímnost?“

„Kamera a paměťové čipy byly ukradeny tu noc, kdy byl Keigi Nakamura zavražděn,“ řekl Nick. „Kromě několika načmáraných poznámek a vzpomínek některých jeho asistentů jsme neměli vůbec představu, na co se ptal vás a ostatních v posledních čtyřech dnech natáčení těch rozhovorů.“

„Aha,“ uznal Oz. „To dává smysl. Víte, na jednu věc se mě Keigi Nakamura ptal. A já si nemyslím, že jsem si na ni při policejním výslechu tehdy vzpomněl… napadlo mě to před nedávnem… ptal se mě, jestli budu brát E-dvojku.“

„E-dvojku?“ opakoval zmateně Nick. „Choval se, jako by si myslel, že to je možné?“

„To je na tom to podivné, pane Bottome,“ potvrdil Oz. „Choval se tak.“

O E-dvojce, elvisovi 2, se šuškalo už více než deset let. Měla to být vylepšená droga, díky které by mělo být možné nejen znovu prožívat skutečnou minulost, ale i živou fantazijní alternativu minulé reality. Ti, kteří tvrdili, že se taková droga určitě v pouličním prodeji objeví, a kteří to tvrdili už déle než patnáct let, dodávali, že E-dvojka je směs běžného LSD a souboru halucinogenních drog, vycházejících z endorfinů, takže fantazie navozené působením E-dvojky budou vždycky příjemné, nikdy to nebudou děsivé můry. V takhle vyvolaných snech člověk nebude pociťovat bolest.

Ti, kteří na elvise 2 věřili, přirovnávali tuhle mytickou drogu k proplétání existujícího filmu – nebo vytvoření videa se zvláštními digitálními efekty – takže vzpomínky, které v současnosti lze oživit pro všechny smysly pomocí LSD, se stanou jakousi stavební hmotou pro šťastné sny se všemi smyslovými vjemy a kouzlem LSD, ale ovládané fantazií člověka. Než si Nick uvědomil, že E-dvojka je opravdu jen mýtus, že se nikdy v ulicích po celém světě neobjeví, sám sníval o tom, že by tak mohl nejen znovu prožívat svou minulost s Darou, ale žít s ní i novou budoucnost.

„Co jste odpověděl, když se vás na to Keigi zeptal?“ trval na svém Nick.

„Řekl jsem, že nevěřím, že někdy bude existovat droga jako E-dvojka,“ řekl Oz, intenzivně vdechoval dým, zadržoval ho v sobě a vydechoval skoro s lítostí. „A řekl jsem mu, že kdyby se v budoucnosti objevila, že bych ji skoro jistě neužíval, protože si své vlastní fantazie vytvářím ve své vlastní hlavě. Řekl jsem mu, že LSD beru jen proto, abych si vybavoval určitou vzpomínku… znovu a znovu.“ Básníkova cigareta se skoro celá změnila v popel. „Možná si řeknete, že nejsem normální.“

„Pořád ještě jedete na LSD?“ zeptal se Nick. Znal odpověď, ale byl zvědavý, jestli se k tomu Oz přizná.

Básník se zasmál. „Ale ovšem, pane Bottome. Víc než kdy předtím. Teď jsem na LSD přinejmenším osm hodin denně. Nejspíš budu sjetej i až mě sklátí rakovina prostaty.“

Kde kurva bereš všechny ty prachy na trip? pomyslel si Nick. Ale místo, aby se na to zeptal, přikývl a řekl: „Nemyslím, že jste mi v tom rozhovoru před šesti lety řekl, na čem jedete. Řekl jste, že se vás Keigi nezeptal… i když bych řekl, že o to mu šlo u všech feťáků LSD.“

„Nezeptal se mě,“ zopakoval Oz. „Což bylo zvlášť zarážející. Ale bylo mnohem podivnější, že si mě vůbec k tomu rozhovoru vybral.“

„A to jako proč?“

„Protože určitě víte, že Keigi Nakamura natáčel dokument o tom, jak Američani používají LSD. Celé jeho téma… ta ústřední metafora byla o rozkladu kdysi mocné kultury, která se odvrátila od budoucnosti a propadla se do posedlosti svou vlastní minulostí – do tří set čtyřiceti milionů individuálních minulostí. Jenže já nejsem Američan, pane Bottome. Já jsem Izraelec. Nebo jsem byl.“

Tahle otázka, proč se Keigi rozhodl mluvit s Ozem, se při výslechu neobjevila a Nick si nebyl jistý, jestli je to důležité, nebo ne. Ale určitě to bylo zvláštní.

„Takže na čem se vznášíte, pane Ozi?“

Básník si zapálil novou cigaretu o zbytek té předchozí a nedopalek típl. „Při útoku jsem přišel o celou svou velkou rodinu, pane Bottome. Naživu byli oba moji rodiče. Dva bratři a dvě sestry. Všichni byli ženatí a provdané. Měli své rodiny. Moje mladá druhá žena a naše malé děti – Davidovi bylo šest, Rebece osm. Moje bývalá manželka Leah, se kterou jsem měl dobrý vztah, a náš jedenadvacetiletý syn Lev. Všichni zemřeli během dvaceti minut jaderného výbuchu nebo byli později zavražděni arabskými okupanty v laciných protiradiačních ochranných oblecích ruské výroby.“

„Takže se sjíždíte, abyste s nimi se všemi strávil čas,“ řekl unaveně Nick. Původně zamýšlel, že odpoledne zajede do Boulderu promluvit si s Derekem Deanem, ale teď neměl sílu jet tak daleko, tím spíš absolvovat další rozhovor.

„Ani ne,“ odpověděl překvapivě Danny Oz.

Nick se napřímil a zvedl obočí.

Oz se usmál se skoro nekonečným smutkem a oklepal popel. „Ani jednou jsem nevzal drogu, abych se vrátil ke své rodině.“

„A proč tedy? Kvůli čemu tedy drogu berete, pane Ozi?“ Nickovi se skoro chtělo dodat: Jestli vám nevadí, že se na to ptám. Nebo nějakou jinou zdvořilostní frázi… ale to bylo tím, že zapomněl, že už není policista. A to se mu už dost dlouho nestalo.

„Kvůli tomu dni, kdy došlo k útoku,“ řekl Danny Oz. „Přehrávám si ten den, kdy moje země zemřela, znovu a znovu. Každý den svého života. Pokaždé, když se sjedu.“

Na Nickovi musela být vidět jeho skepse.

Oz přikývl, jako by s tím skepticismem souhlasil, a dodal: „Navštívil jsem s jedním kamarádem archeologem jedno místo v jižním Izraeli, které se jmenuje Beer Sheve. Má se za to, že to jsou zbytky biblického města Beer Sheva neboli Beerheby.“

Nick o něm nikdy neslyšel, ale tou dobou si už nejméně třicet let nečetl v bibli a o zeměpisu měl jen nejasnou představu. Nebyl důvod znát geografii oné mrtvé oblasti.

„Beer Sheve bylo kousek na sever od zkušebního zemědělského družstva Havat MaShash,“ pokračoval Oz.

O tomhle Nick samozřejmě věděl. Pokusné zemědělské družstvo Havat MaShash, jak po zničení Izraele věděl každý, bylo krycí jméno pro izraelskou podzemní biologickou laboratoř, kde byla vyvinuta a masově vyráběna aerosolová droga, teď známá jako LSD. Formule původní drogy byla evidentně neurologickým experimentem vyvinutým pro účely výslechů. Unikla z laboratoří Havat MaShash a byla prodána v Evropě a všude na Středním východě celé měsíce před zničením Izraele.

Nick zmínil tuto zeměpisnou shodu okolností.

Básník Oz zavrtěl hlavou. „Já si nemyslím, že tam byla nějaká biologická laboratoř, pane Bottome. Strávil jsem tam se svými přáteli archeology celé roky. A měl jsem další přátele, kteří pracovali nebo pomáhali organizaci v zemědělském družstvu Havat MaShash. Nebylo tam žádné tajné podzemní zařízení. Oni prostě pracovali v zemědělství – a s drogami přišli do kontaktu nejtěsněji tehdy, když používali chemii pro zlepšení pesticidů, aby neuškodili životnímu prostředí.“

Nick pokrčil rameny. Ať Oz zapírá, když chce. Když bomby dopadly, všichni věděli, že LSD vzešlo z biologických laboratoří v Havat MaShash pro válečné účely. A někteří si mysleli, že nukleární útok byl, alespoň částečně, trestem za to, že se droga dostala ven, že se vyráběla a prodávala. Nickovi to bylo všechno lhostejné.

„Co dělal básník na archeologickém nalezišti?“ zeptal se. Pátral v kapse sportovního saka po malém zápisníku, který měl jako detektiv vždycky s sebou, ale nebyl tam.

„Psal jsem sérii básní o čase překlenujícím minulou a současnou existenci a schopnosti některých míst tohle spojení vnímat.“

„To zní jako sci-fi.“

Danny Oz přikývl, zamžoural dýmem a odklepal popel. „Ano, zní. Nicméně jsem byl v Beer Sheve několik dní s Tobym Herzogem, vnukem telavivského univerzitního archeologa, který tam zahájil vykopávky, a s jeho týmem. Objevili nový systém nádrží, hlubších a rozsáhlejších, než byly nádrže objevené před desetiletími. To místo bylo proslavené svou vodou – hluboké studně a starověké nádrže vytvořené hluboko ve skále – a ta oblast byla obydlená od doby měděné, kolem čtyř tisíc let před Kristem. ‚Be’er‘ znamená ‚studna‘. O tom městě je několikrát zmínka ve svitcích Tanach, často jako svého druhu rituální způsob popisu rozlohy Izraele v oněch dnech, jakožto existující od ‚Be’er Sheva po Dan v Kanaánu‘.“

„Takže to, že jste byl v podzemí ve vykopávkách, vám zachránilo život,“ řekl Nick netrpělivě.

Oz se usmál a zapálil další cigaretu. „Přesně tak, pane Bottome. Přemýšlel jste někdy o tom, jak starověcí stavitelé dostávali do svých jeskyní a hlubokých výkopů světlo? Řekněme do chrámů v Elloře nebo Ajantě v Indii?“

Ne, pomyslel si Nick. Nahlas řekl: „Pochodněmi?“

„Často ano. Ale někdy to dělali jak my v Tel Beer Sheva – generátor, který přivezl Toby Herzog, nefungoval – a tak jeho studenti nastavili sérii velkých zrcadel, aby odrážela sluneční světlo dolů do zákoutí jeskyně, v každém zakřivení nové zrcadlo. A tak jsem viděl konec světa, pane Bottome. Devětkrát odražený v zrcadle dva krát jeden a půl metru.“

Nick na to nic neřekl. Někde vedle ve stanu nebo přístřešku se nějaký stařec buď modlil, nebo vykřikl bolestí.

Oz se usmál. „Když už mluvím o zrcadlech, spousta je jich tu dnes zahalena. Mnozí z mých ortodoxních příbuzných drží shiva za nedávno zemřelého rabího – byla to rakovina tračníku – a myslím, že je čas na seudathavraah, pokrm útěchy. Vezmete si natvrdo uvařené vejce, Nicku Bottome?“

Nick zavrtěl hlavou. „Takže vy jste Keigimu řekl v tom rozhovoru, že berete drogu jen proto, abyste se ve vzpomínkách díval na výbuchy v zrcadle?“

„Na nukleární výbuchy,“ opravil ho Oz. „Na jedenáct z nich –všechny bylo z Tel Beer Sheva vidět. A ne, tohle jsem mladému panu Nakamurovi neřekl, protože, jak jsem poznamenal dříve, on se na to vůbec nezeptal. Víc ho zajímalo, jak intenzivně se droga v táboře bere, jak ji kupujeme, proč to úřady dovolí a tak dále.“

Nick si připomněl, že je nejspíš čas k odchodu. Tenhle starý bláznivý básník mu asi nemá co říct.

„Viděl jste někdy jaderný výbuch, pane Bottome?“

„Jen v televizi, pane Ozi.“

Básník vyfoukl víc dýmu, jako kdyby se do něj mohl schovat. „Samozřejmě, že jsme věděli, že Írán a Sýrie mají nukleární bomby, ale jsem si jistý, že Mossad a izraelské vedení nevěděli, že vznikající Kalifát se dopracoval k primitivním Teller-Ulamovým termonukleárním hlavicím. Jsou příliš těžké, než aby se daly umístit do raket nebo letadel, ale – jak teď už všichni víme – oni nepotřebovali ani rakety, ani letadla, aby doručili, co nám přinesli.“ Oz možná vycítil Nickovu netrpělivost, a tak si pospíšil. „Ale vlastní exploze jsou neuvěřitelně krásné. Samozřejmě, plameny a ten typický hřibovitý mrak, ale také neuvěřitelné spektrum barev a odstínů a vrstev: modrá, zlatá, fialová, desítky odstínů zelené a bílá – ty mnohačetné rozšiřující se kruhy bílé. Nebylo pochyb, že jsme toho dne byli svědky síly Stvoření samého.“

„Překvapuje mě, že to nevyvolalo zemětřesení a všechny vás to nepohřbilo,“ poznamenal Nick.

Oz se usmál a vdechl dým. „Ale ano. Pohřbilo nás to. Trvalo nám devět dní, než jsme se prokopali ven z rozbořených nádrží Tel Beer Sheva, a to předčasné pohřbení nám zachránilo život. Byli jsme venku jen pár hodin, když nás objevila americká vojenská helikoptéra a dopravila nás na letadlovou loď – ty z nás, kteří v závalu přežili. Všechny hodiny své bdělé, drogami nepotlačené přítomnosti se snažím postihnout krásu těch explozí, pane Bottome.“

Naprosto šílený, proběhlo Nickovi hlavou. Taky, proč by neměl být? Nahlas řekl: „Ve vaší poezii.“ Nebyla to otázka.

„Ne, pane Bottome. Ode dne toho útoku jsem nenapsal jedinou opravdovou báseň. Naučil jsem se malovat a moje ubikace zde je plná pláten, která zachycují jas božství, uvolněného onoho dne archóny a jejich demiurgy. Chtěl byste si ty obrazy prohlédnout?“

Nick se podíval na hodinky. „Je mi to líto, pane Ozi. Nemám čas. Už jen jednu dvě další otázky a budu muset jít. Vy jste byl na večírku Keigiho Nakamury tu noc, kdy byl zabit.“

„To je otázka, pane Bottome?“

„Ano.“

„Ptal jste se mě na to před šesti lety a jsem si jistý, že odpověď znáte. Ano, byl jsem tam.“

„Mluvil jste s Keigim Nakamurou oné noci?“

„Na to jste se mě taky ptal. Ne, toho filmaře jsem během večírku neviděl. Byl nahoře – tam, co ho zabili – a já jsem byl celý večer v prvním patře.“

„Neměl jste žádné… ah… potíže dostat se na tu party?“

Oz si zapálil novou cigaretu. „Ne. Bylo to krátký kousek pěšky. Ale to jste asi nechtěl slyšet, že?“

„Ne,“ potvrdil Nick. „Chci říct, bydlíte tady v táboře. Nesmíte cestovat. Jak se vám podařilo jít na Keigiho večírek?“

„Dostal jsem pozvání,“ řekl Oz a intenzivně vdechoval kouř z nové cigarety. „My máme dovoleno trochu se procházet, pane Bottome. Všichni židovští uprchlíci mají implantáty. Ne tu hlídací hračku pro děti, ale hloubkový typ kostního implantátu.“

„Aha,“ řekl Nick.

Oz zavrtěl hlavou. „Ten jed, který to vylučuje, nás nezabije, pane Bottome. Jen jsme výrazně malátnější, než se vrátíme do tábora pro protilátku.“

„Aha,“ řekl znovu Nick. Pak se zeptal: „Té noci, kdy došlo k vraždě, jste večírek opustil spolu s Delroyem Niggerem Brownem. Proč?“

Oz se zakašláním vyfoukl dým – ale mohl to být i smích. „Delroy mě zásoboval LSD, dete… pane Bottome. Strážci nám ho taky prodávají, ale účtují si k ceně padesát procent navíc. Když jsem mohl, kupoval jsem od Delroye Browna. Žije ve starém viktoriánském domě na kopci západně od mezistátní silnice.“

Nick se poškrábal po tvářích a uvědomil si, že se ráno zapomněl oholit. Ozův důvod měl své opodstatnění, ale přesto bylo záhadou, že Keigi Nakamura v posledních dnech svého života dělal rozhovor s Brownem a Ozem. Pokud ovšem Brown Keigiho k Ozovi nedovedl. Asi na tom nezáleželo.

„Nikdy jsem nechápal, proč vám, židovským uprchlíkům, americká vláda nedovolila integrovat se mezi ostatní lidi,“ řekl Nick. „Chci říct, že tu teď je asi dvacet pět milionů Mexičanů a tahle skupina lidí rozhodně nedisponuje vzděláním a zkušenostmi vás, bývalých Izraelců.“

„Aha,“ reagoval Danny Oz. „Jste příliš laskav, pane Bottome. Ale vláda nás prostě nemohla pustit na svobodu a nechat nás žít s členy rodin tady v Americe. Určitě si pamatujete, že nás bylo víc než tři sta tisíc pozůstalých Izraelců, kteří jsme sem přišli. A vzhledem k vašemu hospodářství a strategii Oživení nezaměstnanosti, která je teď v třiadvacátém roce své existence…“

„Přesto…,“ začal Nick.

Ozův hlas byl najednou ostrý. Zlostný. „Vláda se bála, a bojí se dál, pohněvat si Světový kalifát, pane Bottome. Kalifát čeká na to, až nás vyhladí, a to, čemu se úsměvně říká vláda Spojených států, se děsí toho, že by je rozzlobilo. Proberte se.“

Nick zamrkal, jako by dostal facku.

„Vy jste jeden z těch, kteří předstírají, jako že Kalifát a rozdělená Evropa neexistují, že ano?“ naléhal Danny Oz. „Jeden z těch, kteří ignorují skutečnost, že islám je nejrychleji se rozšiřujícím náboženstvím v tom, co zbylo z vašich Spojených států.“

„Já nic neignoruju,“ řekl odtažitě Nick. Popravdě Kalifát a všechny problémy zahraničí ignoroval. Co to kurva mělo co dělat s ním? Dara kdysi měla jakousi nevlastní sestru, která zmizela někde v dhimmitude ve Francii nebo v Belgii nebo v některé z ostatních rozdělených zemí, kde převládl zákon šaríja, ale co to doprdele pro něj znamenalo? Dara se s tou ženskou nikdy nesetkala.

Oz se znovu zasmál. „Není zajímavé, že nás zavraždili zase šest miliónů, pane Bottome?“ Nick na něj nechápavě zíral.

„Zdá se, že to je magické číslo, že?“ pokračoval Oz. „Izrael měl v době útoku něco kolem osmi a půl milionu obyvatel, ale více než dva miliony z toho byli izraelští Arabové a nežidovští přistěhovalci. Asi milion těch arabských Izraelců zemřelo s cílovou skupinou obyvatel, ale pořád to je šest milionů Židů, kteří zemřeli buď přímo při útoku, nebo na následky ozáření krátce potom – byly to opravdu mizerné bomby, že, pane Bottome? – nebo byli zabiti okupačními arabskými vojsky. Nějakých čtyři sta tisíc Židů uhořelo v Haifě. Dvě stě padesát tisíc v Rishonu LeZionu. A tak dál. Jeruzalém samozřejmě nebyl bombardován, protože to město – nedotčené – je důvodem pro útok, jak jaderný, tak vojenský. Zbylých šest set tisíc – někteří Židé byli vzati do zajetí vojáky v protiatomových oblecích a už je nikdy nikdo neviděl, i když existují zprávy o rozsáhlém údolí na Sinaji, plném mrtvých těl. Co nikdy nepochopím, je, proč nebyla uskutečněna Samsonova alternativa.“

„Co to je?“ nevěděl Nick.

„Já jsem byl liberál, víte, pane Bottome. Velkou část svého dospělého života jsem strávil protestem proti strategii státu Izrael, účastnil jsem se mírových pochodů, psal jsem pro mír a snažil jsem se ztotožnit s tím ubohým, utlačovaným palestinským národem –mimochodem, Gaza byla víc než zdecimována osmdesátiprocentní úmrtností, když se mrak radioaktivního spadu po explozi, která vymazala Beershevu – tam to bylo jen dvě stě tisíc upálených Židů – posunul na sever a na východ. Ale každý den žasnu nad tím, že nenastoupila Samsonova alternativa, o které slýchám celý život… o té diskutované politice izraelské vlády, že v případě napadení zbraněmi hromadného ničení nebo hrozící úspěšné invaze, použije stát Izrael své vlastní nukleární zbraně a zlikviduje hlavní města všech arabských a islámských zemí v dosahu. A tenkrát bylo ‚na dosah‘ pro Izrael mnohem dál, pane Bottome, než by si kdo mohl myslet. To bylo před desítkami let, ale když tajně vyvinuly první izraelské bomby, často se citoval generál jménem Moše Dajan, který řekl: ‚Izrael musí být jako vzteklý pes, příliš nebezpečný, aby ho někdo obtěžoval.‘ Ale nakonec, jak víte, jsme nebyli. Vůbec jsme nebyli.“

„Ne,“ opakoval Nick. „Nebyli.“

Vstal.

„Doprovodím vás k bráně,“ řekl Danny Oz a zapálil si další cigaretu.

Vyšli ze stanu a zjistili, že přes hory se přihrnuly bouřkové mraky. Proti nim se rýsovala zrezivělá ocelová konstrukce šedesátimetrové Věže osudu. Za sebou měli raftingovou dráhu, které se říkalo Kaňon katastrof a která byla skoro celá rozebraná na stavební materiál. Z některého stanu nebo brlohu nebo opuštěné dráhy se znovu ozval ten židovsky znějící zpěv nebo nářek zármutku.

Kousek od brány Danny Oz řekl: „Prosím, pozdravujte ode mě svou manželku Daru, pane Bottome.“

Nick se otočil. „Cože?“

„Aha, o tom jsem se před šesti lety nezmínil. Nádherná žena. Pozdravujte ji ode mě co nejsrdečněji.“

V mžiku měl Nick v ruce devítimilimetrový glock, jeho ústí těsně přitisknuté ke spánku Dannyho Oze, kterého Nick zatlačil k ocelové podpěře a předloktím mu surově tlačil na krk. „O čem to doprdele mluvíte? Kde jste se s ní setkal? Jak?“

Pistole naprosto zaměstnávala pozornost starého básníka, ale Nick v jeho očích viděl něco jako dychtivost. Ten člověk chtěl, aby Nick natáhl spoušť. To bylo pro Nicka dobře.

„Já… potkal jsem ji… já… nemůžu mluvit… s vaším… loktem…“

Nick trochu odlehčil ústí glocku. Kroužek oceli poranil pergamenově křehkou pleť na čele umírajícího muže.

„Mluvte,“ naléhal Nick.

„Setkal jsem se paní Bottomovou ten den, kdy jsem dělal rozhovor s Keigim Nakamurou,“ říkal Oz. „Byla tady asi hodinu a já jsem se představil a…“

„Moje žena tady byla s Keigim Nakamurou?“ Nick zatlačil palcem úderník zpátky.

„Ne, ne… alespoň si to nemyslím. Ona a nějaký muž zůstali vzadu mezi ostatními, ale kousek stranou, a sledovali ten rozhovor, který probíhal naprosto veřejně, rozumíte, takže všichni ti čumilové by byli v záběru.“

„Kdo byl ten muž s ní?“

„Nemám představu.“

„Jak vypadal?“

„Malý, podsaditý, začínající střední věk, skoro plešatý. Měl obnošený starý kufřík a knírek a staromódní brýle. Takové bez obrouček.“

Nick věděl, kdo to je – Harvey Cohen, náměstek okresního státního návladního, pro kterého Dara pracovala jako výkonná asistentka. Ale proč byli kurvafix tihle dva v Šesti vlajkách nad Židy ten den, kdy natáčel Keigi Nakamura rozhovor s Ozem?

„Viděl jste, že by ta žena, o které jste si myslel, že je moje manželka, jak mluví s Keigim nebo s jeho lidmi?“

„Ne,“ řekl Oz.

„Co vám řekla, když jste se představil?“

„Jen to, že ten rozhovor byl zajímavý, že je na říjen pěkné počasí... běžný hovor. Ale když mi řekla, že se jmenuje Dara Foxová-Bottomová, stočil se hovor na Sen noci svatojánské. Ona řekla, že její manžel je detektivem denverského policejního oddělení.“

„Proč jste se nezmínil před těmi zkurvenými šesti lety, když jsem vás vyslýchal, že jste se s ní setkal?“ naléhal Nick a tlačil ústí revolveru ještě těsněji na Ozovo krvácející čelo.

„Nepřipadalo mi to tenkrát důležité,“ vydechl Oz, který měl ještě pořád potíže s dýcháním, jakkoli Nick skoro úplně přestal předloktím tlačit na jeho krk. „Byla s vámi ta ženská policistka, když jste mě vyslýchal… chci říct, že mezi vaší ženou a tím malým plešatým pánem, se kterým tu během pracovního dne byla, nebylo nic špatného, ale protože jsem byl podezřelým v případu vraždy Keigiho Nakamury, myslel jsem si, že bude lepší se o tom nezmiňovat.“

„A proč o tom mluvíte teď?“ chtěl vědět Nick. Měl prst na spoušti, ne na pojistce.

„Protože jste dneska mluvil… o Bottomově snu,“ řekl Oz. „Zastřelte mě, jestli to chcete udělat, pane Bottome. Ale jestli ne, pusťte mě.“

O dvě minuty později to Nick udělal. Na nic dalšího už nepřijde. Začínalo pršet, když se Nick obrátil zády k umírajícímu Židovi a všem ostatním umírajícím Židům a vyšel z tábora.

Venku na parkovišti vedle Nickova auta čekal Hideki Sato. Nick šéfa ochranky ignoroval, nastoupil do auta, zabouchl dveře a zmáčkl startér.

Nic. Na ukazateli naskočilo, že baterie jsou vybité. Auto bylo neodvolatelně nefunkční, i když baterie mu dnes měly ještě pár mil posloužit.

„Do hajzlu,“ vykřikl Nick Bottom. „Do hajzlu, do hajzlu!“

Vyletěl z auta a odjistil revolver. Sato ustoupil za svoje auto.

Nick vypálil pětkrát přes kapotu do baterií a vysloužilého motoru, šest ran šlo skrz přední sklo a další čtyři do předních pneumatik a znovu do kapoty. „Nasrat! Nasrat! Nasrat!“

Znovu a znovu tiskl spoušť, ale úderník bil do prázdné komory.

Čtyři strážní vyběhli ze vstupní brány se spuštěným hledím a namířenými automaty. Sato zvedl svůj odznak a mávl, aby se vrátili. Nick obrátil glock proti Satoovi, ale západka byla na svém místě a zásobník byl prázdný.

Sato se zadíval na Nickovo auto. Zpod kapoty se ozývalo jakési tikání dohasínajících baterií a splaskávající pneumatiky vydávaly slábnoucí sykot.

„Tohle jsem vždycky chtěl s nějakým autem udělat,“ pronesl Sato. „Máme dneska špatný den, co?“

1.08

Lidová republika Boulder

Pondělí 13. září

Nehybná řada obřích větrných turbín se rozbíhala po celé viditelné šíři Kontinentálního předělu, od Wyomingu na severu až za Pikes Peak a sto šedesát mil na jih. Opuštěné věže turbín nepřipomínaly Nickovi nic tak silně, jako zchátralý, nenatřený dřevěný plot, ve kterém se každá ztrouchnivělá plaňka tyčí skoro sto dvacet metrů vysoko ke coloradskému nebi. Plaňkový plot nebo – možná – klec.

Když vyrůstal, díval se Nick rád na vysoké vrcholky a jejich sněhem ozdobenou linii, ale během posledních let se odnaučil dívat se na západ. Někteří vědci odhadovali, že „zezelenání“ národního energetického systému větrnými elektrárnami pozabíjelo více než čtyři miliardy migrujících a v noci létajících ptáků ročně. Nick si vždycky představoval velké kupy ptačích pozůstatků kolem těchto oprýskaných a rezivějících turbín… v době, kdy ještě fungovaly.

Turbíny nikdy ne vygenerovaly tolik energie, aby se zaplatila jejich údržba a provoz, a viditelná síť energetických drátů položená přes sněhová pole a skalnatý povrch vysokých štítů Nickovi připomínala křečové žíly na nohou umírajícího starce. Bývalá Evropská unie většinu svých nehospodárných větrných elektráren opustila v okamžiku, kdy Spojené státy vedené svou novou vizionářskou administrativou lily peníze do „zelených“ technologií. Lidová republika Boulder teď kupovala energii z jednoho z normalizovaných výrobních reaktorů (na chlazený vysokoteplotní plyn) na nížině západně od Cheyenne ve Wyomingu, ale oficiální verze republiky-hlavního města byla, že se pořád spoléhá na „zelenou“ energii.

Nick by se byl do Lidové republiky dnes odpoledne na schůzku s dalším z Keigiho zpovídaných, Derekem Deanem, nevydal, kdyby měl na vybranou. Raději by se byl vrátil do své ubikace v Cherry Creeku a prožil hodiny drogového návratu povídáním s Darou 0 době prvního Ozova interview před šesti lety. Možná si nevšiml něčeho, co tehdy řekla a co by vysvětlovalo…

Neměl na vybranou.

Sato řídil a trval na tom, aby na schůzku jel. A nejenom to, Sato měl ve skrýši v zadním sedadle auta pro Nicka další dávku LSD a nehodlal ji Nickovi vydat dřív, než po tom mizerném neužitečném rozhovoru.

A tak Nick netečně seděl, se Satoem se nebavil, ohromený tím, co mu Danny Oz řekl o tom, že Dara byla přítomná jeho rozhovoru s Keigim, a zíral na přibližující se bílé ocelové mříže klece dřív pyšného Kontinentálního předělu.

„Máte svůj pas, Bottom-sane?“ zeptal se Sato.

Nick přikývl.

Sato stočil pancéřovanou hondu do prázdného diplomatického pruhu nejvíc vlevo, vytáhl dvě karty národního sociálního pojištění a jejich staré papírové pasy, které Lidová republika Boulder stále ještě vyžadovala, a za půl minuty byli mávnutím ruky v kontrolní bráně propuštěni.

Všem v Coloradu se zamlouval oboustranně laskavý, laskavě-nenávistný nebo oboustranně nenávistný vztah k tomu, co teď bylo Lidovou republikou Boulderu. Nickův otec měl na to místo svůj vlastní názor.

Podle reptání Nickova dědečka, který byl státním policistou, byly město Boulder a jeho univerzita v šedesátých letech minulého století jedním z národních center drog, sexu, outdoorových sportů a naprostého odmítání autorit (za předpokladu, že člověk měl rodiče, kteří nezapomínali platit jeho vzdělání a účty). Nickův otec rád svému synovi vykládal, že tihle utečenci z Léta lásky roku 1967 vyrostli, zestárli – pořád ještě s culíky vlasů, které už zešedivěly; Nickův otec jim říkal teploušský vocásky – a vydávali zákony.

O dvacet let dříve, než se Nick narodil, městští radní Boulderu se svými prošedivělými culíky přijali drakonické zákony ohledně růstu města, které téměř okamžitě dvakrát, pak třikrát a posléze čtyřikrát zvýšily ceny domů a vyhnaly příslušníky střední vrstvy z města pryč. Během patnácti let, podle státního policisty Bottoma, se z Boulderu stala poklidná a sama se sebou spokojená směsice culíkatých děcek ze svěřeneckého fondu a zavšivených lidí z ulice.

V osmdesátých letech se město znovu vážně zamyslelo a – s podporou prostých lidí, zaměřených proti Reaganovi a potřebě obrany – přijalo rezoluce, které vyhlásily Boulder za „bezjadernou zónu“. Výsledkem bylo, že v dalším desetiletí se v Boulderu neukázalo ani jediné letadlo a ani jediná ponorka na jaderný pohon.

V devadesátých letech, stejná městská rada – dlouhé vocásky mužů a ženské krátké sestřihy á la učitelka fyskultury prošedivěly ještě víc, ale obličeje zůstaly většinou stejné, alespoň podle Nickova otce – dumala celé měsíce, až rozhodla, že v Boulderu v Coloradu nebudou a nemohou být „domácí mazlíčci“. Kočky a psy bylo nutno svěřit do péče lidských ochránců. Změny v licenční dokumentaci samy o sobě stály majlant. Ve starých dolarech.

A také v devadesátých letech, přibližně v době, kdy byl Nick Bottom ve třetí třídě, policie, okresní návladní a ostatní úředníci tak zpackali vyšetřování vraždy šestileté holčičky JonBenet Ramseyové na Štědrý den, že skoro každý představitel města, který s případem přišel do kontaktu, přišel o místo. Nickova otce fascinovala skoro naprostá neobratnost ve vyšetřování vraždy toho dítěte. Později svému nezletilému synovi řekl, že se ukázalo, že tahleta boulderovská metropolitní oblast se skoro dvěma sty tisíci lidí určitě nebyla připravená na hlavní vysílací čas. Když pak případ o více než pětadvacet let později náhodou vyřešil nezaujatý vyšetřovatel – když už skoro všichni radní, členové rodiny a podezřelí byli po smrti – byla odpověď na tu záhadu asi stejně jasná a zřejmá, jako byla v den, kdy bylo tělo objeveno.

Nickovi bylo líto, že se jeho otec nedožil toho, aby slyšel řešení. Nick si myslel, že jeho otci by se líbila ironie toho případu.

V jednadvacátém století se městská rada Boulderu nedržela na uzdě a přidávala se k aktivitám, které neměly s tím středně malým městem nic společného: vystoupila na podporu nikaragujských marxistických povstalců, oficiálně se postavila proti válkám v Iráku a v Afghánistánu a vůbec všude, odmítla podpořit celostátní zákony, které omezovaly užívání marihuany a ostatních drog, poskytla jako politickým uprchlíkům útočiště ilegálním imigrantům z Mexika (i když ve městě nebylo jediné místo, kde by chudí imigranti mohli žít, takže po velmi zviditelněném „přijetí“ byli vždycky potichu vyhnáni za hranice města) a nakonec veřejně vyhlásila, že město Boulder nikdy nebude „kolaborovat“ s žádným republikánským prezidentem Spojených států.

Pochopitelně, že Nick věděl, že názor jeho otce na Boulder – dokonce před tím, než se prohlásil za nezávislou republiku, krátce poté, co to udělal Texas – nebyl správný. Navzdory šedivějícím culíkům (kteří už byli stejně mrtví), Boulder býval velice úspěšným vědeckým centrem. Coloradská univerzita v Boulderu se pyšnila jedinečným vědeckým oddělením a byla jednou z mála univerzit na světě, odkud studenti skutečně řídili orbitální satelity. (Což zmizelo poté, co byli Američani ve výzkumu vesmíru a satelitní technologii předstiženi Japonci, Rusy, Číňany, Indy, Saúdskou Arábií, Novým kalifátem a Brazilci.) Nádherná modernistická budova ze skla a pískovce, kterou vyprojektoval I. M. Pei pro místo nedaleko Flatirons – jediná konstrukce, kterou dovolili postavit na zelené louce – byla postavena jako sídlo Národního střediska pro atmosférický průzkum, které se podle zkratky říkalo „Naspap“.

Odhalení podvodů a naprosto chybných souborů dat v antropogenních studiích o globálním oteplování, které přiznala celá řada vědců až poté, co stovky miliard dolarů a eur v té černé díře zmizely, a následné skandály, které vedly ke zhroucení Globální obchodní sítě s karbonem, jakož i přispění onoho kolapsu ke Dni, kdy to všechno prasklo, vedlo nakonec k tomu, že rozpočet Naspapu byl o osmdesát pět procent snížen. Jejich nové sídlo v Omaze v Nebrasce bylo mnohem skromnější.

A v Boulderu byl Národní normovací úřad, který po desetiletí přitahoval do města vědce s mezinárodní pověstí. Budova Naspapu vysoko v horách, stejně jako komplex Úřadu, byla teď pronajatá Institutem Naropa a jeho Rinpočheho školou Mimotělní nadosobní moudrosti.

Táta přišel o to nejlepší, napadlo Nicka, když se k městu nedaleko úpatí hor blížili. Protože to bylo od té doby, kdy všechno exlo, ode Dne, kdy to všechno prasklo, odkdy se Lidová republika Boulder doopravdy osamostatnila.

Zátarasy a minová pole a ozbrojené hlídky a celní brány se táhly podél nejvyššího hřebene tři míle na jihovýchod od Boulderu. Když člověk sestupoval do údolí za posledním hřebenem, stávala se krása města a jeho okolí zřetelnější. Listnaté stromy ve městě začínaly měnit barvu a samotná úpatí hor pod obřími pískovcovými plotnami, které se jmenují Flatirons, byla plná hustých borovicových lesů. Vysoké vršky a zatracené větrné elektrárny zmizely, jak se člověk blížil k městu. Vzduch byl čistší a ještě čistší, než býval před sto padesáti lety.

V Boulderu nesměly jezdit automobily, ani jiná vozidla. Dokonce i policejní a hasičské vozy byly odkázány na cyklopohon. Satoovi nařídili zajet do jedné z podzemních parkovacích garáží, které se táhly dvě míle pod východozápadní osou ulice Table Mesa. Parkování bylo drahé, protože každé místo mělo konstrukci odolnou proti bombám (a dostat se k němu se dalo jen přes dvě kontrolní místa vybavená magnetickou rezonancí). Z garáže se dalo pokračovat po Boulderu pěšky, ale protože metropolitní oblast pro asi dvě stě tisíc obyvatel má skoro osmadvacet čtverečních mil, většina obyvatel se rozhodla pro městské Segwaye nebo – mnohem lacinější – bicykl, rikšu taženou člověkem nebo rikšu taženou cyklistou nebo pro šlapací tříkolku. (Vždycky, když Nick navštívil Lidovou republiku Boulder, připomněl si, jak by si jeho tatík vychutnal ironii města, které nesneslo představu psů a koček degradovaných na „domácí mazlíčky“, a přitom jeho dopravní systém byl založený na lidských tahounech, většinou imigrantech, kteří přebývali v městských kasárnách a poháněli rikši.)

Sato a Nick se rozhodli pro dvoj sedadlovou rikšu, kterou táhli dva Malajci na kolech.

Cesta byla dlouhá asi tři míle a Nick se pokoušel odpočívat, když se rikša kodrcala po Table Mesa na Broadway, tou pak na Baseline a z Baseline na západ asi půl míle k parku Chautauqua.

Chautauqua v Boulderu existovala od roku 1898. Vycházela z původní Chautauquy v západním New Yorku a částečně z rychle se rozvíjejícího hnutí Chautauqua v devadesátých letech devatenáctého století a byla v Boulderu založena Texasany, kteří chtěli místo s chatkami, jídelnou a stodolou pro lekce a hudební představení, kde by se dalo schovat před texaským žhavým létem. Když Mark Twain přišel špatnými investicemi do tiskařských strojů o majetek a znovu se rozhodl pro přednáškové turné, než mu bude šedesát, odehrávalo se po celé zemi většinou na takových místech. Mnoho z nich byla jen stanová městečka, ale několik takových, jako bylo to v Boulderu, se mohlo pochlubit kamennými rezidencemi a velkými budovami pro vzdělávací, náboženské a kulturní přednášky a kurzy.

Zdejší Chautauqua se usadila na travnatém převisu nad Boulderem, za ní byl pruh zeleně a síť turistických stezek. Nick sem jako malý přijel se svými rodiči, aby některé z nich prošli. Obyvatelé Boulderu sem pořád rádi chodili, i když občasné útoky snajprů a oživená populace horských lvů poněkud počet turistů snížily.

Ještě dál napravo, za Canyon Road, na okraji rezidenční čtvrti, se tyčil minaret mešity Masjid Ahl al-Hadeeth. Zákaz postavit v Boulderu konstrukci vyšší než pět poschodí byl víc než šedesát let starý, ale městská rada to omezení kvůli mešitě obešla a její minaret byl třikrát vyšší než bylo podle zákona povolené. Místní muslimové a Nový kalifát projevili své uznání velkými finančními příspěvky městu a požadavkem, aby Boulder nechal soudně vystěhovat všechny Židy, kteří se v současnosti v hranicích města pohybovali. Městská rada vzala ten požadavek v úvahu (a Nick sledoval online blog Boulderem s kamerou, ve kterém komentáře uváděly, že tak jako tak žije v Boulderu málo Židů, takže uspokojením muslimského požadavku se tak moc neztratí). Boulder už předtím všem boulderským muslimům udělil výjimku –jejich populace teď činila patnáct procent obyvatelstva a město se dalším imigrantům nebránilo – že pokud budou obviněni ze zločinu, nebudou podléhat coloradským zákonům, ale zákonu šaríja.

Sato přerušil Nickovy úvahy: „To je dobře, že diplomatický status našeho poradce nám umožňuje ponechat si zbraně.“

Nick zabručel.

„Vy jste si asi nevzal rezervní zásobník, že ne, Bottom-sane?“ řekl Sato jemně.

„Táta mě naučil, že když patnáct nestačí, dalších patnáct nebo třicet už nepomůže,“ odsekl Nick stručně.

Sato přikývl. „Jistě. Ale ono není snadné zabít auto z General Motors. No, ale vy byste neměl svoji zbraň tady v Boulderu potřebovat. Je to nejpokojnější město v Coloradu, je to tak?“

„Jedno z nich,“ upřesnil Nick. Když nebereme v úvahu nárůst počtu zabití kvůli cti a zdí, které se zřítily na gaye a lesbičky.

Mimo občasných rikšů a tříkolek byly ulice plné lidí ve spandexové výstroji a s velkými přilbami na hlavě, jedoucích na bicyklech, které stály milion nových babek nebo i víc. Všude byli také rekreační běžci, někteří taky ve spandexu, ale jiní skoro nazí a ještě jiní úplně nazí.

„Zdá se, že Lidová republika je velmi zdravé místo,“ poznamenal Sato. „Ne laciné, ale zdravé.“

„To ano,“ souhlasil Nick. „Slyšel jste někdy výraz ‚Narcis těla‘? V Lidové republice je spousta a spousta Narcisů těla.“

Sato si odfrkl, což mohl být smích. „Narcisové těla“ opakoval. „Ne, tohle jsem dosud neslyšel, ale myslím, že i tak je to příhodné.“

Řekreační běžci rikšu míjeli zleva i zprava, pěsti a hubená předloktí rytmicky komíhala, nepříčetné oči měli upřené na nějaký vzdálený, ale dosažitelný cíl fyzické nesmrtelnosti.

Když se objevily svahy hory Flagstaff, „motory“ rikši odbočily vlevo do prostoru Chautauquy a jejích širokých trávníků a porostů stromů. Výš na kopci, nad jídelnou Umění a řemesel, bylo vidět velkou posluchárnu a další budovy.

Když Sato zaplatil rikšům, Nick se ho zeptal: „Co víte o tomhle místě? Nemyslím Chautauqu, ale Institut Naropa, který si to tu většinou pronajímá?“

Velký šéf ochranky pokrčil rameny. „Jenom to, co mi poví telefon, Bottom-sane. Univerzitu založil v roce devatenáct set sedmdesát čtyři s tibetským lámou Chogyamem Trungpou Rinpočhem. Jméno Naropa pochází z jedenáctého století, od buddhistického mudrce z Indie. Univerzita byla oficiálně akreditovaná na konci osmdesátých let, ale na rozdíl od většiny náboženských univerzit ve vaší zemi se nedistancovala od své vyšší buddhistické organizace –Shambhala International, myslím.“

„Vy jste buddhista, Sato?“ zeptal se Nick.

Sato se na něj upřeně zadíval, až Nicka začalo unavovat dívat se na svůj obraz v Satoových slunečních brýlích. Velký muž nakonec řekl: „Tudy se jde k administrativní budově, řekl bych. Musíme si pospíšit, nebo přijdeme na naši schůzku s panem Deanem pozdě.“

„Na naši schůzku?“ udivilo Nicka.

„Mám zájem slyšet, co nám ten gentleman řekne,“ poučil ho Sato. „Jako hlavní vyšetřovatel ovšem samozřejmě kladete všechny otázky vy, Bottom-sane.“

„Trhni si,“ ulevil si Nick. Ale odpustil si slovo matkomrde.

Přidali do kroku.

Nick slýchával, že velká dřevěná posluchárna Chautauquy, přesto, že to byla jen nadměrná stodola, si vysloužila – za skoro půl druhého století – chválu vystupujících umělců za vynikající akustiku. Když tady Nick byl se svými rodiči, aby si poslechli takové zázraky dvacátého století, jako byl Bobby McFerrin, zdejší lidé konečně spravili střechu – předcházející generace měly možnost dívat se nahoru na měsíc a hvězdy prasklinami a dírami po chybějících šindelech – ale přesto bylo pořád ještě možné vidět stromy a oblohu mezerami ve stařičkých dřevěných stěnách. Teď Naropa přestavěla zdi, takže už nebylo vidět nic.

Pódium auditoria zůstalo, ale zbytek prostoru byl pozměněn pro účely využití v zimě, stará dřevěná sklápěcí sedadla byla pryč a na podlahu dali spoustu nízkých plošin, aby ji vyrovnali. Na každé takové plošině byl tucet pohodlných lůžek a každé z nich bylo dokola obložené drahými přístroji na měření tepu, krevního tlaku, EEG a nejrůznějších vrcholů a sinusového vlnění spánku. Muži a ženy –někdy bylo těžké je rozlišit, jak měli stejně vyholené hlavy – v šafránově žlutých hávech monitorovali monitory. Nick odhadoval, že v prostoru je přinejmenším tisíc lůžek.

Nick okamžitě poznal, k čemu to slouží – je to nekonečně čistší verze LSD doupěte Mickeyho Grossvena: místo, kde feťáci, kteří chtěli zůstat dlouho v rauši, museli mít někoho, kdo bude hlídat je a jejich majetek a zajistí, aby nezůstali mimo tak dlouho, že jejich svalstvo atrofuje nebo se zhroutí jejich zažívací ústrojí, když budou dostávat jen nitrožilní výživu. A tam, kde Mickey měl poměr obsluhy a spáčů asi tak jeden ku třem stovkám, tam Institut Naropa určitě měl přinejmenším jednoho „pečovatele“ pro každé tělo v rauši.

Jejich doprovod je právě opustil, takže Nick měl čas říci Satoovi: „Zrovna tady Naropa během posledních deseti let vydělala skutečný majlant. Někdo ve správní radě Naropy rozhodl, že buddhistický cíl ‚být přítomen v okamžiku‘ zahrnuje oživení toho okamžiku… všech okamžiků. Studenti zde, v Naspapu i v budově bývalého Úřadu norem – myslím, že takových studentů, co přišli do Boulderu a Naropy, je asi patnáct tisíc – dělají to, čemu říkají ‚vnitřní práce‘.“

„Založená na Vajrayanově učení o nalézání a užívání vnitřních ezoterických energií,“ zašeptal Sato.

„Jo, čehokoli,“ přikývl Nick. „Maximalizuje se podle SQ.“

„SQ, Bottom-sane?“

„Kvocientu sraček.“

„Aha, takhle.“

„Institut Naropa se plete i do vašeho japonského čajového obřadu, záležitostí kolem falešného křesťanského labyrintu, ikebany, léčivých krystalů, mimotělní zkušenosti, druidských rituálů a obřadů Wiccy… to je pro vás čarodějnictví, Sato-sane.“

„Ikebana a čajový obřad jsou hodnotné formy meditace,“ řekl obrovitý bodyguard tiše. „Ne ovšem v rukou těchhle šarlatánů.“

Jeden z šafránově oblečených mediků přešel po rampě k místu, kde Nick a Sato čekali u dveří. Ten muž vypadal jako Američan, ale měl oholenou hlavu všech zdejších učitelů a studentů. Složil dlaně k sobě, mírně se uklonil a řekl: „Namaste.“

Protože z nich nikdo nebyl z Indie, Nick odpověděl běžným „Máte se?“

Mnich nebo učitel nebo medik či co vlastně byl, nepůsobil dojmem, že se ho to dotklo, ale stejně tak se nepředstavil. „Jste tu, abyste se setkali s panem Deanem?“

„Jsme,“ stroze potvrdil Nick a vytáhl černou jmenovku. „Je ještě vzhůru?“

„Ach ano,“ odpověděl mnich. „Už před více než třemi hodinami se probudil z Dřívější skutečnosti. Pan Dean už absolvoval svá cvičení, s chutí pojedl a strávil hodinu s jedním z našich transpersonálních poradců, se kterým prošel svou nejnovější zkušenost s Dřívější skutečností.“

„Takže kde je?“ zeptal se Nick.

„Vzadu za budovou, v zahradě rozjímání,“ pronesl mnich. „Budete si přát, abych vás doprovodil?“

„Ne, my ho najdeme sami,“ odmítl Nick. „Budu jednoduše hledat holohlavého maníka v oranžovém hábitu.“

„Namaste,“ loučil se mnich s úklonou, obě dlaně opět spojené.

„Později, ty převtělená duše,“ řekl Nick.

Nick a Sato si rekapitulovali poznámky, jak vycházeli ven do zahrady. V Denveru, než odešli ze Šesti vlajek, trochu pršelo, během jízdy do Lidové republiky přestalo, ale teď se nové šedé mraky kupily nízko na ostrými vrcholky pískovcových Flatirons. Den byl přesto příjemně teplý. Nick si svlékl sportovní sako a přehodil si ho přes ramena.

Derek Dean byl během posledních dní království Googlu mladým milionářským synkem. Žil ve světě vysoko nad zmatkem světa po Dni, kdy to všechno prasklo, kam se každý jiný pachtil dostat. Dean strávil většinu svého dospělého života v newyorských luxusních bytech, v plážových domech v Malibu, v pancéřovaných limuzínách a soukromých letadlech, zatímco jeho osobní bodyguardi zajišťovali, aby ho nikdo neobtěžoval. Když investicí své společnosti do nejnovějších technologií vyčerpal peníze, jeho mnohačetné investice a konexe z něj udělaly muže ještě bohatšího.

Pak, před sedmi lety, když mu bylo čtyřicet pět, Dean objevil náboženství. Jak dalece mohl Nick a ostatní denverští policisté soudit, Derek Dean neměl žádné vazby na Keigiho Nakamuru nebo jeho otce před natočením rozhovoru den před Keigiho vraždou. Ale Dean byl jediným studentem Totálního ponoření v Naropě, kterého si Keigi zvolil pro interview před kamerou. V té době byl studentem teprve rok, ale podle rozhovoru s Deanem, který si Nick připomenul o předcházející noci, byl tenhle člověk naprosto věřící.

Člověk musel opravdu onomu Totálnímu ponoření věřit, aby v Naropě platil za duševní terapii. LSD bylo levné – návrat do minulosti stál dolar za každou minutu – ale lidé z Naropy trvali na užívání účinnějších a posvěcených verzí LSD, kterému říkali stotra.

Nick věděl, že taková věc jako účinnější LSD neexistuje. LSD je prostě LSD. Vždycky a všude. Nedá se zmírnit a přitom působit, ani se nedá vylepšit. Je tím, čím je.

Ale tam, kde se na ulici platí patnáct dolarů za patnáct minut, tam v Naropě stojí stejné množství LSD tři sta sedmdesát pět dolarů.

A tak byl Derek Dean v rauši osmnáct hodin denně, minutu po pětadvaceti dolarech. Kromě toho platil stovky tisíc dolarů za lékařské sledování, za speciální dietu a za „spirituální poradenství“.

A to všechno ve starých dolarech.

„I stamilionový majetek rychle zmizí při takovém hledání osvícení,“ řekl Sato tiše, když přicházeli k zahradě. Byl to labyrint mezi živými ploty, ale keře byly jen málo přes metr vysoké, takže nebezpečí, že by se v bludišti ztratili, bylo velmi malé.

„A náš přítel se teprve sedm let snaží prožít svůj celý minulý život,“ poznamenal Nick. „Má před sebou ještě třicet osm let pod vlivem LSD v Naropě, než se dostane tam, kde začal ten rok předtím, než ho Keigi zpovídal.“

„Bude se pak v rauši vracet k letům, která v rauši strávil?“ zeptal se Sato.

Nick se na něj rychle podíval, ale výraz ve tváři šéfa ochranky byl stejně vážný a neměnný jako vždycky. „To je dobrá otázka,“ řekl Nick. „Zeptáme se ho na to?“

„Ne,“ odmítl Sato. „Vy byste to nejspíš vyjádřil tak, Bottom-sane, že ani jednoho z nás kurva ani v nejmenší nezajímá, jaká by byla odpověď.“

Nick se nechtěně zasmál a vešli do labyrintu.

Změna, kterou Derek Dean prošel, byla šokující. Nick toho muže viděl zcela nedávno, když si znovu v rauši připomněl ten výslech, ale šest let Totálního ponoření si vzalo svou daň. Derek byl před šesti lety trochu podsaditý, ale velmi energický, hbitý a zdravý: takový ten typ tenisty z venkovského klubu, který může s místním profesionálem uhrát obstojný výsledek. Teď byl Dean o dobrých dvacet kilo lehčí. Kdysi pevný a růžový obličej, skoro vždycky ozdobený sebejistým úsměvem nejvyššího šéfa, jak ho Nick poznal během prvního výslechu, byl teď vyčerpaný a bez výrazu, kromě prázdného, zmateného pohledu, který si Nick spojoval s dětským Downovým syndromem. Deanovy paže, které se ztrácely ve volném oranžově žlutém hábitu, byly kostnaté hůlky, s ochablými pozůstatky svalstva, které plandalo kolem kostí. Kdysi pevné ruce byly teď stařeckým prodloužením třesoucích se a zkřivených paliček místo prstů. Snad nejvíc Nicka odpuzovaly Deanovy nehty, které byly téměř osm centimetrů dlouhé, zkroucené a špinavě nažloutlé.

Dean seděl na nízké lavičce mezi keři a štěrkovou cestičkou, utrápené oči pevně upnuté na zadní východ z auditoria.

Nick se posadil na protější lavičku a představil se. Satoa nepředstavil, ani nenabídl ruku na pozdrav.

„Už je skoro načase, abych se vrátil zpátky… do… pod… zpátky,“ mumlal Derek Dean křehkou napodobeninou hlasu. „Skoro načase.“

„Pamatujete si na mně, pane Deane?“ naléhavě se zeptal Nick a zvýšil hlas, aby upoutal mužovu pozornost.

Nesoustředěný pohled se svezl po Nickově tváři. „Ano. Detektiv Bottom… řekli mi… detektiv Bottom mě přijde znovu navštívit. Ale už je skoro načase jít, víte… vrátit se… víte.“

„Nezdržím vás,“ ujistil ho Nick a netrápil bývalého ředitele opravováním jeho chyby v oslovení. Když si bude Dean myslet, že Nick je pořád policista, mohlo by to rozhovor usnadnit, takže to tak nechal. Nick se spokojil s tím, že ho Dean poznal podle jména.

Před šesti lety byl Dean přívrženec hnutí s vyholenou hlavou, ale Nick si pamatoval na jeho fotografie, když byl manažerem, se spoustou krátkých plavých vlasů. Jeho pleť tehdy byla opálená a zdravá. Teď měl Derek oholenou hlavu bílou jako břicho ryby a posetou malými rankami.

„Pamatujete se na náš dřívější rozhovor, pane Deane?“ zeptal se Nick a odolával pokušení lusknout prsty, aby upoutal mužovu pozornost.

Průzračné, ale dychtivé oči se odtrhly od dveří posluchárny a pokusily se zaostřit na Nicka. „Ano, před několika týdny… ano, detektive. O tom japonském chlapci, který právě zemřel. Ano. Ale víte, od té doby, paní Howeová řekla, že můžu pracovat na fresce o Alamu během přestávky. Věděl jste, že u Alama zemřel Davy Crockett?“

Sato vydal tázavé zamumlání.

Nick se zeptal: „Paní Howeová je vaše učitelka, Dereku?“

Dean se rozzářil. Během posledních šesti let přišel o několik zubů, i přes horentní sumy, které tady v Naropě platil za neustálou lékařskou péči i za péči o chrup. „Ano, paní Howeová je moje učitelka.“

„Ve které třídě teď jste, Dereku?

„Jsem ve třetí třídě. Teprve třetí třídu začínám. A paní Howeová řekla, že Calvert a Juan a Judy a já můžeme pracovat na fresce o Alamu během přestávky v malířském ateliéru. Máme dost tužek.“

„Můžete si vzpomenout, na co jsem se vás ptal ohledně vraždy Keigiho Nakamury, Dereku? Vzpomínáte si na otázky, které jsem vám posledně položil?“

Dean se na chvíli zamračil a na chvíli to vypadalo, že má pláč na krajíčku. „To už je mnoho týdnů, co jste tu byl, detektive Bottome. A já jsem toho měl od té doby tolik na práci.“

„To chápu,“ řekl Nick.

„Když se rozhodnete zbavit se své karmy, musíte navštívit každý okamžik, který se v ní objevil,“ řekl Dean silnějším, starším hlasem. „Totální ponoření je jediná možná cesta, jak dosáhnout plného uvědomění cestou duševní transformace, detektive. Můj duchovní poradce mi pomáhá začlenit všechno znovu a proniknout do podstaty věcí.“

Vypadalo to, jako by ten člověk byl studentem a něco bezmyšlenkovitě přeříkával cizím jazykem.

„Pane Deane, zabil jste Keigiho Nakamuru?“ položil přímou otázku Nick.

„Cože… zabil… lidskou bytost?“ zděsil se Dean a přejel kostnatými prsty rozpraskané rty a propadlé tváře. „Udělal jsem to, detektive? Víte to? Pomohlo by nám, kdyby to jeden z nás věděl najisto. Udělal jsem to?“

„Proč jste byl na večírku u Keigiho Nakamury tu noc, kdy došlo k vraždě, Dereku?“

„Byl jsem tam? Byl jsem tam skutečně, detektive? Víte, skutečnost je relativní pojem. Davy Crockett a Jim Bowie jsou možná mrtví… nebo jsou možná dál naživu někde v paralelní sféře.“

„Proč jste byl na party Keigiho Nakamury tu noc, kdy ho zabili, Dereku? Nespěchejte s odpovědí.“

Derek se teatrálně zamračil a podepřel si bradu prstem, aby naznačil, jak usilovně přemýšlí. Po minutě se narovnal a znovu se usmál tím dětinským zubatým úsměvem. „Pozvali mě! Sel jsem tam, protože mě pozvali! A můj učitel mi řekl, že tam můžu jít a šel se mnou.“

„Vaše učitelka paní Howeová?“ chtěl vědět Nick.

Dean příliš dlouho vrtěl hlavou, jako opilec nebo zlobivé dítě. „Ne, ne, můj učitel tady v institutu. Santarakšita Padmasambhava. Říkáme mu Art. Art založil Yogachara-Madhyamiku a byl Velkým duchem a Velkým požehnáním pro institut.“

„Je Art ještě tady? Myslím v Institutu Naropa.“

Dean se znepokojeně rozhlédl. Jeho toužebný pohled se vrátil k zadnímu vchodu do posluchárny. „Je Santarakšita Padmasambhava ještě pořád tady v institutu? Ano, ovšem že je.“

Nick se ohlédl po Satoovi, který si psal poznámku do telefonu.

„Šantarakšita Padmasambhava před několika lety umřel,“ pokračoval šťastně Dean, „ale je tady pořád. Ano. Dnes odpoledne, během přestávky, mě paní Howeová nechá pracovat na fresce o Alamu s Judy a s Calvertem a… a… a zapomněl jsem s kým ještě. Je mi to líto. Snažím se vzpomenout, opravdu se snažím, ale zapomínám.“

Bývalý manažer Googlu se rozplakal. Z nosu mu kapalo na čistě vyholený horní ret.

„S Juanem,“ napověděl mu Nick. „Paní Howeová řekla, že můžete kreslit s Judy a Calvertem a Juanem.“

Dean se rozzářil a hřbetem ruky si utřel nudli. „Děkuju, detektive Bottome.“ Dvaapadesátiletý muž se zahihňal. „Bottom je legrační jméno. Říkali vám někdy ve škole blboune, detektive?“

„Jen jednou,“ odpověděl Nick. Přešel k protější lavičce, sedl si vedle Deana a popadl ho pevně za ramena. Bylo to, jako by sevřel holé křehké kosti. Tušil, že kdyby sevřel ještě pevněji, uslyšel by praskání. „Pane Deane, zabil jste Keigiho Nakamuru, nebo víte, kdo to udělal?“

Dean zvedl pravou ruku a pohladil Nickovo holé zápěstí. „Miluju vás, detektive Bottome.“

Nick zalitoval, že si nevzal náhradní zásobník pro svou devítku, přikývl a řekl: „Já vás taky miluju, Dereku. Zabil jste Keigiho Nakamuru, nebo víte, kdo to udělal?“

„Ne, detektive. To nevím. Ale budu to vědět!“

„Kdy?“

Dean si olízl rty a odpočítal na prstech. „Je mi teď sedm… skoro sedm a půl. To znamená, že mám před sebou jenom… spoustu let… než dojdu do doby, kdy se mnou Keigi jeden den mluvil a druhý den umřel. Je mi to líto, detektive.“ Znovu se rozplakal.

„Ježíšikriste,“ vydechl Nick.

„Velký učitel,“ řekl Dean, rozzářil se, ale tentokrát si neotřel slzy, ani nos „Ale nedokáže nás vést po správné cestě k satori tak rychle a bezpečně jako… řekněme… Bodhidharma.“ Otočil se, aby se podíval na Satoa. Šéf ochranky ještě pořád používal jehlu a poznamenával si do telefonu. „Vy jste Keigiho přítel Takahiši Saitoh, že? Pamatuji si vás z toho dne, kdy jsme nahrávali rozhovor.“

Sato zafuněl.

Dean najednou vyskočil na nohy. Ve výrazu jeho obličeje prozářila slzy nefalšovaná radost. Ze zadních dveří posluchárny vyšli dva mniši a mířili k labyrintu a Dereku Deanovi.

Nick a Sato se také zvedli. Nick se zeptal: „Potřebujeme v tom ještě pokračovat?“

Sato zavrtěl hlavou.

Dívali se, jak ti dva mniši popadli Dereka Deana každý za jeden loket a vedli ho zpátky do auditoria, k čekajícímu lůžku a nitrožilní kapačce. Dean se jednou otočil, aby jim zamával na rozloučenou a mával celým předloktím s dlaní obrácenou proti nim, tak, jak by mávalo sedmileté dítě.

Nick a Sato sešli dolů z kopce a kolem jídelny k místu, kde čekaly rikši a tříkolky, kde jejich majitelé čekali v dřepu nebo rozvalení na trávě. Na pozemcích Chautauquy Green svítilo slunce na skupinky oranžových hábitů a holé lebky v nejvážnějším rozhovoru nebo tiché meditaci.

„Sežeňte nám dvousedadlovou rikšu,“ řekl Nick. „Něco si jen ověřím v administrativní budově a budu za vteřinku zpátky.“

Nick se rozběhl do kopce pod jilmy, ale místo aby šel rovnou do administrativní budovy, znovu vešel do posluchárny a klusal dolů po schodech a cestou prohlížel lehátka. Mniši se právě chystali zavést Dereku Deanovi nitrožilně LSD, když se Nick sklonil mezi ně a kostlivce v oranžovém.

„Pane,“ řekl tiše vysoký mnich, „nesmíte se vměšovat…“

„Kušuj,“ okřikl ho Nick. Oběma rukama popadl Dereka Deana za předek oranžového hábitu a zvedl ho k sobě, až měli obličeje jen kousek od sebe. Nick ucítil pach smrti z úst a kůže staršího muže.

„Slyšíte mě, Deane?“ Zatřásl jím. Zacvakání nebylo imaginární; to zacvakaly zuby v ústech Dereka Deana. „Slyšíte mě?“

Bývalý ředitel přikývl. Jeho oči byly doširoka otevřené.

„Setkal jste se s mou ženou – Darou – když s vámi Keigi natáčel rozhovor, nebo později, třeba na tom večírku?“

„Ženou…,“ opakoval Dean.

„Soustřeď se, ty nanicovatej parchante,“ Jeden z mnichů chtěl zasáhnout, ale Nick ho setřásl, jako by byl dítě. „Viděl jste někdy tuhle ženu?“

Nick držel svůj telefon s Dařinou fotografií, která vyplňovala celý displej.

„Ne, myslím, že ne.“ Byl to šepot.

„Řekni to najisto,“ sykl Nick a přidržel mu fotografii blíž. „Jestli zjistím, že mi lžeš, přísahám při Ježíši Kristu, že se vrátím a zabiju tě!“

Derek Dean zpozorněl a zaostřil na fotografii.

„Ne, detektive, tu ženu jsem nikdy neviděl. Ale docela rád bych si s ní zašoustal, kdybych ji viděl… ale neviděl jsem ji. Myslím, že ne.“

„Musím protestovat,“ vypískl jeden ze zevlujících mnichů. „Zavoláme ochranku. Budeme…“

„Jdi do prdele,“ usadil ho Nick. Pustil Deana na tenké prostěradlo lehátka, zastrčil telefon do kapsy a vyšel z posluchárny.

Netrvalo déle než minutu, aby z docela přitažlivé mladé ženy s oholenou hlavou na recepci administrativní budovy dostal informaci o bývalém učiteli Dereka Deana. Evidentně ji ještě nevarovali, že Nick právě vyhrožoval zabitím jednomu z jejich platících studentů Totálního ponoření. Potvrdila, že ano, Šantarakšita Padmasambhava byl jeden z vynikajících učitelů tady v Institutu Naropa. Bylo mu čtyřiaosmdesát, když přijal pana Dereka Deana jako žadatele o cestu k Totálnímu ponoření, a před třemi lety milovaný Sensei Šantarakšita Padmasambhava opustil svou smrtelnou schránku. Jeho popel byl rozptýlen z vrcholku hory Flagstaff, která se tyčí nad pozemky institutu.

Nick té mladé ženě s pěkně tvarovanou lebkou a zdravou opálenou pletí poděkoval a - z důvodu, který sám sobě nedokázal vysvětlit – ji požádal o její telefonní číslo. Odměnila ho širokým, bílým, upřímným úsměvem, složila dlaně k sobě a řekla: „Namaste.“

Čekali s hovorem, dokud nevystoupili z rikši, a čekali, dokud Satoovo auto nevyjelo z Boulderu, od kontrolních stanovišť, nepřejelo přes hřeben hor a dokud Lidovou republiku už nebylo vidět ve zpětném zrcátku.

„Takže, Sato-sane,“ začal Nick, „dočkali jsme se právě pořádné porce čisté, nefiltrované, přehnaně zahrané sviňárny v historii absolutně sviňáckých odpovědí, nebo je podezřelý, pan Derek Dean, naprosto a dokonale vyjebanej, než aby dál zůstal v našem seznamu podezřelých?“

„Jestli není už teď hodně šílený, Bottom-sane,“ odpověděl přemítavě Sato, „urěitě bude, až postoupí… jak tomu tady říkáte… do šesté třídy.“

Nick zamručel. Neřekl šéfovi ochranky o svém posledním krátkém řízení s Deanem zpátky na lehátku v posluchárně.

„Vždycky zůstává otázka motivu,“ pokračoval Sato. „Vypadá to, že pan Dean žádný neměl.“

„Nikdo z těch, koho máme na seznamu podezřelých, nevypadá, že měl motiv,“ odporoval Nick, usadil se pohodlněji na sedadle a zavřel oči. Bolest hlavy mu vystřelovala s každým úderem srdce důrazněji.

„Někdo motiv měl,“ pronesl ostře Sato. „Ale u pana Deana ho nenacházím. Naše vlastní vyšetřování nepotvrdilo žádné vztahy mezi Deanem a Keigim nebo panem Nakamurou.“

„Dean byl poměrně důležitým firemním zvířetem v posledních dnech vlády korporací,“ řekl Nick, aniž otevřel oči. „Profesní konkurence? Obchodní žárlivost? Google si nadělal spoustu nepřátel, než se rozpadl a vyklidil pole.“

„Ne,“ odporoval Sato. „Nemáme žádný důkaz o nějakých vztazích – ať už nepřátelských nebo jiných – mezi panem Deanem, když byl úředníkem společnosti, a některým ze zájmů pana Nakamury. I kdyby existoval nějaký druh nepřátelství mezi společnostmi, jen velmi nepravděpodobně by se to dostalo na úroveň pana Deana. Byl sice figurkou na šachovnici, a to v plném smyslu toho slova, ale velmi, velmi malou figurkou.“

„Třeba se mu jen Keigi znelíbil, když ho zpovídal,“ navrhl Nick. Satoova obrněná honda měla dobré pérování, ale každý hrbol na opotřebované, děravé a neudržované dálnici mu do mozku vysílal ostré jehličky bolesti.

„Znelíbil se mu na první pohled tak, aby ho zabil?“ zapochyboval Sato.

Nick pokrčil rameny. „Stává se to. Sám ten pocit znám. Ale v tomhle případě to možná Derek Dean udělal jednoduše ze stejných důvodů, z jakých to dělají drogové partičky – aby měl něco silného, skoro vrcholného a orgasmického, na čem by se vznášel během té zasrané terapie Totálního ponoření.“

„Ujíždět na něčem takovém čtyřicet čtyři let nebo kolik… kvůli šesti hodinám rauše…,“ začal Sato.

„Jedenáct let navíc,“ navázal Nick. „Tráví osmnáct hodin denně pod drogou, šest je při sobě… více méně. Takže, když půjde ve skutečném čase chronologicky stejným tempem, jako dosud, potrvá to padesát pět let, než se dostane zpátky k vraždě. Bude mu devadesát sedm let.“

Sato zamručel. „Pak je jen malá vyhlídka, že z toho bude nějaké vyvrcholení, jestli to pan Dean až do toho věku dotáhne. Ale Bottom-sane, uvažme možnost, že pan Dean se k té vraždě vrací každý den a že všechno to divadýlko s tím jeho ‚paní Howeová nás nechá dělat fresku o Alamu‘ nás má jen svést z cesty. Ten program Totálního ponoření v Naropě by pak posloužil jako dokonalé alibi pro vraha, který se musí skrývat před světem.“

„Dobrá úvaha,“ zhodnotil Nick. „Ale i když je Derek možná schopen předvést idiocii předávkovaného feťáka, nemůže zahrát fyzickou sešlost. Je to chodící mrtvola.“ Otevřel oči a přežil bolest, kterou vyvolalo světlo, i když byl vděčný nízko letícím mrakům, že ztlumily plný zásah sluncem.

„Jedem rovnou do Coors Field?“ chtěl vědět Sato. Znělo to dychtivě.

„Dneska odpoledne?“ zazoufal si Nick. „Ani náhodou. Odvezte mě domů, prosím. Máte přece dávky LSD pro moji přípravu před dalším rozhovorem, ne?“

„V aktovce,“ uklidnil ho Sato. „Ale je ještě relativně brzo. Mohli bychom…“

„Ne, na Coors Field potřebujeme lepší osvětlení, než je tohle. Zítra má být jasno. Počkáme do zítřejšího odpoledne, až bude sklon slunce nejpříhodnější.“

„Proč potřebujeme lepší světlo, Bottom-sane?“

„Na hřišti není během dne žádné umělé osvětlení,“ vysvětlil Nick..

„No a?“

„Světlo by mělo být co nejvíc ve váš prospěch,“ řekl Nick. „Protože budete muset být mým asistujícím střelcem.“

„Já? Přece vazební vězení poskytuje profesionální odstřelovače.“

„Představitelům zákona a právníkům, kteří tam jdou se soudním příkazem, ano,“ objasnil Nick. „Vy a já tam nemáme co dělat o nic víc, než rodinní příslušníci.“

„Určitě oficiální status úřadu poradce…,“ začal Sato.

„Mi umožní vzít si s sebou svého asistenta snajpra,“ dokončil Nick. „To jste vy. Jak dobře zacházíte s puškou?“

Sato neodpověděl.

„Dobrá, to vlastně vůbec nevadí,“ uklidnil ho Nick. „O co jde, Bottom-sane?“

„V Coors Field je asi třicet tisíc násilníků, zlodějů, lupičů a vrahů,“ řekl Nick. „Jestli jen půl tuctu z nich po mně najednou vystartuje – nebo když mě zatáhnou za nosník nebo do některého z jejich doupat a z dohledu – nestačíte je zastavit včas. Ten střelec-asistent je tam opravdu proto, aby vytáhl napadeného návštěvníka z bryndy dřív, než se ti parchanti zločinci začnou dost dobře bavit.“

„Aha, tak proto,“ pochopil Sato. Nezdál se být těmi novinkami moc postrašený nebo vyvedený z míry.

Satoův telefon jim sdělil přes reproduktory v autě, že na mimoúrovňové křižovatce Pecos Street s dálnicí 36 vybuchla velká, amatérsky vyrobená bomba a že všechna dopřávaje odkloněná na jih na objížďku po Federal Boulevard. Nick zahlédl kouř a prach, který se před nimi zvedal, tak jako stoupal z exploze v Myší díře před několika dny – několika lety.

Dara, která si četla v posteli, zavřela knihu a řekla: „Nicku, jak pokračuje vyšetřování?“

Zavřel svůj motoristický časopis, ale nechal prst na místě, kde byl. „V kruzích, kotě. Nic z toho nedává smysl.“

„No, je to ještě v plenkách, jak říkají Britové.“

„To jo.“

Čekal, že se vrátí ke své četbě – Thomas Hardy – ale nechala knihu zavřenou a podívala se na něj. „V tom vyšetřování není pro tebe žádné nebezpečí, že ne, Nicku?“

Překvapeně se jí podíval rovnou do očí a řekl: „Vůbec žádné. Proč by mělo být?“

„Je to politická věc, Nicku. Nesnáším, když je v něčem politika, tím spíš, že jde o syna slavného japonského průmyslníka, nebo co on k čertu je.“

„Nakamurovi lidé spolupracují,“ uklidnil ji Nick. „Jaké nebezpečí by v tom mohlo pro policejního důstojníka být?“

Dara obrátí oči vzhůru. „Čert tě vem, vždycky v tom je nějaké nebezpečí. Nechovej se ke mně, jako bych právě spadla z višně nebo se provdala za úplného nováčka-pochůzkáře a nevěděla, jak věc stojí a leží.“

Nick zavrtí hlavou a zasměje se. „To sloveso se mi líbí.“

„Které sloveso?“

„Ležet. Stejně jako položit, lehnout si.“

Zdrogovaný Nick je překvapený. Copak se tuhle noc budou milovat? Do tohoto okamžiku se nikdy předtím nevracel – měl potíže už s tím, kde ten třicetiminutový rauš začít – a neměl vůbec zdání, jestli tu noc nějaký sex byl. Jen nejasně si pamatoval ten rozhovor.

Teď je řada na Daře, aby vrtěla hlavou. Není ani pobavená, ani bezstarostná. „Že tě nepošlou zpátky do Santa Fé, že ne?“

Poraněné břišní svaly tehdejšího Nicka Bottoma sebou při té otázce zaškubají a sevřou se, stejně jako vnitřnosti současného Nicka ztuhnou strachem.

„Ne,“ řekne vážně a znovu se jí podívá do očí. „To opravdu nehrozí, Daro.“

„Říkals, že tam dole může být nějaký podezřelý nebo možný svědek…“

„Nikdo tak důležitý, aby kapitán Sheers nebo velení riskovali ztrátu jednoho nebo obou svých hlavních vyšetřovatelů,“ přeruší ji Nick. „Nové Mexiko je nebezpečnějším územím, než bylo před třemi lety, kdy… než před třemi lety. Zatelefonujeme do šerifovy kanceláře v Santa Fé a dozvíme se od něj nebo od ní, co potřebujeme.“

Dara se tváří pochybovačně. Odloží Thomase Hardyho na noční stolek.

„Přísahám, kotě,“ řekne Nick. „Do Santa Fé se nevrátím. To bych dřív odstoupil.“

„Dobrá,“ řekne Dara a poprvé se usměje. „Protože to bych tě, myslím, dřív zastřelila.“

Nick zahodí svůj časopis stranou a obejme ji.

O patnáct minu později, když se Nick probral z rauše, podivil se, jak vůbec mohl zapomenout, že se ten večer milovali.

Nebylo ještě ani deset večer, když se Nick probral. Vůbec nehodlal promarnit ampulky, které od Satoa dostal, na to, aby se vracel k Brownovi nebo k rozhovoru s nějakým jiným podezřelým. Plánoval, že dalších šest nebo osm hodin věnuje retrospektivě všech rozhovorů, které si vybaví a které vedl s Darou o tom, co pro náměstka okresního státního návladního Cohena dělá, a že se bude pídit po nějaké stopě k tomu, proč možná byli u Šesti vlajek nad Židy v den, kdy tam Keigi Nakamura dělal rozhovor s Dannym Ozem.

Nick věděl, že své vyšetřování – své současné, skutečné vyšetřování – nemůže omezit na výlety do minulosti pomocí LSD. Bude si muset jít promluvit s bývalým nadřízeným Dary a Cohena, okresním státním zástupcem Manniem Ortegou, a možná požádat svou bývalou parťačku K. T. Lincolnovou o pomoc při získání přístupu ke spisům.

Při pomyšlení, že se znovu setká s K. T. – a bude ji muset požádat o pomoc – Nicka něco uvnitř zabolelo.

A taky si uvědomil, že se bude muset zbavit Satoa, aby si mohl s Ortegou, K. T. a dalšími popovídat. Musí se dozvědět víc o té autonehodě, při které zemřela jeho žena. Musí se dozvědět víc o tom, co ona a ten tlustý, plešatějící Harvey Cohen před tou nehodou dělali.

Zacvrlikal telefon.

Aniž by se představil, Hideki Sato se zeptal: „Co si myslíte o výletu do Santa Fé, Bottom-sane? Zítra po Coors Field nebo později v týdnu?“

Nick chvíli počkal, než se mu vnitřnosti uklidnily, a pak odpověděl: „Kdykoli bude letadlo nebo helikoptéra pana Nakamury k dispozici.“

„Letadlo?“ nechápal Sato. „Helikoptéra? Nemáme ani letadlo, ani helikoptéru.“ Herikoptéru.

„Kurva,“ řekl Nick. Strach se v něm zvedl jako nebezpečný příliv a ruce a nohy měl najednou zesláblé. „Viděl jsem vás takovou odlétat ze střechy mého domu, vzpomínáte si? Tou tichou, neviditelnou šeptající vážkou Sasayaki-tonbo či jak tomu říkáte. A Keigi si vzal jeden chopper z firmy svého otce na cestu tam před šesti lety.“

„Obloha mezi Santa Fé a městem tady nebyla před šesti lety tak nebezpečná,“ odporoval Sato. „Pan Nakamura nezadal pro tuhle cestu žádné letadlo. Pojistitelé společnosti by to nedovolili.“

„Tak jak se tam asi doprdele dostaneme?“ zařval Nick. Vlastně nechtěl zařvat.

„Dvěma auty. Pancéřovanými a vyzbrojenými. Se čtyřmi lidmi ze speciální ochranky.“

„Trhni si,“ odsekl Nick.

„Naplánuju ten výlet na středu,“ stačil říct Sato.

Nick ukončil hovor, protože se nemohl spolehnout, že mu neselže hlas. Ruce se mu moc třásly na to, aby si připravil ampuli LSD nebo se soustředil na klíčový okamžik.

Rychle došel k příborníku, nalil si tři prsty laciné skotské a dvěma hlty ji vypil.

Když třes v prstech trochu polevil, Nick si připravil půlhodinový trip. Vrátí se na chvíli do oblíbené doby s Darou, aby si trochu vyčistil hlavu, než se pustí do pátrání v době mezi Keigiho a její smrtí.

2.02

Disneyho koncertní sál v Centru divadelních umění

Pátek 17. září

Všichni si dělali strachy do kalhot. Všichni kromě Billyho Coynea, tak to bylo. A Val už se dávno rozhodl, že Billy Velké Cé je stejně zběsilý jako krysa z kanálu.

Val měl to starosvětské rčení – „zběsilej jako krysa z kanálu“ – od svého táty, který jednou Valovi řekl, že to má od svého tatíka.

A Billy Coyne zběsilý jako krysa z kanálu byl.

Coyne dál rozdával rozkazy celý ten poslední týden, ale většinu své skutečné konverzace věnoval umělé inteligenci Vladimíra Putina na svém tričku. A tyhle rozhovory byly většinou v ruštině.

Těch sedm kluků strávilo týden plněním Coyneových příkazů a tím, že všechno v dešťovém kanálu připravovali. Strávili půldruhého dne ve tmě a řezali zrezavělou starou armaturu železné mříže zevnitř, ale jen na několika místech, aby se dostali k ocelovým panelům, které zakrývaly kanalizační otvor. Zachovali většinu vnitřní mříže nedotčenou, aby zabránila pronásledovatelům vlézt za nimi a pronásledovat je. Další den strávili provrtáváním svařeného spoje dvou ocelových panelů, které zakrývaly vstup do dešťové stoky.

Všechno záviselo na informacích od Billyho Coynea – patrně spíš od jeho matky – pokud šlo o přesné místo, kde poradce ze své limuzíny vystoupí. Vstupní otvor do kanálu byl na severní straně Druhé ulice, na jižní straně koncertního sálu Walta Disneye. Když se ve čtvrtek v noci odvážili vykouknout po mnoha hodinách tichého řezání a vrtání a dalšího řezání, dívali se na protější stranu ulice s podivnou budovou koncertní síně. Coyne tvrdil, že ulice budou pro veškerou ostatní dopravu uzavřené a že opancéřované auto poradce Omury přijede z jihu po Grand Avenue, odbočí doprava za krátkým blokem Druhé ulice a zastaví hned za rohem. Fotografové, lidi od televize a novin budou zřejmě v kordonu stát mezi Druhou a podobně úzkou ulicí, která se jmenuje Generála Tadeusze Kosciuszka, takže všechny objektivy budou namířené na sever ke koncertnímu sálu a schodišti, po kterém budou Omura, starosta a jejich ochranka a doprovod vystupovat ke vchodu do haly.

Jejich parta bude mít jen asi dvě nebo tři vteřiny na to, aby vyrazila z kanálu a začala pálit.

Ale budou mít možnost dívat se skrz zavařené ocelové panely. Když zaměstnanci města před lety dveře zavařovali, nechali úzké horizontální škvíry u dna, aby stačily pro běžné množství srážek tady na Druhé ulici. Mezery byly příliš malé na to, aby se jimi dalo střílet, ale kluci jimi budou moct šmírovat, dokud neuvidí Omuru vystupovat z jeho limuzíny.

V časných ranních hodinách, kdy Sully hlídkoval na Druhé, aby jim dal vědět, až tam nebudou hlídky, si znovu nacvičovali, jak rozrazí dveře a shluknou se na malém prostoru, aby mohli vypálit ze svých zbraní. Auto, ze kterého Omura vystoupí na tuhle severní stranu, zastaví necelých šest metrů od nich. Všichni budou mít na hlavě lyžařské masky, úplně jako opravdoví teroristi. Coyne pro všechny nakoupil palestinské šátky keffiyeh, ale Val si rozhodně myslel, že to už je moc. Moc mazané.

Až všichni vystřelí, budou podle plánu utíkat jako o život. Zatáčka v kanálu asi šest metrů za vchodem jim poskytne kryt, i když je Coyne varoval, aby nestáli těsně u zdí. Střely se budou odrážet mnohem dál. Vnitřní rošt zadrží ochranku, aby vlezla za nimi a pronásledovala je, a všechny ostatní nedaleké poklopy od průlezů a dešťových přepadů jsou pevně zavařené. Policajti nebudou vědět, kterým směrem je mají pronásledovat.

První výstup z kanalizace je dále než míli na východ od místa, odkud chtěli střílet, ale Coyneho plán byl utíkat skoro míli na sever a pak na západ stále se zatáčejícím bludištěm a pak vylézt nedaleko nemocnice Cigna. I tam přeřezali a navrtali výstupní dveře z kanálu. Za nemocnicí byl hned vedle bouřkového kanálu kontejner na nebezpečný biomateriál – Coyne opatrně nařízl řetěz zámku, aby to nebylo vidět – a tam zahodí všechny zbraně. Během střelby budou mít rukavice.

Hadži z tržiště pod otevřeným nebem neměl žádné záznamy o prodeji.

„Budeme všichni doma koukat na CNN dřív, než si policajti a japonská ochranka vytáhnou palec ze zadku,“ řekl Coyne.

„Co když někoho z nás poraněj nebo zabijou?“ vyzvídal Val. „Pak bude jen otázkou času, než poliši a FBI vyčuchají jména ostatních z party.“

Coyne se na něj vztekle zamračil. „Nikoho nezabijou ani nezraněj, ty mudak.“

Valův telefon mu později ozřejmil, že to rusky znamená asi „ty sráči“.

Chtivý obličej Vladimira Putina se taky na Vala zamračil, ale vypadalo to, že mluví s Coynem. „Eto trus, javljajet sa slabým zvenom v čepoške, malenkij Koin. Vy dolžny ubiť jevo.“

Val si tohle nemusel překládat. Pochopil zhruba smysl a poznal, že tričko s Putinem by přivítalo, kdyby byl mrtvý.

Coyne to přešel a položil Valovi paži kolem ramen a naznačil ostatním, aby přišli blíž, až z toho bylo pořádné skupinové objetí. „Nikdo nebude zraněnej ani mrtvej, Vale, kámo, chlape,“ řekl Coyne přesvědčivě. „Bude to prdel. Na tomhle si budeme ujíždět celej zbytek života.“

„Jestli se ten zbytek života nebude počítat na minuty,“ zamumlal Val.

Coyne se zasmál a uhodil Vala do ramene. „Kdo se bojí, sere v síni. To chceš bejt jako ty vostatní chodící mrtvoly tady na světě?“

„Ne,“ řekl po krátkém zamyšlení Val. „To nechci.“

Val prožil týden bádáním nad tím, co dělat. Nebyl ani idiot – jako se čím dál tím víc zdáli být Dinjin, Toohey, Cruncher, Sully, Monk a Gene D. – ani zběsilý jako krysa z kanálu, čímž si byl jistý u Billyho Coynea. Střílet na japonského federálního poradce v těchhle dnech se rovnalo (a možná bylo ještě vážnější) zabití prezidenta Spojených států. FBI a domobrana by se okamžitě daly do vyšetřování a Val nepochyboval o tom, že těch devět lidí z ochranky má své vlastní vyšetřovací zdroje po celé zemi.

I tvrďáci z Arijského bratrstva a americké Al-Káidy určitě přemýšlí o něčem jistějším než o pokusu zastřelit japonského poradce.

Val poznal, že za jistotou, kterou Coyne vytrubuje, něco je – ať je to pitomost nebo ne – a tři dny šmejdil po internetu s telefonem v ruce, až to našel na stránce s bulletinem spolupracovníků poradce: paní Galina Křešinská – dříve paní Galina Coyneová, podle archivu bulletinu z doby před šesti lety – vychvalovaná výkonná asistentka odpovědná za spolupráci mezi odborem pro dopravu města Los Angeles a úřadem federálního poradce Daičiho Omury během posledních devíti let, se rozhodla odejít do předčasného důchodu, aby se mohla vrátit do Moskvy ke své početné rodině. Pátek sedmnáctého září bude jejím posledním pracovním dnem a v sobotu osmnáctého měla v plánu odletět do Moskvy. Paní Křešinská s sebou odveze i svého šestnáctiletého syna. Plány ohledně návratu do U. S. jsou neurčité. „Chci se jen znovu shledat se svou rodinou,“ uvedla paní Křešinská pro reportéra bulletinu, „a pak, samozřejmě, se vrátíme, tak, aby můj syn mohl splnit svou odvodní povinnost.“

Val se skoro rozchechtal, když to četl. Billy Coyne je zběsilý jako krysa z kanálu, to jo, ale není zběsilý až do té míry sebezničení, jak si Val dříve myslel. Mamuška a její chlapeček Billy se zpátky z Ruska nevrátí.

Billyho máma se určitě pokusila vykoupit svému druhému synovi výjimku z odvodu stejně, jako ji koupila staršímu Bradovi, ale tentokrát to evidentně nezabralo. Coyne už se Valovi mockrát pochlubil, že Brad je už v Rusku a rychle tam stoupá na žebříčku mafie. Ani Coyne, ani jeho matka určitě neplánovali, že se Billy nechá odvést do armády Spojených států jenom proto, aby zemřel ve válce za Indii nebo Japonsko v balíkovské Číně.

Takže pašák Coyne má už hotovou, matičkou připravenou cestičku, kudy ráno po sebevražedném útoku jeho party na poradce Omuru pláchne. Val dokonce dumal o tom, jestli se Coyne vůbec v pátek večer při tom kamikadze pokusu ukáže.

Napadlo ho, že asi ano. Takový odvaz, jako je poslat sedm svých compadres na skoro jistou smrt – nebo přinejmenším do čekajícího zajetí – musí připadat kryse, jako je Billy Velké Cé, který se té akce zúčastní a pak se z toho beze stopy podezření vyvlíkne (Rusko nemá se Spojenými státy žádnou dohodu o vydání stíhaných osob) obzvlášť přitažlivé. Coyne je sociopat a navíc feťák a Vala napadlo, že pro Billyho Velkého Cé musí být představa lesku účastníka střílení během Omurovy vraždy – zřejmě jako podnět pro ještě větší a lepší eskapády v matičce Rusi – nutkavá.

Takže Coyne tam nejspíš v pátek v noci bude, pomyslel si Val. Ale budu tam já?

Čtyři dny z týdne, které zbývaly do toho okamžiku, kterému pro sebe říkal Páteční noční masakr, ho zaměstnávala hlavní otázka. Ale budu tam já?

Tohle byla pro něj zásadní otázka, v trochu odlišné formě, už několik měsíců. Val Bottom… nebo Val Fox, jak si raději vybral pro svou upadající, chaotickou střední školu v Los Angeles… byl v takové depresi, že uvažoval o sebevraždě.

Být či nebýt, to je ta otázka.

Až na to, že nějaký mrtvý literát jménem Harold Bloom, kterého si Val sám vyhledal v důsledku svého zájmu o Hamleta, řekl, že monolog „Být či nebýt…“ vůbec není o sebevraždě. Tahle skutečnost by byla určitě velmi překvapující pro pana Herrendeta, jejich mladého učitele angličtiny, který o Hamletovi učil, ale zřejmě ho nikdy nečetl.

Až doposud byly Valový myšlenky na sebezničení dost vágní, protože všechny prostředky, které měl k dispozici – skok z výšky, oběšení, krádež dostatečného množství prášků, krádež auta nebo motorky a náraz do sloupu nadjezdu v devadesátce za hodinu – ho tak odrazovaly, že jeho vědomí ustupovalo od jakéhokoli plánování, které by taková řešení obsahovalo, a uchylovalo se do melancholie.

Ale teď má devítimilimetrovou berettu.

Coyne mu zbraň dal v pondělí, když si pro sebe na půlnočním trhu koupil Izhmash. Je to moderní automatická zbraň na šipky, které šklebící se hadži říkal čistič synagog, a Coyne z ní měl radost, i když v případě, že by ho s ní chytili, znamenalo by to bez okolků minimálně osm let natvrdo na stadionu Dodgers.

Té noci si Val stáhl a vytiskl detailní příručku Jak milovat a starat se o svou devítimilimetrovou berettu a nakoupil správný olej, našel správný druh čisticí utěrky a tyčinek na čištění a trávil svůj volný čas čištěním, kontrolou a poznáváním poloautomatu. Vyndal zásobník, zkontroloval, že v komoře nezbyl žádný náboj a přiložil si hlaveň k čelu.

Jiná rada z internetu (tentokrát si ji nestáhl), s titulem Sebevražda je tvoje nezadatelné právo: Jak to udělat, Vala poučila, že ani kulka tak velkého kalibru, jako je devět milimetrů, někdy nezaručuje, že pevnou kost lebky prorazí. I to nejmenší odchýlení, psalo se v naučném článku, může sebevražedný výstřel změnit v poukázku na život slintající trosky na přístrojích.

Jediná jistota, pokračoval online rádce, je opřít ústí pistole o měkké patro vzadu v ústech. Tak je zaručené, že kulka skončí v mozku a ukončí veškeré trápení a pochybnosti.

Val to vyzkoušel, ale těžká pachuť oleje a velikost hranaté hlavně devítimilimetrové pistole, která mu naplnila ústa, mu zvedala žaludek, až začal zvracet. A taky mu to přišlo hrozně ponižující.

Má jinou možnost?

Samozřejmě, vyprovokovat policajta ke střelbě. Staěilo by v pátek večer vylézt z jímky před dav dementních dětí a vypálit pár salv kvůli partě.

Ale zajistí to rychlou a relativně bezbolestnou smrt? Možná, ale ne určitě.

Když mu bylo osm nebo devět, viděl Val se svým tátou, který měl rád staré kovbojky, jeden film z minulého století s názvem Velké přepadení v Northfieldu. V tom filmu se skutečně úlisný Jesse James a jeho bratr Frank, spolu s bandou dalších psanců, včetně Colea Youngera a jeho bratra, pokusili přepadnout „malou banku“ v Northfieldu v Minnesotě. Naprosto jasně si Northfield nepřál, aby jeho banku někdo vyloupil, protože – alespoň v tom filmu – každý muž, kluk a pes v tom malém městečku popadl pušku nebo revolver a rozstřílel zločince na kousky.

Cole Younger, který už byl pětkrát postřelený v Northfieldu, byl ještě několikrát znovu zasažený v přestřelce v bažině, a to do paže, hrudi a hlavy. Přežil, aby byl zajat, souzen a poslán do minnesotské státní káznice, ale během procesu utrpěl jedenáct dalších vážných zásahů.

Val si pamatoval, že celková suma, uloupená z northfieldské banky, byla dvacet šest dolarů sedmdesát.

Pochopitelně, že to byly staré dolary a měly možná větší hodnotu, ale i tak…

Val si zkusil představit, že ho ochránci poradce Omury zasáhnou osmkrát, devětkrát, jedenáctkrát… a on bude pořád žít. Když člověka postřelí, musí to bolet jako hrom. Cole Youngera hodili dozadu do vozu spolu s jeho ještě vážněji zraněnými kámoši, a on, i když skoro vykrvácel ze svých jedenácti průstřelů, vtipkoval se svými vězniteli. A když dorazili do města Madelia, Cole se zvedl, smekl svůj špinavý a zakrvácený klobouk a uklonil se několika dámám, které šly zrovna kolem.

Aby zjistil něco o tomhle zpropadeném světě a historii, to byl důvod, proč Val rád četl.

Ale dokáže být stejně zatraceně statečný jako Cole Younger s jedenácti dírami po kulkách v těle? O tom Val pochyboval. Chtěl se rozbrečet jako holka, když ho Leonard zavedl k zubaři bez licence v přízemním bytě činžovního domu nedaleko Echo Park. Jak by se vypořádal s kouskem olova, který letí rychleji než zvuk, až by to do něj napálil a roztrhal mu vnitřnosti i tepny? Jaké jiné možnosti má?

Mohl by Coynea a ostatní vyřídit, než by na Omuru vystřelili. Udělalo by to z něj v očích města hrdinu? Dali by mu poradce a starosta milost? Uspořádali by pro něj přehlídku?

Ale zabít všech sedm ostatních hošanů z gangu tak, aby ho ani jednou nepostřehli oni, Valovi připadalo jako velké riziko, i kdyby se odhodlal udělat to. Udělal by jako prvního Coynea, ale všechna ta poďobaná paka z party teď mají zbraň. Val se snažil představit, že by ho zasáhl mrak šipek z Billyho Izhmashe. Ty věci jsou šest centimetrů dlouhé a mají bodec. Ježíši. Ta představa Valovi znovu zvedla žaludek.

A navíc, Val nechtěl dostat milost. A už vůbec nechtěl být hrdinou. To by radši podnikl tu věc s měkkým patrem, než být centrem pozornosti na přehlídce.

Co vlastně tedy chce?

Radši umřít, než žít dál v tomhle zasraným městě a světě… asi. Patrně.

Jediná věc, která Vala lákala víc, než umřít hned teď, bylo dostat se nějak do Denveru a zastřelit fotra. Ten parchant ho odložil, když Valovi umřela máma – odložil ho a zapomněl na něj, to Val věděl s jistotou – a skoro nic nemůže být sladší, než vidět tvář Nicka Bottoma v těch několika málo vteřinách, než Val natáhne kohoutek své beretty.

A pak ve čtvrtek – zrovna, když si Val byl jistý, že jeho jedinou možností je střelit se později v noci rovnou do hlavy a doufat, že jeho hlava není tak silná, aby kulku odchýlila – ten starý dobrák Leonard všechno změnil, když mu řekl o té cestě truckem do Denveru, kterou pro ně dědův starý bohatý hispánský kámoš zařídil.

Skoro se rovnou rozbrečel, ale byl rád, že se ovládl. Leonard by nikdy neporozuměl, že to byly slzy vděčnosti nejen za to, že nemusí tu noc umřít, ale že bude mít možnost setkat se se svým tátou a zabít ho.

Coyne pojede se svou mámou hned druhý den po atentátu do Ruska. Ale Val Fox má teď něco svinsky lepšího – svou vlastní půlnoční cestu s náklaďáky se zbožím pro černý trh.

Ale co s tím plánem na zabití Omury? Teď by se na to Val mohl klidně vybodnout a na spicha v pátek večer nejít, držet se Coynemu z očí, dokud by nemuseli vyrazit bez něj.

Nebo by se mohl jen tak dívat – na tom by se dalo ujíždět celé roky, bez ohledu na to, jak by to dopadlo – a vůbec by nemusel sám vystřelit. Ani být zastřelený.

Val šel tu čtvrteční noc spát s úsměvem, ale až potom, co si dal předposlední dvacetiminutovou dávku LSD.

Jsou mu čtyři roky. Dneska má narozeniny a jsou mu už čtyři. Představuje si, jak budou vypadat svíčky na piškotovém dortu s čokoládovou polevou, protože už umí do čtyř počítat. Jsou mu čtyři roky a jeho máma je ještě naživu a on zatím nemusí nenávidět svého tátu a jeho táta nemusí nenávidět jeho a jeho narozeniny.

Máma a Val a Valův nejlepší kamarád Samuel, co bydlí ob dva domy dál, a Samuelova babička – jeho kamarád z nějakého důvodu žije jen se svojí babičkou – jsou spolu v kuchyni domu, kam za míň než sedm let přijdou lidé v černém, aby pili kávu a jedli dort a jiná jídla po pohřbu jeho matky. Ale ten současný Val vymaže vzpomínky na pohřeb z hlavy, jakmile podlehne okamžiku retrospektivy –pomalu, schválně, nádherně – jako by se ponořoval do vany plné horké, hodně horké vody.

Val sedí na vysoké dřevěné židličce, kterou máma koupila v obchodě s nezdobeným nábytkem a sama na ni namalovala květiny a zvířátka hned, jak vyrostl ze své batolecí židličky. I když jsou mu dneska už čtyři roky, miluje tuhle židličku, na které vidí nahoru na stůl skoro ve stejné úrovni, jako má oči táta.

Když tam teda táta je. Což dneska při jeho narozeninové večeři neplatí. Táta tu ještě není.

Před chvílí slyšel mámu říkat do telefonu: „Ale ty jsi to slíbil, Nicku. Ne, už to nemůžeme dál odkládat… Valovi se už po tak dlouhém dni chce spát a Samuel bude muset jít brzy domů. Ano, bude lepší, když to zkusíš. Dnešek závisí na tobě a já taky.“

Máma se usmívá, když se vrací ke kuchyňskému stolu, ale Val svým čtyřletým rozumem vnímá, že je jeho máma napjatá. Její úsměv je příliš široký a oči má zarudlé.

„A co kdybychom rozbalili některé dárky, než se dočkáme táty?“ říká máma.

„Ale, to je dobrý nápad!“ říká Samuelova babička. Je zvláštní pozorovat starou paní, jak tleská rukama, jako by byla malá holčička.

Val sleduje své tlusté prstíky, jak rozbalují dárky. Je tu dětská lodička od Samuela, i když jeho kamarád je stejně jako Val překvapený, co v zabaleném balíčku bylo. Dětská knížka s vyklápěcími obrázky mrakodrapů od Samuelovy babičky. Malý Val neumí většinu slov v knize přečíst, ale šestnáctiletý Val, který se dívá očima toho malého, číst umí.

„Pojďme ochutnat tvůj dort a až sfoukneš svíčky, rozbalíme dárky od mámy a táty,“ říká jeho máma.

Valovi a Samuelovi se rozevřou doširoka oči, když Samuelova babička zhasne v kuchyni světlo. V zářijovém večeru proniká staženými žaluziemi do kuchyně zvenčí dost světla, aby to nebylo úplně strašidelné, ale Val cítí, jak srdce jeho mladšího já buší vzrušením a očekáváním.

„Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví…“ Jeho máma a Samuelova babička společně zpívají. Světlo svíček je okouzlující.

Val sfoukne svíčky, s tou poslední mu máma trošku pomůže, a pak ukazuje na každou svíčku, jak je počítá. „Jedna… dvě… tři… ČTYŘI!“

Všichni tleskají. Jeho máma znovu rozsvítí a v kuchyni stojí ve svém šedém obleku a červené kravatě jeho táta.

Val napřáhne ruce a táta ho vyhodí do vzduchu. „Hodně štěstí, velký chlape,“ říká táta a podává mu velký, nešikovně zabalený balíček. Ať je uvnitř cokoli, je to měkké. „Tak do toho, rozbal to,“ pobízí ho táta.

Je to baseballová rukavice. V dětské velikosti, ale je opravdická. Val si ji natahuje na levou ruku, táta mu pomáhá, aby ji nasadil správně, a pak si chlapec schová tvář do miskovité a naolejované dlaně rukavice a čichá vůni kůže.

Jeho máma obejme tátu i Vala, tak jak táta ještě drží chlapce na svých prsou a na chvíli Vala skoro umačkají, jak každý objímá každého, ale on si tu báječně voňavou koženou rukavici drží na obličeji, protože nechápe, proč brečí jako mimino – a Samuel něco křičí a…

Val se probouzí ze své dvacetiminutové vzpomínky do zvuků sirén, helikoptér a výstřelů někde v sousedství. Ve vzduchu, který se dostává dovnitř oknem ložnice, jsou cítit odpadky.

Ty seš ale pořádná píča, řekne si v duchu. Je ti šestnáct a brečíš nad takovejma blbostma. Jsi pořádná píča.

Přesto mu přijde líto, že si nepráskl třicetiminutovou dávku.

Val se převalí na posteli a sáhne za svůj starý šatník do tajné skrýše za uvolněným táflováním.

Vytáhne odtud dvě věci a převalí se zpátky.

Kožená rukavice – tmavší a potrhaná, kožené tkanice vyměněné a tucetkrát znovu navazované a pásky roztržené. Kůže teď voní jinak, její vůně je důvěrně známá. Položí si rukavici, která je příliš malá na to, aby do ní schoval celou ruku, na obličej.

Pořádná píča, napomene se. Tohle byl jeden z důvodů, proč zamykal dveře do svého pokoje. A popravdě řečeno, pociťoval podobnou vinu, jako když si stáhl porno ze stránky pro dospělé. Ale přece jen jinou… jinou.

Položil rukavici na polštář vedle sebe.

Ta druhá věc byl starý modrý telefon. Mámin. Vzal ho a schovával od jejího pohřbu. A i když fotr občas slídil a hledal ho, nepátral dost usilovně.

Telefon byl jako telefon nepoužitelný, protože telefonní a přístupové funkce táta zrušil a společnost Verizon je odpojila krátce po její smrti. Ale zůstaly v něm i nadále nesmírně cenné věci.

Val si zastrčil do pravého ucha sluchátko a zaťukal na ovladač. Máma používala funkci hlasové paměti už tři roky před nehodou, která ji zabila, a on znal své nejoblíbenější záznamy nazpaměť. Jeden z nich, ze září před šesti lety, byl seznam možných dárků k jeho narozeninám – tehdejším desátým narozeninám. Podobné záznamy tam byly z posledních Vánoc, jen dva týdny před nehodou.

Ale nemusely to být záznamy, které se týkaly jeho samotného, aby pro něj byly nádherné. Poznámky samy o sobě mohly být o návštěvách u zubaře nebo o školních schůzkách… na tom nezáleželo. Byl to jen zvuk jejího hlasu, který ho dokázal uspat v nocích, kdy se mu nedařilo usnout. Obvykle byl ten hlas chvatný, nesoustředěný, zabraný do práce, někdy dokonce nazlobený, ale přece… zvuk hlasu jeho matky se ho kdesi hluboko uvnitř dotýkal.

V telefonu byla i textová část, samozřejmě, a dlouhé složky z posledních sedmi měsíců jejího života, ale byly pod heslem a po několika ne zrovna usilovných pokusech kód najít Val nechal ty soubory nedotčené. Třeba to byl její deník, který si psala, ale ať to bylo cokoli, jeho matka chtěla, aby to zůstalo jejím soukromím. Jestli mělo manželství jeho rodičů nějaké potíže nebo jestli to byla nějaká jiná potíž dospělých, jeho matka použila heslo, aby ty složky zůstaly uchráněné, a Val si myslel, že mu do toho nic není.

Chtěl jen slyšet její hlas.

Ty seš ale naprostá píča, Vale Bottome. Za necelej rok vyfasuješ povolávací rozkaz do armády nebo námořnictva, a ty tady…

Val ten hlas ignoroval a poslouchal její hlas s tváří a nosem zabořeným do roztrhané baseballové rukavice.

I když s vědomím zítřka a té záležitosti s Omurou, které mu jako černě oblečený duch visely nad hlavou, jemný hlas a vůně kůže mu pomáhaly vyčistit hlavu a během deseti minut ho uspaly.

Jeho poslední bdělá myšlenka byla: Zítra si musím tyhle dvě věci zabalit až na dno svýho báglu, kde je Leonard nenajde…

„TY MATKOMRDE!“

„To seš sám, Coyne,“ řekl Val. „A zmrdej sám sebe taky!“

Val se o deset minut zpozdil na jejich schůzku u vchodu do nemocnice Cigna, u bouřkové jímky. Skoro vůbec nedorazil, ale – nakonec – usoudil, že by pořád pochyboval o své odvaze, kdyby se neobjevil.

„Už jsme byli na odchodu bez tebe, sráči Bottome,“ odsekl Coyne. Vůdce měl na sobě rozepnutou koženou bundu, aby bylo vidět Putinovu zamračenou tvář s přivřenýma očima. Coyne už si nasadil balaklavu, i když ji měl vyhrnutou nahoru.

„Přinesl jsi svoji zbraň, sráči Bottome?“ zeptal se Gene D. vysokým, skoro hysterickým zahuhňáním.

Val pleskl vyššího chlapce dvěma prsty přes tvář. „Hele!“ zaječel Gene D.

Coyne se rozesmál. „Já můžu říkat tady sráči Bottomovi sráči Bottome. Nikdo jinej. Drž hubu, poďobanče.“

Gene D. se zadíval do země a ostatní kluci se až moc hlasitě rozesmáli. Znělo to hodně nucené.

„Máš baterku?“ zeptal se Coyne. Nesl si svého masivního Izhmashe veřejně už tady, za nemocničním kontejnerem na odpad. Smrákalo se, ale ještě nebyla úplně tma. Kdokoli by chtěl zajet na parkoviště, mohl ho vidět.

Val zvedl baterku.

„Tak padáme,“ řekl Coyne.

Dinjin s bouchnutím otevřel poklop kanalizace a jeden za druhým sklouzli dolů do vlhkého a temného průlezu. Coyne je vedl a procházeli asi půl míle k centru města labyrintem zákrutů a odboček, které si raději snažili zapamatovat, než značkovat. Paprsky jejich baterek tančily po plesnivých, popsaných betonových stěnách a nikdo nemluvil. Jednou v tunelech blízko vchodu do Cigny jim pod nohama zapraskaly ampulky LSD a na dlažbě tunelu – prašné a suché – se kupil toaletní papír, staré matrace a použité kondomy, kterým se kluci štítivě vyhnuli.

Vala udivilo, že se jich sešlo všech osm. Měli ti mladší jako Toohey, Cruncher, Monk a Dinjin ponětí o tom, do čeho se hrnou?

A měli ho ti starší – Sully, Gene D. nebo dokonce Coyne?

Val dumal, zda to ví on sám. Jestli ano, proč tuje?

Došli k východu u Centra divadelních umění dřív, než Val chtěl.

„Zhasněte baterky,“ sykl Coyne. „A stáhněte si masky přes obličej.“

„Ještě zbývá deset minut, než…,“ začal Sully. „Kušuj a proveď,“ usekl Coyne.

Kluci si přetáhli balaklavy. Val nesnášel ten pach a pocit vlhké vlny na obličeji. Nejdřív to vypadalo jako naprostá tma – Val neviděl vůbec nic a náhlá panika mu zaplavila vnitřnosti – ale pak se prodralo dešťovými otvory v kovových panelech světlo a jejich oči si začaly zvykat, alespoň do té míry, že rozeznali temné obrysy ostatních. Val vnímal, že vedle něj někdo stojí – Monk? – a ucítil, že se tomu druhému silně třesou paže a tělo hrůzou a nedočkavostí.

Coyne je tlačil a strkal, až byli všichni namačkáni tak blízko na armaturu roštu, jak jen to šlo. Když natáhli hlavu a krk dopředu k mříži, mohli vykouknout ven šesti tenkými škvírami. Nejmladší se střídali níž u svých dvou.

Když ven mrknul Val, napadlo ho, že se mu rozskočí srdce. Venku už byli lidé a automobily, i když nejlepší parkovací místo jen šest nebo sedm metrů od bouřkové jímky bylo pořád prázdné. Zvuky hlasů, dopravy, volání reportérů a fotografů, a všeobecný hukot davu se zdály být všude kolem nich, zaplavovaly je i přes bariéru železa a betonu. Kdykoli tu dřív byli, po všechny ty hodiny, které strávili odřezáváním částí armatury mříží a opakovaným ujišťováním, že klíč, který měl Coyne, skutečně odemkne kymácející se krycí panely, byla Druhá ulice prázdná a ten občasný dopravní hluk z Grand Avenue sem v noci doléhal jen slabě.

Teď bylo všechno tady.

Sakra, co si všichni až doteď mysleli? Val věděl, že to až dosud bylo chlapecké fantazírování – hra na piráty v jeskyni s opravdovými zbraněmi – ale tohle je doopravdy.

„Coyne,“ zašeptal Val. „Nemůžeme…“

Coyne uhodil Vala do obličeje sevřenou pěstí. Val se těžce svalil, berettu měl ještě za opaskem. Ucítil zvláštní, čtvercové ústí šipkového automatu Izhmashe, přitisknuté těsně k jeho tváři. „Doprdele kušuj, sráči,“ sykl Coyne. „Nebo kurva přísahám, že tě tady voddělám. A radši hned, než pozdějc.“

Val věděl, že zbraně na šipky nadělají málo hluku, ne víc než zašustění. Coyne může riskovat ten zvuk, aby… ne, uvědomil si Val s nepříjemným zábleskem absolutní jistoty, Coyne chce riskovat prozrazení tím, že ho teda tady hned zabije. S tím blesknutím jistoty přišlo i druhé zjištění, že Coyne vždycky plánoval, že tady dnes v noci Vala zabije. A možná, že Coyne si taky naplánoval, že všechny kluky z party zabije ještě dříve, než bude přestřelka u konce.

Val měl berettu za pasem, pod tričkem s kapuci a flanelovou košilí, a než ji mohl ve tmě nahmátnout, slyšel, jak Coyne posunul něco na automatu zpátky – nejspíš pojistku. Další zvuk, který uslyší, měl být jeho poslední…

„Je tady!“ zakřičel Monk. „Ten bourák je tady.“

„Cože?“ odpověděl šeptem Coyne. „To je moc brzo. Až za tři minuty...“ Jejich vůdce očividně sledoval čas na svých drahých hodinkách.

„Vylejzá ven!“ vykřikl Gene D. Nemělo smysl být teď potichu.

Odemkli visací zámek, řetěz spadl a šest z nich klopýtalo přes sebe, aby popadli metrové tyče, které opřeli o zeď pod kanalizačním otvorem. Těmihle krátkými kovovými tyčemi nacvičili po ránu vypáčení železných plátů a Monk a Dinjin byli venku a připravení běžet napřed a dát dveře zpátky.

„To je von!“ zavřískl Sully u jedné z tyčí. „Omura!“

„Kušuj! Kušuj!“ zašeptal Coyne, ale bylo příliš pozdě na to, aby věci zvládl. Události se rozjely po svém.

Aspoň už mu Izhmash nemířil na hlavu. Val se nadechl a začal se plížit pryč, smekal se zády napřed zpátky do temnoty dál od otvoru.

Kluci si nacvičili plynulé posunutí panelů společnými silami, ale teď bouchali a strkali se skoro nahodile, dráty proti plátům železa. Dveře skřípaly, vrzaly a pomalu se otevíraly. Do tunelu vniklo světlo pouličního osvětlení, světel aut, televizních reflektorů a blesků fotoaparátů a skoro oslepilo osm párů očí, které si zvykly na skoro naprostou tmu.

„Palte! Střílejte! Palte!“ ječel Cruncher a neobratně zápolil se západkou svého těžkého automatu .357 Magnum. „Ne, čekat, čekat, čekat!“ křičel Coyne.

Co zas vymyslel? napadlo Vala. Ať to bylo cokoli, nemohl se zdržovat pátráním po tom. Zvedl se na nohy a klopýtavě se rozeběhl do kanalizačního tunelu.

„Sráči!“ zaječel Coyne a vystřelil za ním ze svého automatu.

Zbylí kluci to pochopili jako rozkaz střílet. Zvuk šesti zbraní, které najednou vystřelily, byl hrozivě ohlušující pod rezonující cementovou a betonovou klenbou. Gene D. ještě úplně neotevřel panel na pravé straně a od železa odlétly jiskry. Ostatní kluci se postrkovali a drali se o místo, aby mohli střílet metrovou mezerou mezi částečně otevřenými pláty.

Val skočil za podpěrný sloup v zatáčejícím tunelu právě v okamžiku, kdy Coyne vystřelil a dobře padesát ostrých šipek zajiskřilo na zdi a dál se odrazilo dlouhým průchodem. Kdyby Val nezahnul právě, když měl, byl by mrtvý. Kdyby běžel dál, šipky by se do něj v plné rychlosti zabořily a byl by mrtvý.

Pak Coyne křičel spolu s ostatními a očividně střílel ven mezerou mezi panely a strkal ostatní před sebe, i když střílel. Val to zjistil, protože – i když věděl, že to je ta nejpitomější věc, jakou může udělat – musel se podívat, co se děje, a vykoukl zpoza šipkami poznamenaného rohu.

Někdo, zřejmě Omurovi ochránci, střelbu opětoval. Val viděl, jak Tooheyova oholená hlava explodovala do rudé a šedivé mlhy a hubený chlapec se zhroutil na Crunchera a na zem. Dinjin něco zakřičel a pak dostal zásah a šel k zemi jako pytel brambor. Nebylo to ono dramatické vzlétnutí zpátky, které Val viděl v milionech filmů, byl to jen smrtelný, poslední, hnusný pád, když chlapce zasáhli.

„Přestaňte střílet! Přestaňte střílet!“ křičel Coyne podivným falsetem. I když couval od vstupu do kanálu, držel automat nízko za shrbenými zády svých ječících a pálících kamarádů.

Doprdele s tím. Val se otočil a běžel tak rychle, jak jen to šlo. Teprve náraz do cementové zdi na prvním rozdvojení chodby mu připomněl, že upustil a zapomněl svou baterku. Běžel ve tmě poslepu. Musí odbočit doleva do úzkého postranního tunelu na příštím rozdvojení chodeb, ale tu odbočku nikdy v téhle tmě nenajde. Zmocňoval se ho zmatek.

Vzpamatoval se a zatřásl hlavou, ale v tom vyšlehl blesk jasnější než slunce a pak se ozval zvuk, hlasitější a strašnější, než jaký kdy Val Fox Bottom slyšel. Vlna výbuchu ho vyzvedla a hodila šest metrů zpátky hlavní chodbou. Jen částečně si uvědomoval, že má sedřenou kůži na kolenou a loktech, jak narazil a svezl se po betonu, a že má roztržené džíny i tričko.

Vyvalil se plamen a rozlil se kolem první zatáčky tunelu za ním. Val zahlédl strašidelnou siluetu vrhnout se stranou tam, kde se před několika vteřinami schovával on sám, a pak ho druhá nárazová vlna odhodila a kutálela další tři metry temnou chodbou. Najednou už bylo vidět.

Val si stáhl balaklavu a vytáhl berettu z džin. Jak běžel, chránil berettu vlněnou maskou. Srážkový kanál byl osvětlený červenou a oranžovou barvou plamenů, které neviděl. Jeho stín běžel před ním, jak utíkal o život a shýbal se pod dráty armatury, které tu a tam visely ze stropu, a poslouchal zmatek, který se pořád ozýval nějakých třicet metrů za ním.

Někdo zvenčí musel vystřelit z pancéřové pěsti nebo něčeho takového. Z něčeho takového. Po tomhle nemohl zůstat nikdo z kluků tam vzadu naživu.

Mužské výkřiky. Další výstřely. Lidé z ochranky nebo policajti nebo vojáci jsou vevnitř kanálu s ním. Jejich vykutálený nápad, že je zadrží venku, když nechají vnitřní mříž na místě, nefungoval ani půl minuty. Někdo prostě všechny ty ocelové pláty, mříž, těla kluků – všechno – vyhodil do vzduchu.

A teď jsou uvnitř.

Val zoufale utíkal a lapal po dechu tak hlasitě, až se skoro zřítil do úzké stružky, vybíhající doleva z hlavní chodby odvodňovacího kanálu. Uklouzl, zavrzaly podrážky jeho tenisek a upadl pozadu dolů.

Plameny za ním ustupovaly a tahle úzká chodba – sotva dost široká pro jeho ramena – byla temná.

Potřebuje najít úzkou, kruhovou šachtu nad sebou se železnými příčlemi, aby se dostal do vyšší stoky a k východu. Jenže v téhle temnotě to nikdy nenajde.

Další křik. Muži teď běželi kolem jeho úzké boční chodby a stříleli do tunelu před sebou. Měli samopaly.

Samozřejmě, že mají samopaly, ty vyjebanče.

To nejlepší, co mohl Val dělat, aby našel tu vertikální chodbu, bylo vyskakovat každých pár kroků a šmátrat po stropě. Pořád ještě měl masku a berettu v pravé ruce. Šance, že tu malou díru mine, byla velká, ale kdyby zpomalil, byl by ztracený.

Potíž byla v tom, že když si tuhle chodbu předem prohlédl, zjistil, že třicet metrů za vertikálním sestupem končí ve slepé uličce.

Za ním se ozvalo další volání. Kroky na betonu. Spousta běžících mužů. Hlas se ozvěnou vracel chodbou, i když Val nedokázal rozeznat, co ten člověk křičí.

Všichni jsou mrtví. Coyne, Monk, Gene D., Sully, Toohey, Cruncher, Dinjin. Všichni jsou mrtví.

Prsty levé ruky hmátly do prázdna.

Val se zastavil, smekl se, o krok ustoupil, zvedl levou ruku nahoru, odhadl, kde mohou být příčky, a poslepu vyskočil.

Levou rukou zachytil příčku, ale váha jeho těla mu málem vytrhla paži z kloubu. Upustil berettu zabalenou v masce, obojí zachytil mezi stehna, ve tmě je nešikovně svíral a natáhl ruku, aby nahmátl další příčku; znovu se snažil neupustit revolver, když třemi prsty pravé ruky sevřel příčel.

Šplhal, špičkami bot nacházel příčky a byl nahoře. Zhroutil se na suchý beton vyšší chodby, která směřovala na východ, a cítil, jak mu dech zvedá prach do obličeje.

Zakrvácený a bolavý – i když si byl celkem jistý, že ho žádná šipka nezasáhla – se zvedl na nohy a začal klopýtat chodbou, levou rukou šmátral po jižní zdi tunelu. Díky bohu vedl jen jedním směrem od vzestupného potrubí, kterým vylezl. Kdyby si musel vybrat v té naprosté tmě směr, určitě by se ztratil.

Val byl už skoro tři metry daleko v tunelu, když za sebou napravo uslyšel klouzavý, slídivý zvuk.

Krysa?

Ještě to ani nedomyslel a oči mu oslepilo přímé světlo baterky.

Policajti! Dají mu čas, aby se vzdal, nebo ho rovnou odprásknou? Jestli kluci poradce Omuru v té divoké přestřelce zasáhli, Val si může být odpovědí jistý.

Už začal zvedat ruce nad hlavu, když se zpoza kruhu oslepujícího světla ozval hlas Billyho Coynea: „Já jsem vždycky věděl, že jsi sráč, Vale.“

Neuvěřitelně absurdně bleskly Valovou vyděšenou (ale ne zmatkující) hlavou vzpomínky na staré bondovky a filmy o Bourneovi a Kurtzovi, na které se jeho fotr rád díval. „Definitivní konec zločinců,“ říkával na gauči s popcornem vedle sebe, „kecy, kecy, kecy. Vždycky začnou vysvětlovat a žvanit, místo aby prostě hrdinu odbouchli a skoncovali to.“

„Dneska ráno se sjedu, až poletím s matkou do Moskvy – první třídou, ty idiote,“ říkal Coyne a měl ještě vysoký a divný hlas, plný adrenalinu, jako by byl tam vzadu u střílení, „a zbavím se vzpomínek na to, jak ti stovka vostrejch šipek rozmašíruje tělo na cuc…“

Val vystřelil z beretty zachumlané v masce, která ji zakrývala.

Coyne řekl: „Ah,“ a upustil baterku, která spadla na kovovou stranu, takže se nerozbila. Paprsek světla se otáčel v pomalém kruhu.

Val se přikrčil doprava, jak se pokusil vyhnout proudu světla. Bylo to příliš rychle, ale světlo ho minulo a točilo se dál.

Val si klekl na koleno, vzepřel se na pravé ruce a zamířil pistoli.

Světlo baterky se zastavilo na klečícím Coyneovi, který se opíral o velký Izhmash jako o nějakou berli, aby se udržel zpříma. Coyne zíral na svou hruď, kde zrovna nad bledým čelem Vladimira Putina začala prosakovat malá červená skvrnka a zvětšovala se.

Coyne vzhlédl s překvapeným, posměšným úšklebkem. „Tys mě střelil.“ Jeho hlas zněl skoro pobaveně. Začal zápasit se svojí velkou zbraní.

Val si nemyslel, že Coyne bude mít sílu na to, aby automat zvedl a zamířil, ale nechtěl čekat a přesvědčit se, jestli má pravdu. Znovu Coynea zasáhl, tentokrát do krku.

Coyneho hlava sebou škubla dozadu, když mu výstřel roztrhl krk, a pak chlapec upadl dopředu do kruhu světla z baterky. Val si bude do smrti pamatovat, jak zacvakaly zuby, když Coyne padl na betonovou podlahu obličejem napřed, s ústy doširoka otevřenými.

Vzadu a dole se ozývaly další hlasy.

Val oddechoval, jako by uběhl sto metrů. Cítil, jak se ho zmocňuje zvláštní únava a zapochyboval, jestli vůbec dokáže jít, natož pak uběhnout tu vzdálenost, kterou potřeboval. Popadl baterku a začal se otáčet, když se z Coyneova těla ozval hlas: „Vy rasstreljali nas, vy ubljudok!“

Val se otočil a přikrčil, s berettou připravenou. Coyne ležel pořád na obličeji. Kaluž krve se dál zvětšovala.

Val se opatrně přiblížil, teniskou podebral Coyneho pravé rameno a převrátil ho.

Coyne měl oči doširoka otevřené, ale nevidoucí, a otevřená ústa s rozbitými předními zuby dokořán. Krk pod zakrvácenou čelistí byl rozervaný. Druhý zásah chlapci téměř utrhl hlavu.

Vladimír Putin se nahoru na Vala zamračil a tenké rty malých úst zavrčely: „Ty ubil nas, svoloč. Vy prokljatyje zasraný paršivo…“

Věděl, že plýtvá kulkou, ale bylo mu to jedno; Val zasáhl Vladimíra Putina přímo mezi jeho malá slídivá očka.

Umělá inteligence přestala mluvit.

Hlasy zezdola se ozvaly rovnou pod stoupačkou. Třeba ten vertikální vstup neviděli. Val se modlil, aby ho neviděli. Měl jen pár vteřin, aby se dostal za první zatáčku.

S baterkou v levé ruce a berettou v pravé se Val rozběhl. A běžel.

1.09

Denver a Coors Field

Úterý 14. září

Když byl Nick v denverském policejním útvaru, nikdy nikdo nečetl iniciály policistky K. T. Lincolnové jako mazlivé ženské „Katie“. Alespoň ne před ní. Když se navzájem oslovovali křestními jmény, ona byla vždycky „Ká Té“, s jistou zdvořilou pauzou, pokud ne otevřeně bázlivou, oddělující obě souhlásky. Šeptalo se, že nikdo, dokonce ani kapitán nebo komisař, ba dokonce ani nikdo z personálního, kde znali její doklady, nevěděl, co se za tím K. T. skrývalo. Za jejími zády ovšem vznikala spousta chybných a sexistických variant. Tak nějak muže děsila – o tom se Nick rychle přesvědčil, když pracovali společně – čím víc si byli nejistí, tím rychleji se začali bát.

Nicka Bottoma detektiv první třídy K. T. Lincolnová nikdy neděsila, ale možná to bylo proto, že se jim spolupráce dařila.

Ale teď, když uviděl její podmračenou tvář, když se blížila k boxu v malé denverské restauraci, kde na ni čekal, něco z té nejistoty a obav pocítil. Sebevědomí téhle přísně vypadající, zamračené tmavší ženy s kudrnatými vlasy a výškou skoro dva metry, která nosila na boku devítimilimetrový glock, sotva mohla onen záchvěv znepokojení zmírnit.

„Objednal jsem ti kafe,“ řekl Nick, když se usadila proti němu. Dávali si tu po noční směně na denverském ústředí snídani. Daře to nevadilo a partnerovi K. T. taky ne.

Naposledy se Nick s K. T. setkal a hovořil před skoro šesti lety. Povýšila na poručíka a dotáhla to na velitele skupiny, vše od té doby, kdy… což byla pozice, kterou by možná měl Nick, kdyby nebylo jeho drogové závislosti. A naprostého selhání ve všech ohledech.

„Nechci žádný kafe,“ odmítla chladně. „A odpověď na všechno, co po mně chceš, je ne. Takže, ještě něco jiného, pane Bottome? Mám za chvíli schůzku s maníkama z Delvecchiovy pohotovostní. Potřebuj u vypadnout.“

Ten pitomec Delvecchio teď velí pohotovostnímu oddílu? užasl v duchu Nick. Nahlas řek: „Na co odpovídáš ‚ne‘, K. T? Ještě jsem po tobě nic nechtěl. Co si myslíš, že budu chtít?“

„Nebudu ti dělat snajpra dneska odpoledne v Coors Field,“ řekla stejně stroze. I když po ní nikdy nevyjel, považoval Nick K. T. Lincolnovou za přitažlivou ženu, i přes její výšku, ostře řezané rysy a krátké neposlušné vlasy. Jednou řekl Daře, že si umí představit, že K. T. je potomkem Abrahama Lincolna – kdyby se bývalý prezident byl sblížil s nádhernou černoškou s pletí café-au-lait a cikorkově hořkou povahou jako K. T. Podobně jako prezident Lincoln (bez ohledu na drby, které vytvořili podřadní historikové zoufale hledající něco nového o muži, o kterém se jako o prezidentovi psalo v historii U. S. nejčastěji), K. T. Lincolnová dávala přednost ženám, pokud šlo o milostné záležitosti.

Ale byly to zapadlé, tmavé a podivně lincolnovské – a jen zřídka vlídné – hnědé oči, které nejvíc připodobňovaly zamračenou a nemluvnou velitelku oddílu k oslavovanému prezidentovi.

„Jak ses dozvěděla, že jedu do Coors?“ chtěl vědět Nick.

„To si děláš prdel,“ řekla K. T. „Každý v oddělení tě sleduje, jak ze sebe děláš vola, když makáš pro Nakamuru. To čekáš, že dostaneš od guvernéra zvláštní povolenku pro vstup a výslechy Oze, Deana, Delroye Niggera Browna a všech těch ostatních hajzlů – všechno za úplatky z kanceláře toho poradce – a nedáš nám vědět, o co jde? Vrať se na zem, Bottome.“

„Kde zůstal ‚Nick‘?“ nadhodil.

„Umřel na dně ampule LSD jednoho všivýho závisláka,“ štěkla K. T.

Zaražený Nick řekl: „Do Coors už střelce mám.“

„Jednoho z Nakamurových banditů,“ přikývla. „To je dobře. To mě tedy nepotřebuješ. A jestli nemáš nic dalšího…“ Začala se zvedat k odchodu.

Servírka nečekaně zastoupila K. T. cestu – nesla jim oběma kávu a Nickovi jeho velkou snídani, vejce se slaninou a konopné sušenky. Nick spěšně řekl: „Jde o Daru.“

K. T. se zastavila. Po chvilce se posadila zpátky.

„O co jde?“ zeptala se zostra, když jim servírka dolila kávu a odešla.

„Danny Oz, ten izraelský básník, který byl jedním z těch posledních, které zpovídal Keigi Nakamura…“

„Pamatuju si, kdo byl Oz,“ přerušila ho K.T.

„… mi včera řekl, že se s Darou a jakýmsi tlustým, plešatým chlapíkem, což určitě byl tajemník státního návladního Harvey Cohen, setkal ten den, kdy s ním Keigi mluvil. Potřebuju zjistit, proč tam byla, K. T.“

Žena naproti němu zvedla oběma rukama šálek s kávou a pomalu upíjela, evidentně proto, aby získala čas na přemýšlení. „Oz se v žádném z pěti výslechů ohledně Keigiho vraždy o tvé ženě nezmínil,“ řekla pak tiše.

„Pěti?“ zeptal se překvapeně Nick. „Pěti? Věděl jsem jen o spojeném pátrání našeho oddělení a lidí od federálů a pak o tom, které vedli sami Japonci. Nakamura senior, který to po pár letech zopakoval.“

„Byly ještě další tři,“ povídala K. T. a dívala se do hrnku. „Před třemi lety Úřad pro vnitřní bezpečnost, pak znovu naše oddělení po tom, co guvernér zapálil slámu Peňovi juniorovi pod zadkem. A pak před rokem a půl znovu federálové společně se CIA nebo nějakou takovou špionážní partou prošmejdili to, kam obvykle nemají přístup.“

„Takže to moje pátrání je šesté během šesti let,“ zamumlal Nick.

„Vlastně je páté s jednou setinou navíc,“ opravila ho K. T. Na chvíli se jí v obličeji objevil výraz, jako kdyby chtěla vzít zpátky to, co řekla.

Ale Nick přikývl. „Proč mě Nakamura najal, když všechno to snažení vyšlo naprázdno? Ale pravda je, že je mi jedno, proč… já chci jen přijít na to, proč Dara a Harvey Cohen byli tehdy v září u Šesti vlajek. A je tu taky možnost, že byla na večírku v LoDo tu noc, kdy tam Keigiho zabili.“

K. T. se na něj podívala. „U Keigiho v privátu? Rozhodně ne, Nicku. Všechna vyšetřování pročesala seznam hostí na večírku a video záznamy snad tisíckrát. Dokonce Nakamurovi lidi všechno vytvořili v 3D simulaci. Po Daře ani stopy.“

„Simulace vycházejí z počítače,“ odporoval Nick. „Počítače jsou závislé na tom, co se do nich zadá. A na jednom videu zvenku jsem letmo zahlídnul… někoho… kdo by mohl být Dara, naproti přes ulici, asi o půl bloku dál. Zrovna ve chvíli, kdy všichni z toho domu zdrhali, dřív než policajti přijedou.“

K. T. zavrtěla hlavou. „FBI a ostatní technici zvětšili všechny ty venkovní video záznamy. Nikoho, kdo by nás mohl zajímat, nenašli.“

„Tak jo,“ řekl Nick a sázel slova, jako by nabíjel náboje do revolveru, „možná, že moje mrtvá žena nemohla zajímat vás. Ale rozhodně zajímá mě. A já potřebuju zjistit, proč tenkrát byla u Šesti vlajek a případně na večírku. A abych to zjistil, potřebuju, abys mi pomohla, K. T.“

Policistka se odtáhla a opřela o stěnu za sebou. „Ježíši, Nicku. Moc se koukáš nebo moc čteš ty pitomý povídačky o soukromejch očkách, kde propuštěnej policista má pořád ještě kámoše na oddělení a ten kámoš pro něj udělá tu nejtěžší práci, bez ohledu na to, že jistou skutečnou policistku ve skutečným světě to bude stát zlatej odznak. Takže, Nicku Bottome, já už nejsem tvůj kámoš a neudělala bych to pro tebe, i kdybych byla.“

„Byla si Dařina kámoška,“ řekl Nick rozhodně, spojil dlaně před sebe a ukazováčky namířil na K. T. jako pistoli. „Nebo jsi se tak tenkrát chovala.“

„Doprdele s tebou, Bottome.“

„A s tebou taky, Lincolnová. Ty se nebojíš, že přijdeš o zlatou placku. Ty se bojíš o další povýšení. Ale kam chceš ještě povýšit, K. T.? Na komisaře? Starostu? Královnu Colorada?“

Nick si vybral box vzadu, vedle toalet a daleko od oken a ranního spěchu na ulici za nimi, ale přesto se lidé v restauraci otáčeli, aby viděli přes přepážky jejich boxu.

Nick se sklonil blíž a zašeptal: „Já potřebuju tvoji pomoc, K. T.“

Výraz jejího obličeje se nezměnil, jen trochu přimhouřila oči. „To, co ty potřebuješ, Nicku, je oholit se, učesat, vyčistit si zuby a shodit asi pětadvacet kilo. A pomohl by taky novej oblek a kravata.“

Nick pocítil uvnitř škubnutí, ale nedal to najevo. „Já potřebuju, abys mi pomohla, K. T. Musím se dozvědět, proč Dara byla u Šesti vlajek. A jestli byla té noci u Keigiho bytu.“

„Copak ona ti nikdy neřekla nic o tom, že Cohen nebo okresní návladní jdou po něčem, co se týká Keigiho Nakamury?“

„Pokud si vzpomínám, tak nic. Vracím se do těch dní pomocí LSD a všechno, co řekne, i to, co neřekne, je mi podezřelé. Musím tudíž mluvit s okresním návladním, s Ortegou.“

„S Manniem Ortegou?“ K. T. se uchichtla a sebrala z Nickova talíře kousek slaniny „Hodně štěstí při návštěvě starosty, aby ses ho zeptal na něco, o čem zřejmě nevěděl ani před šesti lety. Městem jde jedna řeč, že Ortega bere své starostování v Denveru jako přestupní stanici. Má celostátní ambice.“

„Ať jde klidně k čertu i s celou svojí ambicí,“ sykl Nick. „Já prostě jen potřebuju vědět, na čem pracoval Harvey Cohen… a co tudíž mohlo jeho a Daru přivést k Šesti vlajkám tehdy večer.“

„Třeba by mohl ten tvůj poradce zatahat za své nitky a zařídit ti návštěvu Ortegy,“ popíchla K. T“

„ale tvoje… vyšetřování… nemá přece nic společného s tím, kdo zabil Keigiho Nakamuru, nebo jo?“

„To nevím,“ řekl Nick upřímně. „Já jen vím, že zrovna teď mi není nic po tom, kdo toho kluka zabil, pokud to nemá něco společného s Darou. A třeba taky s její… nehodou.“

K. T. zvedla husté obočí. „S její nehodou? Snad si nemyslíš, že ta autonehoda, při které se ona a Harvey Cohen zabili, byla něčím víc, než jen nehodou?“

Nick pokrčil rameny a podíval se na svoji chladnoucí a tuhnoucí snídani.

„Nicku, státní policie, šerifova kancelář a kancelář okresního návladního… všichni ti před pěti a půl roky dali k dispozici výsledky svého šetření. Vím, že to tak bylo. Ve chvíli, kdy Cohenovo auto sjelo z pětadvacáté státní na Východní pětadvacátou avenue – Harvey vždycky jezdil mimo město moc rychle – staří manželé v buicku před ním najednou zabrzdili. Bezdůvodně… někdo prostě před nimi zpomalil a oni dupli na brzdy, tak, jak to staří řidiči často dělají. Harvey nemohl zastavit včas, ani se jim vyhnout, a to samé nemohl udělat řidič osmnáctikolového trucku za ním, a tak všechna tři auta vrazila do svodidel. V tom ohni zemřeli i ti dva staří manželé a řidič trucku. Proboha svatýho, kde v tom je něco jinýho než bouračka, Nicku?“

Podíval se na ni zarudlýma očima. „Slyšela jsi někdy o fingované nehodě, K. T.?“

Tmavá žena proti němu si odfrkla. „Samozřejmě. Je to jeden z nejstarších pojišťovacích podfuků na světě. Ale nikdy jsem neslyšela o tom, že by nějaké auto, konkrétně staré anglické dvousedadlové, řízené člověkem s nepochybně pravou identitou, brzdilo před cílovým autem, ani že to auto za ním by byl osmnáctikolovej obr. A taky jsem nikdy neslyšela, že by ti, co do toho podvodu jdou dobrovolně, stejně dobrovolně uhořeli. Mělo by ti to myslet líp, Nicku.“

„Odkud kruci jeli, K. T?“

„Kdo?“

„Harvey a Dara. Odkud jeli, když se tahle ‚nehoda‘ stala?“

„Mám dojem, že ve zprávě se psalo, že z oběda.“ Hlas K. T. zněl najednou unaveně.

„To ale byli z kanceláře pryč tři hodiny,“ odsekl Nick. „Zatraceně dlouhý oběd. A kam asi kruci jeli? Kancelář okresního návladního jen oznámila, že jeli převzít nějaké místopřísežné prohlášení od někoho v Globeville – a nic víc. Kdo by kruci jel do Globeville, aby převzal nějaké prohlášení?“

„Řekla bych, že to dělá tajemník okresního návladního a jeho asistenti, když ta osoba, která má to prohlášení udělat, bydlí v Globeville,“ konstatovala K. T. „Proč ses na tohle nezeptal tehdy?“

„Tehdy mi to nepřišlo důležité,“ namítl Nick. „Tehdy se nic nezdálo být důležité.“

K. T. se zadívala na svoje silné prsty, roztažené na desce stolu. „Kvůli těmhle informacím se budeš muset sejít s Ortegou a současným okresním návladním,“ řekla velmi tiše. „Co chceš, abych udělala já?“

„Za prvé, dej mi všechno, co mi dálniční policie, šerifova kancelář a kancelář okresního návladního neukázala před šesti lety,“ požádal Nick. „A všechno z úřadu koronera, co jsem neviděl.“

Dlouho se na něj dívala. Pak konečně řekla: „Nicku, chceš opravdu vidět fotografie té nehody a Darino rozbité a spálené tělo?“

„Ano,“ řekl Nick a tvrdohlavě jí vrátil upřený pohled. „Chci. A taky Harveyho tělo, a těla těch starých manželů a toho řidiče trucku. A potřebuju vidět všechno, co mělo oddělení o všech, co do toho byli zapletení. Chci vědět všechno, co se dá vědět o tom truckerovi a těch dvou páprdech.“

„To je všechno?“

„Ne,“ pokračoval. „Potřebuju, abys popátrala a zjistila, jestli se některý tým z oddělení nebo FBI nebo kdokoli jiný zabýval něčím, co souviselo s Keigim Nakamurou, před tím, než byl zabit… čímkoli, co mohlo zajímat úřad okresního návladního a co tehdy v září přivedlo Daru a Cohena do Šesti vlajek.“

„To nebude snadné,“ uvažovala K. T.

„Ty jsi velitel oddílu, poručíku Lincolnová,“ odpověděl. „Když jsme oba byli detektivové druhé třídy, mysleli jsme, že nad námi je už jenom pánbůh.“

„Jo?“ protáhla K. T. a podívala se na něj. „No, úplně tak to zrovna není.“

Znovu se začala zvedat k odchodu. „Máš pořád stejný telefonní číslo?“

„Jo,“ odpověděl, ale pak zaváhal. „Ale jestli bys měla pro mě nějaký novinky – čistě mezi námi jako teď – byl bych radši, kdyby to bylo na papíře než esemeskou.“

K. T. se zastavila a narovnala se. „Jsme začali být tak trochu paranoidní, ne?“

„I takoví mají nepřátele, K. T.,“ řekl Nick. „Jestli se FBI a CIA vrací k vyšetřování Keigiho vraždy, je silná šance, že mají podezření na nějakou konspiraci proti Nakamurovi a jeho holdingu ze strany nějakého tajného spolčení korporací, které tu jsou.“

K. T. stála už vedle boxu, ale naklonila se přes přepážku a ztišila hlas. „Nebude zrovna bezpečné šťourat se v tom, Nicku. Ani pro tebe, ani pro mě. Ode Dne, kdy šlo všechno do háje, stali se Japonci skoro feudálními pány. A ty to víš. Ta seskupení společností – říkají tomu keiretsu – jsou jako lenní panství. Slyšel jsi o oživení keiretsu v Japonsku, ne?“

„Jistě,“ přikývl Nick.

„Tak si musíš zapamatovat, že premiér a členové Národního shromáždění jsou nuly. Hlavy téhle aliance společností keiretsu, jako je Hiroši Nakamura, kteří zároveň předsedají svým vlastním rodinným monopolům, zaibatsu, které se tak úspěšně znovu objevily, ti všichni se chtějí stát šógunem Nové sféry společné prosperity v jihovýchodní Asii, kterou si Japonci vybojovali na Číně a zbytku Asie. Být v Americe poradcem, jakým je Nakamura, znamená být jedním z vrcholových hráčů v té feudální noční můře, které tihle japonští samurajové říkají kultura. Vražda byla vždycky korektní záležitostí mezi těmihle keiretsu a zaibatsu. Ty se přece nechceš míchat do jejich válek, Nicku.“

Zvedl k ní hlavu. Byli k sobě tak blízko, že ucítil lehkou vůni, kterou používala, když jako parťáci pracovali na okrsku na Šestnácté ulici. „Musím se do toho zamíchat, K. T. Jestli je sebemenší možnost, že se to týkalo Dary, musí se to týkat i mě.“

K. T. Lincolnová se napřímila a zdálo se, že se dívá na prázdnou stěnu za boxem. Ale neodešla. Po několika vteřinách řekla: „Víš, proč jsem jedna z těch nepatrných pěti procent Američanů, kteří nikdy nevyzkoušeli LSD, Nicku?“

„Patříš k amishům?“

Jeho bývalá kolegyně se nezasmála. „Ne, je to proto, že už mám příliš mnoho pro mne důležitých mrtvých, takže bych většinu času strávila jejich návštěvami v rauši z tý kurevský drogy. Četla jsem v hlášení, že jsi včera navštívil toho blázna z Googlu, Dereka Deana. Takže víš, jak škodlivý tenhle zvyk žít nereálný život s mrtvými je, Nicku. Každá hodina v rauši se rovná jedné navždy ztracené hodině ze skutečného života.“

Nick se na ni bez mrkání díval. Pak přece jen promluvil a jeho hlas byl pevný, bez emocí. „Jakého skutečného života, K. T.?“

Na chvíli zavřela oči, pak skoro na odchodu přes rameno řekla. „Buď dneska odpoledne v Coors Field opatrný. Naše oddělení má informace, že tenhle Hideki Sato, kterého sis vybral jako snajpra, je jedním z těch vrahů zaibatsu, o kterých jsme mluvili.“

„Fajn,“ odpověděl Nick. „To by měl umět střílet. Ozvi se, až budeš něco mít, a zase se sejdeme.“

Poručík Lincolnová vyšla z restaurace stejně sebevědomou, ráznou chůzí, jakou vešla.

Žádný návštěvník nesměl do Coors Field ozbrojený, a tak Nick strávil déle než půl hodiny navlékáním ochranného obleku z vylepšeného kevlaru, který ho chránil pod vnějším oblečením přes krk až po hlavu jako lehká uzavřená balaklava z balistického materiálu. Obličej zůstal nekrytý, takže ho do něj mohl kterýkoli z chovanců střelit – a ve věznici, které se říkalo Coors Field, by se našly i zbraně jako kudly, hřeby, sekáčky, bodce i bojové nože normální velikosti – ale zesílený kevlar by měl chránit proti většině čepelí a ostří a umožnit jeho snajprovi zasáhnout.

Ovšem dlouhá čepel do očního důlku, hozená rychlostí blesku a silou některého vytrénovaného vězně, by mohla udělat tutéž službu jako kulka. Těžké případy v Coors Field patřily k nejsilnějším mužům se skvělým zdravím v celém státu Colorado.

„Jsou tu jenom muži?“ zeptal se Sato. Strážný Bili Polanský a velitel ochranky a týmu ostřelovačů Paul Campos pozorovali, jak se Nick připravuje. Polanský byl ten typ nenápadného, ale výkonného pracovníka střední úrovně, který, kdyby pracoval ve veřejném školství, by ve svých pětačtyřiceti letech byl buď ředitelem, nebo zralý na to, vpálit si kulku do hlavy.

Campos – se svými stříbrnými kudrnami a tmavou pletí – byl chlap, který by dřív vystřelil mozek někomu jinému a teprve pak sobě. A udělal by tu práci s absolutní účinností, i když rozhodně ne šťastný.

„Jenom chlapi,“ řekl strážný Polanský. „Nemáme tady vevnitř žádné cely, kromě pohotovostních cel pod tribunou. Ženské jsou v nedalekém bývalém Pepsi Centru.“

„Vídal jsem tu hrát Nuggets a Avalanche,“ řekl Campos. „A prej tu jednou byl Bruče Springsteen. Vy to s puškou umíte, pane Sato?“

Sato zachrčel a přikývl.

Nick si zrovna upevňoval brnění na přirození a ohlédl se na nenabitou pušku, kterou Sato držel. Byl to ostřelovací základní typ M40A6, pušky toho typu, které U. S. mariňáci pořád ještě používali. Nick viděl i pětiranný zásobník. Okruh v Coors Field byl relativně krátký – maximálně asi sto osmdesát metrů – takže dávalo smysl, že vězeňští ostřelovači používali lehčí 7.26 x 51 mm, dřívější náboje NATO, než trochu těžké, .50kalibrové modely, které proděravěly i ochranné vrstvy.

Campos poklepal na dalekohled. „Je to modifikovaný Schmidt a Bender 3-12 x 50, podle policejního Marksmana IIL s osvětleným křížem. Za denního světla. Možná budete střílet do stínu pod druhé poschodí – tam D. Nigger Brown žije – ale i kdyby se smráklo, budete mít dost světla na pohodlné zacílení.“ Campos se odmlčel. „Už jste někdy dřív takovouhle zbraň používal, pane?“

„Ano, používal,“ odpověděl Sato. Postavil dlouhou pušku dolů na dvojnožku na stůl.

„Nechceme tu žádný mrtvý,“ řekl unaveně strážce Polanský zrovna, když si Nick přetáhl masku přes hlavu. „Colorado před lety zakázalo trest smrti a nikdy se nedostalo k tomu, aby ho znovu zavedlo. Takže každej vězeň, kterýho střelíte, pro nás pro všechny znamená spoustu papírování. Vlastně je to pro nás víc práce, když umře vězeň, než když zabijou návštěvníka.“

Sato přikývl. Nick si zvykal na otvory pro oči v nové přilbě. Uši měl také zakryté, ale mikrofonní zakončení pokrývala jak vnější zvuky, tak umožňovala radiové spojení se Satoem a ostatními v bývalém tiskovém oddělení. Na přilbě byla malá 3D kamera a obousměrné mikrofony, takže Sato a ostatní mohli sledovat všechno, co viděl a slyšel on… pokud by mu někdo z chovanců neuřízl hlavu a někam ji nezašantročil.

Nick si začal oblékat šaty. Rukavice z kevlaru přijdou na řadu jako poslední.

Strážný Polanský k Nickovi přistoupil, zapnul kamery a mikrofony, ustoupil o krok a založil si ruce na prsou. Mračil se. „Chceme vyhovět poradci Nakamurovi, pane Bottome, ale stojí výslech právě tohodle vězně za všechen tenhle humbuk?“

„Nejspíš ne,“ řekl Nick. Teď, kompletně oblečený, si protahoval paže a prsty a pohyboval hlavou ze strany na stranu. Připadal si, jako by ho někdo sešněroval do kovového a plastického obalu. Pod tím brněním už se začínal dost potit. „Jde se na věc,“ řekl.

Nick vyšel dveřmi pod centrální tribunou a vydal se na dlouhou cestu přes hřiště. Bouda Delroye Browna byla v první řadě za domácí metou, na půl cesty. Jakožto pouhý drogový dealer, odsouzený na tři roky, nezasloužil by si Brown tak výsadní umístění, ale protože tu býval často, a i pro těžší přestupky, měl tu přátele.

Nick se ani neohlédl přes rameno, ale věděl, že Sato je nahoře, za reflexním neprůstřelným sklem toho, co bývalo restaurací pro VIP hosty. Teď to byl post pro ostřelovače.

V prvních dnech, když se Coors Field začalo používat jako vězení pod širým nebem, zachovávalo se celé hřiště pro tělesná cvičení. Teď byla celá vnitřní prostora kosočtverce – stejně jako jeho okolí – posetá přístřešky z přikrývek, lepenky, vlnitého plechu a nejrůznějšího harampádí. Ti, co žili tady, byli nováčci a nicky, protože jejich příbytky trpěly veškerými rozmary počasí. Coors Field nikdy nemělo střechu, zatahovací ani jinou. Černí vězni měli výsadu místa, patřila jim všechna krytá místa za domácí metou a jejich území se táhlo až na úroveň druhé nebo třetí postranní mety. Bílým patřil zbytek krytého prostoru na levém křídle, první a druhé řady. Hispánci měli obě řady na pravém křidle a nekrytý kus míst u centrální části hřiště, kterému se kdysi říkalo Rockpile a jeho obyvatelé mu tak říkali dosud.

Drahé uzavřené luxusní boxy teď byly příbytky bez oken pro VIP vězně – platili za ně ochrance a strážným těžké peníze – a místa ve třetí řadě byla směsicí přístřešků a stanů pro excentriky a staré vězně, kteří už chtěli mít od všeho pokoj.

Ode dveří vedla jakás takáš pěšina k domácí metě a Nick se jí držel. Nevlídné oči ho sledovaly zpod stanů a lepenkových boud, ale nikdo k němu blíž nevystoupil. Uznávaná zóna pro střílení na návštěvníky byla necelé dva metry.

Byl to dlouhý kus cesty a brnění na těle Nicka tak rozehřálo, až skoro omdlel.

Věděl, co dělat: když člověka napadne jeden nebo víc vězňů s ostrými zbraněmi, je zapotřebí se schoulit do klubíčka, chránit si obličej rukama v kevlarových rukavicích a nechat svého ostřelovače, aby to zvládl, zatímco útočníci bodají. Pak, když jsou všichni mrtví, vstát a utíkat jako o závod k nejbližšímu východu.

Až na to, že nejbližší východ je teď dobrých sto dvacet metrů přes celé hřiště uvnitř kosočtverce.

Nick se na chvíli zastavil na místě, kde asi tak bývala domácí meta, a podíval se nahoru do ochozů. Zadní čára a síť byly přesně tam, kde bývaly předtím, než tady tenhle zločinci zabydlený stát začal parkovat své odsouzené zločince. Realita toho místa ho překvapila, protože si během léta tolik zvykl sledovat digitální verzi výsledků. Většina lidí si myslela, že s koncem veřejných shromáždění nastane také konec profesionálního sportu, ale digitální 3D virtuální hry všech sportů v televizi byly oblíbenější než dřívější živé. Jedním z důvodů možná byli lepší hráči: nový tým Colorado Rockies se chlubil takovými hráči, jako Dante Bichette, Larry Walker, Andés Galarraga a Vinny Catilla, kteří všichni hráli za mančaft před nějakými čtyřiceti lety. Teď platilo v hlavní soutěži jediné pravidlo: virtuální hráč na soupisce musel někdy v minulosti za ten tým hrát (a jedině tehdy mohl být oživený, aby ve svém týmu mohl hrát), a tak došlo ke slavnému návratu brooklynských Dodgers se Sandym Koufaxem, Donem Drysdalem, Jackie Robinsonem, Dukem Sniderem, Pee Wee Reesem, Gilem Hodgesem a ostatními. Tihle Dodgers se střetli s newyorskými Yankees a jejich pálkaři Derekem Jeterem, Mickeym Mantlem, Robertem Marisem (ve formě jeho nejúspěšnějších let), Lou Gehrigem, Dwightem Goodenem a Babem Ruthem.

Vedly se nekonečné hádky o férovosti a věrnosti podob virtuálních týmů a hráčů, ale fandové baseballu tu éru znovuoživení milovali. Jen málokteří by se chtěli vracet do desetiletí živé hry potemnělé skandály se steroidy.

Nick stejně jako jeho táta před ním miloval box a často se díval na Páteční noční souboje , kde se mladý Cassius Clay mohl utkat s Rockym Marcianem nebo Jackem Johnsonem…

„Bottom-sane, dáváte pozor?“ zašeptal Satoův hlas Nickovi v uchu. „Zprava se k vám blíží muž.“

Nick se otočil.

Muž, který k němu přicházel z vesnice stanů a přístřešků, byl vysoký, štíhlý, bělovlasý, černý a starý. Stařec měl na sobě plandavé khaki šortky, sandály a čistou bílou košili. Šel pomalu, ale skoro královsky, zastavil se asi dva metry před Nickem a rozpřáhl ruce, aby ukázal, že nemá zbraň.

„Vítejte, pane, v našem skromném světě v Coors Field, bez baseballu, bez fanoušků, bez hotdogů a slazeného popcornu, bez piva Coors, bez všeho ostatního, kromě zabásnutých zločinců, včetně mě, pane.“ Starý muž se mírně, ale milostivě uklonil. Jeho hlas byl zvučný, plný, hluboký, okouzlující, podobně jako bývaly hlasy některých shakespearovských herců a sportovních komentátorů za starých časů.

Nick se stejně mírně uklonil, ale rozhlížel se, kmitl očima všude a dohadoval se, jestli tohle je úvod k nějaké pasti. Jdi dál, pobízel ho jeho rozum. Jdi dál, ty idiote.

„Jmenuju se Soul Dad,“ řekl stařec. „Soul s ‚u‘. Smím se vás zeptat na jméno, pane?“

Jdi dál. Jdi dál. Z toho, že se představí nějakému senilnímu starému zločinci, nemůže vzejít nic dobrého.

„Jmenuju se Nick Bottom,“ slyšel svůj hlas podivně zdaleka. Něco z ranního rozhovoru s K. T. Lincolnovou ho vyrušilo ze soustředění ve chvíli, kdy si nemohl dovolit být nesoustředěný. Bylo to jako kdyby tohle všechno – chatrče a zločinci a sluneční světlo a opuštěné staré hřiště, dokonce i ten bláznivý člověk s okouzlujícím hlasem – bylo součástí nějaké drogové seance a Nick se nad tím vším vznášel.

To vznášení tě zabije, ty debile.

Soul Dad zahlaholil stejně zvučnými, sytými tóny. „No, Nicku Bottome, dneska jste svoje pitomé uši nechal doma, pane.“

Nick se rychle na starce podíval a trochu uhnul doprava, při tom zachoval stejnou vzdálenost mezi nimi, ale tak, aby muž stál mezi ním a kýmkoli se zbraní v ochozu přímo naproti nebo bezprostředně napravo, ale on sám aby nebránil Satoovi ve střelbě.

Když Nick neodpovídal, Soul Dad řekl: „Vždycky jsem si myslel, že když probouzející se Nick Bottom ve Snu noci svatojánské říká: ‚Bude to Klubkův sen, protože takovej sen nikdo nerozmotá. Zazpívám ji na konci hry před vévodou. A aby to bylo ještě efektnější, zazpívám ji až po její smrti,‘ že ‚ona‘, o které mluví, je Julie zRomea a Julie. Shakespeare napsal obojí přibližně ve stejné době, víte, pane Bottome… možná úplně ve stejné době, i když to by bývalo pro ‚barda‘ velmi neobvyklé… a já věřím, že nechal jednu skutečnost vstoupit do druhé, tam v Klubkově řeči, stejně jako feťáci nechávají často jednu ze svých skutečností vklouznout do druhé. Někdy až do té míry, že je nedokáží odlišit.“

Nick se zmohl jen na zamrkání. Bylo divné, že izraelský básník Danny Oz taky připomněl otázku, kdo je ‚ona‘ v citované části verše ‚zazpívám ji po její smrti‘.

Uvědomil si, že marní čas a dělá ze sebe příliš snadný cíl, a řekl: „Zdá se, že docela dobře znáte Shakespeara, pane Soule Dade.“

Starý muž zaklonil hlavu a upřímně a potěšené se rozesmál. Měl dlouhé bílé zuby a vpravo nahoře chyběl jen jediný, navzdory jeho věku. Něco v tom smíchu Nicka přesvědčilo, že je Jamajčan, i když neměl žádný přízvuk. Nickovi nebylo jasné, jestli se směje proto, že ho oslovil jako pana Soula Dada, nebo kvůli pokloně o Shakespearovi.

„Žil jsem déle než čtyřicet let v malé boudě na nádraží v Buffalu ve státě New York s velmi vzdělaným profesorem propadlým filozofii, pane Bottome,“ řekl Soul Dad. „Některé věci jsou nakažlivé.“

Nickovi bylo jasné, že je pitomost ptát se a dál se s tímhle starcem zdržovat, ale někdy člověk musí dělat pitomosti. „Soule Dade,“ řekl tlumeně, „za co tady jste?“

Zase se ozval ten nezkrocený smích. „Jsem tu za to, že jsem v zimě přebýval pod nadjezdem a kazil jsem tak výhled na řeku Platte lidem, kteří platili ukrutné peníze za byty ve vysokých skleněných věžích podél parku u řeky,“ odpověděl Soul Dad. „A proč, dovolím se zeptat na oplátku já, jste tu vy, pane Bottome? Nebo radši, koho tady hledáte?“

„Delroye… Browna.“

Soul Dad znovu ukázal své silné zuby v širokém úsměvu. „Jak galantní, že jste vynechal to slovo na ‚n‘, pane Bottome. A já v tom s vámi souhlasím. Ze všech věcí, které jsem za svůj devětaosmdesátiletý život viděl a přetrpěl, je návrat mých lidí k nikdy docela nezavrženému slovu na ‚n‘ ze staletí našeho otroctví ta největší hloupost páchaná námi na nás samých.“

Soul Dad se otočil a ukázal na boudu v půli cesty nahoru do první řady nad domácí metou, kde, samozřejmě, byla už dávno všechna sedadla vytrhaná. „Pan Delroy Nigger Brown je tamhle, pane, a už na vás čeká.“

„Děkuju,“ řekl nesmyslně Nick a chystal se vykročit.

Soul Dad se natočil tak, aby ti za ním nemohli vidět jeho gesto a zvedl ruku s jedním vztyčeným prstem. „Chtějí vás zabít,“ řekl stařec velmi potichu.

Nick čekal.

„Ne pan Brown, kterého hledáte, ale jistý Bad Nigger Ajax. Znáte ho?“

„Znám,“ řekl Nick stejně tlumeně. Byl zatýkajícím důstojníkem a jeho svědectví poslalo Ajaxe před více než deseti lety za mříže za opakovanou sodomii na šestileté holčičce. Děvčátko zemřelo na vnitřní krvácení.

„Mělo by to být takhle,“ řekl Soul Dad stejně rychlým, tlumeným šepotem. „Pan Brown vás pozve do svého stanu. Moudře to odmítnete. Pan Brown řekne: ‚Tak pojďme kousek výš, tam budeme mít víc soukromí.‘ O deset schodů výš vyskočí pan Ajax zpoza jiného stanu a střelí vás do obličeje. Jeho přátelé – nebo radši jeho bázliví přisluhovači, protože pan Ajax tu nemá žádné přátele – zakryjí vlastními těly vašemu střelci výhled na dobu, než pan Ajax uteče mezi lidmi k levému křídlu. Pistole se nikdy nenajde.“

Nick na starce němě zíral. Osmdesát devět let. Soul Dad – ať už se skutečně jmenoval jakkoli – se narodil v prvních dnech druhé světové války.

Dříve než mohl Nick promluvit, třeba jen nesmyslně zopakovat „Děkuju“ – i když neměl sebemenší tušení, jestli stařec mluví pravdu nebo ho jen připravuje na nějaký jiný druh zabití – Soul Dad složil dlaně k sobě, uklonil se, otočil a odcházel tam, kde bývala řada třetí mety.

Nick ustoupil o dva kroky zpět a hodnotil babylón přístřešků a stanů, které zaplňovaly první řadu za domácí metou. „Slyšeli jste to?“ zašeptal.

„Slyšeli,“ ozval se Satoův hlas v jeho uchu. „Právě se dívám na fotografii Ajaxe.“

Nick si olízl suché a popraskané rty. „Jsou nějaké návrhy, co bych měl udělat?“

„Pan Campos navrhuje, že byste se měl vrátit skrz plot u středu pole, Bottom-sane. Říká, že máte pomalu běžet a mávat. Ajaxova pistole má možná malou ráží.“

Nickovi stékal pot do ucha, ale odolal pokušení ho vytřepat. „Půjdu dál a najdu Delroye. Dokážete reagovat dostatečně rychle, abyste Ajaxe dostal, jestli se ukáže?“

„Bude to tam hodně ve stínu.“ Satoův hlas zněl Nickovi do ucha klidně. „On se ukáže jen na chvilku. A musím se vám k něčemu přiznat, Bottom-sane.“

„K čemu?“

„Všichni američtí černí muži mi připadají hodně podobní. Je mi líto.“

Nick se proti své vůli musel zasmát. „Bad Nigger Ajax váží asi sto čtyřicet kilo,“ řekl a přitom si zakrýval ústa dlaní, aby mu nikdo v ochozech nemohl odečítat ze rtů. Kolik nadhazovačů to tady asi se svou rukavicí dělalo? napadlo ho.

„Přiznávám, Bottom-sane, že všichni stočtyřicetikiloví američtí černoši mi připadají stejní. Takže opravdu promiňte.“

„Co se dá dělat,“ řekl Nick do dlaně, „tak zastřelte toho, co na mě bude mířit. Jestli to půjde.“

„Strážce Polanský by neviděl rád tu spoustu papírování,“ řekl Sato bez sebemenší známky emocí. Nick nedokázal odhadnout, nakolik si velký šéf ochranky dělá legraci. A bylo mu to jedno.

Nick stoupal po špinavé rampě na ochozy. Muži, kteří stáli před svými stany, před ním ustupovali – nebo spíš ustupovali z vražedného kruhu, který postupoval s ním. Cítil jejich pohledy v zádech, když stoupal po schodech. Zábradlí uprostřed schodiště, které tam bývalo v těch uplynulých baseballových dnech, bylo už dlouho vytržené.

V půli cesty prvním oddělením se zastavil nedaleko stanu, na který mu ukázal Soul Dad. „Delroyi Niggere Browne!“ zakřiěel. Uklidnilo ho, že jeho hlas ještě zněl silně, nechvěl se. Už méně uklidňující bylo náhlé nutkání vymočit se po vlastní noze skrz ochrannou vrstvu kevlaru. „Delroyi Niggere Browne! Vylez!“

„Kdo mě chce?“ ozval se povědomý, úlisný hlas zevnitř.

„Pojď ven a já ti to řeknu,“ odpověděl Nick a trochu snížil hlas, ale přesto to mělo pořád ono policejní zabarvení nikdy nepovažuj odmítnutí za odpověď. „Hned.“

„Tak pojď sem dovnitř do stanu, kde to půjde potichu,“ kvílel Delroy. „Nic se tady nestane, viš, čeho by ses měl bál, policajte.“

„Tady venku, hned teď!“ opakoval Nick. Každá slabika zněla tvrdě, suše a rozkazovačně.

Delroy Nigger Brown vyšel z nízkého stanu shrbeně ven. Byl oblečený stejně jako Soul Dad, šortky, košile a gumové sandály, ale všechno na něm bylo do té míry špinavé, jako byl Soul Dad bez poskvrnky. Když došel blíž a narovnal se, sahal Nickovi sotva po ramena.

„Sem nic špatnýho neuďál, člověče,“ stěžoval si Delroy. „Sem tady jen na vosům měsíců za to, že sem prodal ňákej trip, to je šecko. A že sem švindloval totožnost.“

Nick se musel zasmát navzdory nutkání počůrat se nebo utéct. Nebo možná navzdory obojímu zároveň. „Nikdo se nedostane do Coors Field za to, že prodává LSD, Delroyi,“ vyštěkl. „Ty jsi z Mexika přitáhl kokain, extázi, heroin a triphenidyl. A prodávals to dětem. Mám na tebe pár otázek… ale tohohle se to netýká.“

„Vo ničom z toho, hele, co by mi můj právník nedovolil, viš, vo čom je řeč, povědět?“

„Přesně tak,“ řekl Nick, i když si nebyl jistý tím, co ukňouraný dealer řekl.

„Tak dobrá,“ řekl Delroy a najednou se rozzářil, jako by Nick byl jeho kámoš nebo zákazník. „Proč si nezajít, hele, kousek stranou, kde nikdo nemůže, viš, co chci říct, poslouchat, a kde budeme tak trochu, hele, viš, co chci říct, ve stínu a tak?“

„Dobře,“ slyšel se Nick říkat. Popadl Delroye za levou ruku tak pevně, že malý dealer vyjekl.

Vystoupili na schod a Delroy se pokoušel vykroutit.

Dva schody nahoru. Tři. Čtyři.

Najednou bylo cítit čerstvou moč. Nick si uvědomil, že Delroy se pochcal. Ta krysa nepočítala, že bude vedle Nicka tak blízko, až začne střelba.

Pět schodů. Šest. Osm.

„Ne!“ zaječel Delroy a pokoušel se vytrhnout Nickovi ze sevření. Nešlo to.

Všechno kolem se začalo míhat. Muži uskakovali, mizeli, strkali se dopředu a tlačili dozadu, vycházeli ze stanů nebo do nich uskakovali.

Prásknutí výstřelu z pušky se ozvěnou vracelo po ploše Coors Field a znělo velmi podobně jako prásknutí míče o dřevěnou pálku při homerunu. Nick zahlédl explozi krve, hmoty mozku a úlomky lebky o tři řady výš a necelé dva metry napravo od něj, přesně tam, kde Soul Dad řekl, že bude Ajax stát.

To ještě neznamená, že další tři nečekají na šanci, blesklo Nickovi hlavou, když táhl pomočeného a shrbeného Delroye řadami starých sedadel k padlému střelci. Muži teď divoce utíkali, zakopávali o stany a ostatní muže, aby se dostali ze smrtící zóny, která Nicka obklopovala.

Ve filmech vždycky někdo klekne vedle zasažené oběti a položí tři prsty na krk ležícího muže nebo ležící ženy, aby zjistil, jestli pulzuje krev. Nick to nikdy neudělal – po chvíli vám stačí jeden pohled a dokážete říct, jestli je ta osoba mrtvá. Samozřejmě, že je výhoda – podobně jako v případě Bada Niggera Ajaxe – když je třetina hlavy toho člověka pryč a špinavý beton je jeho mozkem potřísněný podobně jako rozlitou ovesnou kaší.

Nick se rozhlížel po zbrani a našel ji – dvaadvacítka, pistole pro střelbu na terč s dlouhou hlavní. Bez ohledu na otisky prstů ji sebral, zabořil ústí hluboko do měkké kůže pod třesoucí se a jektající Brownovou čelistí a táhl maličkého muže dolů ze schodů. Nick se ani jednou neohlédl na Ajaxovo roztažené mrtvé tělo.

Muži po obou stranách pořád ještě pobíhali směrem ke stěnám nebo postranním příkopům a Nick táhl Delroye s sebou přes otevřený prostor hřiště. V tom zmateném úprku padaly stany a přístřešky se rozpadaly na kusy. Nick teď držel pistoli dostatečně vysoko, aby ji mohl každý vidět. Stačil by jediný nepatrný pohyb směrem k němu a pistole by zasáhla. Nikdo takový pohyb neudělal.

Nickovi to připomnělo scénu, kterou on, Val a Dara vždycky znovu prožívali, když Charlton Heston jako Mojžíš rozděloval Rudé moře. Byly to efekty předdigitální doby, ale přesto cool.

Ty jsi ale až moc cool, varoval Nicka jeho rozum. Je velká šance, že tu pořád jsou lidi, kteří čekají, až tě budou moct zabít.

Nedalo se nic dělat. Nick neměl povolení odvést Delroye Niggera Browna ven z Coors Field – na to by byl zapotřebí soudní příkaz, dvě sezení za přítomnosti Delroyova veřejného obhájce a nejspíš tři měsíce času, než by byla žádost zamítnuta – a on potřeboval ty informace teď.

Přibližně tam, kde by asi začínala tráva středu hřiště, podrazil Nick dealerovi nohy. Delroy padl na kolena. Nick přiložil ústí pistole na mužíkovo čelo. Zahlédl vši ve zbytcích Delroyových vlasů.

„Nebudu otázky opakovat,“ varoval Nick.

„Nepane, anopane. Kurva fix. Ale nepane,“ blekotal Delroy.

„Na co se tě ptal Keigi Nakamura v rozhovoru před šesti lety a co jsi mu řekl?“

„Co?“ vykřikl klečící muž. „Kdo? Kdy?“

„Slyšels,“ řekl Nick a zatlačil ústí dostatečně hluboko Delroyovi do spánku, až poranil kůži.

„Aha, ten japončík? Ten japončík s kamerou a tou, hele, viš co chci říct, sexy prsatou asistentkou? Ten fakáč japončík?“

„Ten fakáč japončík. Na co se tě ptali“ opakoval Nick a přitiskl ústí ještě těsněji. Objevila se krev. „A co jsi mu ty odpověděl?“

„Ten fakáč japončík chtěl vědět, kde sem sehnal to zkurvený LSD, kerý sem, viš, co chci říct, prodával,“ skučel Delroy.

„Cos mu odpověděl?“

„Hele, člověče – sem mu řek zatracenou pravdu. Neměl sem důvod neříct, viš, co chci říct?“

Nick přitlačil. „Pověz mi pravdu nebo tady na hřišti budou dva chlapi jménem Nigger minus mozek. To přísahám při bohu, Delroyi.“

„Ale já říkám, já říkám, já kurva říkám pravdu,“ ječel Delroy a zvedl svoje třesoucí se ruce, aniž by se dotkl pistole. „Jak byla ta, víte, ta votázka?“

„Kde jsi sehnal to LSD?“

„Kde sem teda vzal to moje dobrý zboží, člověče. To už je šest svinskejch let. Sem dostal svý dobrý zboží, i s tim LSD vod dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva na jeho velký svinský haciendě tam dole u Santa Fé. Von to je, viš, co chci říct, hlava týdle ruský svinský kurva mafie tam dole.“

Sakra, pomyslel si Nick. Všechny cesty vždycky vedou do Santa Fé. Bude muset jet na ten výlet, který na zítřek naplánoval Sato.

„Co ještě jsi Keigimu Nakamurovi řekl během toho rozhovoru?“

„Jenom vo tom svinským LSD, člověče. Vůbec ho nezajímal heroin nebo kokain ani nic, viš, co chci říct? Chtěl jen vědět všecko vo LSD – jak sem ho vod toho fakáče dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva dostal, jak sme ho dostali průsmykem, abychom se vyhnuli tý zatracený reconquistě, a takový sračky.“

„Co ještě?“ naléhal Nick a posunul ústí hlavně do Delroyova očního důlku.

Dealer zakvílel. „Nic dalšího. Ten japončík nechtěl slyšet nic jinýho. Se koukněte na to mizerný video, esli mi nevěříte.“

„Proč jsi odešel s Dannym Ozem tu noc, kdy byl Keigi zabitý?“

„ Co? S kým?“

„Slyšels.“

„Myslíte toho židovskýho maníka vod Šesti vlajek?“

„Jo.“

„Proč si myslíš, člověče, že sem vodešel s ním? Někomu zakroutili na tom večírku krkem, viš, co chci říct? Byl čas vypálit, chlape. Museli sme se votamtud dostat a ten, jaksemenuje, ten Žid, ten blázen Oz nebo doprdele jak, chtěl nějaký zboží. Sme šli nahoru do mýho domu na tom všivým kopci. Já sem sebou na tom večírku nic neměl.“

„Jaký zboží, Delroyi?“

„LSD. Ten Žid nikdy nekoupil nic jinýho.“

Nick vytáhl svůj telefon s fotografií Dary. „Podívej se na tuhle fotografii…“

„Pěkná bílá čubka…,“ začal Delroy.

Nick zatlačil hlaveň dvaadvacítky dealerovi do oka tak hluboko, že otočením zápěstí by byl mohl Brownovi oční bulvu vyrazit. Delroy zaskučel. Nick trochu povolil. Hlaveň a ústí byly vlhké krví, která stékala z Delroyova čela.

„Co se děje, člověče? Chceš, abych se podíval bez voka?“

„Kde jsi ji předtím viděl? A kdy? A mluv pořádně, nebo přisámbohu přijdeš o víc, než jen o jedno oko.“

Delroy mávl pravou rukou v uklidňujícím gestu, naklonil se k displeji telefonu a zblízka na snímek zamžoural. „Tuhle sem nikdy neviděl, člověče. Nikde. Nikdy.“

„Podívej se znovu.“

„Nemusím se dívat kurva znovu. Neznám jí, nikdy sem jí neprodal, nikdy sem jí za nic neplatil, nikdy sem ji kurva neviděl, slyšíš, co ti chci říct?“

Nick telefon odtáhl. „Slyším, co mi říkáš.“ Pořádně malého muže udeřil hlavní, aby ho srazil na zem.

Nick rychle kráčel ke zdi proti středu hřiště. Nechtěl běžet, chtěl si udržet poslední zbytky důstojnosti, i když čekal, že ho do zátylku udeří kulka, a ramena mu sklesla i přes veškerou jeho snahu udržet je zpříma. Zesílený kevlar může odklonit střelu na tělo, ale zásah do zátylku by ho zabil, i kdyby neprošel kevlarovou maskou.

„Strážce Polanský z nás nebude mít radost,“ zašeptal Satoův hlas v jeho uchu. „Ale díky veliké souhře okolností, Bottom-sane, vaše video a audio asi během posledních dvou minut selhaly.“

„Dobře,“ odpověděl Nick, ale bylo mu to jedno. „Řekněte Polanskymu a Camposovi, že musí dostat Soula Dada okamžitě ven z hřiště… hned teď. Všichni viděli, že se mnou mluvil, než jste sejmul Ajaxe.“

Plot a dveře kolem hřiště byly teď necelých patnáct metrů vzdálené. Kolik vnějších polařů utíkalo k tomu oprýskanému zelenému plotu, když stíhali nahoru odpálený míč? Kolik nadhazovačů prošlo těmi dveřmi, pokračovalo k nadhazovacímu kopci a srdce jim při tom bušila a tělem probíhal adrenalin podobně, jako teď Nickovi?

Jenom tehdy nebyl vrchol té zdi pokrytý rolemi ostnatého drátu jako teď.

V uchu mu zazvučel hlas velitele střelců Campose. „Nepotřebujeme dostat Soula Dada ven, pane Bottome. Tady v Coors Field ho skoro zbožňují. Spousta černých si myslí, že mu je sto let a že je svého druhu čaroděj. A na pokoji ho nechávají i bílí a Hispánci. Nikdo mu neublíží.“

„Ale…,“ začal Nick.

„Věřte mi,“ pokračoval Campos. „Soul Dad není v žádném nebezpečí. Nevím, proč vás varoval, ale musel mít své důvody. A měl pravdu, že Bad Nigger Ajax tady neměl žádné přátele. Spoustu patolízalů a vlezprdelků, ale ti Ajaxe nenáviděli skoro víc, než ti druzí, kteří se ho báli. Soul Dad je v bezpečí.“

Nick pokrčil rameny. Byl by těch pár posledních metrů k vysoké zdi utíkal, ale nohy mu zeslábly odlivem adrenalinu.

Slyšel někoho na druhé straně uvolňovat těžkou závoru. Někdo otvíral vrata a zarezlé panty vrzaly, jako kdyby křičel umírající člověk. Až na to, že Bad Nigger Ajax neměl čas zakřičet.

A pak Nick prošel vraty. A byl venku.

1.10

Průsmyk Raton a Nové Mexiko

Středa 15. září

Když mu Sato někdy po šesté ráno zavolal a řekl mu, aby byl v sedm na střeše obytného komplexu Cherry Creek, kde ho vyzvedne helikoptéra-vážka Sasayaki-tonbo, pocítil Nick zahanbující vlnu

úlevy tak obrovské, že mu to málem sevřelo útroby. Předtím ho nenapadlo, že je takový zbabělec.

Nelámal si s tím hlavu. Letět do Santa Fé – i přes obavy Nakamurovy korporace z útoku pancéřovou pěstí nebo jiným druhem střel – je mnohem bezpečnější, než kdyby se tam chtěl dostat po zemi.

Ze střechy bývalého obchodního centra nebylo vidět žádné mraky. Asi o šedesát mil na jih odrážel Pikes Peak nízké ostré ranní světlo. Vrtulník-vážka přiletěl od západu, zakroužil a lehce přistál. Nick hodil dovnitř svůj bágl a vyhoupl se nahoru, aniž použil Satoovy nabízené ruky.

Nadměrný vak byl těžký. Kromě devítky glocku za opaskem měl v báglu kompletní policejní ochranný krunýř, který koupil na černém trhu po tom, co přišel o práci (mnohem důkladnější než včerejší kevlar), bojový nůž KABAR v pouzdru, vojenskou pušku M4A1, která patřila jeho tátovi, granátomet M209, který Nick zakoupil jako doplněk M4A1, krabici granátů, šipkomet Negev-Galil a kompaktní devítimilimetrovou poloautomatickou pistoli Springfield Armory LMP 1911-A1. Nick přidal i S&W pětačtyřicítku – revolver, který s dobrým výsledkem užíval ve střeleckých soutěžích denverského policejního oddělení – na šest nábojů, nabíjený z rychlostního zásobníku a pálící těch šest ran za tři vteřiny – a nakonec i krabice příslušné munice do všeho, co se nabíjí.

„S tím báglem opatrně,“ řekl Satoovi, když usedal na své místo před zadní přepážkou a přitáhl si vak pod sebe.

„Ale, vy jste si přinesl vlastní hračky, Bottom-sane?“ reagoval Sato. Nebylo slyšet ani zvuk motoru, ani rotoru, ale jak se „vážka“ zvedla, naklonila se a zamířila na jih, hukot větru v otevřených dveřích byl dost silný na to, aby Sato podal Nickovi sluchátka a zakřičel číslo soukromého kanálu, který budou používat.

Letěli plynule na jih; ve výšce asi tři sta metrů nad mořem. Nick se díval dolů otevřenými dveřmi, jak se jižní předměstí Denveru protáhlo k severnímu předměstí Castle Rocku.

Bylo teď po ránu chladněji, první opravdu chladné ráno letošního září, a sluneční světlo dopadalo na budovy a auta, která vypadala čistě a normálně, jako produkt logického světa. Dokonce i opuštěné, rezavějící větrné mlýny podél Kontinentálního předělu po pravé ruce vypadaly v tom čistém ranním světle pěkně a čistě. Vysoké horské štíty kromě zářícího Pikes Peaku jako by ustupovaly na západ, jak helikoptéra letěla dál na jih nad pětadvacátou mezistátní dálnicí.

Nick se skoro zakřenil. Věděl, že by se měl zastydět za ten pocit úlevy, který pociťoval od chvíle, kdy mu Sato řekl o vrtulníku, ale měl v sobě mnohem více úlevy než pocitu viny. Jen se mu prostě nechtělo podniknout celodenní výlet do Santa Fé ve zrádném denním světle.

„Co to, že jste změnil názor?“ zeptal se Satoa prostřednictvím palubního telefonu.

„Změnil názor ohledně čeho, Bottom-sane?“ Šéf ochranky vypadal dnes ráno ospale. Nebo možná meditoval ve čtverci světla, které dopadalo na jejich sedadla a zadní přepážku.

„O cestě vzduchem místo po silnici.“

Sato zavrtěl hlavou tím těžkopádným, nejistým způsobem. „Ale ne. Poletíme vrtulníkem jen k průsmyku Raton a státní hranici. Odtamtud pojedeme v Novém Mexiku dvěma trucky až do Santa Fé. Takhle se k autům dostaneme rychleji.“

Nickovi se podařilo omezit svou reakci na pouhé přikývnutí. Odvrátil se a soustředil svou pozornost na opuštěné ranče a rozparcelovanou půdu mezi městy a málo užívanou dálnicí mezi nimi. Přeletěli Colorado Springs a masiv Pikes Peaku, kde už na vrcholku o tři a půl tisíce metrů výš, než helikoptéra letěla, ležel sníh, zůstal napravo za nimi.

„Nicku, co abychom vyzkoušeli tu novou drogu, dvojku LSD?“ zeptala se Dara.

Leží vedle sebe v jejich ložnici v onu lednovou sobotu pouhých deset dní předtím, než Dara zemře. Právě se pomilovali tím pomalým, nedramatickým, ale nádherným způsobem, který se podaří manželům, když najdou další úroveň intimity.

Už skoro šest let se Nick bránil vzít drogu ohledně těch posledních měsíců před její smrtí, nechtěl si připomínat ani ty nejhezčí chvíle, protože pocit beznaděje převažuje nad potěšením z přítomnosti milované ženy. Ale tentokrát udělal výjimku, protože ta napůl zapomenutá konverzace z oné lednové soboty před pěti a půl roky by mohla být relevantní s tímhle novým vyšetřováním.

Valovi je deset let a v tomhle dlouhém, pomalém odpoledni je pryč na narozeninové oslavě pod dohledem Laury McGilvreyové.

„Vážně,“ dodává Dara napřímí se nahá proti němu. „Nechceš se mnou vyzkoušet obyčejné LSD, ale proč bychom nemohli vyzkoušet tuhle novinku, o které všichni mluví? Slyšela jsem, že přináší jen šťastné myšlenky.“

Nick zamručí. Nechal kouření, ale v tuhle chvíli, rozehřátý postkoitální spokojeností, si dobře uvědomuje, že má balíček cigaret schovaný na záchodě, jen o pár kroků dál. „Elvis dvě není skutečnost,“ řekne. „Je to mýtus velkoměsta. Je mi líto, že ti kazím radost, lásko.“

„Dobře, tak třesky plesky,“ odpoví Dara. „Myslela jsem, že to je jen oficiální verze, ale že jste opravdu zabásli feťáky, co jeli na E dvojce a že máte spousty dávek ve skladu důkazů.“

„Ani náhodou,“ řekne Nick a pomalu jede prstem po jejím nahém boku. Rád sleduje, jak jí naskakuje husí kůže. „To je čirý nesmysl. Neexistuje taková droga. Ale proč bys ji sakra chtěla vyzkoušet, kdyby existovala? Nikdy jsme nevyzkoušeli ani normální LSD.“

„Protože bys to stejně neudělal, ani kdybych chtěla,“ naoko se urazila jeho krásná žena. Byl to starý trik, že chtěla ochutnat různé nedovolené látky, tahle jeho najednou tak odvážná dětinská nevěsta, která si myslí, že sklenička vína navíc při obědě je hřích.

Vezme její hlavu do svých velkých dlaní a lehce s ní zatřese. „Co se ti honí hlavou? Něco určitě.“

Dara se obrátí a opře se o lokty, aby se na něj mohla dívat. „Já bych tak chtěla, abychom spolu dokázali mluvit, Nicku. Neumíme si spolu promluvit.“

I když ví, že je to ta nejhorší věc, kterou může při takovéhle manželské diskusi udělat, musí se rozesmát.

Dara se od něj o kousek odtáhne a zvedne polštář, aby si zakryla svoje krásná prsa.

„To mě mrzí,“ řekne Nick. A myslí to vážně. Ví, že ji zranil. A je mu líto, že se před ním zakryla. „Já jen, že spolu pořád mluvíme, lásko.“

„Když jsi doma.“

„A když ty jsi doma,“ oplatí jí. „Vracíš se domů pozdě a cestuješ i o víkendu, stejně jako já, a možná i mnohem víc.“ A zase ho zamrzí, že vůbec něco řekl.

„Naše práce…,“ zašeptá ona.

Když si vrací ten rozhovor, poslouchá své myšlenky z oné doby a svůj a Darin rozhovor z toho dne před necelými šesti lety, Nick se skoro rozhodne, že jeho domněnka nebyla správná… neřekla toho dne nic důležitého.

„Myslel jsem, že máme svou práci rádi,“ řekne ten někdejší Nick. Idiot, moula, myslí si ten současný.

„Máme. Měla jsem. Ale nedovolují nám mluvit o… prostě o pracovních záležitostech.“

Tehdejší Nick si myslí, že rozumí. Je spousta věcí ve vyšetřování kolem Keigiho Nakamury, o nichž nemůže s Darou mluvit, protože ona pracuje pro okresního návladního Mannieho Ortegu. Tehdejší Nick si myslí, že mu má za zlé jeho mlčení.

„To mě mrzí, Daro. Ale jsou prostě věci, o kterých mluvit nemůžu a…“

Dara překvapivě sevře ruku v pěst a uhodí ho do prsou. Není to z legrace; udeří ho tak silně, až zůstane červená stopa.

„Ty idiote,“ řekne a on je ještě zmatenější, když si všimne slz v jejích očích. „Nenapadne tě nikdy, že jsou věci v mojí práci, o kterých nemůžu mluvit já s tebou, i když bych ráda? Ze to potřebuju?“

Je dost chytrý – pro změnu – aby to nepřiznal, ale doopravdy ho to nikdy nenapadlo. Od té doby, co Dara pracuje pro jednoho z asistentů okresního návladního, starého Harveyho Cohena, který Nicka nikdy zvlášť nenadchl, nedokáže si Nick představit nic v jejím profesním životě, o čem by s ním nemohla mluvit, kdyby chtěla. Pokud Nick ví, kancelář návladního, tím spíš Harveyho, nemá v jednání žádný z případů, se kterými by měl co do činění nebo kvůli kterým by měl přijít svědčit k soudu.

„To není správné,“ řekne Dara a položí si zrudlý obličej na polštář. „Ale myslím, že to nevadí… je to skoro vyřízené… už jen pár dní, možná týden, říká Mannie…“

„Mannie Ortega?“ zpozorní Nick. Nikdy tohohle ambiciózního, mazaného, ale ne příliš bystrého návladního neměl rád. „Co má k čertu ten s tím co společného?“

„Nic, nic, nic,“ odmítne Dara hovor a obrátí se na bok, obličejem od něj, a pořád si drží polštář na prsou.

Jenže její krásný zadek a záda jsou nahé a Nick se k nim přitiskne, obejme ji levou paží, i když předloktím objímá jen polštář. „Mrzí mě, že máš pořád tolik práce…“

Dara natáhne ruku nad hlavu a dotkne se prsty temene jeho hlavy. „Je to hloupost. Zapomeň všechno, co jsem říkala, Nicku. Vysvětlím ti to… až budu moct. Brzy.“

Nick ji políbí na krk.

A když je u konce svého patnáctiminutového rauše, uvědomí si, že skoro zapomněl celý ten rozhovor. Ještě pořád nepochopil, o čem mluvila a proč plakala. Něco v práci – v její práci – ji očividně nějaký čas trápilo.

„Zdřímneme si, jak jsme původně před hodinou plánovali?“ zašeptá Dara a obrátí se k němu zpátky. Na tvářích má stopy slz.

„Jistě, dáme si na chvíli chrupku,“ souhlasí Nick. „Zamknu dveře pro případ, že by se Val vrátil z narozenin domů dřív, než se probudíme.“

Major očividně věděl, že Sato přichází od poradce a že ho zastupuje, a tak se k šéfovi Nakamurovy ochranky choval s oním minimem zřejmé podrážděné úcty typu marníte-můj-čas-ale-musím-to-udělat, kterou dovedou vojenští důstojníci tak dokonale předstírat. Sato představil Nicka jen jménem – žádné vysvětlování jeho přítomnosti – a major Malcolm naprosto přezíravě přikývl.

Byly časy, kdy by Nicka takový přístup urazil, ale teď se mu to docela hodilo. Chtěl se probírat vlastními myšlenkami a nechtěl být vyrušován.

A taky byl unavený. Byl v rauši skoro celou noc a spal jen asi hodinu. Což nebyla ta nejchytřejší strategie pro den, ve kterém možná bude potřebovat všechny síly, aby přežil – jestli mu nějaké zbyly – ale neměl dost času, aby mohl trávit víc času bez drogy.

Seděli v trajleru a major ukazoval na jednu z obrazovek na stěně, která jich byla plná; ukazoval na něco, co vypadalo jako maličké obláčky prachu, vířící na trojrozměrné béžovohnědé stěně.

„Tyhle gejzírky prachu,“ vysvětloval major Malcolm a zapíchával svůj neomalený prst do 3D obrázků, „je to, co zbylo z Třetí ozbrojené divize Republiky Texas, stahující se do výchozího postavení v Dalhartu a Dumasu. Tyhle…“

Jeho ruka zmizela ve vyobrazení, jak se dotkl obrazovky tam, kde se objevovaly tmavší a větší skvrny. „Tahle černá zeď tady je ve skutečnosti více než tisíc oblaků dýmu mezi Wagon Mound a Las Vegas, a spousta jich je blízko starého národního památníku Fort Union… a pod těmi oblaky jsou stovky hořících tanků, obrněných transportérů a jiných pancéřovaných vozidel, většinou texaských. Bitva trvala deset dní a někteří z našich historiků už o ní mluví jako o největším tankovém boji od dob bitvy u Kurska na konci léta v třiačtyřicátém roce.“

„Kdo vyhrál?“ zeptal se Nick.

Major Malcolm se na něj podíval, jako kdyby si byl ufoukl. „Strategicky řečeno Rusové, protože zastavili Němce,“ řekl major. „I když Sověti ztratili více než šest tisíc tanků a útočných zbraní proti přibližně sedmi stům německých během celé bitvy, Wehrmacht se ale musel stáhnout. Ztratili iniciativu na východní frontě a byla to poslední strategická ofenziva, kterou se Hitlerovi podařilo na východě zahájit.“

Sato si odkašlal. „Myslím, majore, že můj kolega se ptá, kdo vyhrál tuhle konkrétní bitvu – Mexičané, nebo Texasané?“

„Aha,“ řekl Malcolm bez nejmenší stopy rozpaků. „Hispánci a kartely zatlačili R-T zpátky. Se značnými ztrátami pro Texasany. Proto jsem použil výraz stahující se.“

Jižní hranice Colorada, vlastně jižní hranice Spojených států, byla střežená národní gardou, ale jejich velitel a tahle jednotka v průsmyku Raton byli pravidelná armáda. Skutečná pravidelná armáda byla příliš cenná, protože sloužila jako žoldnéři Japonců a těch ostatních – což byl jeden z mála amerických zdrojů tvrdé měny – než aby plýtvala silami na pouhé otázky americké obrany. Nick poučeně odhadoval, že major Malcolm přednášel vojenskou historii na West Pointu nebo tak někde, než byl odvelen sem, aby dohlížel na ty sváteční hlupáky, kteří hranici hlídali. Na ničem z toho nezáleželo.

„Jsou tyhle obrázky ze satelitů nebo z letadel?“ zeptal se Sato.

„Ze satelitů,“ odpověděl major Malcolm. „Kupujeme čas od indických a civilních satelitů. Armáda Nového Mexika sestřelila všechna naše průzkumná letadla.“

„Reconquista kontroluje veškerý vzdušný prostor odtud na jih?“ vyzvídal Sato.

Malcolm pokrčil rameny. „Technicky vzato, přibližně poslední rok kontrolovali vzdušný prostor Texasané… dokonce používali pilotovaná letadla. Ale během posledních tří měsíců síly Nuevo zapojily mobilní protistřelecké laserové baterie Iron Dome a Magie Wand. Reconquista tak získala mnohačetné obranné body proti balistickým střelám středního doletu Texaské republiky, ale zároveň to vyčistilo vzduch od všeho, co létá… včetně našich průzkumných letadel.“

„Ale reconquista nevybudovala své vlastní letectvo?“ zeptal se Sato, velké ruce založené před sebou.

Malcolm zavrtěl hlavou. „Texasani mají letadlové verze starého izraelského radarového systému Nautilus, který dokáže sejmout cokoliv ve vzdušném prostoru Nového Mexika do dvou set mil za hranicemi Republiky Texas. Věřte mi, pane Sato… vzduch tam nepatří nikomu.“

Sato bleskl očima po Nickovi, ale ten neměl nejmenší tušení, co se mu šéf ochranky asi snaží říct. Že by byl hloupý nápad pokoušet se letět do Santa Fé? Nick se díval na řadu obrazovek, které byly všechny plné kouřových šmouh, které představovaly obrněné divize nebo hořící vozidla a muže. Určitě není chytrý nápad zkoušet tímhle projet, myslel si.

„Vzdušné koridory z L.A. do Santa Fé jsou ještě otevřené, že?“ položil otázku

Major Malcolm se podíval na Satoa, jako by chtěl říct Co je to za pitomce? „Ty úzké vzdušné koridory na západ od Santa Fé jsou otevřené,“ připustil. „Je příliš mnoho milionářů, filmových producentů a herců, co se potřebují dostat přes soukromá letiště do svých druhých domovů v Santa Fé, než aby se tyhle trasy mohly zavřít.“

Nick si lehce povzdechl. Kdyby byl Nakamura ochoten utratit trochu víc peněz, abychom mohli doletět do L.A. a odtamtud rovnou do Santa Fé letadlem nějakého ochotného jilmového producenta, mohli jsme se vyhnout téhle mizérii.

„Pane, vzhledem ke všem těm bojům kolem pětadvacítky,“ oslovil Sato majora, „doporučil byste, abychom se dali po dálnici Šedesát čtyři do Taosu a dál?“

Nick znal čtyřiašedesátou dálnici. Naposledy po ní jel v policejním konvoji před více než deseti lety. Tehdy to byla noční můra – lupiči v horách, zborcené mosty, loupeživé polovojenské jednotky nejrůznějších náboženství – ale alespoň vévodkyně z Taosu, pravnučka nějakého socialistického autora románů, který tam žil od šedesátých let, poslala napřed hlídky – asi na čtyřicet mil, skoro polovinu vzdálenosti mezi Taosem a Ratonem – aby udržely nebezpečí jakž takž přijatelné. Z Taosu to bylo jen pár hodiny po Long Row to Santa Fé.

„Upřímně,“ řekl major Malcolm. „Nemůžu vám ani poradci doporučit ani jednu z těch cest.“

Když Sato nic neřekl, major vrátil ruku zpátky k obrazovkám. „Jediná civilní doprava, která se pokusila dostat do Santa Fé během uplynulých dvou týdnů, byl konvoj dvanácti trucků – spojily se Coca-Cola a Home Depot – a s nimi eskorta tří vojenských vozidel na ochranu. Ztratili jsme s nimi spojení krátce potom, kdy projely kolem našich barikád, do Santa Fé nikdy nedorazili a myslíme si, že jsou nejspíš právě… tady.“

Nick se naklonil, aby líp viděl oranžovočerný dým pod Malcolmovým ukazováčkem. Asi na půl cesty mezi malými městy Springer a Wagon Moud, které se zdálo být asi dvacet mil stranou na pláních podél pětadvacáté mezistátní.

„Musíme jet, pane,“ řekl Sato. „Doporučíte nám trasu po mezistátní nebo cestu kaňonem do Taosu?“

Malcolm spustil ruce a pokrčil rameny. „Abych byl upřímný, pětadvacátá je možná tenhle týden o trochu lepší. Gallagosovi kanibalové rozšířili svůj akční rádius ze starého Philmontského skautského tábora nedaleko Cimarronu podél dálnice kaňonem. Kavalerie vévodkyně nevyčistila posledních třicet mil čtyřiašedesáté od překážek a banditů tak, jak to dělá obvykle… někteří říkají, že je mrtvá. Možná, že při všem tom zmatku po bitvě vám mezistátní Dvacet pět dává mírně lepší šanci, že vás nezaměří. Je tu taková šance. Snad. Malá šance.“

Sato přikývl, potřásl si s majorem rukou a vedl Nicka ven z trajleru a dolů z kopce k místu, kde stály dvě světlehnědé terénní toyoty, kterými pojedou po okraji cesty do Nového Mexika. Tanky byly zaparkované ve skupinách nedaleko vrcholku průsmyku a Nick zahlédl dělostřelecké jednotky národní gardy podél hřebenu od severu k jihu. Helikoptéra-vážka už odletěla.

Čtyři ninjové pracující pro Satoa stáli vedle vozidel. Když Sato Nickovi čtyři mladé muže představil – „Joe“, „Willy“, „Toby“ a „Bili“ – nebyl Nick schopen na jejich úklony reagovat jinak než: „Uh huh.“ Připomnělo mu to doby jeho dětství před přelomem století, kdy volával na technickou pomoc kvůli svému počítači nebo softwaru a hlas odkudsi z Indie se silným přízvukem říkal: „Jmenuji se Joe.“ Uh huh.

Když je Nick poprvé uviděl, měli ti čtyři na sobě seprané džíny a laciná neinteraktivní trička, ale během krátké doby, kterou se Satoem strávili v trajleru majora Malcolma, se převlékli do ochranných obleků. Byla to zásadní proměna. Tihle čtyři si nenavlékli žádné černé ninja botky a oblečení a balaklavy. Jejich hnusně drahé ochranné obleky – zřetelně tenké jako hedvábí pokryté překrývajícími se šupinami – vycházelo ze samurajského brnění z osmého nebo desátého století po Kristu nebo nějaké takové doby. Každý z nich měl jiné, ale na všech byly ozdobné ramenní chrániče, měly jakousi suknici, přilbu, zdobené rukavice a chrániče holení.

„Teda,“ řekl užaslý Nick. „Jak by řekl můj syn, jsou kurva cool.“

„Hai,“ zamručel Joe. Jako jediný z těch čtyř měl přilbu – a byla to skutečně ukázková práce, završená pečlivě vyřezanými rohy nebo hroty, nápadně připomínajícími malé hokejky, které vystupovaly z místa nasazení podél jinak moderní kevlarové, souvisle uzavřené ochrany lebky.

Nick ukázal na výstupky přilby. „Joe, neurazíš se, když se tě zeptám, k čemu jsou ty suprácký antilopí hroty?“

„Symboly klanu,“ zachrchlal Joe divoce. Ale něco ze zuřivosti vyvážil náhlý úsměv mladého vojáka a taky skutečnost, že měl v puse žvýkačku. „Klanu Nakamura,“ dodal už bez úsměvu.

Nick si prohlédl přilby ostatních tří, kteří je drželi pod levou paží a čekali u otevřených dvířek landcruiserů. Všechny měly připnuté totožné, pečlivě vybarvené symboly klanu Nakamura. Nick si uvědomil, že Satoovi muži nejsou jen nějací roninové, žoldáci bez velitele – jsou to ninjovsko-samurajští bushi, ne docela zaměstnanci Hirošiho Nakamury, ale určitě jsou Nakamurově rodinné korporaci bezmezné oddaní.

„Jak se jmenuje tohle?“ zeptal se Nick a ukázal, aniž by se jich dotkl, na Joeovy ramenní chrániče. Vypadaly těžké, ale Nick si uvědomil, že jsou vyrobené ze stejného tkaného kevlarového materiálu jako ostatní ochrana těla.

„Sendan no ita, kyubi no ita,“ vysvětlil Joe.

Nicka napadlo, že na tak relativně malý ramenní chránič je to zbytečně dlouhý název. „A proč máte zvláštní červenou kevlarovou vrstvu na levé paži, ale ne na pravé?“

Tentokrát odpověděl Toby. Byl nejmenší a nejštíhlejší z těch čtyř bojovníků, ale jeho hlas byl skoro absurdně hluboký. „To zvláštní brnění na levé straně se jmenuje kote, Bottom-sane. Dá se rychle zvednout a odrazí úder meče nebo kulku. Je jen na levé ruce, protože pravá musí zůstat volná, aby samuraj mohl střílet z luku.“

Sato se objevil za bližším landcruiserem. Šéf ochranky měl na sobě svoje vlastní samurajské brnění – celé červené, červené jako krev, včetně přilby a kovové masky. I když masku zatím měl vytaženou nad čelem, Nick si všiml bledých, vousky připomínajících vláken, které z ní vystupovaly jako bílé chomáčky. Opravdový samurajský meč měl v pochvě za opaskem.

Nickovi se vůbec nechtělo smát se.

„Tsugi no fourtsu desu kayaban to jodan owatsu ta no“ vyštěkl Sato na své čtyři bojovníky.

Všichni čtyři se okamžitě uklonili. A uklonili se hluboce.

„Hatí Junbi ga deki te, bosu ni id shi masu,“ pronesl Joe.

Sato se obrátil na Nicka, který si právě myslel, že šéfovi ochranky vyhovuje mnohem víc samurajské brnění, než když měl na sobě svůj obvyklý černý nebo šedý oblek a kravatu. „Joe pojede s námi, ostatní tři ve druhém autě. Bude lepší, když si taky obléknete ochranný oblek, Bottom-sane.“

Jejich tři vozidla byla vyrobena tak, aby na první pohled vypadala jako cruisery Toyota, ale když porovnal jejich velikost s muži, kteří stáli vedle nich, uvědomil si že tahle SUV – jak znělo starodávné označení z Nickova dětství a mladých let – jsou asi dvakrát větší než největší auto z úctyhodné řady, které on a Dara říkali land-křižáci. Taky si všiml že tyhle cruisery nemají vůbec žádná okna –ani stěrače. Každá část pevné, nezajímavě matné kapoty byla stejná směsice oceli, kevlaru devítky a různých slitin.

Ve skutečnosti, jak Nickovi Sato vysvětlil, když se Nick narval do svého určitě ne samuraj ského policejního brnění, tyhle vozy byly japonským vojenským typem těch nejlépe obrněných civilních aut, které měli vedle vozidel americké výroby, sice dvacet let starých, ale pořád propracovaných Oshkoshů UO-VPV, což, jak Sato také objasnil, byla zkratka pro „útokům odolné, všestranně použitelné vozidlo“.

Podvozek tohohle landcruiseru byl něco přes metr vysoko nad zemí a měl tvar ‚véčka‘, aby odspoda odrážel improvizované výbušné prostředky. V době, kdy si každá postarší dáma, která šla s dobou, ráda připlatila, aby byl její chevrolet extra obrněný a ona mohla dojet do supermarketu, aniž by ji vyhodili do povětří, bylo tohle ÚO-VPV stále výjimečné.

Obrovské pneumatiky značky Michelin bylo nejen možné centrálně nafouknout z kabiny, přičemž byly schopné ujet dvě stě mil prázdné, ale navíc byly vyrobené z metalické síťoviny. Všechna čtyři kola byla připojená na vojenské nezávislé suspenze TAK-7, které přenášejí i ty nejjemnější nárazy, kdyby se velké vozidlo rozhodlo projet plukem nepřátelských vojáků. Místo baterií nebo spalovacího motoru, který potřebuje benzin nebo naftu, měly ty dva vozy vrtulové turbíny Caterpillar CIO o sedmi stech koňských sil, poháněné „radioaktivními prvky“ z úplného středu aut. Jinak řečeno, vysvětlil Sato, tyhle dva landcruisery mohou objet dvakrát zeměkouli, aniž by musely zastavit kvůli tankování.

„Slušná vzdálenost,“ zhodnotil Nick. Joe mu pomohl nahoru dovnitř a výrazná omezení pohybu znamenala nejen pětibodové pásy z metalické směsi, ale celou řadu upínacích klipů, které ho trvale uzamkly v sarkofágu jeho sedadla pro spolujezdce. Nacpaný ve svém ochranném obleku a upevněný v hluboké bedně sedadla a popruhů si Nick najednou vzpomněl, že vynechal pauzu na močení.

Jako kdyby mu četla myšlenky, postava v červeném samurajském úboru za volantem mu řekla: „Ve dveřích je hadice pro úlevu, kdybyste měl potřebu močit, Bottom-sane. Moč odtéká do nádržky o objemu až třináct a půl litru do doby, než zastavíme, abychom ji vyprázdnili.“

„Třináct a půl litru,“ opakoval Nick. „Fantazie.“

Zvenčí nebylo na landcruiseru vidět žádná boční ani přední okna, ale zevnitř byla dokonalá iluze dvou velkých oken přímo před Satoem a Nickem. 3DHD obraz se vytvářel pomocí velkého počtu vnějších mikrokamer a údaje a menší zobrazení, doplňovaná podle pokynů řidiče, zdokonalovala iluzi výhledu jako běžná obrazovka.

Joe se pokusil nasadit Nickovi kyslíkovou masku.

„Nepotřebuji ji.“

„Potřebujete,“ ozval se Satoův hlas ve sluchátkách. „Jestli auto zasáhne výstřel nebo výbuch třaskaviny, uvnitř nebude kyslík.“

Nick usoudil, že to bude kvůli hasicím prvkům, jako jsou C02 nebo nějaký druh hasicí pěny, a nechal to být. Kyslíková maska měla zabudované mikrofony a opěradlo jeho sedadla mikrofony přesně přisedající k jeho hlavě. Sato mu ukázal přepínač na podlaze, kterým si Nick mohl jedním šlápnutím zvolit soukromou linku na Satoa, dvojím připojit i Joea a trojím navázat rádiové spojení mezi oběma vozidly a všemi šesti muži.

„Co ještě můžu dělat tady odsud ze sedadla vedle řidiče?“ chtěl věděl Nick. Všude kolem byla high-tech zařízení, LCD panely, přepínače a páčky.

„Naprosto nic,“ mírnil ho Sato, „na nic nesahejte, Bottom-sane.“

„No fajn,“ řekl Nick a zamyslel se, jestli by už neměl použít trubici úlevy. Rozhodl se počkat, až se Sato i Joe budou něčím zabývat.

Nick nemohl pohnout s konkávní skořápkou svého sedadla, aby se podíval na Joea, co za ním dělá, ale elegantní monitor ukazoval vnitřek auta, takže Nick mohl pozorovat, jak se voják sám usazuje ve svém sedadle.

Ve zbylém prostoru landcruiseru nebylo zrovna moc k vidění. Zadní sedadlo a nákladový prostor byly prázdné, kromě přihrádek všude na přepážkách a Joeova složitého sedadla. K Nickově překvapení se to sedadlo zvedlo nad střechu, zatímco Joe svíral něco, co vypadalo jako strojní puška SATO M260.

Nick se podíval na záběr zvnitřku a uviděl černou bublinu, která se nahoře zvětšovala, a hlaveň strojní pušky, která prošla sklem nebo plastem a zastavila se na místě.Vertikální sloup konstrukce sedadla za Nickem hučel a on mohl vidět, jak se hlaveň pomalu otáčí s tím, jak se se zbraní pomalu otáčel v kruhu i Joe. To Nickovi připomnělo kulometčíky ve filmech s B-17 – Vysoko na dvanácté, Memfiská kráska – na které se rádi s Valem dívali.

Pak ho to uhodilo do očí: hlaveň prošla černým sklem nebo plastem nebo plexisklem.

„To je osmotické sklo?“ nevěřil. Když mu Sato neodpověděl, Nick jednou zmáčkl knoflík na podlaze a zopakoval dotaz.

„Hai,“ zamručel Sato. Zdálo se, že se probírá kontrolním seznamem na displeji telefonu. „Polopropustný neprůstřelný plast. Deseticentimetrová záplata na kupoli pro zbraň. Obepne ji to.“

Nick se nahlas zasmál. „Sama ta hmota je dražší než na kolik by přišla kterákoli letenka z Denveru do L. A. a pak zpátky do Santa Fé. Tyhle zatracené auťáky přišly Nakamuru tisíckrát dráž, než co mi za tohle vyšetřování zaplatí.“

„Samozřejmě,“ ozval se Satoův nevzrušený hlas v Nickových sluchátkách.

„Tak proč mě do toho vůbec zatáhl?“ naléhal Nick. ,“Na nic nesahejte, Bottom-sane.‘ Jsem tu jen jako úplně pitoměj cestující.“

„To vůbec ne, Bottom-sane. Jste to vy, kdo bude vyslýchat dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva, až se dostaneme na jeho území v Santa Fé.“

„Proč já?“ Nickův hlas zněl trpce a byl rád, že je jen na soukromé lince se Satoem. „Jen mě vlečete na tuhle cestu jako hrozně špinavé prádlo.“

„Vyslýchal jste dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva před šesti lety?“ zeptal se Sato.

„Ne, vy víte, že ne. Byl tehdy za hranicemi.“

„A totéž platí i pro tři ze čtyř dalších pokusů ho vyslechnout. Před dvěma lety se povedl FBI krátký výslech pomocí satelitního systému, ale zvláštní agenti mu pokládali hloupé otázky. Vy budete první, kdo toho chlapa bude vyslýchat… člověka, který je jedním z posledních, se kterými Keigi Nakamura před kamerou mluvil a kdo mohl mít silnou motivaci pro to, aby ten záznam nikdo jiný neviděl.“

„Takže vy si myslíte, že Chozh-Ahmed Nuchajev je hlavní podezřelý?“ ptal se Nick a marně se pokoušel otočit hlavu natolik, aby se na Satoa mohl podívat přímo.

„Je tou nejdůležitější osobou v dosavadním vyšetřování, kterého dosud nevyslechla kompetentní osoba, Bottom-sane.“

Nick se skoro znovu rozesmál. Připadal si v tu chvíli sice jako ledaskdo, ale rozhodně ne jako „kompetentní osoba“.

Sato se dotkl tlačítek a v Nickově hlavě se jako by něco rozkvílelo.

„Co to je? Turbíny?“

„Ne, to jsou velké gyroskopy,“ uklidnil ho Sato. „Zrychlují.“

„Na co sakra potřebujeme gyroskopy?“

„Pomáhají řídit vozidlo, spolu s hydraulickými zvedáky, kdyby se landcruiser ocitl bez kol.“ Tentokrát se Nick už musel rozesmát. „Je tu něco komického, Bottom-sane?“

„Jo, je tu něco komickýho. Před minutou, když Joe prošel střechou, myslel jsem si, že jsem ve filmu z druhé světové války a v B-17, víte, něco jako ve Vysoko na dvanácté nebo nějak podobně. Teď mi dochází, že jsem někde v Šíleném Maxovi nebo v Karanténě II.“

„To jsou taky americké filmy o druhé světové válce?“ ptal se Sato a zmáčkl další knoflíky. Velké turbíny přidaly a zvýšily hukot v Nickově pobolívající hlavě. Joeův krám, ta střelecká věž, drnčela za ním.

„Ne,“ odpověděl Nick a sám sebe napomenul, aby do mikrofonu nekřičel. „Jsou to filmy z dvacátého století – myslím, že australské – o bídné budoucnosti, kdy je všechno v kelu a lidé se navzájem zabíjejí v podivných autech na dálnici.“

„Ah,“ pronesl Sato. „Skify.“

„Cože?“

„Americké skify.“

„Co to má bejt?“ nechápal Nick, když Sato zapnul dohovor s land-cruiserem, ve kterém jeli Toby, Willy a Bili. „Skify? Co to je?“

„To znáte,“ řekl Sato a přeřadil. Nick mohl slyšet, jak za ním skřípe převodovka. „Skify.“

„Hláskujte mi to,“ poradil mu Nick

„S – c – i – pomlčka – f – i,“ Sato výrazně odděloval hlásky, předjel druhý landcruiser a vedl je kolem tanku k díře, kterou jim vojenský jeřáb otevřel v betonové bariéře přes dálnici. „Skify.“

Nick se rozesmál ještě hlasitěji než předtím.

„Máte naprosto pravdu, Hideki-sane,“ řekl konečně a napadlo ho, jak si pod kyslíkovou maskou asi setře kapku u nosu. „Celá tahle věc je skify a v tomhle momentě dokonce ještě víc skify.“

Vyjeli z Colorada a ze Spojených států a vjížděli do Nového Mexika.

3.02

Las Vegas, Nevada a dál

Středa 22. září

ZE SOUKROMÉMO DENÍKU EMERITNÍHO PROFESORA GEORGE LEONARDA FOXE

Pět dní na cestě. Pět dní. Těchto posledních pět dní se mi zdá dobrodružnějších a víc prožívaných než posledních pět let. A když říkám víc prožívaných, myslím tím víc naplněných; v tom bohatém, překypujícím způsobu vlastní uvědomované si zkušenosti, v příkladech doloženým jen několika málo mými nejoblíbenějšími literárními hrdiny, jako byla například Alys, žena z Bathu v Chaucerových povídkách. Takže jsem možná za posledních pět dní prožil víc než za posledních patnáct let. A možná že i za posledních padesát let. Anebo jsem takhle plně nežil dosud nikdy.

Jedním z důvodů, proč tohle mohu napsat s tak opatrnou radostí je, že až dosud nebyl nikdo z naší společnosti zraněn. Nevím s jistotou, jestli tou „společností“ myslím jen Vala a mě, nebo Vala a mě a naše řidiče Julia a Perditu Romanovy nebo Vala mě, Perditu, Julia a stovky dalších v tomhle konvoji. Ve své radosti a hrůze z toho, že tenhle týden prožívám, jsem se velice rozrostl. Teď jsou ve mně zástupy radosti.

Je těžké uvěřit, že pouhé dvě noci nazpátek jsem na vlastní oči viděl ten spektákl, kterým je Las Vegas – Las Vegas a všechny ty radostně rozjařené tábory karavanů kolem města i roztroušené dál v osvětlené poušti za stěnou, která Las Vegas v Nevadě odděluje od násilnického hřbitova jednadvacátého století, který tento poslední pozůstatek dvacátého století obklopuje (ale který až tak neobtěžuje a který dosud nepřevážil nad vlastní realitou Las Vegas, svěží, nepravděpodobnou, mlhavou a neskutečnou).

Ta vysoká průhledná zeď se spoustou signálních majáků, laserů, nápisů a výstražných světel začíná hned na jih od místa, kde se obchvat 215 mění na mezistátní patnáctku. Zeď pokračuje za 215 na západní konec města a dál skoro až do Handersonu na východě. McCarranovo letiště zůstává hluboko za obezděnou a chráněnou částí města, samozřejmě, protože tam jsou velká kasina.

Z našeho tábořiště na nízkém kopci jihozápadně od města jsme mohli zahlédnout věž Stratosféry daleko na severu (s její horskou dráhou a ostatními atrakcemi, které na jejím vrcholu stále ještěfungují), až po Luxor nedaleko od jižní stěny a laserová světla té skleněné pyramidy, kteréprobodávají oblohu ve dne i v noci. Ale bylo to v noci, kdy Las Vegas bylo opravdu jedinečné: světla a světlomety a lasery toho, co bývalo MGM Grand a Mandaly Bay a Éxcalibur a Paříž a New York-New York. Některé byly doplněné svými dojemnými miniaturami, Sochou svobody a Eiffelovkou. Zahlédli jsme také zatáčky Bellagia a ne docela stržené věže Ballys, Harrachova imperiálního paláce, Ostrova pokladů, a Google Grandu a Mirage, tyčící se nad nízkými budovami Caesarova paláce a Sahary, Riviery a starého Circus Circusu.

Hned na východ od letiště byly bílé osvětlené kupole Tadž Mahálu – ve zvětšení na 120 procent originálu – ale jen ty nižší, kde jsou kasina a hotely; hlavní kupole je v Indii vyrobený reaktor, který zajišťuje osvětlení a chlazení Las Vegas teď, kdy je Hooverova přehrada už jen vzpomínkou.

Protože všechna malá města, která kdysi vzdorovala nevadskému horku a suchu, jsou teď opuštěná – Mesquites, Tonpahs a Elys a Elkos a Battle Mountains a Parhumps a Searchlights, všechno až do velikosti Rena a Carson City, které mají své vlastní reaktory, ale přesto přišly o víc než 80 procent obyvatel – mohl jsem si jen představovat, jak úžasně muselo Las Vegas vypadat ze vzduchu, když tuto část Las Vegas překrylo rozhraní noci.

Vedle mihotavých a blikajících světel uvnitř samotného města za zdí - s příliš průsvitnými stěnami, obydlenými stejnějako dnes hotelovými pokoji a jejich vlastními kasiny zářícími do noci zlatem – tu byly myriády dalších světýlek venku na poušti: tisíce velkých trucků s rozsvícenými světly a v jejich kuželech velké táborové ohně z dřeva, dovezeného tisíce mil jen pro tenhle účel.

Zasáhlo mě, když jsem před třemi nocemi sledoval oslavy za zdmi Las Vegas – rodea a ohně, putující cirkusy s jejich osvětlenými Ferrisovými koly a horskými dráhami, stovky krčem, hospod a barů, provozovaných pod stany nebo pod širým nebem, motokrosy a závody motorek smíchané s plátěnými bordely v prašných stanových městech, které byly neustále strhávány a znovu stavěny, věčné centrum zábavy Midway, usazené mimo hranice města, které samo o sobě je Midway pro miliony milionářů, kteří stále tak nějak obývají zbankrotovanou Zemi (můj vnuk Val mi říká jména těch milionářských strojů, blikajících červenými a zelenými světly a přistávacími světly, oslepující learjety a gulfstreamy, hawker siddeleye a falcony a cessny Excels a challengery a nadzvukové putin-sokoly, které každou vteřinou přistávají na letišti) – takže Las Vegas, uvnitř za zdí i venku, je jednou velkou výjimkou z našeho nového nařízení Kurva-žádné-shromažďování.

Pro Julia a Perditu a pro tisíce ostatních truckerů a jejich pasažérů, kteří slavili venku na rozpraskané půdě za zářícími zdmi Las Vegas, neexistovala obava, že by mezi nimi byli sebevražední bomboví útočníci. Truckeři – někteří z nich byli Kanaďané směřující na jih do Starého Mexika, jiní Mexičané z jihu od staré hranice, vezoucí svůj náklad na sever do Kanady, mnozí z těch amerických řidičů mířili na sever, jih, východ, západ nebo prostě někam – dorazili příliš daleko a udělali všechno pro to, aby se sem dostali na jeden nebo dva dny, plné odpočinku a zábavy, na ten ekvivalent jedenadvacátého století, k Rendezvous začátku devatenáctého století pro svobodné lovce a indiány a kupce jejich bobřích kožek, než aby ho zničili sebevražednými bombovými útoky a politickými vraždami.

Takové šílenství bylo vyhrazeno pro zbytek národa.

Auto Julia a Perdity, 417 Peterbilt Sleeper, které vlastní a řídí, je neuvěřitelný stroj. Vepředu v kabině se dvěma masivními, polstrovanými sedadly UltraRide je jejich prostor se spoustou ovladačů před řidičem. Val a já smíme jet na dvou pohodlných skládacích sedadlech za nimi a o trochu výš, než jsou UltraRidy. Za našimi sedadly je široké a pohodlné lůžko pro Romanovy – vždycky přes den perfektně ustlané a jen velmi zřídka se na něm sejdou oba, protože na střídačku řídí – a nahoře nad tím a trochu vzadu, oddělené zatahovacími dveřmi je menší palanda pod průhledným chlazením motoru.

Když si tam s Valem zalezeme a povídáme si v soukromí, než jdeme spát – Julio i Perdita se snaží jet spolu až dlouho do noci, než jeden z nich zaleze do skrýše pod námi – můžeme se dívat nahoru na oblohu a jasné hvězdy. A když si na našem pohodlném polním lůžku sedneme, můžeme se dívat dolů a dopředu přes střechu a kapotu na dálnici, jak se na nás řítí nocí.

První dva dny po našem útěku neříkal Val skoro vůbec nic, ale teď už se chce bavit, udržuje kontakt očima nebo jinak pohotově reaguje. Abych řekl pravdu, tenhle nový Val –jakkoli byl otřesený nedávnými událostmi, o kterých pořád ještě nechce podrobněji mluvit – se stále více podobá tomu zajímavému a inteligentnímu chlapci, který ke mně před více než pěti lety přišel, aby se mnou žil. Už jsem byl unavený tím zamračeným, nemluvným puberťákem, který se vždycky pohyboval na samém okraji nějakého vnitřního násilí. Páteční noc byla noční můrou.

Už jsem se chystal, že buď se vydám Vala hledat, nebo že zavolám na policii nebo jeho otci – nebyl jsem si jistý, jestli ho mám nahlásit jako pohřešovaného nebo jako potenciálního zločince – když Val dorazil a roztřískal můj telefon a společně jsme se dívali v televizi na rozbité obličeje jeho kamarádů. Nebylo pochyb o tom, že sám Val byl v nějakém šoku – byl bledší než papír – ale spíš než vysilující šok toho druhu, který by mě nebo většinu lidí, které znám, naprosto vyřadil z činnosti, tenhle šok jako by změnil šestnáctiletého kluka ve chladnou, robotickou, ale velice účinnou verzi jeho otce.

Nemuseli jsme se schovávat na železničním překladišti. Julio a Perdita Romanovi a jejich truck už byli na místě s tuctem dalších, a když jsem Romanovým ukázal napsaný vzkaz od dona Emilia Gabriela Fernándeze y Figueroa, nechali nás, abychom se schovali v kabině jejich auta, dokud nad námi kroužily policejní helikoptéry a dokud Los Angeles za námi nezhaslo.

Hned další den jsem si uvědomil, jaké veliké štěstí jsme já a Val měli. Romanovi už dostali zaplaceno. Tu trochu peněz, která mi zbyla, jsem měl v hotovosti v ranci. Kdyby nebyli bývali Romanovi a ostatní truckeři čestní lidé, mohli nás během tě strašné páteční noci opustit nebo nás cestou z města zabít, naše těla vyhodit a nikdo na světě by z toho nebyl moudrý.

V důsledku pokusu o zabití poradce Omury a zahájení bojů mezi silami reconquisty a města byly na dálnici, než začne stoupat směrem k Victorville, zátarasy. Julio Romano riskoval všechno, co měli – nejen jejich drahé auto, ale i jejich svobodu – když Vala a mě a naše zavazadla vzal na palubu a každému z nás ukázal, kde se máme schovat v tajných úkrytech, zřízených v palivových nádržích na protilehlých stranách trucku.

A když už jsme tam byli, dokonce pouhý dotek na vypínač mohl uvolnit do prostoru úkrytu zkapalněný přírodní plyn a Romanovi by měli o jednu starost míň. Jen nutnost zahrabat něco studeného a mrtvého v poušti. Bez nějakého rizika pro ně a bez ztráty předem vyplacené odměny.

Ale byli to poctiví lidé. Když jejich papíry, které poskytl Emilio, dálniční kontrola prostudovala a propustila je, Julio a Perdita nás pustili z těsných prostor v palivových nádržích a zavedli nás zpátky na vysoko umístěná sedadla v kabině a my jsme se pustili s konvojem směrem k Barstow a do pouště.

Kdykoli byli Julio nebo Perdita u sebe vzadu, sledovali satelitní televizi a dovolili Valovi a mně dívat se s nimi. To, co jsme sledovali, bylo hořící Los Angeles za námi.

Boje byly hroznější, než kterákoli ze stran – stát Kalifornie nebo kartely, vojsko a gangy Nového Mexika – mohla předvídat. Tohle nebyly pouliční šarvátky. Policie nehrála žádnou roli a snažila se zůstat mimo spor. Guvernér Lohan slíbil víc vojáků národní gardy na posilu těm, kteří byli uvnitř města pod tlakem, ale jen málo komentátorů si myslelo, že to pomůže. Když guvernér pohrozil, že požádá prezidentku, aby poslala federální vojsko, Julio se jen smál. To byla marná pohrůžka už po mnoho let; naše federální vojska bojují v Číně a jinde za cizí zájmy.

Ale zatímco městské a státní síly vážně podcenily vliv sil reconquisty – všichni byli naprosto zaskočení množstvím obrněných jednotek a výzbroje, nasazených na severu (některé z nich jsem viděl zaparkované pod kamuflážními sítěmi na velkém hřbitově naproti Emiliově pozemku) – ve stejné době byly Emiliovy síly a síly jeho hispánských spojenců viditelně překvapené povstáními černých v jižním centru, Asiatů v západních předměstích, žoldnéřů najatých bohatými v Beverly Hills, Bel Air, na výšinách Mulhollandu a kdekoli jinde… a počtem dalších skupin, které nepodporovaly ani stát Kalifornie, ani Nové Mexiko. V důsledku toho se jednoduchý boj reconquista versus kalifornská národní garda o budoucnost Los Angeles skoro okamžitě změnil v souboj mezi dvaceti účastníky. Los Angeles se stávalo čistě hobbesovským státem.

Když jsem se o tom zmínil Juliovi a Perditě, porozuměli mi a okamžitě se mnou souhlasili. Oba četli Leviathana Thomase Hobbese. Tolik k mým celoživotním domněnkám ohledně řidičů trucků a jejich vzdělání.

A když mluvím o vzdělání, Val v tomhle konvoji dostává docela zajímavé.

Po první noci a prvním dnu, kdy byl skoro katatonický – o tom se rozepíšu později –jsem viděl, že si vážně začíná všímat svého okolí a lidí v něm.

Během našich dvou nocí, kdy jsme tábořili se spoustou ostatních konvojů v poušti za zdí ohrazenými, ale stále lákajícími světly Las Vegas, všiml jsem si, že Val se živě – skoro hladově – zajímá o to, co říkají muži a ženy kolem táborových ohňů. Chudák Val… podle zákonů a odboru pro vzdělání musel oslavovat ‚odlišnosť (pro odlišnost samu) skoro každou hodinu ve škole od prvního dne v mateřské školce v Denveru skoro před téměř tuctem let. Ale až tady v konvoji se s ní skutečně setkal. Val vyrůstal ve dvou městech, v Denveru a v Los Angeles, kde se v sousedství setkávají rasové, etnické, lingvistické a (stále víc a víc) náboženské zájmy a všechny se přou a bojují spolu o větší podíl z nějakého teoretického koláče v nekonečné a bezvýsledné hře politiků, gangů a neustávajících konfliktů.

Ale během těchto pěti dnů a nocí viděl a slyšel „Gauge“ Devereauxe, černocha z Jihu, který otevřeně prohlašuje, že návrat k epitetu „negr“ je oficiálním prohlášením selháni jeho rasy a především celého národa. Devereaux řídí svůj náklaďák už osmatřicet let a nehodlá teď přestat jen proto, že města, do kterých jezdí, byla separována stále širším rozměrem chaosu.

Val si vyslechl domácké historky Henryho Big Horse Begaye, Navaha, který – se svou ženou Laurettou –jezdí dvacet šest let a který neposlechne žádného byrokrata nebo armádu nebo dálničního piráta, aby zastavil. Henry se upřímně směje – jeden nahoře chybějící zub jen zvýrazňuje bělost ostatních – ironii toho, že bílí muži, kteří zahnali jeho národ do rezervací, uchovávají své Prohlášení nezávislosti srolované jako laciný koberec, ale jsem přesvědčený, že v tom člověku není žádná zlomyslnost. On jen studuje historii.

To se stává každé rase a skupině a národu, říká Henry Big Horse Begay a pořád se směje. Dny velikosti se valí jako nějaký velký, nevyžádaný příval, šťastné národy je nabubřele a samolibě oslavují –dokonce i můj to kdysi dělal –jako kdyby si je zasloužily, což ovšem není pravda, a pak ten příliv opadne a národy a kmeny a lidé tam stojí ochromení a vyjevení na suché a odpadky poseté pláži.

Je zvláštní slyšet metaforu s oceánem od člověka, který vyrostl v pouštích Arizony.

Val poslouchá ostatní, podobné Juliovi a Perditě, kteří vyrostli v přeplněných východních městech, ale kteří našli štěstí jen na širokých dálnicích – nebo na tom, co z nich zbylo – a hispáncům, jako jsou Valdezovi, kteří se narodili v Mexiku, ale kteří jezdí na amerických mezistátních od osmdesátých let a kteří odmítají patřit kjednomu klanu nebo gangu nebo národu, který se definuje na úkor outsiderů. A pak tu jsou Ellisovi, Jan a Bob a jejich tři děti – děti chodí do „školy kabiny“, jak Jan ráda říká. Jsou z Jihu, evangelíci, ale jsou tak důvtipní, chytří, mluví tiše a upřímně (říkají, že považují obracení na víru za obtěžování druhých a svou víru nedávají okázale najevo) a ty tři děti – podle Vala, který s nimi strávil celé odpoledne – znají víc ze zeměpisu, historie, astronomie, literatury a základů věd víc, než kterýkoli z Valových spolužáků na střední škole.

Vycítil jsem, že Vala nejvíc zajímá Cooper Jakeš, (ostatní truckeři mu z nějakého nepochopitelného důvodu říkají Stará Brzda Jakeš) –stará vojna, starší než já, nejspíš kolem osmdesáti nebo devadesáti let, ale stejně tenký, tuhý, odolný a evidentně nezničitelný jako houžev. Postava Coopera Jakese dohání bílým plnovousem chybějící tuk na těle. A jeho výrazně vystupující obočí je tradičně černé, jaké mají všichni velcí proroci. Tohle obočí se dokáže během okamžiku naježit a zastrašuje jako dvě namířené hlavně pistole. Když je rozzlobený, připomíná mi Cooper Jakes Achaba.

Ale většinu času má Cooper uvolněnou a humornou (i když sardonickou, a to většinou u témat, jako jsou politika a náboženství) náladu. Ten stařec řídí velké náklaďáky (jak sám říká) od té doby, kdy mu bylo sedmnáct. Nikdy neměl manželku, rodinu nebo domov (jak sám říká) a nikdy nic takového nechtěl. Jeho kabina byla a je jeho archou – řečeno jeho slovy – přes všechna ta „moře sraček“, které jeho a Ameriku během jeho života zaplavila.

Vypadá to, že Val se nemůže nasytit těch vousatých, ale téměř jambických komentářů starého zpustlíka. Pozoruju přes plameny táborového ohně Valovy zářící oči a myslím na mladého prince v hostinci u Kančí hlavy v Eastcheapu v rétorických šlépějích Falstaffa. (Já jsem byl jedním z učenců, kteří Falstaffovi naprosto dávali přednost - jako zdroji důvtipu nejen v sobě samém, ale také v ostatních, a jako potenciálního aristotelovsko-sokratovského domácího učitele opravdové lidskosti pro mladého prince – před rozvláčným smrtelně strojeným a prolhaným politikem, kterým se Jindřich V. v Shakespearových dílech stal, jakkoli dojemná je řeč na svátek svatého Kryšpína.) Ale to odbočuji.

Val mi vlastně včera něco řekl tónem postrádajícím pohrdání, opatrnost a sarkasmus, které ovládaly jeho řeč v mé přítomnosti poslední asi čtyři roky.

„Mohl bych být truckerem, dědo.“

V tu chvíli jsem mu nic neodpověděl, ale skoro jsem se rozplakal, když jsem uslyšel těch několik upřímných slov. (Včetně, to přiznávám, dětského ‚dědo\ které mi tak moc chybělo.) Val o tom, čím by chtěl být, neřekl nic – kromě jeho nevědomých, ale neustálých pokusů stát se zdrojem deziluze tak bezmezné, až dosahovala čistého nihilismu – od doby, kdy mu bylo dvanáct.

Než jsem propadl sentimentu, musel jsem sám sobě připomenout, že velmi pravděpodobně můj vnuk někoho minulý týden zabil. Nebo se o to přinejmenším pokusil.

Vtom pátečním večeru tam zpátky v Los Angeles se zdál být v šoku, když uviděl svého mrtvého přítele Williama Coynea na 3DHD obrazovce. Jediné, co jsem z něj dokázal dostat ohledně útoku na poradce Omuru bylo jeho opakované tvrzení – byl jsem s těmi idiotskými sráči, ale na Omuru jsem nestřílel, dědo. Přísahám.

Ale Val nikdy otevřeně neřekl, že nikoho nezastřelil, a při těch několika málo příležitostech, kdy jsem připomněl Coyneho jméno, mi Valová prudká reakce – sklopil oči, odvrátil hlavu jiným směrem a celé tělo mu ztuhlo – dávala tušit, že se něco mezí těmi dvěma adolescenty minulé noci stalo.

Ať byl zdroj jeho traumatu v L. A. jakýkoli, Val se s ním během prvních několika dní a nocí vypořádal tak, že většinu času, kdy jsme nestáli kvůli odpočinku, prospal. To, jak spal – škubal sebou a třásl se – ve mně vzbudilo dojem, že bere LSD, ale povrchní prohlídkou jeho báglu, když spal, jsem neobjevil žádné ampulky.

Narazil jsem na nějaký typ černé pistole, kterou jsem hodlal zabavit, ale nakonec jsem ji nechal v jeho báglu. Třeba ji budeme potřebovat, než tahle cesta skončí.

Když byl Val vzhůru za denního světla během třetího, čtvrtého a pátého dne našeho exilu, poslouchal jsem, jak na Juliovi a Perditě vyzvídal ohledně bezpečnostních detailů konvoje.

Vypadalo to, že konvoj se skládá z dvacet tří osmnáctikolových trucků, z nichž některé byly vyzbrojeny minirevolvery a jinými zbraněmi (Julio a Perdita disponovali jen dvanáctirannou brokovnicí připevněnou na přepážku za přední sekcí kabiny), a doprovázela ho čtyři bojová vozidla a malá průzkumná helikoptéra. Bojová vozidla – zapomněl jsem podrobnosti o jejich výzbroji a tak, ale Val očividně hltal každý detail o kalibru a koňské síle a pancéřování s velkým zájmem – řídili žoldnéři z bezpečnostní společnosti, která se jmenovala TrekSec a byla placená nezávislými řidiči nebo jejich firmami.

Perdita nám ukázala na jejich satelitním navigačním systému, že další podobný konvoj, skládající se ze sedmnácti vozidel, jede asi patnáct mil před námi a další, mnohem větší, je za námi asi dvacet čtyři míle na mezistátní patnáctce. Navzájem mezi sebou udržovali kontakt.

Podle Julia jsou hlavním problémem trasy na patnáctce z Las Vegas do Mesquity a dál do St. George banditi, i když reconquista pořád ještě podniká své příležitostné výpady do jižních končin Nevady. Opakované nevydařené pokusy kartelů z Nového Mexika o připojení Las Vegas k jejich teritoriu vedou podle Julia k tomu, že vojenské výpady reconquisty jsou stále méně časté. Dodal, že stále úspěšnější nájezdy anglicky mluvících guerill kolem Kingmanu a Flagstaffu během posledního roku pořádně omezily okupační síly Nového Mexika.

Jak nám Julio a Perdita ukázali, náš momentální problém bude hned za opevněným a většinou opuštěným městem Mesquite, kde patnáctka přechází z Nevady do Arizony a z pacifického časového pásma do horského: těch dvacet devět mil mezistátní dálnice, které tady na chvíli přejíždějí Arizonu a pak Utah na sever, jsou nádherně scénické a skládají se většinou z vyvýšené dálnice, ale bandité a bojující jednotky U. S. a Nového Mexika většinu z těch mostů a nadzemních úseků vyhodily během posledních deseti let do vzduchu.

Kvůli Mormon Range a ostatním horám, které jdou od severu na jih podél státní hranice jako příkrý val, budou konvoje celý den vybírat cestu po poničených provizorních cestách - jen ve vyježděných kolejích mezi spadanými balvany a zřícenými částmi dálnice – podél řeky Virgin do Utahu. Julio nám ukázal satelitní snímek klikaté cesty kaňonem, kde budou trucky bezbranné proti všem banditům na vrcholcích kopců, kdyby na nás chtěli dolů svrhnout kameny.

„Nemůžeme to jednoduše objet?“ zeptal se Val. „Jet na sever oklikou?“

Perdita nám ukázala, že tam nejsou žádné cesty, kromě kolejí v poušti a vyschlých koryt celých čtyřicet mil na sever od Mesquite až k malým opuštěným městům Carp a Elgin u špatně pojmenované vyschlé řeky Meadow Valley Wash a pak oklikou asi dvě stě mil po staré státní silnici 93 a 319 do Utahu po jejich rozmlácené dálnici 56.

Těch dvacet devět mil v Arizoně, kterým truckeři říkají Diagonála smrti, je pomalých a nebezpečných, řekl Julio. Ale pořád je to rychlejší než kterákoli idiotská objížďka. Přece jsme truckeři. Musíme dodat zboží na místo včas.

A tak jsme dnes v noci spali v obranném postavení v kruhu mimo dálnici, kousek od opuštěného města Bunkerville. To jméno se hodí, protože tam zůstalo několik vojenských bunkrů.

Asi míli na východ se zvedají hory jako strašná překážka v jednom z jilmů inspirovaných J. R. R. Tolkienem. Průsmyk řeky Virgin a vjezd bývalé dálnice 15 se podobají tmavému a otevřenému chřtánu, který čeká…

Vyjedeme s prvním světlem. Perdita nás ujistila, že s průzkumnou helikoptérou a palnou silou našeho konvoje by nemělo dojít k žádné vážné konfrontaci – bude to jen deset hodin kodrcání a poskakování na nejnižší rychlost.

Val mi dneska v noci řekl…

„To bude jako v těch starých filmech o druhé světové válce, na které jsme se s tátou dívali. Konvoje jsou jako ty skupiny bombardérů na obranu proti německým bojovým letadlům“

Bylo to poprvé za několik let, co jsem Vala slyšel mluvit o jeho otci bez nepřátelství.

Ohně, na kterých se vařilo, vyhasly dnes večer v devět hodin a nálada kolem nebyla lehkovážná, spíš pochmurná. Žádné bujaré veselí. Všichni věděli, že zítra přijde jedna z nejnebezpečnějších části cesty, ale skoro nikdo o tom nemluvil. Dělaly se plány a přípravy.

Děsím se zítřejší výzvy oněch dvaceti devíti nechráněných mil, ale Val se zdá být docela vzrušený… skoro nadšený. Řekl bych, že to je nesmrtelnost mládí.

Později v noci, když už všichni zalehli, jsem s ním mluvil, když jsem ho zahlédl, jak vypíná malý mobil, který si s sebou vezl, a vyndává si z uší sluchátka.

Všiml jsem si toho starého telefonu při naší druhé noci venku, a tak jsem se na něj Vala vyptal – koneckonců trval na tom, abych zahodil svůj telefon, protože by ho mohly vysledovat úřady, které ho hledají – a on mi vysvětlil, že to býval mobil jeho matky… a jak jsou veškeré jeho funkce už dlouho odpojené. S váháním přiznal, že poslouchá funkci denního záznamníku jen proto, aby slyšel hlas své matky.

Z toho přiznání mě rozbolelo srdce.

Val chtěl říct víc. Jsem si naprosto jistý, že jeho dobrá nálada a sdílnost byly přímým důsledkem toho marihuanového jointu, který vykouřil ve společnosti Julia a Henryho Big Horse Begaye a Gauge Devereauxe a Coopera Jakeše asi před hodinou, u posledního táboráku. Měl jsem dojem, že Val během posledních dvou let až moc často užíval LSD a možná občas i silnější drogy jako kokain – nebyl jsem si tím kokainem moc jistý – ale nikdy nebyl zvyklý kouřit marjánku společně s přáteli.

Takže teď, v našich peleších pod kevlarovým sklem, s hvězdami zářícími nad námi – s překvapivě fungujícím akustickým závěsem mezi našimi lehátky a postelí Romanových dole – mě Val obdařil velmi nezvyklým širokým úsměvem a ukázal mi ten telefon.

„To byl telefon mojí mámy… tvojí… vždyť víš. A jak jsem řekl, nemá v sobě nic z toho, co se dá vypátrat, vystopovat – sám jsem to všechno před pěti lety vytahal – ale jsou tam její hlasové poznámky a spousta deníkových záznamů, které bych si rád přečetl, ale nejde to.“

Sice jsem přikyvoval, ale nebylo mi lehko. Tenhle rozhovor byl stejně křehký a neuchopitelný jako vlákno v pavučině. Nejmenší chybně zvolené slovíčko nebo tón by to mohly přerušit nebo prostě umlčet. Slyšel jsem sám sebe, jak potichu říkám: „Víš určitě, že chceš slyšet její hlas a skryté myšlenky, Vale? Dospělí někdy v soukromí říkají věci, které by nechtěli, aby s nimi sdíleli ostatní…“

Val zamručel a zavrtěl hlavou, a já jsem věděl, že kdyby nebylo přátelského vlivu té mocné trávy, kterou Joe Valdez a jeho manželka Juanita přivezli ze Starého Mexika, díval bych se na Valová zamračená záda. Místo toho se mnou mluvil dál.

„Jo, jo, určitě jo… ale myslím si, že v tom deníku bych našel klíč k tomu, co potřebuju vědět, proč se můj fotr obrátil proti ní… možná že ji zabil.“

„Zabil ji?!“

Vykřikl jsem a hned si zakryl ústa oběma rukama. Val se zarazil a ohlédl se na zatažený závěs. Ale zezdola se neozvaly žádné zvuky.

A Val se ke mně neobrátil zády. Zatím ne. Jeho šepot teď byl rychlým, horkým sykáním, beze stopy po úlevě přivozené jointem.

„Leonarde, ptal ses mě tisíckrát, proč nenávidím fotra. Odpověď je možná v tom zaheslovaném textu deníku. To je ten hlavní důvod, proč celé ty pitomé roky ten telefon schovávám.“

„Vale, ty přece nemůžeš svého tátu nenávidět…,“ začal jsem.

„Ale jo, sakra. Já toho vypičovanýho čuráka nenávidím, a jestli se nám nějak povede dostat se do Denveru živí, najdu ho v některým tom drogovým doupěti, kde hnije, nakopu mu prdel, aby se probral, a pak mu vpálím kulku do břicha…“

Neměl jsem představu, co na to šílenství říct, a tak jsme mlčel. Ukázalo se to být jediným možným způsobem, jak toho rozrušeného chlapce neodradit od povídání.

„Von přišel na to, Leonarde, že máma něco dělá, a tak si myslím, že ji zabil. Nebo ji nechal zabít. To si dovopravdy myslim.“

Začal jsem říkat něco jako: „Ale tvoje máma umřela při dopravní nehodě, Vale…“ Ale najednou jsem věděl, že bych ho tím ztratil. Ten rozhovor by skončil stejně náhle, jako začal. Odkašlal jsem si.

„Jaké věci dělala, že tak rozzlobily tvého otce?“

Zdálo se, že se Val složil úplně do sebe, až z něj zbyla jen kupka bránících se kolen, loktů, zad, ohnutých stejně ostře jako ty lokty, a sklopená hlava.

„To já nevím. Ale byla často venku v těch posledních týdnech –sakra, měsících – než ji zabili v té normální auto nehodě. Hodně bývala pryč. Když si fotr bral dvojité směny na okrsku, byl pryč celé víkendy – někdy i čtyři nebo pět dní v týdnu – a stejně tak máma. Nechávala mě u divné, zavánějící staré babičky kámoše Samuela – u Sheily – když měla být pryč celou noc. Někdy i pár nocí za sebou. A fotr to nikdy nevěděl. Máma mě zavázala mlčením, Leonarde. Představ si mámu, která zavazuje svoje desetiletý dítě mlčením.“

Zamyslel jsem se nad tím. Nepřipadalo mi, že by se takhle někdy předtím Dara, moje dcera, světlo mého života, chovala. Nebo by se tak mohla chovat.

„Co si myslíš, že dělala, Vale? Měla… snad nějaký poměr?“

Nechtělo se mi věřit, že se na něco takového ptám svého šestnáctiletého vnuka. Ale najednou jsem moc chtěl znát pravdu, stejně jako ji tenhle utrápený chlapec chtěl znát předchozích šest let.

Val pokrčil rameny. Najednou vypadal hrozně ospale.

„Jo, myslím, že jo. Možná že s tím tlustým budižkničemu, asistentem okresního návladního, pro kterýho dělala, s Harveyem Cohenem. Ten celej loňskej rok to byl dycky von, kdo mámu v divných hodinách vyzvedával, když byl fotr v práci. A to von byl dycky.“

Měl jsem úplně vyschlá ústa a bolelo mě v prsou ne citem, ale alarmující bolestí třikrát zrazeného srdce starého člověka.

„Takže, Vale, ty si myslíš, že Dara měla poměr se svým zaměstnavatelem, Herveyem bůhvíjak, a že na to tvůj otec přišel a zabil ji? Nebo to zařídil tak, aby se zabila při té dopravní nehodě, při které taky umřeli ti staří manželé a řidič náklaďáku? Dává to nějaký smysl, Vale?“

Teď se na mě díval a mně bylo jasné, že lituje toho, že mi o tom starém mobilu řekl. Marihuana a blízkost mezi námi se ztrácela.

„Jo. A jestli mi chceš vykládat že by jí fotr neublížil, ušetři si řeči. Ty fotra neznáš. Ty neznáš poliše.“

Na to jsem jen přikývl. Byla to pravda. Nikdy jsem se policejními úředníky moc nezabýval – nebo jsem nechtěl – a během všech mých návštěv, když Val byl ještě mimino a já jsem dosud bydlel tam v té končině po tom, co Carol, moje třetí žena, umřela, jsem opravdu nikdy v klidu s detektivem Nickem Bottomem nemluvil. A tak místo toho, abych hájil člověka, kterého jsem neznal, jsem řekl: „Mohl bych se na ten zašifrovaný text podívat?“

Vycítil jsem Valovo zaváhání, jestli mi má ty složky ukázat, smíšený se vztekem na sebe a na mě za to, že řekl tolik o něčem, co držel šest let v tajnosti, ale místo, aby mi telefon podal, aktivoval ho, prstem navolil ikonu a podržel telefon tak, abych displej viděl i v té nevadské tmě.

Dlouhou chvíli jsem se díval a jen jsem Vala požádal, aby těmi stránkami textu listoval. Milostivě to udělal. Pak telefon vypnul a schoval do kapsy. Odvrátil se ode mě a vytáhl si přikrývku vysoko na svá hubená ramena, ale já jsem ještě s tím rozhovorem tak docela neskončil.

„Je to slovní nebo číselné heslo, Vale. Založené na pětimístném klíčovém slovu.“ Chlapec si odfrkl.

„Pověz mi něco co nevím, starej pane.“

Nechal jsem tu neurvalost stranou. Bouřilo ve mně něco jako rozrušení. Ty zašifrované stránky mohly tajit nějaké poselství pro mě. Dara a já jsme si rádi posílali zakódované vzkazy, když byla malá. Carol to rozčilovalo, ale Dara a já jsme to dělali dál, i když Carol začala být nemocná.

„Třeba bych s tím mohl pomoct…“

Ale budu muset své nadšení krotit. Val si jen přitáhl přikrývku výš a odtáhl se dál na svojí posteli, znovu mi ukázal záda.

„Vím, jaký slova by máma byla pro takovou šifru použila. Žádný z nich to neni. A to vlastně vůbec nevadí, starej pane. Tak jako tak nás zejtra možná v kaňonu zabijou. Je to jedno. Všecko je jedno.“

To, jak mluvil, byla zřejmá parodie na policejní řeč jeho otce, i když Nick Bottom takhle nemluvil. Byl jsem v pokušení říct nahlas, co jsem si myslel „Hovno, ty malej utahanej pitomečku,“ ale mlčel jsem dál, dokud jsem tiše neřekl: „Carol. Mohlo by to být Carol. Jméno její matky.“

Valův hlas zněl skoro ospale, když vyčerpaně naposled odpověděl.

„Ne. Zkoušel jsem to. Řek sem ti… zkoušel jsem všechny zkurvený slova s pěti písmenka, který by pro ni mohly něco znamenat. Pořád to zůstalo… zašifrovaný. Jdi… spát, Leonarde. Musíme ráno brzo vstát, abysme mohli bejt zejtra zastřelený. Ježíšikriste, nech mě spát.“

Nechal jsem ho spát.

Asi po hodině, co jsem tam ležel a koukal na chladné pouštní hvězdy, jsem se potichu posadil. Oči si zvykly na temnotu a já jsem zahlédl telefon, který mu vykoukl z kapsy, jak tam Val ležel a chrápal o poznání hlasitěji, než jak jsem to znal.

Já jsem to slovo o pěti písmenech znal. Byl jsem si tím jistý.

Začal jsem se po telefonu natahovat, ale pak jsem se zastavil. Když to bude možné, chci, aby mi Val dovolil to slovo vyzkoušet a společně bychom pak sledovali, jak se Dařin deník dešifruje a mění v čitelný text před našima očima.

Když to bude možné. Když to možné nebude, seberu mu ten telefon někdy brzo a přečtu si ty stránky sám. Z nějakého důvodu jsem si byl jistý, že Darina poslední, tajná zpráva světu je důležitější než pocity nevlídného puberťáka.

Tohle jsem si zapsal do svého rukopisného deníku – a schovám to, aby to Val nenašel – a půjdu spát s myšlenkami na svou dceru a na to, proč si vybrala právě to slovo o pěti písmenech, o kterém jsem si jistý, že je to klíč k jejím posledním slovům.

1.11

Severně od Las Vegas, Nové Mexiko

Středa 15. září

Výstřel z tanku, který zasáhl Nickův a Satoův landcruiser Oshkosh byl úspěšný zásah, který vybuchl částečně v osmotickém panelu střelecké kupole nahoře na vozidle, utrhl střelci Joeovi hlavu v záplavě náplně náboje z ohnivé plazmy, v mikrosekundě spálil zbytek jeho těla a plynule stekl dolů do vozu jako nadzvuková vlna horké lávy, která odpařila všechno, co nespálila.

Až do té chvíle byla dvou a půl hodinová cesta nezajímavá až k unudění.

Prvních deset mil za průsmykem Raton byla jejich dvě auta technicky pod ochranou dělostřelectva majora Malcolma na kopci, ale protože jela poměrně rychle, brzy se z ochranného pásma dostala.

Nick si toho nevšiml, protože byl příliš zabraný do sledování, jak Sato zvládá bezpečnostní protokol, komunikaci a ostatní prvky vozidla. A taky protože ho plně zaměstnávala snaha najít si pohodlnou polohu. Nejen že mu kyslíková maska, sluchátka pro komunikaci a mikrofony, všechno to ochranné oblečení a přilba, spolu se sarkofágem sedadla vadily, ale navíc měl pod nohama bágl se svými zbraněmi.

Když si Sato dokončil všechny ty blbosti a Nick se přestal vrtět –hadice úlevy opravdu pomohla – jen málo si všímal velkého monitoru na místě širokého předního okna. Dříve, když cestování bylo jednodušší a Nové Mexiko a Texas byly ještě součástí Spojených států, Nick s Darou tudy přes průsmyk Raton jezdili na jih a byl to jeden z jejich nejoblíbenějších hraničních přechodů. Nové Mexiko tehdy opravdu vypadalo jinak, když přejížděli státní hranici v průsmyku a sjížděli dolů: prérie tady vypadala jinak než ta v jižním Coloradu, úpatí horského hřebene Sangre de Cristo na západě vypadalo tehdy jinak, a zvlášť osamocené kopce a stolové hory a vyhaslé sopky viditelné na jihovýchodě říkaly „tohle je americký jihovýchod!“ mnohem zřetelněji než jakékoli body v jejich domovském státě Colorado.

A pořád to tak ještě bylo, i když teď byla na jihu a jihozápadě zřetelná oblaka dýmu, která nasvědčovala, že ne všechny kužely vyhaslých sopek před nimi jsou klidné. Ale Nick mohl na menších obrazovkách níž vidět, že to jsou hořící tanky, vozidla a opuštěná města nebo opevnění, ze kterých ten dým stoupá, a ne sopky.

„Jestli major Malcolm a armáda U. S. – nebo Texaské republiky či reconquisty, když na to přijde – nedokážou udržet tady ve vzduchu průzkumná letadla, jak to dokážete vy? Většina z těchhle záběrů je přece z letadla, a ne ze satelitu, že jo?“

„Hai,“ zamručela červeně obrněná hmota, jež byla Satoem. „Naše miniaturní bezpilotní vzdušná zařízení jsou mnohem… menší… než ta, která má k dispozici major Malcolm.“

„Podobně jako ti malí čmeláci, kteří se pohybovali kolem, když mě natáčeli, než jsem dorazil nahoru na kopec do sídla pana Nakamury,“ řekl Nick, kterého ještě pořád štvalo, že ho zachytili, jak si dopřává desetiminutovou dávku elvise.

Sato na to neřekl nic.

Nick pozoroval krajinu, která míjela na 3DHD monitorech tak zřetelně, že zapomněl, že to nejsou okénka auta, pohodlně se zavrtěl a zamyslel se nad tím, jestli mu z té hadice úlevy mohlo trochu stéct na nohu. Cesta do Santa Fé měla trvat asi osm hodin – většinou v důsledku bídného stavu dálnice a nahodile chybějících mostů a přejezdů – a Nick se nemohl dočkat, až tam budou a on se zbaví všeho toho stupidního brnění a omezení.

Asi čtyřicet kilometrů od Ratonu, na exitu 419, míjeli po levé straně bývalou benzinovou stanici. Nejbližší malé město, Springer, bylo ještě míle cesty před nimi a tahle stanice tu stávala osamoceně, její světla bývala lákadlem pro noční cestovatele. Nick si to místo pamatoval z dovolené s Darou: bývaly tu pro truckery sprchy a pirátské kopie DVD, bezvadná sodovka a přehlídka klasických auťáků z padesátých a šedesátých let. Vítr tady dost studeně foukal ze vzdálených Sangre de Cristos, a to i teď, ale stanice nyní byla vypálenou troskou, dokonce i asfalt a beton byly vyrvané ze země tam, kde výbuchy zničily nádrže s palivem.

O několik mil dál, mezi prázdnými domy Springeru a stejně opuštěného malého města Wagon Mound, narazili na konvoj trucků, o kterém mluvil major Malcolm.

Sato se domlouval s autem za nimi – řídil ho Willy, Toby měl na starosti brokovnici a Bili seděl v kupoli ostřelovače – a pozvolna sjížděli z dálnice a pokračovali mezi povaleným plotem, aby se vyhnuli doutnajícímu nepořádku na dlažbě.

Nick pořád ještě opatrně, aby se ničeho nedotkl, zvětšil záběr postranní kamery, aby lépe viděl opuštěnou karavanu patnácti vozidel – oněch dvanácti trucků a tří ozbrojených doprovodných SUV – když je míjeli.

Bylo to hodně špatné. Nick sebou trhl, když uviděl vypálená auta s křehkými zbytky lidí viditelnými skrz okénka – většinou to byla těla spálená na prach a miniaturní zuhelnatělé verze lidských bytostí, z nichž mnohé měly zvednuté paže v „boxovací“ pozici, běžné pro oběti ohně, když jim to sežehlo vazivo a šlachy. Trucky, které nebyly úplně spálené, byly vyrabované. Kolem ležela spousta lebek, bíle svítících v poledním zářijovém slunci. Nebylo tu stopy po přeživších.

Stopy po těžkých protektorech – určitě patřily těžkým obrněným vozidlům, možná plně připraveným bojovým tankům – vedly ze západu, procházely kolem a přes vypálený konvoj a rozstřílená bojová SUV, která prostě neměla šanci, pak se stáčely dál k východnímu horizontu.

„Texasané?“ zeptal se Nick. „Nebo reconquista?“

Sato se ve svém silném červeném samurajském brnění pokusil pokrčit rameny. „To se nedá říct. Banditi tady – mexická nebo ruská mafie nebo obě – taky mají obrněná vozidla. Ale třeba vzali někoho do zajetí.“

Nick se díval na pořád ještě doutnající trosky, které se za nimi ztrácely, a pomyslel si, že by radši byl cokoli jiného než trucker.

Malé městečko Wagon Mound, které se skládalo z asi šedesáti nebo sedmdesáti ohořelých bývalých domů a se zemí srovnaného středu, které bývalo sotva půl bloku dlouhé, mělo jméno po vybouleném kopci, který se zvedal hned na východ od bývalé zastávky podél bývalých kolejí. Nicka napadlo, že vypadá tak trochu jako starý vůz Conestoga.

„Jak vám to připadá?“ zeptal se najednou Sato.

Nick, který právě přemýšlel o sežehnutých tělech a autech tam zpátky na místě přepadeného konvoje, byl tou otázkou dost vyplašený. Nebyl to ten typ otázky s otevřeným koncem, jakým se na něj obvykle šéf ochranky obracel.

„Jak mi připadá co?“ snažil se zorientovat. Větrací systém oshkoshe přefiltroval zápach spálených těl a pneumatik konvoje, ale Nick to pořád cítil. Bylo jen podivné, že se Sato vyptává na jeho pocity.

„Jak vám to připadá jako celek?“ vysvětloval Satoův hlas v Nickových sluchátkách. Jako cerek. „To, že se váš národ takhle rozděluje.“

Kruci o co jde? napadlo Nicka okamžitě. Sepisuje snad Sato psychologické hlášení pro Nakamuru?

„Nejsem si jistý, o co vám jde,“ řekl Nick opatrně.

„Bottom-sane,“ řekl Sato, „jste dost starý na to, abyste si pamatoval, že Spojené státy americké bývaly bohaté, silné, mocné a celistvé. Padesát silných států. Teď je jich… kolik?“

Však ty víš, kolik jich je, ty řiťolezi, myslel si Nick.

„Čtyřiačtyřicet a půl,“ řekl nahlas.

„Jo, tak,“ zamručel Sato. „Předpokládám, že ta půlka je Kalifornie.“

Nick na to neměl co odpovědět, a tak mlčel.

„Byl jsem zvědavý, co si o tom myslíte, Bottom-sane. Ten sestup z pozice velké světové mocnosti na úroveň ožebračeného národa, zadluženého sobě samému a všem ostatním. Tenhle úpadek národa, který jste znal jako dítě i jako dospělý.“

Chce mě vyprovokovat? dumal Nick. Jestli ano, vybral si pro to správnou dobu. Nick byl tak moc obrněný a připoutaný a i jinak omezený v pohybu, že by ani nedosáhl na svůj bágl se zbraněmi, aniž by nemusel provést asi tucet bezpečnostních kroků, které mu Sato už dvakrát objasnil.

„Nejsme jediná země, ve které šlo během posledních deseti dvaceti let všechno do hajzlu,“ řekl konečně.

„Ano, to je pravda. Pravda.“ Satoův hlas mručel naprosto spokojeně. „Ale určitě nikdo jiný nepadl tak rychle, opravdu rychle.“

Nick se pokusil pokrčit rameny. „Když jsem byl malý, táta měl přítele – nevím, kde se setkali, možná že na policejní akademii –který se narodil v Sovětském svazu a viděl tu zem zkolabovat a během několika měsíců zmizet. Nová státní vlajka. Nová hymna. Podřízené republiky všechny zmizely. Leninovo nabalzamované tělo je pořád ještě v hrobce nebo v mauzoleu nebo jak tomu chcete říkat, na Rudém náměstí, ale komunismus sám o sobě je mrtvý a nepotřebný jako Leninovy voskové koule.“

„Leninovy voskové koule,“ opakoval Sato, jako by ten výraz obdivoval.

„Takže když tím Rusové dokázali projít bez velkého traumatu, proč bychom to neměli dokázat my?“ zakončil Nick.

„Rusové uspořádali… jak tomu říkáte, Bottom-sane? Comeback. Svého druhu.“

„Ale jistě,“ souhlasil Nick. „S novým diktátorem, jako je Putin, který to řídil, museli vyzkoušet na západní Evropě energetické vydírání a vojsko se stáhlo zpátky do Gruzie nebo kam. Ale demografie byla dlouhodobě proti nim. Klesla porodnost. Alkoholismus se vymkl kontrole. Jejich hospodářství je naprosto závislé na naftě a plynu.“

„Ale oni měli spoustu nafty a plynu,“ podotkl Sato.

„No a co?“ namítl Nick. „Nakonec stejně ta čísla neporazili. Stejně jako my tady.“

„Teď mluvíte o hospodářství, Bottom-sane? O programech oprávněných nároků, které dolar zničily? Nebo o číslech imigrace? Nebo osobním zvyku nehospodárnosti?“

Doprdele, to je nějaký seminář? dumal Nick. Docela by ho zajímalo, jestli v tomhle autě je taky nějaké záznamové zařízení. Ale proč by pana Nakamuru zajímal názor jednoho z jím najatých lidí? Bylo by to stejné, jako kdyby si pan Nakamura nahrával názory svých japonských zahradníků, které si najal na sekání trávy na svém statku. (Nikdy nedovolil, aby v jeho soukromých zahradách pracovali Američané.)

Nakonec Nick unaveně řekl. „Všechna čísla. Musíte pochopit, Sato, že jsem se narodil v zemi a v národě, který znal jen větší majetek, větší prosperitu a všechny druhy toho, co jsme považovali za pokrok v životě každého obyvatele kromě těch páprdů, co pamatovali první Velkou depresi třicátých let. Generace mého táty si ani nedokázala představit, že by se to mohlo zhoršit. A tak, když měli peníze – a my s nimi – utráceli je. A když jsme už žádné neměli, utráceli jsme dál.“

„To mluvíte o jednotlivcích, Bottom-sane? Nebo o vaší vládě?“

„Jo,“ uznal Nick. „O obojím. Nezapomeňte, zrovna jsem dospíval, když přišlo svého druhu první peněžní zhroucení a malé vlny nezaměstnanosti – mysleli jsme si, že to je ono Velké, protože jsme neměli ani páru, že ty problémy jsou jen první záchvěvy něčeho mnohem horšího – a prezident, kterého jsme si právě zvolili, to všechno ještě zhoršil… ne, my všichni jsme to udělali… tím, že prosadil ty šokující programy oprávněných nároků, o kterých věděl, my všichni jsme to věděli, že je nemůžeme začít splácet.“

„Ale Evropa měla takovéhle programy po celé generace,“ namítl Sato. Ploglamy, genelace. Až na tu výslovnost začínal obrovitý šéf ochranky připomínat univerzitního profesora, který se snaží udržet beznadějnou konverzaci s hloupým studentem.

Nick se zasmál. „Jo, a podívejte se, kam je to dostalo!“

„Vy asi hodně přemýšlíte o evropských zemích, Bottom-sane?“

„Každou zatracenou hodinu a minutu svého života, Hideki-sane,“ řekl Nick procítěně.

Po několika minutách mlčení, možná protože ho mrzel zřejmý sarkasmus, Nick dodal: „Ne, nemyslím si, že by některý z nás Američanů v téhle době nějak zvlášť přemýšlel o Němcích nebo Francouzích nebo těch ostatních ubohých pitomcích. Pozvali k sobě domů desítky milionů muslimů. Přijali zákony a připustili výjimky šaríji ve svých zákonech, které skončily tím, že se všechny jejich kultury spojily v Kalifátu. Doprdele s nimi. Náš přístup – můj přístup – uznává to staré rčení: Jak si namažeš, tak si lehneš.“

„Namažeš… lehneš…,“ začal Sato váhavě. Nick se podíval na záběr z vnitřku kabiny a uviděl, že velké tmavé oči šéfa ochranky se pohybují jako brouci za očními výřezy v červené samurajské masce.

„Pardon,“ vysvětlil Nick. „To je starý vtip, který jsme používali se ženou. Je to hloupá hříčka s příslovím Jak si kdo ustele, tak si lehne.“

„Ahaaa,“ protáhl Sato, ale v té slabice nebylo vůbec znát ulehčení.

„Nakonec… Ale jak se díváte na všechny tyhle změny, Bottom-sane?“

Nick si povzdechl. Z nějakého důvodu – a třeba to byla zvědavost pana Nakamury – Sato chtěl doopravdy znát jeho mizerné pocity. Kdyby nebyl chycený přikurtovaný na tomhle všivém místě, Nick by teď odešel z místnosti, jenže ta místnost se zrovna pohybovala rychlostí sto kilometrů za hodinu. Dalším městem, jak ukazoval displej, bude Las Vegas v Novém Mexiku, ne to hráčské město v Nevadě.

„Připadám si, jako by druhá polovina mého života byla jedna zparchantělá noční můra,“ řekl Nick. „Cekám, že se jednoho dne probudím a zjistím, že to byla jen ošklivá noční můra… že Havaj se neodtrhla a vy japončíci jste ji pak nezabrali, když to byla šest všivých let monarchie. Ze Dara a já jsme tam mohli jet na svatební cestu, kdybychom to chtěli. Ze Santa Fé je jen starobylé město v sousedním státě, kde se dobře jí a mají tam dobré umění… a nemá nic společného s tím dnešním místem, které ovládají bandité, kde mi někdo vrazil do břicha šestipalcové ostří.

Cekám, že se probudím a zjistím, že žiju v zemi, která z dobrého důvodu představuje ve světě sílu – spravedlnost – místo aby sledovala, jak posíláme svoje děti, mého kluka příští rok, Sato, na bojiště, jejichž jména nedokážeme ani vyslovit, kde budou umírat v bojích za vás, japončíky… a to ne pro vaši zatracenou zemi, ale pro vaše zaibatsu nebo keiretsu nebo jak chcete říkat těm všivým korporacím, které skutečně dnešní Japonsko ovládají.

Čekám, že se probudím a budu moct vyjít na ulici svého vlastního města ve své vlastní zemi, aniž bych se musel bát, že nějakej všivej džihádistickej fakan z nějakýho pitomýho důvodu proti mně odpálí svoji sebevražednou vestu, a kde můžu jít na zápas Rockies v létě navečer, aniž bych se musel bát snajprů a bomb. Cekám, že se jednou probudím a zjistím, že za peníze, které jsem si našetřil, si doopravdy můžu něco pořídit – jako třeba letecký výlet nebo dovolenou v autě – a že moje žena je vedle mě pořád ještě naživu.

Jenže ta noční můra je skutečná. Ten špatnej sen je realita a všechno to dobrý, o čem jsem snil – Dara a já, moje celá zjebaná země – je pryč, je to historie, blednoucí sen.“

Nick těžce oddychoval, když konečně ztichl. Jeho tváře byly vlhké něčím, o čem pevně věřil, že je pot.

„Proto se sjíždíte tripem?“ řekl tiše Sato.

„Na to vsaďte krk, že to proto jedu na LSD, Hideki-sane,“ odpověděl Nick. „A proto polovina policajtů, které znám, skončila s hlavní v krku.“

„S hlavní v krku… ahhh, ano,“ řekl Sato.

Nick zavrtěl hlavou, jak jen to v přilbě a ochranné masce šlo. Sato mu položí tři nebo čtyři jednoduché, pitomé otázky a bývalého detektiva z oddělení vražd Nicka Bottoma to rozbrečí – nebo alespoň zapotí – jako malou holku. Bylo to patetické. Nicka to donutilo uvědomit si – nebo přinejmenším si připomenout – jaká troska z něj je. Všechno, co v tuhle chvíli chtěl, bylo dostat se zpátky do kutlochu v rohu starého dětského obchodu, zamknout za sebou dveře a potopit se na několik hodin do rauše.

Obrátil se na Satoa: „Ale Japonsko se taky přece změnilo, nebo ne?“

„Ale ovšem, Bottom-sane,“ přitakal Sato. „V uplynulých letech, kdy všude bylo pozdvižení, se Japonsko zbavilo své ulity kultury a vlády, ke kterým ho donutili McArthur a okupující Američané po prohrané válce, a vrátilo se ke své přirozené formě hierarchie a vlády.“

„Což je co?“ zeptal se Nick. „Pravidlo rodiny a silného muže, který vyhraje nepřetržitou válku mezi firemními mančafty zaibatsu nebo keiretsu, o kterých jsme už hovořili?“

„Hai,“ zamručel Sato. „Ano, Bottom-sane. Více nebo méně. V tom smyslu. Japonsko odvrhlo nepohodlné zdání demokracie, které nám vnutili – kulturní formu, která nám nikdy nevyhovovala – a vrátilo se k něčemu jako je bakufu nebo šógunát, ono seti taishogun, systém silného vojensko-hospodářského vůdce, který v Japonsku převládal po mnoho generací.“

„Během vašeho středověku,“ podotkl Nick a ani se moc nesnažil skrýt jízlivost v hlase.

„Ano, Bottom-sane. Náš středověk, který pokračoval až do doby, kdy jste vy Američané donutili náš ostrov a kulturu otevřít se světu, skoro až do dvacátého století. Ale buďte ve svém pohrdání obezřetný, Bottom-sane. Seti taishogun znamená ‚velký generál, který si podmaní východní barbary‘.“

„Takže nás,“ usoudil Nick. „Gaidžiny. Ty ďábelské cizince.“

„Hai. Cizince, ale ne ďábelské. Tak to říkají a myslí Číňané. Oni, Číňané, jsou největší rasisté na světě. Ne Japonci. Gaidžin se dá přeložit úplně jednoduše jako ‚osoba zvenčí‘.“

„Zatímco váš boss, pan Nakamura, se chce stát moderním šógunem.“

„Samozřejmě. Stejně jako další hlavy keiretsu – Munetaka, Morikune, Tojoda, Omura, Joricugo, Jamašita a Jošijake.“

„V Kalifornii je poradcem nějaký Omura a nějaký Joricugo je poradcem někde na středním východě – v Indiáne nebo Illinois?“

„Hai, Bottom-sane. A v Ohiu.“

„Takže funkce federálního poradce tady ve Státech je významný krok k pozici šóguna v Japonsku?“

„Ano, může být. Záleží na tom, jestli ten poradce neboli hlava klanu taky uspěje nebo propadne. Jestli si získá úctu nebo ne. Takže jak vidíte, je to další věc, která se během uplynulých desetiletí vrátila – starodávná a dlouho zapomenutá, ale hluboko usazená ústřední pozice cti a odvahy a oběti. Bušido, tedy cesta válečníka, která vyžaduje čest až do smrti, znovu vládne myšlenkám a činům mnoha Japonců.“

„Včetně… jak tomu říkáte… seppuky – obřadní sebevraždy –když selžete.

„Oh, ano.“

„Ale jaký to má smysl?“ nechápal Nick. „Smysl, Bottom-sane?“

„Mluvím o tom, že vaše Japonsko je obětí stejné demografie, která zabila Řecko a Itálii a Holandsko a Rusko a ty další země, o kterých jsme mluvili – klesající porodnost. Řekové skoro vymřeli. Polovina evropských zemí je svědkem toho, že jejich původní obyvatelstvo je většinou nahrazeno muslimskými imigranty…“

„Ano, Bottom-sane, ale Japonsko takovou imigraci, ať muslimskou nebo korejskou nebo každou jinou, nedovolí.“

„Ano, ale o to mi nešlo, Sato-sane. Porodnost se u vás stále snižuje. Měli jste kolik – nějakých sto dvacet sedm milionů obyvatel, když mi bylo skoro dvacet. Teď, o pouhých dvacet let později, je to… kolik? Devadesát milionů a něco?“

„Spíš osmdesát sedm milionů, ano,“ opravil ho Sato.

„A dál se rychle snižuje,“ řekl Nick. „Skoro čtyřicet procent vaší populace je starší šedesáti pěti let. A to je stáří, člověče. Zádní další malí Japonečkové běhající po tatami, kteří by naplnili pracovní místa, zalidnili vaše továrny a přihlásili se do vaší armády. Jaký zisk bude mít Nakamura – nebo kterýkoli z velkých miliardářských hlavounů ostatních keiretsu – když se stane šógunem v zemi, kde zbylo jen pár starých páprdů?“

„Přesně tak,“ řekl Sato. Plesně tak. Nick začínal tomu tlustému parchantovi rozumět, aniž by se o to snažil. „Proto musíme dobýt Čínu, Bottom-sane.“

„Dobýt Čínu?“ opakoval Nick a čelist mu klesla tak nízko, jak to dovolila přilba a její chránič čelistí. „Myslel jsem si, že našim chlapcům tam za to platíte jako část svého příspěvku ke snaze Spojených národů pomoct zastavit v Číně občanské války.“

Sato mlčel.

„Takže váš plán je dobýt Čínu?“ opakoval nesmyslně Nick. „Osmdesát sedm milionů vás, postarších japončíků, se pokouší dobýt zemi s populací… kolik? Jedné celé šesti desetin miliardy lidí?“

„Přesně tak,“ řekl znovu Sato a tentokrát to Nickovi neznělo tak komicky. „Ale Čína je země s jednou celou šesti desetinami miliardy lidí, která implodovala mnohem hůř, než vaše Spojené státy, Bottom-sane. Hospodářská katastrofa. Kulturní chaos. Inflace. Stagnace. Pouliční bouře. Vzpoury v armádě. Kompletní zhroucení jejich z módy vyšlého politického systému komunismu. Vojenští diktátoři. Občanská válka.“

„Takže Japonsko se snaží dobýt z toho velký kus.“

„Hai, Bottom-sane. Jen kus. Možná jen jednu třetinu z toho – ale tu nejproduktivnější třetinu. Včetně Šanghaje, Pekingu a Hongkongu. Indie – další z mírotvorců Spojených národů – může dostat hodně z toho, co zbývá. Jednání s Indií probíhají.“

Nick si pomyslel: Indie se svou jedna celá osm desetiny miliardy obyvatel nebo kolik jich teď je. Kristovanoho, Japonsko a Indie a Indonésie a islámský Kalifát si krájejí svět, zatímco my si vaříme LSD a vznášíme se na něm.

Znovu musel potlačit potřebu močit nebo se rozesmát nebo výt na měsíc, který právě vycházel na monitorech nad zakouřeným východním horizontem, a řekl: „A malý Keigi Nakamura měl být evidentně dědicem toho potenciálního šóguna, který mohl ovládat novou říši se třemi čtvrtinami miliardy lidí.“

„Pravděpodobného šóguna,“ opravil ho Sato. „A ano. I když šógun není přesně jako král, a i když moc nepřechází vždycky na nejstaršího – nebo jediného – syna, pokud se Hiroši Nakamura stane prvním šógunem po sto šedesáti čtyřech letech, Keigi Nakamura by byl daimyo, ten nejvhodnější ke zvolení pro nástup do šógunátu po smrti svého otce… kdyby s tím souhlasili ostatní daimyové, vládcové keiretsu.“

„A tak by to šlo dál,“ zamumlal Nick, ale maličký mikrofon zřetelně přenášel i tohle mumlání, „a ten malej pitoměj blbeček si tady ve Státech natáčel dokumentární video o LSD.“

„Ano,“ řekl Sato.

„A vy jste dopustil, že ho někdo zabil,“ pokračoval Nick. „Ano,“ řekl znovu Sato.

„Teda, jestli tenhle průser vám nezajistil svolení taťky Nakamury, abyste mohl spáchat seppuku, tak to si neumím představit, co by mohlo,“ řekl Nick.

„Ano,“ konstatoval zase Sato.

„Vozidlo jedna, tady vozidlo dvě,“ ozval se hlas ninji Willyho po komunikační lince mezi vozy. Willy řídil druhé auto. „Vidíte toho kluka na koni, Sato-sane? Přepínám.“

Kluka na koni? Nick se díval z jednoho displeje na druhý. Cesta byla tak nezajímavá, kromě té po pravdě zvláštní konverzace, že dočista zapomněl, kde je a co se děje kolem pancéřovaného vozidla.

„Příjem, vozidlo dvě,“ odpovídal Sato. „Už ho nějakou dobu sleduju, Willy. Přepínám.“

Nick konečně našel obrazovku, na které byl chlapec na koni. Miniaturní čmelák, který záběry posílal, musel být nějakých dvanáct nebo čtrnáct metrů nad ním. Zdálo se, že klukovi je tak nějak jako Valovi – třináct, nejvýš čtrnáct let.

Ne, opravil Nick sám sebe, Val je starší. Před pár týdny mu bylo šestnáct. A já jsem mu zapomněl zavolat a popřát.

Ten kluk byl Hispánec, neměl košili ani boty a oblečený byl do špinavých, roztrhaných šortek, které vypadaly jako pořízené z mužských pláťáků, a seděl na koníkovi tak starém a unaveném, že z jeho propadlého hřbetu bosýma nohama skoro dosáhl na prašnou půdu.

Chlapec i starý kůň byli tak vychrtlí, že se jim oběma pod hnědou kůží rýsovala žebra.

„Nevidím telefon,“ řekl Bili ze svého místa ve střílně druhého auta.

„Ani já,“ odpověděl mu Joe z jejich vlastní kopule.

„Vozidlo dvě, tady vozidlo jedna,“ přerušil je Toby z místa, kde seděl s brokovnicí vepředu na druhém oshkoshi. „Může ho mít v kapse, s aktivací hlasu. Ten kluk může posílat dělostřelectvu právě teď souřadnice.“

„Příjem, Toby,“ řekl Sato klidně. „Slyšel někdo něco?“

Nick si uvědomil, že čmelák posílá obraz i zvuk, ale když se mu podařilo nastavit frekvenci, všechno, co slyšel, byl vítr v suché trávě kolem chlapce a nahodilý svist žíní koňského ocasu.

„Negativní, vozidlo jedna,“ odpověděly čtyři hlasy.

„Vozidlo jedna a dvě,“ pokračoval Sato. „Viděl někdo, že by se mu hýbaly rty?“

Znovu sítí prošlo čtveré zamítnutí. Nick si připadal jako idiot. Idiot mimo hru.

„Příjem, vozidlo dvě,“ řekl Sato. „Prosím tě, sleduj ho, dokud se asi za kilometr nedostaneme z dohledu. Joe, máš ho?“

„Ano, Sato-sane.“

„Nech Billa, ať sleduje toho kluka a koně. Ty se dál otáčej a hlas cokoli jiného.“

„Příjem, Sato-sane.“

„Vozidlo dvě… Bille?“

„Hai, vozidlo jedna?“

„Sleduju monitor, ale řídím, takže mě, prosím, upozorni, jakmile se ten kluk pohne… zvlášť, jestli obrátí koně. Dej mi vědět, na kterou stranu se jeho kůň dívá. Sleduj záběry čmeláka, až se dostaneme z dohledu.“

„Hai-shi“ přišla Billova rychlá, ostrá odpověď.

Dej mi vědět, na kterou stranu se jeho kůň dívá? přemýšlel Nick.

Když překonali mírné stoupání a začali sjíždět do širokého údolí k mostu přes vyschlé řečiště, Nick se zeptal: „K čemu bylo to vyptávání a řeči o mých pocitech a o Japonsku a Číně? Nemyslím, že to bylo jen náhodou.“

„Je to o donu Nuchajevovi a vašem zítřejším setkání s ním, Bottom-sane.“

„Donu Nuchajevovi? A co myslíte tím mým zítřejším setkáním s ním? Vy tam budete taky, nebo ne?“

„Ne, Bottom-sane. Don Nuchajev nás kontaktoval sám, přímo pana Nakamuru, aby tuhle schůzku zorganizoval a Chozh-Ahmed Nuchajev si vymínil, že tam smíte být jen vy. Nikdo jiný.“

Nick zkusil zavrtět hlavou. „To nechápu. A i kdyby chtěl mluvit jen se mnou, co to má společného se všemi těmi řečmi o rozpadajících se zemích, o Japonsku a Číně celou tu dobu?“

„Musíte si uvědomit, kdo don Chozh-Ahmed Nuchajev je,“ řekl mu Sato prostřednictvím jejich soukromé linky. „Co představuje.“

„Je to obchodník s drogami,“ řekl Nick. „A reprezentuje obrovský balík peněz.“

„Ano, Bottom-sane, ale je za tím mnohem víc. Rodiče dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva také prošli touhle ztrátou národní kultury a integrity, když se rozpadl Sovětský svaz.“

„Dobrá, jejich minus,“ řekl Nick. „Kromě toho, není náhodou Chozh-Ahmed Nuchajev Čečenec? On a jeho rodiče se museli radovat, když ten starý Svaz padl na zadek.“

„Jeho otec byl Čečenec, Bottom-sane. Matka dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva byla Ruska a on bych vychován v Moskvě…“

„Pořád nechápu…“ Blížili se k mostu. Před nimi se po protilehlém svahu údolí stáčela po dlouhé nehluboké rampě mezistátní pětadvacítka. Trochu zelenější a travnatější břehy řeky byly občas narušeny starými topoly, stojícími i padlými.

„Don Chozh-Ahmed Nuchajev představuje nejen slábnoucí zájem Ruska o části Spojených států, které v současnosti okupují síly a kolonisté z Nového Mexika, Bottom-sane, ale také velmi silný zájem Světového kalifátu.“

„Chcete říct, že ten drogový překupník je v žoldu muslimů? Ze to oni chtějí kontrolu nad tím, co bývala Arizona, Jižní Kalifornie, Nové Mexiko, části…“

„Říkám, že je velmi neobvyklé a zajímavé, když don Chozh-Ahmed Nuchajev kontaktoval pana Nakamuru a souhlasil s rozhovorem s vámi, Bottom-sane. Doslova trval na rozhovoru s vámi. Měl jste s ním v minulosti něco do činění, o čem my nevíme? Jestli ano, je velmi důležité, abychom o tom věděli, Bottom-sane.“

„Ne, nic,“ odpověděl Nick upřímně. Denverský policejní oddíl se pokoušel mnohokrát po smrti Keigiho Nakamury s tím člověkem zařídit rozhovor, protože lidé z Keigiho týmu vypověděli, že s ním Keigi mluvil jen několik dní před svou smrtí, ale don Chozh-Ahmed Nuchajev byl jako duch. Nedokázali dokonce kontaktovat ani jeho lidi. Místní policie ze Santa Fé a dálniční hlídky z Nového Mexika – ti všichni samozřejmě byli na něčí výplatní listině – se o to ani nepokoušeli. FBI, jak Nick věděl, se také rusko-čečensko-mexicko-muslimským obchodníkem s drogami a zbraněmi zabývala.

„Pořád mi není jasné…,“ začal znovu Nick.

„Vozidlo jedna, vozidlo jedna,“ ozval se Billův hlas ze střelecké věže vozidla dvě, „ten kluk obrací svého koně… vypadá to jako sto osmdesát stupňů. Jo, zastavil.“

„Velmi dobře, vozidlo jedna,“ řekl Sato klidně. Šéf ochranky manipuloval s ovladači na panelu před sebou. „Připravte se…“

V tom okamžiku zasáhla sto dvaceti milimetrová HEAT, vysoce explozivní protitanková salva, průhlednou kevlarovou bublinu na střeše prvního oshkoshe, v mikrosekundě ustřelila Joeovi hlavu a vyprázdnila nadzvukovou lávu své nálože dolů přes Joeovo mrtvé tělo a do malého prostoru, kde seděli Sato a Nick.

1.12

Severně od Las Vegas, Nové Mexiko

Středa 15. září

Pro Nicka to bylo jen chvilkové zdání obrovského tepla, pak strašný tlak, když ho obklopila pevná stěna temnoty a zavalila ho. A pak nic.

V druhém landcruiseru Oshkosh ÚO-VPV, třicet metrů za nimi, řidič Willy – jehož skutečné jméno bylo Mutsumi Ota – sledoval, jak Satoův vůz dostal zásah. Střelecká kupole na střeše vyletěla do vzduchu třicet metrů vysoko se sloupem plamene, který ji nadnášel. Satoův oshkosh se převrátil, udeřil do levého okraje mostu, přes který přejížděl a zřítil se do prázdného řečiště, když předtím ještě prorazil zábradlí a armaturu betonu za ní, a několikrát se převrátil. Kusy hořícího kovu vyletěly z prvního oshkoshe po úderu do nádrže nebo nábojnic a celý velký zadní přiklop teď klouzal vzduchem k Otovu vozidlu jako dvousetkilový šrapnel a minul jej o necelých dvacet centimetrů. Dole na dně řeky vytryskly další gejzíry plamenů z každého otvoru, ze vzduchových ventilů a z celé zadní části Satoova hořícího padajícího auta.

Ota strhl svoje auto z dálnice doprava tak prudce, že velké vozidlo několik vteřin doslova balancovalo na pravých pneumatikách, než dopadlo zpátky na zem. Kus dálnice, kde před chvílí byl, vybuchl nahoru a do stran, když druhá salva HEAT zasáhla vozovku. Třetí explodovala na místě nalevo od něj, kde se před chvilkou potácel.

Pálily nejméně dva tanky.

Toby zakřičel japonsky z pravého sedadla: „Viděl jsem plameny! Jsou to dva tanky, daleko odtud, hned na úpatí kopce, asi jeden kilák před námi.“

Ota dorazil na prudký svah řečiště a jel dál, všech dvacet tisíc kilogramů oshkoshe jako by zůstalo celou věčnost viset ve vzduchu, než spadlo pod úroveň říčních břehů, všechny kola na nezávislých suspenzích TAK-7.

Severní břeh řeky za nimi explodoval.

„Tři tanky!“ zavolal Bili japonsky ze střelecké kupole. „Viděl jsem třetí plamen.“

Otovo vozidlo se řítilo vrbami a padlými topoly, než se ve smyku konečně kymácivě zastavilo na písku vedle jižního břehu. Měli by být mimo dohled i dostřel tanků, to Ota věděl, i když minomety dělostřelectva je mohly snadno dostat v nepřímé palbě.

„Pěchota!“ zakřičel shora Bili. Ve skutečnosti se jmenoval Daigoru Okada. „Viděl jsem je předtím, než jsme padali. Několik set, myslím. Měli malé zbraně a raketové granáty!“

„Kde?“ zeptal se Mutsumi Ota svým pomalým, nevzrušeným hlasem. Musí zjistit, jestli je jeho velitel Sato naživu, ale to může minutu počkat, dokud si nevyjasní taktickou situaci a nepřijdou na to, jak se dostat do boje.

„Vylézají z děr dál na jihu asi půl cesty k tankům,“ řekl Okada teď už klidnějším a profesionálnějším hlasem.

Toby, který se vlastně jmenoval Šinta Iši, se snažil dostat se po komunikačních spojích k Satoovi nebo Joeovi, jehož skutečné jméno bylo Tai Okamoto, nebo k tomu gaidžinovi s nimi. Nikdo se nehlásil.

„Jak to, že čmeláci a satelity ty tanky nezaznamenali?“ zeptal se Šinta Iši, když se o to přestal snažit.

„Možná měli dobré kryometrické přikrývky, které schovaly vzdálené tanky a lidi v zákopech,“ řekl Ota. „A držely teplotu přesně na stejné hodnotě jako má hlína. Někdo bude muset jít ven, abychom viděli, co bude.“

„Hai!“ řekl Šinta Iši z pravého sedadla. Odpojil všechny zástrčky a vedení, popadl dálkové ovládání, vytáhl přípojky provizorního vzduchového zásobování a komunikačního systému a zapojil je to zdířek na své helmě, z přihrádky v palubovce si vzal videokameru a devítimilimetrovou pistoli, otevřel dveře na své straně a vykutálel se ven.

O vteřinu později se na monitorech objevily záběry z Išiho kamery, kterou opatrně vystrčil nad břeh řeky. Hlavu Iši nezvedl.

Asi stovka pěšáků v lehkém brnění přecházela přes asi půlkilometrový úsek k řece. Za nimi jely tři tanky.

Nick Bottom přišel k vědomí se zvukem výstřelů, které praskaly všude kolem něj. To přilákalo jeho pozornost.

Ne, to nebyly výstřely, uvědomil si, když začal zaostřovat. Přední část kabiny byla skoro okamžitě plná pevné pěny. Ta se teď vypařovala nebo kapalněla nebo co to bylo, a proto to hlasité praskání.

Nick praštil do velkého uvolňovacího knoflíku uprostřed svých pásů, ty se stáhly zpět a sarkofág jeho ochranného křesla zasyčel a sklopil se zpátky. Nick spadl hlavou napřed na strop a skoro si zlomil krk, když se jeho přilba s hlasitým křápnutím setkala s horkou ocelí.

Oshkosh ležel šikmo na střeše. Sedadlo řidiče vypadalo jako spálené na prach. Nějaký panel sletěl hned za jeho a Satoovo sedadlo a teď sálal třešňovou červení s bílými skvrnami. Horko hrozilo, že Nick omdlí. Oheň za tím panelem musí být strašný. Jestli se střelci Joeovi nepodařilo dostat se ven jinak, je určitě mrtvý.

Nick si vzpomněl na Satoovu radu, odpojil si přívod kyslíku a komunikační kanály, vytáhl z konzole svazek kabelů pro volný pohyb, napodruhé je zapojil do zdířek na přilbě a kyslíkové masce a zapnul mobilní komunikační linku.

„Sato?“

Žádná reakce.

Hromady volných předmětů a kovových trosek se kupily na střeše vozidla, kde se Nick teď přikrčil, aby mohl vklouznout pod Satoovo visící tělo, ale když se naklonil, aby se podíval nahoru na Satoa na sedadle řidiče, pořád nemohl s jistotou říct, jestli je šéf ochranky živý nebo mrtvý.

Sato měl zavřené oči; byl mrtvý. Jeho tělo viselo v popruzích. Výbuch zezadu urval většinu červeného samurajského brnění ze Satoovy pravé paže a Nick na první pohled odhadl, že ruka je zlomená. Trocha Satoovy krve potřísnila mrtvé a temné přední okno a ostatní monitory, další kapky stékaly z paže na strop převráceného auta.

Nick se pokusil vzpomenout si na jména mužů v druhém trucku.

„Willy?“ zavolal do mikrofonu. „Toby? Bille?“

Nic se neozvalo. Ani praskání statické elektřiny. Třeba systém nefunguje. Nebo ten druhý vůz taky zasáhli a zničili.

Ujistil se, že jeho devítimilimetrový glock je pořád ještě připnutý na opasku kolem jeho obrněných boků a škrábal se přes sedadlo, popadl svůj těžký bágl z místa, kam spadl, a vykopl dveře na straně spolujezdce.

Nejdřív vyhodil bágl a pak seskočil sám. Pravá strana auta se asi o metr zvedala nad písečnou půdu, tenoučký pramínek řeky a hořící vrbové keře. Nick se přetáhl přes okraj, spadl z té výšky a zabručel bolestí, když se uhodil. Nemyslel, že má něco zlomeného, ale celé‘ tělo měl odřené jako po pořádném výprasku. Z výřezů v masce mu stékal pot.

Zhluboka se nadechl, aby ucítil čerstvý vzduch, ale pořád ještě měl zapojený přívod kyslíku. Nechal to být.

Nick popadl plátěný bágl, než se k němu dostanou plameny, a táhl ho i sebe podél svažitého písčitého břehu dál od hořícího oshkoshe. Teď viděl, že veliké vozidlo udělalo při pádu z mostu vývrtku, hořící se kodrcalo po říčním dně, až se zabořilo čelem a pravou stranou do hromad měkkého písku kousek od břehu řeky na téhle straně. Jestli „tahle strana“ je jižní nebo severní říční břeh, o tom neměl Nick ani páru.

Vytáhl glocka zpoza pasu, otevřel pytel a prohlédl si zbraně, které si přinesl. Zdály se být v pořádku. Ohlédl se na hořící oshkosh.

Zadní část byla úplně v plamenech a ty se propracovávaly dopředu podél rozbitého boku. Ocelové pneumatiky se roztékaly. Munice odněkud, zřejmě vedle chybějící střelecké kupole, se nahodile zahřála a salvy se rozlétaly všemi směry.

„Tak dobrá, kruci,“ vydechl Nick.

Klopýtal zpátky k vozidlu.

Tenhle bok byl zatraceně vysoko, aby se tudy do auta dostal, protože na sobě měl ještě brnění, a tak se vyškrábal tak vysoko, jak to dokázal, na říční břeh, vyšplhal na rozbité, doutnající kolo a plazil se podél strany spolujezdce. Dveře byly otevřené, ale pořád to znamenalo dost práce, když se vklínil do černé, čoudící díry a spouštěl se, až se nohama dotkl ústřední konzole.

„Sato!“

Žádná odpověď. Volal jmény ostatní v druhém autě: žádná odpověď. Třeba jen nedokáže naladit správnou frekvenci.

Sato dosud visel hlavou dolů z pásů, s tělem trochu nakloněným ke dveřím na straně řidiče. Vedro vepředu v kabině bylo mnohem horší, než před krátkou chvilkou a Nick viděl, že se bílé části požární přepážky začínají tavit.

Protáhl se pod Satoovo visící tělo, pokusil se udržet nekrytou a poraněnou paži stranou, vzepřel se pažemi a rameny o Satoa jako podvyživený zápasník sumo a uhodil do pojistky pásů pěstí v kevlaru.

Tělo velkého muže na něj spadlo, Satoových bezvládných sto třicet kilogramů přirazilo Nicka na strop, zlomilo mu přinejmenším jedno žebro a vyrazilo mu dech.

„Ježíšikriste… sakra,“ lapal po dechu Nick. „Ty… tlustej…“

Tu myšlenku nedokončil. Jestli je Sato mrtvý, jak to vypadá, bezvládný jako poražená jalovice, nechtěl o mrtvém mluvit špatně. „Tlustej… sráči,“ vydechl, i když se tomu bránil.

Pak se odstrkoval nohama, popotahoval rukama a vší silou posouval Satoovo velké, nehybné a netečné tělo směrem k otevřeným dveřím. Dým plnil kokpit. Satoovo tělo se zastavilo a Nick si uvědomil tu spoustu kabelů a drátů, které vybíhaly z krvavě červené samuraj ské přilby dozadu do rozbitého křesla.

„Ale kruci, svazek pro volný pohyb,“ sykl Nick.

Musel vzepřít Satoovo tělo, znovu se přikrčit a najít červeně označenou sekci na palubní konzoli před řidičovým sedadlem. Uhodil na správné tlačítko a jednotka volného pohybu se uvolnila. Nickovi trvalo dobrých pětačtyřicet vteřin zápolení a bezvýsledné snahy setřít pot a krev z očí a usadit jednotku na správné místo na přilbě a pustit kyslík do Satoova skoro určitě mrtvého mozku. A trvalo mu ještě déle zapojit tenké komunikační vedení.

„Sato? Sato?“

Žádná odpověď.

A nebyl čas na nějakou čekat. Plameny se propalovaly částečně roztaveným ochranným štítem a zadní stranou sedadel. Nick ucítil, že se něco připaluje a uvědomil si, že to je Satoova obnažená a zlomená pravá paže.

„Uhh!“ vykřikl Nick a zvedl tíhu červeně obrněného Japonce. Připadalo mu, jako by držel veškerou tu hmotu nad hlavou, když Satoa vystrčil začouzenými otevřeným dveřmi a nechal ho nebezpečně balancovat na hraně.

Nick se vydrápal vedle těla, lapal po dechu a mžoural očima, aby se zbavil potu. Kdyby neměl svůj vlastní přívod kyslíku, už by vdechováním dýmu a žárem zdola ztratil vědomí.

„Sorry.“ Nick oběma nohama postrčil červenou masu Satoova těla přes okraj převráceného auta. Sato spadl z více než metru a přistál na zlomeném předloktí; bez jediného slova nebo zvuku ve sluchátkách.

Vedle Nickova levého ucha práskl výstřel. Střelivo v přihrádkách se přehřálo a znělo to jako přestřelka automatických zbraní. Nick věděl, že tam jsou i protitankové řízené střely a další těžká munice čekající na odpal.

Nick seskočil dolů, popadl Satoa za brnění mezi lopatkami a začal tělo obličejem dolů táhnout pískem a štěrkem a hořícími vrbami. Když se dostal ke svému báglu, zvedl ho levou rukou a dál táhl Satoa jen pravačkou. Adrenalin, pomyslel si. Snídaně šampiónů.

Po dalších nějakých sto metrech podél říčního břehu ho napadlo, že už by mohli být v bezpečí, kdyby vozidlo vybuchlo. Dostali se za mírný zákrut – spíš to byl malý výklenek – mimo přímý dohled a zásah od hořícího auta a munice v něm. Nick vůbec netušil, jestli „radioaktivními prvky nabité“ palivo, které oshkoshe a jeho sedm set koní pohánělo, exploduje, až dostatečně prohoří, ale předpokládal, že ano. Většina věcí v tom velkém autě by vybuchla a taky to skutečně udělaly, když se vzňaly.

Pomyšlení na ty „radioaktivní prvky“ za nimi přimělo Nicka zamyslet se nad tím, jestli už dostal smrtelnou nebo sterilizační dávku záření. Nebo jestli ji teprve dostane, když bude auto hořet dál a až exploduje.

„Kurvafix,“ vydechl.

Funěl jako prase, když převaloval Satoa na záda.

Jaký teď bude nejlepší plán? Sundat Satoovi červenou přilbu a brnění? Zkontrolovat tep a podívat se, jaká další zranění ten velký chlap má? Jestli je Sato mrtvý, mohlo by to znamenat mnohem méně práce…

Najednou si Nick uvědomil, že písek a štěrk kolem místa, kde nad nehybným mužem klečel, vyskakuje do vzduchu, jako by tam byly velké písečné blechy.

Nick se ohlédl na hořící auto a pak na protější stranu, k břehu po pravé straně.

Někdo v lehkém brnění, ne jeden z těch čtyř ninjů, pálil na Nicka a Satoa z automatu ze vzdálenosti asi dvaceti metrů. Ten člověk držel zbraň před sebou v natažených rukou a rozstříkával rány do obou stran, způsobem, jaký Nick viděl ve filmech hadžiů v Jemenu nebo Somálsku nebo Afghánistánu. Táta mu jednou řekl, že takhle střílejí netrénovaní pitomci. Ale dříve nebo později se může i tenhle cucák trefit.

Hlína na břehu, asi třicet centimetrů od Nickovy hlavy vybuchla a rozhodila písek na jeho přilbu.

Vytáhl devítimilimetrový glock od boku, klekl si na koleno, použil levačku jako oporu a třikrát vystřelil útočníkovi doprostřed těla.

Střelec upustil pušku a skutálel se ze břehu. Ale devítimilimetrové výstřely jeho laciným brněním neprošly. Maník se vypotácel na vlastní kolena, začal se zvedat a natahoval se po pušce.

Nick už teď stál a pomalu kráčel blíž, znovu zasáhl střelce do prsou, tentokrát z kratší vzdálenosti.

Střelec upadl, překulil se a znovu se zvedl na kolena, rukama v rukavicích hrabal v písku a snažil se dosáhnout na pušku.

Pokaždé, když se střelec snažil dostat blíž ke své zbrani, Nick ho znovu střelil do prsou a srážel ho dozadu na zadek nebo záda. Poslední mužův pokus minul pušku jen o pár centimetrů. Nick kdysi dostal několik zásahů do podobně jednoduché kevlarové vesty a věděl, že to je jako by člověk dostal baseballovou pálkou. Ale střelec se znovu s vrávoráním dostal na kolena a rukou už skoro dosáhl na pušku. Ten malý parchant měl tuhý kořínek.

Ale neměl na hlavě bojovou helmu, to teď viděl Nick jasně, byl to jen nějaký typ kevlarové motocyklové přilby s normálním plexisklovým hledím.

Nick spočítal svoje výstřely – vypálil šestkrát a devět nábojů zůstalo v zásobníku – zapřel se a vypálil ránu ze vzdálenosti tří metrů rovnou do toho hledí. Krev a roztříštěný plast; střelec se zhroutil, tentokrát obličejem dolů.

Nick obrátil mrtvého střelce botou, uviděl rozbitým průzorem, že to byla žena, a bojoval s vlnou adrenalinu a s ďábelským pokušením do zakrváceného obličeje vypálit ještě jednou.

Nick cítil, jak v něm adrenalin kulminuje a věděl, že se za chvíli roztřese. Předtím se ale vyšplhal nahoru na říční břeh, aby se nad ním rozhlédl. Střelkyně, jak padala a hrabala rukama, vytvořila jakési schodiště v písku. Nick bázlivě vykoukl nad kořeny a trávu na břehu.

Jen pár metrů za tou ženou, kterou zabil, bylo dalších dvacet nebo třicet střelců – lehká pěchota nejspíš, ale velmi nepravidelně rozestavěná. V dlouhé linii za nimi spousta dalších s nějakými zbraněmi. Několik jich začalo na Nicka okamžitě střílet, dřív, než jim zmizel z dohledu a sklouzl dolů, až k tělu mladé ženy.

Tanky. Za linií pěšáků viděl přinejmenším dva. Zatraceně velké tanky se zatraceně velkými děly, která se otáčela a hledala kořist. Hledala jeho.

Tohle není správně, přemýšlel Nick, když sprintoval zpátky k Satoovi a svému ranci se zbraněmi. Já jsem – býval jsem – kruci detektiv z oddělení vražd, ne nějaký žoldák nebo voják. Já jsem – nebo jsem byl – soukromý detektiv, pochůzkář, nicka. Proboha, je mi něco přes čtyřicet! Na tyhle blbiny jsem už starej. A hraju ve špatným filmu!“

Nick přestal utíkat a zůstal v šoku stát. Sato byl naživu, na rukou a nohou, šetřil si zlomenou ruku a krčil se jako třínohý pes. Hledí přilby měl nahoře a zvracel do písku.

„Na tohle není čas,“ řekl Nick a zvedl si hledí, aby ho velký Japonec slyšel. „Stahuje se sem pěchota. A tanky, Sato. Tanky!“

„Těší mě, Bottom-sane,“ řekl na to Hideki Sato a znova vyzvracel obsah žaludku.

Nick jen němě zíral. Má tenhle chlap ten nejblbější smysl pro humor nebo je jen napůl při vědomí a tak trochu mimo z toho ostřelování? Bylo to celkem jedno.

Na břehu se nad ženským tělem objevily čtyři postavy se zbraněmi a začaly na ně pálit. Byli to také absolventi té střelecké školy „nemiř a krop“. Ale při tolika salvách, které kropily břeh a dno řeky nad Nickem a Satoem, se brzy některý z těch idiotů musí trefit.

Nick se přikrčil a vystřelil, zasáhl dva z útočníků do hledí. Otočil se dřív, než jejich těla dopadla do písku, hodil si těžký ranec přes rameno, volnou rukou popadl Satoa a táhl ho zpátky za ohyb v říčním břehu, pryč z dohledu těch dvou střelců, kteří zůstali za nimi.

Dvacet nebo třicet dalších postav s puškami bylo mezi nimi a hořícími auty a většina z nich sledovala plameny. Ale někteří si Nicka a obra v červeném brnění všimli – bylo těžké si Satoa v ranním světle nevšimnout – a ten tucet se otočil a začal pálit.

Sato si levou rukou sáhl přes břicho, vytáhl z pouzdra těžký poloautomatický Browning MKIV a v pokleku začal střílet. Nick zasáhl tři ze vzdálených postav do průzoru přilby a složil je dřív, než si ostatní stačili lehnout nebo se rozprchnout, ale přitom pořád palbu opětovali. Sato levou rukou sejmul tři, kteří včas nenašli úkryt.

„Dostal jste…?“ sípal Nick. Otočil se a vykoukl za ohyb břehu, ale okamžitě ucukl zpátky, když výstřely z automatů zvedly hlínu. Bylo tam nejméně dvacet pět nepřátel a opatrně postupovali.

Nick se položil na břicho, vystrčil hlavu a ruce za záhyb a čtyři z nich zastřelil. Ostatní zalehli na břicho nebo se rozutekli, ale pořád zuřivě pálili.

„… nějaký nápad?“ dokončil Nick.

„Hai,“ zamručel Sato. Šéf ochranky měl obličej zbrocený krví, i když to spíš vypadalo na řezné rány nebo jak se mu hlava otloukla v přilbě při prvním výbuchu.

Jak to myslí? napadlo Nicka. Hai? Vyschlým korytem to bylo asi třicet metrů napříč na severní břeh, odkud přijeli. Nebyl tam vlastně vůbec žádný úkryt, kromě jednoho uschlého topolového kmene, který už dávno přinesla voda, možná na jaře, když v řece nějaká byla. Ale byl to kmen s malým průměrem, u kořenů shnilý, a Nick věděl, že dávky z pušek útočníků by jím snadno prošly.

Ale třeba by je tam neobklíčili. Ukázal na padlý kmen, popadl těžký bágl a přiklekl si, připravený sprintovat. Bylo hodně reálné, že než se dostane ke kmeni, zastřelí ho.

„Ne,“ zamručel Sato. „Zůstaňte tady, Bottom-sane. Bojujte.“

„A to je ten zatracený plán?“ dožadoval se Nick. Zamýšlel dát do toho trochu ironie – lehkomyslné ironie, pokud možno, ironie Beau Geste – ale vyšlo to jako zmatená kombinace zaječení, vypísknutí a skřehotání.

Před nimi padali další pěšáci a ignorovali poslední z výstřelů munice z hořícího oshkoshe. Útočníci mířili teď pečlivěji, jejich výstřely zvedaly hlínu všude kolem Nicka a Satoa. Nick přišel na to, že z nějakého důvodu mu dělají větší starost ti, kteří byli za nimi, za ohybem břehu. Uvědomil si, že se vždycky víc bál toho, co neviděl, než evidentní hrozby.

Nick podal Satoovi balíček granátů a pak vytáhl z báglu hranatý šipkomet Negev-Galil. Připadalo mu jako celá věčnost, když se přehraboval na dně rance, než vytáhl nylonový pás s pěti těžkými zásobníky. Vytáhl první, nabil ho a postavil se, opřený o říční břeh.

Ani ne čtyřicet metrů od něj byly asi dva tucty obrněných mužů –nebo mužů a žen – s velkým množstvím zbraní. Všichni na něj hned začali střílet. Jedna z vyšších postav zasáhla Nicka naplno do hrudi, ale ne dřív, než Nick stiskl spoušť ošklivého Negev-Galila.

Asi třicet tisíc malých šipek vyčistilo celé okolí a přeměnilo kráčející postavy v krvavé cáry, cucky a útržky brnění a roztříštěných hledí. Jeden pár nohou stál osamoceně a stranou, oddělený od boků nebo slabin. Jedna noha upadla, ale druhá zůstala stát.

Nick upadl zpět zády na břeh. Nemohl se nadechnout.

„Jste v pořádku, Bottom-sane?“ zeptal se Sato. Nabil granáty, které mu Nick podal, a teď pálil – neobratně – ze staré útočné zbraně M4A1, jejíž granátomet prudce pálil. Když ho vyprázdnil, upustil ho do písku a zvedl svoji pistoli Browning MKIV a střílel levačkou. Běžící postavy padly a ne všechny se znovu zvedly.

„Urrrr,“ zalapal Nick po dechu. Salva určitě jeho brněním neprošla, ale byl si hodně jistý tím, že má další zlomené žebro – někde u prsní kosti. Nabil druhý zásobník šipek, vysunul ošklivou zbraň zpoza rohu stylem „hadži“ a vypálil další mrak šipek a při tom pohyboval hranatým ústím zbraně. Bylo to jako točení hadicí.

Měl teď zdvižené hledí, a tak slyšel dieselové bušení a řinčení chodu přibližujícího se tanku. Nicka s více než černým humorem napadlo, že ten tank je možná mimo hru – další pěchota sestupovala na říční dno a každou vteřinu pálila z břehů. Čtyři z nich běželi ke stejnému kmeni topolu, po kterém Nick před chvíli tak toužebně pokukoval. Než se sem tank dostane, odhadoval Nick, bude po všem.

Sato dostal dva z těch čtyř, ale zbylí dva se kryli a začali opětovat palbu. Dva výstřely zasáhly Satoovo brnění a hodily ho zpátky na písečný břeh, kde Nick nabíjel další zásobník do svého glocku a střílel na někoho, kdo se na ně shora díval. Jedno z těl, zasažené zespoda pod bradu pod příliš volnou helmou, padlo vedle Satoa.

V prchavém dojmu si Nick uvědomil, že Sato se modlí, jeho rty se rychle pohybovaly. Nick vágně přemýšlel, jestli to je buddhistická modlitba. Ne, počkat, Nakamura, Satoův šéf, je výjimečně katolík, takže možná Sato konvertoval…

Koho to zajímá? okřikl se Nick, když se dva odvážlivci vyřítili zpoza záhybu se štěkajícími zbraněmi u boku.

Nick zasáhl oba do hledí a pak znovu, když padali, ale předtím ho minimálně jeden výstřel zasáhl shora do ramene, otočil ho a odhodil obličejem na písečný břeh. To rameno a část hrudníku mu znecitlivělo. Že by ta rána prošla?

„Lehněte si, Bottom-sane!“ zakřičel Sato.

„Cože!?“

Sato odhodil svoji zbraň, vyrazil levačkou dopředu tak rychle, jako když útočí kobra, popadl Nicka za volný lem jeho brnění nad hrudníkem a stáhl vyššího muže na říční břeh. Tucty nepřátelských pěšáků se k nim hrnuly od východu a Nick uslyšel kroky a výkřiky právě zpoza onoho záhybu v břehu.

Vozidlo dvě, ten druhý oshkosh, zaburácel pod mostem a za zatáčkou. Nick uslyšel něco, co znělo jako motorová pila ve vysoké rychlosti a věděl, že to je malé dělo v kupoli vozu. Série dopadajících střel byla asi metr vysoko a doslova vyřezala mezery v řadách pěchoty, která se na ně hnala z východu, zvedala a srážela k zemi další nepřátele z říčního břehu.

Objevily se dvě postavy, které doběhly k topolovému kmeni a začaly na oshkoshe pálit. Kupole se otočila, malé dělo zarachotilo a padlý kmen i postavy v cárech explodovaly.

Oshkosh kolem nich projel s kupolí obrácenou zpátky a Bili začal pálit plameny do mužů a žen, kteří se na sebe tlačili v písečné zátoce. Nick vykoukl zpoza rohu právě včas, aby viděl, jak se ti, kteří zbyli, drápali nahoru po břehu a utíkali zpátky na jih.

Sato obrátil svou přilbu směrem k Nickovi. „Ten muž, kterého znáte jako Billa, je ve skutečnosti Daigoru Okada, ten, kterého znáte jako Willyho, se jmenuje Mutsumi Ota, a Toby je…“

„Představování až pozdějc!“ zakřičel Nick. Popadl ranec do jedné ruky, druhou Satoa a oba začali klopýtat a belhat se ke stojícímu oshkoshi. Velký zadní poklop byl otevřený, stál v něm Toby a střílel salvy šipek z útočného šipkometu japonské výroby, zatímco Nick nejdřív dovnitř hodil svůj bágl, pak vysadil Satoa a nakonec začal šplhat sám.

Salva ho zasáhla mezi pancíře na ramenou a hodila ho obličejem dolů na hromady vypálených nábojů, které ležely na kovové podlaze oshkoshe.

Toby zabouchl přiklop a to křápnutí a bušení na poklop znělo jako krupobití.

Sato klečel a prohlížel Nickova záda. „Neprošlo to!“ zakřičel do hukotu turbín. Nick koutkem oka zahlédl čelní monitory a uvědomil si, že se vracejí cestou, kterou oshkosh přijel, na východ od dálničního most a pak na severovýchod.

„Vy jste se nemodlil,“ vydechl Nick na Satoa. „Vy jste volal pomoc.“

Sato se na něj bez výrazu díval.

Jeden ze záběrů na monitoru byl zřejmě z kamery zaměřené na jižní břeh a ostatní z kolem bzučících miničmeláků. Bylo zřetelně vidět ty tři tanky, ani ne sto metrů od jižního břehu.

Nick následoval Satoa a potácel se kolem nohou střelce Daigoru Okady v otočné věži. Bylo nebezpečné zdržovat se na tom místě, kde tisíce rozpálených nábojnic z malého děla létaly ven a dolů a ne všechny přistávaly v azbestovém zásobníku vypálených střel.

Nick se opřel zezadu o Tobyho sedadlo na místě spolujezdce.

„Šinta,“ řekl Sato a dokončil tak představování živých.

Nick kývl hlavou, jako že to bere na vědomí a děkuje. Mutsumi Ota za volantem – byl to vlastně všestranný ovladač umístěný na palubní desce, podobný tomu ve vodíkem poháněných lexusech f zatáčel k jižnímu břehu řeky, ke kterému, jak bylo vidět na monitorech, se přibližovalo asi tři sta pěšáků a ony tři tanky.

„Může tenhle oshkosh zastavit ty tanky?“ zeptal se Nick neadresně. Se žebry zlomenými vepředu i vzadu se musel na každé slovo nadechnout, protože vydechoval s bolestí.

„Ne,“ řekl Šinta z místa, kde měl plno práce s obsluhou vysouvací klávesnice, které si Nick nevšiml, když na místě spolujezdce seděl. „Ani jeden z nich.“

„Protitankové řízené střely?“ vyzvídal Nick. Znělo to jako modlitba.

Sato zavrtěl hlavou. „Tenhle typ bitevního tanku,“ – vystřelil levým palcem k monitoru, na kterém bylo vidět tank shora – „má protiraketové opatření. Nemáme šanci ani proti jednomu z nich.“

„Krytí ze vzduchu?“ zeptal se Nick. „Nějaký typ ozbrojeného čmeláka nebo tryskáče z Colorada nebo…“ Nebo jiný druh deus ex machina? zadoufal Nick. Znal ten literární pojem od Dary. Bůh ze stroje. Býval spuštěný, často v koši, aby zachránil hrdiny a hrdinky ze situací, kde si nemohli pomoct sami. Dara ho poučila, že to je špatný prostředek v literatuře i na jevišti. Ale Nick si myslel, že teď je ten pravý čas pro deus ex machina. A možná že pro dva nebo tři najednou.

„Žádná vzdušná podpora, Bottom-sane,“ řekl Mutsumi Ota, zatímco řídil oshkoshe zpátky k jižnímu říčnímu břehu. Zpátky k nepřátelským jednotkám a tankům.

„Vzdáváme se?“ vydechl Nick. Nebyla to ani tak otázka, jako velmi, velmi naléhavá domněnka.

„Nechte jednoho čmeláka na místě a použijte jeho všechny tři lasery, aby svítily na tanky,“ řekl Sato tlumeně muži, který seděl v bezpečnostním křesle, o které se Nick opíral, aby neupadl. „Ostatní stáhněte zpátky.“

„Hai, Sato-sane,“ řekl Šinta. Rychle psal rozkazy na klávesnici.

Nick se podíval na obrazovku, ale slova byla v kanji nebo v hiraganě, nebo jak říkali tomu svému písmu.

„Super lasery?“ zeptal se Nick a jeho hlas dokonce jemu samému zněl pateticky. „Laserové zbraně na vašich miničmelácích?“

„Ale ne, Bottom-sane,“ odporoval Mutsumi Ota, zatímco zastavil oshkoshe u příkrého jižního břehu a zaparkoval tam. „Jen obyčejné lasery. Neublížily by mouše.“

„Na konečných souřadnicích?“ zeptal se Sato.

„Hai,“ vyštěkl Šinta. „Do no kid ga kanry moe te i masu. Ikid wo nokoshi kuma.“

Nick, který s Darou prošel dvanáctitýdenní instruktáží pro konverzaci v japonštině, když povýšil na detektiva první třídy před devíti lety, z toho, co právě slyšel, nerozuměl ani slovo.

„Medvídci Gé, chaku jikan!“ vyštěkl Sato.

Medvídci Gé? přemýšlel Nick.

„Třicet osm vteřin,“ hlásil Šinta a určitě kvůli Nickovi mluvil anglicky.

Nad nimi se otáčela kupole ostřelovače a znovu se ozvalo dělo Daigoru Okady, horké použité nábojnice začaly pršet na podlahu. Nick mohl na čtyřech monitorech sledovat, že linie pěchoty sahá skoro až k jižnímu břehu a že tanky jsou ani ne sto metrů za ní. I tanky doprovázela pěchota. Postavy vpředu zřetelně střílely na osamoceného malého čmeláka a Nick uslyšel drnčení kulek, jak dopadaly na vnější povrch oshkoshe. Zásahy do kupole nad hlavami měly trochu rezonující zvuk.

„Neměli bychom aspoň vylézt a… já nevím…,“ řekl Nick. „Bojovat?“

Sato položil velkou levou ruku na Nickovo zápěstí a riic neřekl. Drnčení zvenčí se změnilo na solidní rámus. Nick si vzpomněl, jak když byl malý, museli se s tátou utíkat schovat do hospodářského přístřešku s plechovou střechou před náhlým prudkým deštěm. Tohle bylo hlasitější.

Malé dělo nad nimi ztichlo. „Došla munice, Sato-sane,“ oznámil Daigoru Okada.

„Deset vteřin,“ hlásil tlumeně Sinta před Nickem. Zabořil se ještě hlouběji do svého bezpečnostního křesla a přitáhl už těsné popruhy, které ho v něm držely. Okada seskočil ze svého bidýlka v kupoli a Nick slyšel a viděl, jak se zavírá kovový panel kupole. Okada si přitáhl skládací křeslo a přikurtoval se.

Někam pojedeme? dumal Nick s dětinskou nadějí. Na jediném fungujícím monitoru sledoval, jak šest nebo osm pěšáků seskočilo z břehu na střechu oshkoshe a pálili ze zbraní, zatímco hledali nějakou štěrbinu. Padesát dalších se spěchalo přidat se k nim. Tanky burácely blíž.

Najednou se Sato zezadu přiblížil k Nickovi, jako by ho chtěl obejmout, bez ohledu na poraněnou paži, která mu ochable visela u boku, a přitiskl své mohutné a obrněné tělo na Nicka. Tlačil ho k sedadlu před ním.

Později by Nick býval mohl přísahat, že je letmo zahlédl pomocí jediného čmeláka a poslední fungující venkovní kamery oshkoshe. Šest štíhlých tvarů – asi velikosti a tvaru telefonních stožárů – svištících z oběžné dráhy osminásobnou rychlostí zvuku.

Mini-čmelák, který se otáčel v rozšiřujícím se kole asi třicet metrů nad nimi a sledoval ty tři tanky laserovými paprsky, se vypařil během prvních vteřin výbuchu, ale ty vzdálenější začaly otevírat své kanály a přenášet snímky – které se zaznamenávaly pro pozdější analýzu – tří hřibovitých mraků, které se zvedly a spojily do jednoho velkého, který se roztáhl, stáhl a zmizel ve stratosféře.

Tanky v okamžiku zmizely. Stovky opěšalých vojáků – mužů a žen – všichni, kdo stáli v okruhu dvou kilometrů kolem tří cílových a současně zasažených tanků, byli vyzdviženi nárazovou vlnou a tlakem vzduchu a odhozeni nějakých sto metrů do prašného prostoru. Nezdálo se, že by někdo přežil.

Říční břeh se zhroutil na kompletně ohořelý oshkosh.

„Vzduch uvnitř: sto procent,“ ozval se hlas počítače, který Nick ještě neslyšel.

Vibrace a chvění byly velmi silné. Kdyby ho Sato tak silně nepřitiskl na sedadlo před ním, docela pravděpodobně by se Nick otloukal o vnitřní zařízení vozidla jako náboje v plechovce.

„Ježíšikriste,“ zašeptal Nick, když otřesy ustaly a Mutsumi Ota nastartoval dvě turbiny a vyjel s autem z laviny.

Ota zamířil nahoru po oválné rampě na spálené území nahoře na břehu a zastavil s nečinným motorem. Daigoru Okada otevřel horní kupoli a vyškrabal se tam, s sebou nesl těžké zásobníky pro malé dělo, ale už nebylo potřeba střílet.

Nick zíral na monitory, protože další z malých čmeláků se vrátil do akčního pole. Spálená oblast byla skoro dokonalým kruhem, který zasahoval přes břeh řeky a více než míli na sever a na jih asi dvě míle ke kopcům v údolí.

Otevřely se dveře a řidič Mutsumi Ota a Šinta si připnuli jednotky pro volný pohyb, vystoupili a namířili si to k ještě hořícímu prvnímu oshkoshi.

„Prosím, sklopte si ochranný štít a použijte zařízení pro volný pohyb,“ řekl Sato klidně. „Vzduch je plný drobných částic. Musíme vyzvednout Joeovo tělo z našeho auta. Jeho skutečné jméno bylo Genširu Ito, a i když asi moc po tom požáru nezbylo, musíme najít všechno, co bude možné. Pošleme sem další průzkumníky, než převezeme popel Ito-sana zpátky do Japonska, kde ho pohřbí jako hrdinu. My své mrtvé uctíváme.“

Nick přikývl a spustil třesoucí se rukou hledí. Na to, aby zapojil jednotku pro volný pohyb, měl ruce příliš nešikovné, a tak mu Sato pomohl. Šéf ochranky pak stiskl tlačítko a velký zadní přiklop se otevřel a sklopil. Nick vyšel za Satoem dolů na zem, která byla tak spálená, že chrupala pod jejich botami. Ani stéblo trávy ty plameny nevydrželo. „Atomovky?“ zkusil Nick.

„No, ne,“ řekl váhavě Sato. „Čistě hyperkinetická zbraň. Viděl jste, z oběžné dráhy. Čeká jich tam mnoho set. Tady jsme použili šest. Žádné hlavice. Samozřejmě žádná radioaktivita. Je to jen rychlost přeměněná na energii. Spoustu energie.“

„Nevěděl jsem, že něco takového existuje,“ zašeptal Nick. Blížili se teď k prvnímu oshkoshi. Ota a Iši používali velké pěnové hasicí přístroje, aby přemohli plameny. Za Satoem a Nickem se otáčela kupole, odkud je kryl Daigoru Okada.

„Ne,“ souhlasil Sato a nezraněnou rukou se pokoušel vytáhnout další hasicí přístroj z vnější přihrádky a podával ho Nickovi, pak vytáhl další pro sebe.

„Ta ruka je v hrozném stavu,“ řekl Nick. „Budete potřebovat převoz k chirurgovi. A brzo.“

Sato se usmál a zavrtěl hlavou. „Okada-san je velmi dobrý lékař, stejně jako byl Genširu Ito. A na palubě tohohle oshkoshe jsou příslušné léky a lékařský materiál, aby Okada-san mohl napravit to nejhorší na zlomenině a umožnil mi cestovat těch posledních pár hodin do Santa Fé v relativním pohodlí.“

Než sešli z břehu do řečiště, Nick se podíval směrem na jih a pak obloukem po celém zničeném okolí. Hořelo tam asi deset tisíc malých ohňů. Vypadalo to, jako by hořela země.

„Jak téhle zbrani říkáte?“ zeptal se.

Sato se usmál. „Ten člověk, který přišel s nápadem na takovou vylepšenou, bezpilotní kinetickou smrtící zbraň – zvlášť vyvinutou k pronikání do hlubokých bunkrů – ji pojmenoval velmi jednoduše: ORVAS.“

„ORVAS?“ opakoval Nick.

„Orbitální válečný skalpel. Velmi jednoduché. Velmi užitečné pro boj na malém prostoru, kde není možná běžná vzdušná podpora. Příležitostně ji používáme v Číně, ale ne často. Je to velmi drahé.“

„A těchhle šest ORVASU patří do soukromého arzenálu pana Nakamury.“

„Hai,“ zašklebil se Sato, i když Nick si byl jistý, že musí trpět strašnou bolestí. „My jim ale říkáme jinak, víte. Medvídci Gé.“

Nick si vzpomněl, že to komické jméno už slyšel. „To ‚Gé‘ znamená gravitaci, vysokofrekvenční kompenzace, akcelerace a tak podobně?“

„Ano,“ přikývl Sato, jako by vychutnával nějaký soukromý žert. „Ale také je to první písmeno křestního jména spisovatele skify, který s nápadem na tuhle technologii přišel. My uctíváme tvůrce, když můžeme.“

„Spisovatel skify,“ opakoval si Nick. S-c-i-pomlčka-f-i.

Sato se přestal usmívat. „Bylo nezbytné, Bottom-sane, abychom se dostali na váš zítřejší rozhovor s donem Chozh-Ahmedem Nuchajevem. Slíbil jsem panu Nakamurovi, že tam budete.“

Když se vydali dolů po rozrytém břehu k hořícímu oshkoshi, vrtalo Nickovi hlavou, jak chtějí v téhle spoušti najít kusy Joeova spáleného a roztříštěného těla. Nebo jestli najdou jeho hlavu.

„Tenhle don Chozh-Ahmed Nuchajev za to snad stojí,“ zamumlal.

„Ano,“ souhlasil Sato pevně. „Měl by za to stát.“

2.03

Mezistátní 70, západně od Denveru

Pátek 24. září

Valovi se zdálo, jako by byl přivázaný na nějakém neviditelném lanu, které visí mezi nebem a peklem. Někdy stoupal tak vysoko, až viděl světlo. Častěji se prudce propadal, až se lano o něco zachytilo a vyneslo ho zase nahoru, těsně nad černé skalní útesy a sírově žluté propasti. Ale jak tam tak visel v temnotě, nikdy se na žádném z těch míst nezastavil. Val se dostal tak daleko, že by byl přivítal kterékoli z nich, kdyby už konečně někam dorazil. Dnešní páteční noci byl blízko nebes.

Ironií, která ovšem pobavila jen jeho samotného, bylo, že Val Bottom vůbec nikdy nevěřil ani v nebesa, ani v peklo.

Utah byl svého druhu nebe. Byl to jeden z mála států, které zbyly v tom, čemu se ještě pořád úsměvně říkalo Unie, které skutečně opravovaly a svými policisty hlídaly dálnice, a to dokonce i ty mezistátní, které bývaly ve federální správě. Jakmile se šťastně dostali přes úhlopříčný výběžek dvaceti devíti mil řeky Virgin – banditi na ně stříleli z kopců asi dvě třetiny cesty, ale jejich bezpečností SU V opětovala střelbu, dokud konvoj bez jediné oběti na životech nepřejel – byla jízda na sever po mezistátní číslo patnáct a pak na východ po mezistátní sedmdesátce do Colorada spíš jako snadná, vysokorychlostní objížďka do dní dětství jeho fotra než cokoli jiného, co kdy zažil.

Východní Utah – od malého města Richfield nedaleko křižovatky patnáctky a sedmdesátky, dalších zhruba dvě stě mil od státní hranice s Coloradem – byl nádherně pustým nanebezdvižením s věkovitými horami, pískovcovými hřebeny a vysoko položenými plošinami. Val nic takového nikdy neviděl a ani by si nedokázal takové místo představit.

Poslední dva dny strávil většinu dní a nocí v kabině se dvěma sólovými řidiči – černým Gaugem Devereauxem a navažským Henrym Big Horse Begayem.

Předchozí večer, když sjížděli z výš položeného konce Utahu, Devereaux uviděl vybouleninu vzadu pod Valovou bundou, kde měl za opaskem berettu, a chtěl ji vidět. Rozpačitý Val nakonec zbraň vytáhl, vyhodil zásobník a podal poloautomat řidiči.

„Nechal jsi tam jednu ránu,“ řekl Devereaux. Na chvíli sundal levačku z volantu, vyklepal náboj, zachytil ho ve vzduchu a podal chlapci. Val zatlačil náboj do zásobníku.

Devereaux očichal ústí a drážku. Val věděl, že ještě po několika dnech zůstává ve zbrani pach korditu.

„Střílel jsi po někom?“ zeptal se řidič.

Val si vybavil, jak Billy zachroptěl „ughh“, a rudou skvrnku, která se rozrůstala na tričku nad tváří Vladimíra Putina. Vzpomněl si na zvuk Billyho zubů, když o vteřinu později padl obličejem na beton po druhém, smrtelném výstřelu, a aniž chtěl, Val sebou škubl.

„Cvičná střelba,“ řekl.

Devereaux přikývl. „Pěkná zbraň. Musíš ji udržovat čistou.“

Chvíli jeli mlčky. Sedmdesátka vedla už od soumraku nedaleko Richíieldu – před jednou až dvěma hodinami – dolů z hor, a když se blížili k exitu na opuštěné město Green River, světlo hvězd a měsíce ozařovalo spíš poušť než pískovec a žulu, kterou projížděli předtím.

Val se pokoušel na Billyho Coynea nemyslet. Ale bylo to s ním pořád, většinou v noci, kdy mu to nedovolovalo usnout, a většina těch pocitů vykrystalizovala v jedinou myšlenku – Zabil jsem člověka. Z té myšlenky a těch představ mu bylo chvílemi na zvracení, zvlášť za úsvitu, ale bylo na tom také něco temně vzrušujícího –skoro extatického – na těch vzpomínkách na ony minuty v tunelu. Část Vala si přála, aby se mohl vrátit a znovu to prožít, jen kvůli tomu pocitu síly a uvolnění, který ho zaplavil, když napálil ty dvě rány do hrudi a krku Billyho Coynea.

Ale zatím Val nepoužil žádnou z ampulek LSD, aby si to přivolal zpátky. Z nějakého důvodu mu to připadalo… špinavé.

Sledoval světla konvoje a pruhy na dálnici před nimi a skoro ho to ukolébalo do spánku, když ho vyplašil Devereauxův hlas.

„Ty se vážně chceš stát samostatným truckerem?“

„Jo,“ přitakal Val. „Myslím na to. Nevím. Možná.“

„Jo, je to stejný, jako když jsem o tom přemýšlel já. Dá se to uskutečnit, když se jednou rozhodneš. Ale je jen jeden, kdo to z tisíce, kteří říkají, že můžou bejt nezávislým řidičem, dotáhne do konce. Ale napřed to sežere nějaký prachy.“

A je to tady, napadlo Vala. Devereaux mu nejspíš nabídne nějakou pochybnou možnost, jak se k tomu dostat, pokud mu Val vyklopí obnos x v hotovosti. Všechny sračky světa jsou tu dál.

Ale ne, řidič mluvil o něčem jiném.

„Nechci mluvit o majlantu, kterej zaplatíš za svoji vlastní káru. To všechno přijde pozdějc.“

„Jak jsi dal dohromady peníze na tenhle náklaďák?“ zeptal se Val.

„Klika,“ odpověděl Devereaux a přehodil párátko, které neustále přežvykoval, z jednoho koutku úst do druhého. „A s tím, jak ceny trucků letěj nahoru, ty budeš potřebovat mnohem větší štěstí… a odvahu... než jsem měl já. Ale já mluvím vo tom, jak začít. Víš, jezdit těch pár prvních let jako náhradní šofér pro dobrý sólový řidiče na dlouhejch štacích. To je možný… když…“

Teď to přijde, řekl si v duchu Val.

„Když co?“ zeptal se.

„Když máš dobrej falešnej průkaz identity a kreditní kartu se snesitelným ménem a tim vostatnim, a dobrej hologram Svazu řidičů náklaďáků v něm,“ řekl Devereaux. Černoch bleskl očima stranou na Vala. „Hádám, že bys nechtěl používat svojí kartu pro tydle účely... je to tak?“

Val zaváhal, pak přikývl.

„Takže budeš potřebovat ten nejlepší falešnej průkaz… takovej, se kterým projdeš všema těma patrolama na dálnici a strážnicema a vojenskejma zátarasama. Ale bude tě to stát dvě stovky babek… starejch babek.“

„Nech mě hádat,“ řekl Val unaveně. „Můžeš mi takovej vopatřit.“

Devereaux odvrátil oči od vozovky a dlouze se na Vala podíval. „Jdi se vycpat, chlape. Já ti neříkám, že ti to můžu sehnat, a ty nevypadáš, že bys ty dva stováky ve starejch měl. Ty ani ten praštěnej děda profesorskej, co jede vzadu s Perditou a Juliem. Já ti nenabízím nic, než radu, a ta byla zadarmo. Ale ty se jdi vycpat.“

„Omlouvám se,“ řekl Val. A myslel to vážně. „Já sem… unavenej. Tak nějak uštvanej. Nespal sem a… jo, myslim, že bych měl rád novej průkaz a kreditku. Ale jak? Kde?“

Devereaux jel beze slova několik minut. Konečně, aby přidal šťávu uhasínajícímu hovoru, zabručel: „V Denveru je jeden chlápek. Spousta novejch sólistů ho využila, aby dostali svoje svazový průkazy. Co sem slyšel naposled, účtuje si dvě stovky starejch babek. Možná už to zveď.“

„Máš pravdu,“ řekl Val. „Ty prachy nemám. A nemá je ani Leonard.“

Devereaux pokrčil rameny. „To pak teda vo nic nejde, že jo?“

„Ale přesto bych rád měl to jméno,“ spěchal Val, napřímil se a přetřel si obličej, aby se probral ještě víc. „Kdybych měl ten svazovej průkaz a kreditku, moh‘ bych jezdit s tebou?“

„Já vopravdu jezdim sólo,“ zamítl Devereaux. „Nevláčim sebou žádný drzý učedníky. Ale je dost těch, co to dělaj‘.“

„Kdo jako?“

„Jako Henry Big Horse Begay. Dobrou polovinu času sebou má nějakýho cucáka, co s nim jezdí a učí se vod něj. A ani si za to moc neúčtuje.“ Devereaux střelil po Valovi pohledem. „Henry ale nejni homouš, to ne. Má rád mladý holky a ty hodně mladý, ale žádná z nich nechce bejt sólovej trucker na dlouhý trasy. A tak starej Begay bere pod křídlo kluky, jako seš ty.“

„Kolik dělá to ‚ne moc‘?“ vyzvídal Val.

Devereaux znovu pokrčil rameny. „Prachy na pivo tomu starýmu trouboví. Ale pokud de vo učení, tak jezdit pár měsíců nebo rok s Henrym Big Horse Begayem vydá za študyje na Harvardu nebo Princetonu nebo jiný z těchle škol u… víš… u někoho, co je mladší vydání tvýho dědy.“

Val si olízl popraskané, rozbité rty. „Myslíš, že by mě nechal jet s nim na východ od Denveru?“

Řidič zavrtěl hlavou. „Tendle konvoj je v Denveru zejtra a zdrží se tam asi dvanáct hodin, kámo. Zrovna akorát, abysme doručili, co vezem, připojili nový návěsy plný krámů na východ, trochu se prospali a pak to valíme v neděli ve dvě vodpoledne po sedmdesátce do Kansas City. Nebudeš mít čas ani na to, najít toho chlápka, co dělá legitimace. A taky to chvíli trvá, udělat je – obvykle tak dva tejdny. Což znamená, že musíš mít prachy v keši, abys mu moh‘ zaplatit předem.“

Kurva, pomyslel si Val.

„Dám ti meno toho chlápka a poslední adresu v Denveru, kerou na něj mám,“ uzavíral Devereaux debatu. „Asi za deset mil bude pauza na záchod. Přejdi si na zbytek noci k Henrymu a popovídej si s nim vo tom uchování. Vysvětlí ti, proč to nejni jen tak – proč jen pár čápků, jako seš ty, se dovopravdy stanou dálkařema – ale aspoň toho starýho rudocha udržíš přes Colorado Rockies vzhůru až do rána.“

„Díky,“ bylo všechno, na co se Val zmohl. Na prsou ho bůhvíproč bolelo.

Devereaux po zbytek cesty neřekl ani slovo.

Odpočívadlo na bývalé mezistátní dálnici bylo na vysokém hřebeni nad pustým údolím asi deset nebo dvanáct mil dlouhým. Nad tím místem sedmdesátka znovu stoupala do nízkých skalnatých hor, ale Devereaux Valovi ukázal na GPS výškoměru, že vlastně jedou po tomhle konečném stoupání pořád dolů do Colorada.

Pod nimi bylo světlem hvězd a měsíce zalité údolí, špinavá silnice vedla asi dvacet mil jižně, procházela pod nadjezdem mezistátní, který byl postavený právě proto, a končila na vypáleném místě, kde kdysi býval nějakým indiánem vedený obchod, benzinová stanice a pár k sobě přikrčených domů a přívěsů. Teď to ale bylo všechno pryč, dokonce i větrolam ze stromů severně od vypálených a zničených budov.

Stejně pryč byl objekt umýváren a záchodků. Někdo ho vyhodil do vzduchu už před více než deseti lety, i když Val nechápal, proč by se někdo vydával do těchhle končin nikoho a plýtval municí nebo semtexem nebo dynamitem. Tak to prostě chodí všude. Jakmile se vandalismus zvrhne do totální destrukce, zdůrazňoval vždycky jeho děda – společnost se rozpadá zevnitř, tak říkajíc – je těžké to zastavit. V uličkách mezi keři byly vykopané brázdy, kam chodili na záchod chlapi, ve vyšších keřích na jižní straně odpočívadla byly brázdy, kam chodily ženy, a ze srázu vyčnívající skaliska, kde chlapi močili.

Val našel dědu stát zády k okraji srázu a ve studeném nočním větru přešlapovat z nohy na nohu. Val věděl, že Leonard se nepřidá k šoférům a ostatním mužům a nebude s nimi čůrat z převisu dolů. Leonard se styděl. Valovi bylo jasné, že stařec by to vydržel celou cestu do Denveru, kdyby musel.

„Pojedu zbytek noci do Denveru s Henrym Big Horse Begayem,“ řekl Leonardovi.

Jeho děda zaváhal, jako by se rozhodoval, jestli mu to má dovolit. Pak si uvědomil, že Val ho nežádal o dovolení, a přikývl. Valovi přišel Leonard starý – svou kostnatou postavou, rukama hluboko zastrčenýma v kapsách nepříliš vhodné nepromokavé bundy a dlouhými bílými vlasy, které povlávaly ve studeném větru – byl skutečně starý, zestárlý během téhle cesty, starý král Lear.

Val, který už si ulevil vedle Gauge Devereauxe a ostatních mužů – a s radostí pozoroval pramen moči, který se připojoval k jejich v měsíčním světle, třpytivé stužky na tmavém pozadí útesu pod nimi –postál další minutu vedle svého viditelně unaveného, prochladlého a nešťastného dědy.

„Vale, sledoval jsi přehled zpráv satelitní televize o bojích v Los Angeles?“ zeptal se ho Leonard tiše, jako by to téma bylo nebezpečné.

„Ne. Devereaux ani nemá v kabině televizi. Pořád je to špatný?“

„Horší. Zdá se, že město se navždycky rozdělí.“

Prima, pomyslel si Val. Nenáviděl L. A. každý den z těch pěti let a jedenácti dní, které tam strávil. Jeho naděje byla, že nová světová válka je spolkne celé, ale tenhle zemi spalující boj bude stačit.

„Guvernér vyhlásil stanné právo a žádá Washington o pomoc,“ pokračoval Valův děda. „Jenže prostě nejsou zdroje, které by se do boje zapojily.“

Prima, opakoval si Val. Nahlas řekl: „Takže tvůj kámoš Emilio jaksejmenuje a celá reconquista nepřebírají moc, jak si představovali, že ne?“

„Zřejmě ne,“ řekl Leonard a ohlédl se na hloučky řidičů, kteří kouřili a tlachali a vůbec nejevili žádnou chuť vrátit se zpátky do vyhřátých kabin. „Je dobře, že jsme se oba dostali ven, když to ještě šlo, Vale.“

Radši mi pověz něco nového, Leonarde. Val přikývl a zapnul si svou starou koženou bundu až po bradu. Julio mu dal obnošenou šoférskou baseballku a on ji teď pořád nosil, dokonce i když spal, s kšiltem staženým do čela. „Přemýšlel jsi trochu, jaký mohlo bejt lo máminy heslo, dědo?“

Viděl, že Leonard zaváhal, a nebyl si jistý, co to mohlo znamenat. Pověděl starci o zakódovaných souborech záměrně, samozřejmě, protože počítal s tím, že Leonard – který byl v první řadě mistrem v luštění křížovek a jednoduchých šifer – by mohl přijít na kloub lomu, jaké slovo bylo pro jeho dceru důležité. Ale pro Vala nebylo nezbytně nutné, aby měl rozšifrovaný celý rozsah toho textu, nebo textu a obrázků, nebo videa nebo co to ksakru vůbec bylo.

Val už měl dost důkazů o tom, že jeho táta nějak zosnoval zavraždění jeho mámy, a věděl, že za to musí zaplatit.

Val si sáhl dozadu a nahmatal berettu za opaskem.

„Nějakou dobu jsem o tom přemýšlel,“ řekl Leonard. „Možná že budu mít nějaké návrhy, až budeme zase spolu. Tohle je naše poslední noc, než dorazíme do Denveru – jestli v coloradských horách všechno půjde dobře – takže víš s jistotou, že chceš jet s tímhle panem Begayem?“

„Jo,“ odpověděl Val. Pak, aniž by chtěl, se zeptal: „Dědo, zbylo nám dvě stě babek?“

„Ano… ano, máme víc… počkej, Vale, myslíš v nových dolarech nebo ve starých?“

„Ve starých.“

Leonard vypadal zaskočeně. „Ne, samozřejmě, že ne. Utratil jsem skoro všechno, co jsem měl – co jsme měli – abychom se dostali do tohohle konvoje, Vale. To přece víš. A na co, jestli se můžu zeptat, potřebuješ dvě stě starých dolarů, skoro tři sta tisíc nových babek?“

Val se skoro musel usmát starcově odhodlání nevypustit předložku. Nebo to bylo příčestí? Doprdele s tím.

„Na něco vopravdu důležitýho,“ odpověděl. „Něco, abych moh‘ bejt trucker.“

„No, jednou to bude žádoucí účel, Vale. I když jsem doufal, že při tvé inteligenci a všeobecnému rozhledu by fakulta mohla…“

„Já to nechci jednou, Leonarde,“ přerušil ho Val a dal si záležet, abych bylo slyšet jeho rozladění ze starcova pomalého chápání. „Chci z Denveru odjet s tímhle konvojem v neděli. Ale potřeboval bych těch dvě stě starých babek, aby to vyšlo. Možná o trochu víc.“ Nic nedej na to, že Devereaux řekl, že to trvá týdny a možná měsíc udělat ten šoférskou unií schválenej průkaz a kreditku. Pro Leonarda je hlavní argument, že je to důležité.

Jeho děda ztichl a jen zavrtěl hlavou. „Nemám, Vale. Ani zdaleka ne. Máme sotva na to, abychom v Denveru přežili den, dva. Já jen doufám, že tam je tvůj otec a že bude k zastižení.“

„Proč by neměl bejt?“ řekl Val a zastrčil zaťaté pěsti hluboko do kapes bundy. „Je to hnusnej drogovej závislák. Bude tam, nejspíš. Jen nebude v bdělým stavu nebo nebude schopnej mluvit, ani si nebude pamatovat, kdo doprdele jsme. Jo, to bude velký setkání po letech. Jen si prosímtě nedělej naděje, že Nick Bottom nás bude chtít živit a nechat nás u sebe bydlet, a že za nás bude chtít platit, Leonarde. Je to zkurvenej drogovej závislák a vždycky byl.“

Uvědomil si, že část jeho vzteku pochází z absťáku, který se na něm také projevoval – byl si jistý, že mu zbývá jednohodinová dávka, ale prázdná ampulka znamenala, že ji určitě našel někdo jiný a použil ji, takže Val byl teď skoro čtyřicet osm hodin bez LSD –obrátil se proto k dědovi zády a šel ke skupině šoférů najít vysokého starého indiána.

Kolem půlnoci přejeli coloradskou státní hranici.

Banditi nebyli v Coloradu pro takhle velký, ochrankou doprovázený konvoj žádný problém, a vojáci reconquisty zajížděli jen zřídka tak daleko na sever, ale málem padesát mil dálnice přes polovinu státu před Denverem vedlo obtížnými horami a nedostatek federální a státní údržby změnil dálnici v její vlastní parodii. Před pětadvaceti lety, řekl mu Begay, by konvoj těžkých náklaďáků překonal oněch dvě stě čtyřicet tři mil mezi Velkou křižovatkou na západě státu a Denverem za čtyři hodiny – i za míň, kdyby tam nečíhali feťáci.

Teď ta cesta trvá dvanáct hodin. Když je dobrý den nebo noc.

Tohle je dobrá noc, bručel Begay. Počasí se drží. Zatraceně brzo uzavřou sněhové bouře průsmyk Loveland na celou zimu a bude konec relativně snadnému přístupu po mezistátní sedmdesátce z Utahu do Denveru. A až se uzavře lovelandský průsmyk, říkal Begay, truckeři budou muset jezdit po severní trase do Salt Lake City a pak po osmdesátce přes Wyoming do Cheyenne a pak na jih do Denveru… a tím se k cestě přidají stovky mil.

„Copak nemůžou udržet soutěsku volnou?“ zeptal se Val. „Jen ji prostě udržet během zimy otevřenou?“

Begay vyštěkl svým navažským smíchem. „Kdo by asi platil pluhy a lidi, kámo? Stát Colorado? Ten zkrachoval dřív než federální vláda Spojenejch podělanejch států podělaný Ameriky. A kromě toho – mezi tím tady a tam jsou i další přechody, včetně průsmyku Vail, který budou určitě zavřený hned po prvních pár větších závějích.“

„Copak tam není tunel?“ zeptal se Val, který si vzpomněl, že něco o tom povídal jeho táta i děda.

Begay přikývl a jeho obličej byl ve světlech z přístrojové desky ostře řezaný, s výraznými hranami a body. Obvykle nosil černý kovbojský klobouk, ale dnes v noci měl jen pásku, která přidržovala jeho dlouhé černé vlasy. „Jo, Eisenhowerův tunel v nějakých třech a půl kilometrech. Šel pod Kontinentálním předělem asi šedesát mil západně od Denveru. Dva tunely – jeden na východ, druhý na západ. Měly asi jeden a půl míle, ale ušetřily to poslední mizerný stoupání po dálnici 6 přes průsmyk Loveland. Myslím, že vrchol soutěsky, přes kterou pojedeme dneska v noci, je… nevím, asi čtyry kilometry.“

„Co se s těmi tunely stalo?“ plácl Val, ale okamžitě si přál, aby to neřekl. Málo spánku a absťák z něj udělaly pitomce.

Begay se jen zasmál. „Byly to jedny z prvních věcí, které ti matkomrdi vyhodili do vzduchu, když začaly být věci divný po Dni, kdy šlo všechno do hajzlu. Státu a federálům to trvalo rok a půl, než vopravili aspoň jeden z tunelů a zase mohla doprava po státech fungovat i v zimě… o tři týdny pozdějc ho vyhodili do povětří zase. Móc pěkný, jak všecko v tyhle zkurvený zemi přišlo na zmar, a tak to přestali zkoušet.“

Val přikývl a snažil se tak zůstat vzhůru. „Jestli je ten průsmyk jenom o tři sta metrů vejš,“ řekl a hlas mu těžkl únavou, „nemělo by to dělat tak velkej rozdíl. Nebo jo?“

Begay znovu vyštěkl smíchem. „To uvidíš, kámo. Uvidíš.“

Dálnice byla skoro prázdná, kromě jejich konvoje a osamělého konvoje na západ. Hvězdy a čtvrtina měsíce svítily jasně proti polím věčného sněhu, které se začaly ukazovat na vrcholcích po obou stranách.

Begay opravdu neměl v kabině televizi, ale celou noc řvalo jeho pirátské rádio. Val byl zvyklý na oficiálně posvěcené satelitní stanice – Národní veřejný rozhlas, CNR, MSBR, Hlas Ameriky – ale to, čemu Begay říkal pirátské rádio, přijímalo spoustu nelicencovaných nejasných AM a FM pirátských stanic, které rámusily celou noc.

Většina z nich byly pravicové diskusní stanice, už léta zakázané, a zdálo se, že si je starý Begay vychutnává.

Val podřimoval během monotónních, modlitbu připomínajících pravicově orientovaných polemik, které celou noc halasně drželi při životě noční žokejové a které přerušovaly pouze trapné vstupy, kdy lidé, kteří do rádia volali, byli ještě šílenější a pravicovější než rozhlasoví hlasatelé.

„Rádiový stanice a spíkři a technici a žvanění musejí pokračovat,“ řekl jednu chvíli Begay. „Vod dálniční policie a vostatních federálních se drž dál.“

Val se tím na pár minut probral, ale pak začal znovu v rytmu žvanění v rádiu podřimovat.

„… ne, nebyli jsme vždycky takoví, přátelé. Před třiceti lety… možná před dvaceti pěti lety… jsme pořád ještě byli velký národ. Spojený národ. Padesát celistvých států, padesát hvězd na vlajce. My jsme si zvolili úpadek, drazí přátelé. My jsme si zvolili národní bankrot a bankrot čtyřiceti sedmi států, abychom udrželi vládní program oprávněných nároků při životě… sedmdesát tři procenta obyvatelstva neplatí vůbec daně, drazí přátelé, ale pořád očekává lékařskou péči od kolébky do hrobu, zaručenou zaměstnanost od kolébky do hrobu, s minimálním platem sto osmdesáti dolarů za hodinu při třicetihodinovém pracovním týdnu – když všichni chtějí pracovat v tomto velkém, ztraceném, zfušovaném, zruinovaném.našem‘ státě… a důchod v osmapadesáti se všemi výhodami sociálního zabezpečení, i když v této zemi je teď osmnáct nepracujících důchodců, včetně jedenácti milionů ilegálních přistěhovalců, kteří právě dostali nejnovější amnestii a občanství… ano, osmnáct nepracujících důchodců na každého pracujícího Američana v této zemi, která zapomněla, co skutečně těžká práce znamená…“

Hlasy bzučely dál. Val napůl spal.

Jen pár hodin za Velkou křižovatkou narazili najeden z důvodů, proč cesta z Velké křižovatky do Denveru trvá dvanáct hodin místo čtyř.

Hned za opuštěnými zdmi horského města jménem Glenwood Springs – když kromě nejdůležitějších měst málem zkolabovala distribuce potravin, postihlo to městečka po celé zemi, ale především města v horách, kam nebylo možné se v zimě dostat – začal dvacetikilometrový kaňon, o kterém Begay řekl, že to je nejefektnějších pár kilometrů v celé síti mezistátních dálnic v U. S. Nic víc.

To, co bývalo dvojitou stužkou nadzemních dvojproudých dálnic, ta západní celé dlouhé kilometry stoupala dvanáct metrů vysoko nad druhou na východ, přerušovaná osvětlenými a dobře odvětranými tunely skrz vzdorovité výchozy příkrých skalisek, která vystupovala na obou stranách do výšky tří set metrů, se najednou změnilo ve štěrkovou dvouproudou cestu s dírami a ostrými zatáčkami kolem spadlých balvanů a s propadlými úseky vlastní mezistátní dálnice, kde se konvoj plížil, kodrcal a probíjel se na nízkou rychlost podél vířící a znovu nespoutané řeky Colorado.

Ale asi po padesáti minutách, kdy se dostávali přes oněch dvanáct mil, byli zpátky na rozmláceném, ale použitelném betonu a asfaltu a Begay znovu přeřazoval na vyšší a vyšší rychlost.

„Panečku, chtěl bych se naučit, jak to zmáknout,“ řekl obdivné Val.

Henry Big Horse Begay se na něj podíval a pak zpátky na cestu a zadní světla před sebou. „Co? Řadit rychlosti? Tenhle brouček jich má šestnáct dopředu. Čtyři zpátečky. To se chceš naučit? Jak zařazovat rychlosti na velkým náklaďáku?“

„Prostě jak řídit truck,“ řek Val. Únava a absťák na něj působily jako barbiturát. Nebo z něj jednoduše dělaly mimino, napadlo ho.

Begay přikývl. „Jo, Gauge povídal, že se mně na to zeptáš. Odpověď je… možná… ano. Dám ti týden nebo dva na zkoušku, jako druhýmu řidiči. Naučím tě řadit. Zaplatit mi můžeš cestou. Ovšem za předpokladu, že budeš mít průkaz.“

„Nemám,“ řekl Val a měl slzy na krajíčku. Pomyslel si, že kdyby teď začal fňukat jako mrňous, mohl by rovnou vyskočit ze dveří do bílých peřejí Colorada, které bouřilo na pravé straně. „Nebudu ho mít,“ podařilo se mu říct. „Nemám všivý prachy, abych si ho koupil. Ani všivej čas.“

„Čas?“ nechápal Begay.

„Devereaux povídal, že to trvá celý tejdny a někdy i měsíc, než člověk dostane celostátní průkaz, i když můžeš zaplatit hned. Vy vodjíždíte… kdy? V neděli ráno někdy po půlnoci?“

„Ježíšikriste, kámo. Já sem nemluvil vo tomdle víkendu. Vracim se do Denveru na konci října, akorát před Halloweenem. Tou dobou už ho budeš mít. Dám ti ten tejden, dva na zkoušku. Ovšem neslibuju nic. Jestli mě budeš srát, jak si myslim, že budeš, nechám tě v pangejtě u silnice. To kurva slibuju.“

Val mohl jen zírat a dělat, co mohl, aby se doopravdy nerozbrečel.

Begay vyladil rádio.

„…že prezidentka pokračuje v politice, která podkuřuje našim nepřátelům a povzbuzuje je, ztrácí podporu našich spojenců a nechala Izrael zničit zemí, která má jaderné zbraně, a tomu jsme mohli zabránit, drazí přátelé! Spojené státy mohly zabránit Islámské republice Irán… srdci dnešního globálního Kalifátu… aby nikdy neměla tyto zbraně! Teď ta země… a ten Kalifát… mají tisíce atomových bomb a tahle země, po našem velkém paktu s Rusy, pět let před tím, než ta země zkolabovala, má podle poslední smlouvy START dvacet šest bomb. DVACET ŠEST! A není, jak je dopravit a není vůle je dopravit a…“

Val usnul.

Vyjeli z hor nad Denverem asi v deset ráno. Řev motorů a řazení rychlostí Vala probudily během stoupání přes průsmyk Loveland a zůstane to jednou z nejhroznějších zkušeností, kterou kdy zažije.

Dlouhé šestiprocentní a větší klesání posledních několika mil do Denveru, vysoké kopce, které se leskly v ranním světle před nimi, znamenaly nízké rychlosti, vysoké otáčky motorů, brzděných kompresí, a pach přehřátých brzd. Dva náklaďáky z konvoje musely použít vedlejší dálniční pruh pro trucky.

A pak byli všichni dole. Val uviděl další auta na sedmdesátce a připojujících se silnicích a dálnicích. Byl to první skutečný dopravní ruch, který po tolika hodinách zase uviděl. Točila se mu z toho hlava.

„Eště na jednu věc se tě musim zeptat, než si jako plácnem,“ řekl Henry Big Horse Begay a vypnul rádio. Takhle blízko velkého města se dalo chytit jen celonárodní veřejné rádio a ostatní oficiální stanice.

„Na co?“ zeptal se Val. Vyděsil se, že indián chce ustoupit od své nabídky. Myslel si, že s tím měsícem, co bude mít na to, aby sehnal dvě stovky starých dolarů – třeba je ukradne fotrovi, než toho parchanta odpráskne, i když pochyboval, že by je ten starý závislák někde mohl mít – a pak si obstaral průkazku a kreditku, by to mohl zvládnout.

„Co ta věcička, co máš vzadu za opaskem a co si furt jako nenápadně přendaváš celou noc, aby ti nezapadla vzadu nebo po straně nebo na pupek. Vystřelil jsi z ní už?“

Val zaváhal. Nakonec, protože nevěděl, která odpověď je ta správná, řekl: „Jo.“

„Nemyslím jen tak na nějakej cíl nebo na králíka,“ pokračoval Begay, přestal sledovat silnice před sebou a podíval se na Vala. „Myslím živýho člověka. Chlapa.“

„Jo,“ vydechl Val.

„Zasáhnul’s ho?“

„Jo.“

„Zabil?“ Begayovy oči byly jako nemilosrdné detektory lži.

Val se pokusil polknout. Nemohl.

„Jo.“

Blížili se k mezistátní pětadvacítce, ale ta původní byla zničená výbuchem. Místo ní tu byl provizorní štěrkový násyp. Konvoj unisono řadil na nízké rychlosti.

„Zasluhoval to?“ zeptal se Henry Big Horse Begay.

Val už chtěl odpovědět stejně jako předtím, ale pak se zarazil. Tahle otázka byla tím hlavním, co mu nedávalo spát celý minulý týden. Odkašlal si.

„Nevím,“ řekl. „Možná ne. Ale myslím si, že to bylo buď on, nebo já. Vybral jsem si já.“

Begay jel na jih po pětadvacítce několik minut beze slova.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Budu tudy projíždět – se souhlasem Áttsé Hashké – kolem sedmadvacátýho října. Celý to vodpoledne budu na velkým nákladovým nádraží v GOVCO centru na Jižní Broadwayi. Budu tě čekat. Podle rozpisu konvoj vodjede ve vosům večer. Dyž tam nebudeš, hledat tě nebudu.“

„Budu tam,“ slíbil Val.

1.13

Santa Fé, Nové Mexiko

Čtvrtek 16. září

Zbytek cesty do Santa Fé prošel díky polovojenským „technikům“ – malým pickupům se strojními puškami těžkého kalibru na střeše – které je doprovázely posledních asi sedmdesát mil z Las Vegas v Novém Mexiku do Santa Fé, bez konfliktu.

Tři vojáci, Sato a Nick zůstali na japonském konzulátu v Santa Fé, původně to byl hotel La Fonda, přímo na náměstí. Joeovy pozůstatky odnesli do suterénu ke kremaci.

Když se vrátili, Sato odvedl Nicka a ostatní na kliniku konzulátu – byla modernější, čistší a lépe vybavená než kterákoli klinika v Denveru, tím si byl Nick jistý; zatímco Nick a ostatní prošli rychlou prohlídkou, Satoovi ošetřili spáleniny a řezné rány a vážnou frakturu paže mu dali do sádry, jednoho z těch drahých nových polymorfních materiálů – říkali tomu inteligentní sádra a byla příliš drahá pro obyčejné Američany, kteří nepatřili mezi vrcholové sportovce, kteří byli předlohou pro své digitální ztělesnění – který umožňoval neomezené užívání paže už během hojení.

Nickovo setkání s donem Chozh-Ahmedem Nuchajevem na jeho haciendě mimo město bylo naplánováno na deset dopoledne. Pozvání bylo zasláno panu Nakamurovi a podmínky byly jasné – do okruhu deseti mile od Nuchajevova domu se nesmí dostat ani oshkosh, ale ani Hideki Sato. Nickovi řekli, že má být u katedrály svatého Františka – věděl, že formálně to je katedrální bazilika svatého Františka z Assisi (a Dara mu řekla, když přijeli do Santa Fé na dovolenou na začátku jejich manželství, že to je katedrála, jejíž výstavbu celý život sledoval arcibiskup v románu Willa Cathera Smrt si přichází pro arcibiskupa) v půl desáté dopoledne. Sám.

Cesta přes půl bloku z konzulátu ke katedrále Nickovi trvala asi minutu. A to jen proto, že se zastavil, aby si prohlédl sto čtyřicet pět let starý kostel z dálky, a teprve pak přešel ulici a zůstal stát na schodech. Nick si vzpomněl, že mu Dara říkala, že francouzskou románskou katedrálu s dvěma věžemi začal stavět arcibiskup John Baptiste Lamy, který se narodil ve Francii, kolem roku 1869, že stavba nebyla dokončena a byla vysvěcená v roce 1887 jako nedostavěná, bez zastřešení věží, protože došly peníze.

Nicku Bottomovi připadal kostel divný – na dvou místech zkrácený.

Byl slunečný, teplý den a Santa Fé vonělo stejně, jako Nickovi vonělo v létě vždycky: směsí sladké vůně borovicových polen, suchého listí z vysokých starých topolů, které lemovaly mnoho ulic ve staré čtvrti, a šalvěje. Dara mu jednou řekla, že v celých Spojených státech nezná město, které by vonělo lépe.

Tehdy, když Santa Fé patřilo do Spojených států.

Nick věděl, že teď tohle bohaté město nepatří žádnému státu. Nové Mexiko vyhlásilo titulární kontrolu nad městem, ale Santa Fé mělo dost peněz na to, aby si najalo svou vlastní malou armádu, která chránila jeho nezávislost. Vedle toho, že bylo hlavním „druhým domovem“ filmových hvězd, slavných spisovatelů a týpků z Wall Streetu, získalo Santa Fé během posledních let velké japonské investice a Japonci rozhodně nechtěli bydlet v nějaké mexické vesnici.

Santa Fé se stalo moderní zmenšenou verzí Lisabonu za druhé světové války, se špiony, dvojitými agenty, armádními dodavateli na penzi a mezinárodními zloduchy, jako byl don Chozh-Ahmed Nuchajev, kteří roztomilé malé město s jeho cihlovými domy, usazené ve voňavém údolí na úpatí Sangre de Cristos, učinili svým domovem a centrem svých operací.

Černý Mercedes S550 – plně elektrifikovaný, super drahý s vodíkovým pohonem – v tichosti zastavil u obrubníku. V autě seděli tři muži, všichni stejně oblečení v bílých havana košilích; jejich národnost možná nebylo snadné určit, napadlo Nicka, zato profesi na první pohled. Byli to ranaři. Mnohem tvrdší než běžní žoldáci. Tohle byli zabijáci páté generace z jiného kontinentu.

Muž na zadním sedadle otevřel dveře u chodníku a pokynem Nicka vyzval, aby nasedl.

Nick nepromluvil, stejně jako tři muži v kubánských košilích guayabera – typu formálních bílých košil s perforací, které Kubánci nosí na pohřby – když vyjížděli z města na sever po Bishops Lodge Road.

Nick věděl, že tahle hrbolatá stará silnice bude asi po šesti mílích projíždět malou vesnicí Tesuque na křižovatce, kde kdysi bydlelo nemálo stárnoucích filmových hvězd a hvězdiček. Bylo to místo, na kterém se dobře schovaly velké domy na kopcích nad úzkým, hustě zalesněným údolím, a Nick předpokládal, že hacienda dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva bude na jednom z ohraničených pozemků mezi Santa Fé a křižovatkou Tesuque.

A byla.

Asi po čtyřech mílích odbočil mercedes doprava na úzkou štěrkovou cestu nahoru a dešťovou strouhou na širší, asfaltovou příjezdovou cestu, která serpentinou stoupala na vršek kopce a vedla z lesíka topolů na louku s hnědou trávou a pak zpátky do lesa, tentokrát borového. Nick si všiml zamaskovaných bunkrů podél serpentin; pokud je tohle hlavní přístupová cesta, pak je to nesmírně obranyschopná pozice proti vozidlům i proti pozemním silám.

Ukázalo se, že donova hacienda má složitější bezpečnostní systém než sídlo pana Nakamury. Byly tu tři řetězce zdí s branami –půl míle prostoru mezi nimi byly opravdové zóny smrti, které kontrolovaly jednak viditelné věže, jednak neviditelné skryté pozice ostřelovačů – a dvě kontroly magnetickou rezonancí pro auto a tři pro Nicka a jeho pěší strážce.

Když vstoupili do budovy, o které předpokládal, že je hlavní, poslali ho do místnosti bez oken, kde ho další muži v guayaberách, kteří ho prohledali fluoroskopem, prošacovali a neušetřili ho ani prohlídky tělesných dutin. Když ho poslední ze strážců beze slova vedl do velké místnosti – opět bez oken – a tam mu řekl, aby se posadil, měl Nick opravdu špatnou náladu. Protože v místnosti byly knihovny a veliký stůl s vrchní deskou potaženou kůží, domníval se, že to je pracovna dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva.

První věc, na kterou se ho zeptám, až přijde, přemýšlel Nick, bude, jak ho mám oslovovat. To don Chozh-Ahmed Nuchajev mi přijde dost staromódní.

Nick se usadil, ale vstal, když se otevřely dveře a kdosi vstoupil, ale nebyl to don. Vešli jiní čtyři strážci, nejvyšší a nejstarší z nich došel až k Nickovi a mlčky mu pokynul, aby znovu vzpažil.

„To si musíte dělat legraci,“ řekl Nick. „Ti před vámi už…“

Neviděl bodyguarda za sebou, ani paralyzér v jeho ruce. Ale pocítil to.

Jeho poslední myšlenka, když padal, dřív, než se jeho neurony naprosto a velmi bolestivě pomíchaly, bylo: Dopr… A pak zkolaboval.

Nick přicházel k sobě v pomalých krocích, jak to vždycky bývá po zásahu paralyzérem. První krok byl zmatek, po něm pomalé a zmatené soustředění na to, aby člověk udržel moč a nezničil si vlastní kalhoty. Druhý stupeň znamenal bolest a škubnutí a trochu menší zmatek. A třetí krok, o který se Nick právě teď snažil, bylo dýchat.

Byl svázaný na zápěstích a kolem kotníků – s rukama před tělem, což umožňovalo alespoň nějaký krevní oběh – oči měl zavázané, v ústech roubík a přes hlavu měl nějakou látku, sahající do půli těla. Trvalo mu asi minutu nebo dvě, než se uklidnil, že není hluchý; na uších měl zvuk izolující sluchátka.

Ale mohl alespoň určit, že sedí v pohybujícím se vozidle. Vibrace a smysl pro rovnováhu, když vozidlo odbočovalo a poskakovalo na tvrdém povrchu, mu to prozradily. Takže je v kufru nebo na zadním sedadle nákladního nebo osobního auta a vezou ho… někam.

Další bezpečnostní opatření nebo jsem vězeň? zamýšlel se Nick, když přišel plně k vědomí. Ani jedno z toho nedávalo moc velký smysl – proč ho pozvali do haciendy a pak ho unášejí někam jinam? To je kurva špatný způsob, jak zacházet s hostem. Ale jakou cenu by měl jako vězeň? Snad si don Chozh-Ahmed Nuchajev nemyslí, že by ho Nakamura vyplatil?

Nebo snad čečenský don věří, že Nick ví něco důležitého? Jestli tohle byla odpověď, pak Nick věděl, že před sebou nemá dlouhou budoucnost… a ta krátká by mohla obnášet mučení stejně jako popravu.

Že bych věděl něco, co by mohlo pro tohohle ruského pašeráka zbraní, drogového dealera a rádoby vládce být důležité? Jestli ano, Nicka vůbec nenapadalo, co by to mělo být.

Jako bývalý policajt Nick věděl, že paralyzéry obvykle způsobí bezvědomí na asi patnáct minut (pokud, což bylo častější, než si veřejnost myslí, to nemá za následek srdeční selhání nebo mrtvici nebo to z člověka neudělá přežívající trosku nebo ho to rovnou nezabije). Kdyby si mohl změřit tep, dokázal by odhadnout, jak dlouhá bude cesta z haciendy na místo, kde skončí.

Jako by ti to bylo něco platné, ty idiote, řekl sám sobě. Sato a jeho mládenci tam nevtrhnou jako kavalerie s rozpálenými puškami. Donovi chlapi určitě zatraceně dobře zajistili, abych u sebe ani v sobě neměl žádnou štěnici, a i kdyby Sato hlídal haciendu satelitem nebo čmelákem, určitě ve stejný okamžik vyjel z haciendy tucet aut, a každé jiným směrem. Sato rozhodně nemohl vědět, ve kterém autě jsem.

Nick si uvědomil, že na tom vlastně nezáleží. Srdce mu bušilo tak rychle a zřetelně, že by je stejně nemohl použít jako stopky. Věděl, že spousta rukojmí zemře, když mají roubík a jsou spoutaní – zase na infarkt nebo udušením v důsledku astmatu nebo rýmy, často i udušením vlastními zvratky. Radši o tom nepřemýšlel a snažil se zpomalit srdeční rytmus. Adrenalin bude možná potřebovat později; teď mu nebyl k ničemu.

Vezou mě na skládku.

To je pravděpodobné, došlo mu, ale proč? Pak ho napadlo, kolik milionů nebo miliard lidí během historie zemřelo s onou jedinou slabikou jako poslední myšlenkou – Proč?

Nezkoušej to na mě teď s filozofií, pitomče. Mysli na to, co bude dál.

Otřesy přestaly. O chvíli později ho popadly silné paže, zvedly ho, z něčeho vysadily a postavily na nohy. Někdo mu přeřízl nebo uvolnil pouta na nohou.

Nick neviděl důvod k předstírání, že je ještě v bezvědomí. Stál tam oslepený, hluchý a kymácel se. Popadli ho pevně za paže z obou stran přes těžkou látku pytle, který měl na sobě, napůl ho zvedli a postrkovali přes štěrk, jak se domníval, pak nejspíš někam dovnitř a na tvrdý povrch – Nick měl dolní polovinu těla nekrytou oním pytlem, a tak mohl vnímat rozdíl v kvalitě vzduchu kolem jako klidnější, interiérovou – a pak dolů nějakou chodbou s dlaždicemi na podlaze, a dolů po schodech a zase jinou chodbou.

Zastavili a stlačili ho na židli.

Zmizel látkový pytel, sluchátka, roubík a páska přes oči a nakonec i pouta ze zápěstí.

Nick zamžikal ve světle a zažíval, aby se víc nadechl. Odolal pokušení třít si odřená zápěstí.

Muži, kteří ho toho všeho zbavili – jako všichni, kteří patřili k donu Chozh-Ahmedovi Nuchajevovi, měli guayabery – odešli jedněmi ze dvou dveří.

Byla to malá místnost bez oken s holými stěnami a starým kovovým stolem před Nickem a několika otlučenými plechovými registraturami u jedné stěny. Nick seděl na židli s lehkou kovovou konstrukcí, druhá podobná byla za stolem. Obě byly příliš lehké, než aby mu k něčemu posloužily. Napadlo ho, že to vypadá jako suterénní kancelář učitele tělocviku na střední škole, až na chybějící trofeje.

Já jsem trofej, blesklo mu hlavou.

Na stole nebylo nic, ani na registraturách, co by mohl použít jako zbraň. Nick s úsilím vstal – ještě pořád se potácel – a chystal se prohledat zásuvky stolu a skříní, aby našel něco, cokoliv, co by mohl použít, když se otevřely ty druhé dveře a vešel don Chozh-Ahmed Nuchajev a rychle zamířil na své místo u stolu.

„Posaďte se, příteli. Posaďte se,“ řekl a mávl směrem k Nickově židli.

Nick zůstal stát a dál se potácel. „Já nejsem váš přítel, vy arogantní blbče. A po té jízdě mě klidně můžete vodprásknout jako jednoho ze svých nepřátel.“

Nuchajev se zasmál, v úsměvu odhalil silné, nikotinem zbarvené zuby. „Omluvil bych se, Nicku Bottome, ale vy jste dostatečně chlap a dostatečně mazaný na to, než abyste nějakou omluvu za takové špatné zacházení přijal. Máte pravdu. Bylo to ode mě barbarské a vůči vám nefér. Ale bylo to zasloužené. Sedněte si, prosím, sedněte.“

Starší muž se posadil, ale Nick zůstal stát. „Proč to bylo zasloužené?“

Don Chozh-Ahmed Nuchajev byl o hodně starší, než naznačovaly fotografie, které mu Sato ukázal. Nick přemýšlel o tom, kolik času uběhlo od doby, kdy se Nakamurovým lidem nebo nějaké bezpečnostní instituci nebo špionážní agentuře podařilo tohohle člověka vyfotografovat.

„Dobrá otázka,“ řekl velice opálený a vrásčitý don a položil ruce na kovový stůl. „Odpovím upřímně, že takové zacházení s hostem nelze omluvit nijak, Nicku Bottome, jenže vy samozřejmě jste něco víc než pouhý host. Váš zaměstnavatel, pan Hiroši Nakamura, má důvody – a dobré důvody, politické i strategické – aby si přál, abych už dlouho neexistoval. A má taky pod kontrolou jisté orbitální hyperkinetické zbraně, kterým Japonci rozmarně říkají, myslím, Medvídci Gé. Slyšel jste ten pojem?“

„Ano,“ přitakal Nick a podezíral Nuchajeva, že ví všechno o tom, co Sato předchozí den použil proti tankům.

„Takže vidíte,“ pokračoval don, „že bylo lákavé, poskytnout panu Nakamurovi naprostou jistotu o tom, že jsem na haciendě v kterýkoli okamžik kteréhokoli konkrétního dne.“ Ušklíbl se. „Ano, Nicku Bottome, teď si myslíte: Tenhle člověk je paranoidní. A já bych s vámi jindy souhlasil. Já sám sebe se ale ptám, zda jsem dost paranoidní? Sedněte si, prosím, než upadnete.“

Než aby upadl, Nick se posadil.

Don Chozh-Ahmed Nuchajev mu někoho připomínal. Došlo mu to skoro okamžitě – Anthonyho Quinna, toho filmového herce z dvacátého století, které měli s Valem rádi – ne proto, že by Nuchajev jako Quinn vypadal, ale protože úsměv a slabý akcent byly podobné, rychlý přechod úsměvu do arogantně pobaveného výrazu byl podobný… a protože Nuchajeva nebylo snadné zařadit k některému etniku, stejně jako Anthony Quinn hrával Mexičany, indiány, Araby a Řeky. Don měl statné tělo, které zemřelého herce také připomínalo – pevná postava s širokým hrudníkem, svalnaté paže a chlapsky silné ruce.

Nick se zeptal: „Takže kde jsme teď?“

Nuchajev se zasmál, jako by se Nickovi podařil dobrý vtip. „Někde v bezpečí. Na místě, o kterém si myslím, že o něm váš všemocný pan Nakamura ani neví.“

„Není to můj všemocný pan Nakamura,“ řekl trpce Nick. „Kdyby byl všemocný, určitě by si mne nenajal, abych mu pomohl zjistit, kdo zabil jeho syna.“

„Přesně!“ vykřikl don Chozh-Ahmed Nuchajev a zvedl jeden hnědý prst. „Proč si vás najal, Nicku Bottome?“

„Mám takové tušení, že vy mi chcete objasnit, proč si mne Nakamura najal,“ řekl Nick.

„To musíte vědět sám, Nicku Bottome,“ odpověděl don. „A jestli to nevíte, musíte podezírat.“

„Podezírám každého a nikoho,“ reagoval Nick. Chtěl říct, že neustále od doby, kdy mu bylo devět let. Odhadoval, že to je asi kyslíkový deficit z doby, kdy měl roubík v ústech a svázané ruce, co ho nutilo to teď říct.

Don Chozh-Ahmed Nuchajev se na něj chvíli s přimhouřenýma očima mlčky díval. Pak starší muž zaklonil hlavu a bouřlivě se rozesmál.

Doprdele, on je cvok, pomyslel si Nick.

Nuchajev otevřel spodní šuplík stolu, vydal krabici a tu krabici Nickovi nabídl. Doutníky. Nick zavrtěl hlavou a don si jeden vybral pro sebe, provedl ten stupidní rituál od ukousnutí špiček, odplivnutí (Nick věděl díky filmům, že sofistikovaní kuřáci konce doutníku odříznou nebo na to mají své komorníky) a zapálení drahého doutníku zapalovačem, který vydoloval z kapsy khaki kalhot.

Nick si pořád myslel, že místnost je v suterénu nebo hluboko pod zemí, ale ventilace byla velmi dobrá. Ucítil jen slabý závan doutníkového dýmu.

„Proč by si jeden z nejmocnějších mužů planety najímal vás, Nicku Bottome?“ zeptal se Nuchajev rétoricky. Nick nesnášel, když řečníci začali být rétoričtí. Uráží to vaši inteligenci.

„Nakamura už provedl rozsáhlé vyšetřování vraždy svého syna,“ pokračoval don, pohodlně se na své židli usadil a vyfoukl modravý kouř. „Denverská policie – před vámi i po vás, Ústřední pátrací služba, FBI, Domácí bezpečnost, jeho vlastní bezpečnostní útvar, Keisatsucho…“

Jestli se na vyšetřování vraždy Keigiho Nakamury podílel také japonský Národní policejní úřad, byla to pro Nicka novinka. Po většinu své existence Keisatsu-cho pouze dohlížela a řídila místní útvary japonské policie – většinou jen vydávala předpisy, byrokracie, která neměla žádnou pravomoc podobnou pravomoci FBI, a dokonce ani své vlastní agenty – ale v posledních desetiletích po Dni, kdy šlo všechno do hajzlu a Japonsko se octlo na vrcholu (nebo přinejmenším blízko vrcholu), Národnímu policejnímu úřadu narostl hřebínek, jednak díky jeho nové bezpečnostní agentuře tajné policie, Keibi-kyoku, jednak jejich zahraniční výzvědné agentuře, Gaidži Joho-bu. Nic víc než jejich pojmenování a to, co přečetl a doslechl se, že pododdělení úřadu jsou smrtonosná, o nich Nick víc nevěděl.

„… a pak si pan Nakamura najme vás, Nicku Bottome,“ uzavřel Nuchajev. Evidentně mu jeho doutník chutnal. „Co si myslíte, proč to udělal?“

Uzavřený kruh, napadlo Nicka. Řekl: „Rozhodně ne proto, abych vraždu jeho syna objasnil done Chozh-Ahmede Nuchajeve. Takže zbývá… co? Udělat z vás při téhle schůzce na vaší haciendě terč, aby pan Nakamura mohl poslat Medvídka Gé a změnit vás na prach a popel? Ale pak je tu jeden problém, že?“

„Co je to, Nicku Bottome?“

„Byl jste to vy, kdo volal Nakamurovým lidem a tuhle schůzku navrhl,“ řekl Nick. „Alespoň tak mi to Hideki Sato řekl. Takže když mě najímal, nemohl Nakamura vědět, že mě sem pozvete.“

Nuchajev přikývl a znovu vyfoukl dým. „Velmi správně. Ale, Nicku Bottome: ‚Poznej sebe, poznáš nepřítele. Tisíc bitev, tisíc vítězství.‘ Víte, kdo to řekl?“

„To by měl být Sun-c, done Nuchajeve.“

„Ale, vy ho znáte, Nicku Bottome?“

„Vůbec ne,“ řekl Nick. „Ale setkal jsem se s dobrou stovkou arogantních, blahosklonných parchantů, kteří si hráli na velké, drsné, intelektuální generály a kteří se oháněli jeho citáty, jako by to bylo něco důležitého.“

Bylo mu to jedno.

Nuchajev zase zaklonil hlavu a rozesmál se. Znělo to upřímně.

„Máte pravdu, Nicku Bottome,“ zavrčel, když se dosmál, a nasál kouř. „Choval jsem se povýšeně. Bylo v pořádku, že jste mi to vrátil. Ale Sun-c to opravdu řekl, a ono to platí pro naši… ah… situaci zde. Hiroši Nakamura je generál a Sun-c zná. Třeba vás najal prostě jen proto, protože ví, že mě bude lákat promluvit si s takovým podřízeným... bez urážky, Nicku Bottome.“

„Neberu si to tak,“ řekl Nick. „Takže proto mě Nakamura najal? Jestli je to tak, hádám, že můj úkol je u konce. A nepovedlo se to, protože jestli Sato a jeho šéf sledovali ty mercedesy, nebo jaká auta to byla, která z haciendy vyjela ve stejnou dobu, už asi vědí, že jste mě odvezl někam jinam a ten útok Medvídků Gé odvolali.“

„Z haciendy vyjelo ve stejnou chvíli před třiceti devíti minutami jedenáct dodávek, Nicku Bottome,“ poznamenal don. „Hiroši Nakamura má prostředky na to, aby svými kinetickými střelami zasáhl stovku cílů. Jestli si počkal, až vás sem přivezou a až já vstoupím do téhle místnosti, pak orbitální zbraně by měly dorazit asi… teď.“

Nick se podíval na strop. Nedokázal se tomu ubránit. Ani tomu, aby se mu varlata nechtěla schovat zpátky v těle. Už zažil, co dokáže šest Medvídků.

„Hrajete šachy, Nicku Bottome?“ Donovy oči se dívaly vážně.

„Trochu. Spíš bych se viděl jako šachový nedouk.“

Nuchajev přikývl, i když Nick neměl ani zdání o tom, jestli tak chtěl takové hodnocení potvrdit. Pak řekl klidně: „Jako šachista, Nicku Bottome, i když začátečník, jak byste vylepšil šanci, že Nakamura nepoužije své zbraně na jedenáct možných terčů?“

„Poslal bych je na nějaké důležité, veřejně přístupné, lidmi zaplněné a – pokud možno – historické místo,“ odpověděl bez váhání Nick. „A zbavil bych se jich někde stranou. Řekněme, že u katedrály svatého Františka nebo u kaple Loretto nebo u Hospody guvernérů… na takových místech. Nakamura to ještě pořád může udělat – co pro něj nebo pro Satoa znamenají americká historická místa a američtí zranění – ale vyneslo by mu to přestávku.“

Don Chozh-Ahmed Nuchajev se mírně usmál a byl to jiný druh smíchu, než ten, který Nickovi předvedl dříve. „Nejste takový tupec, na jakého vypadáte, Nicku Bottome,“ řekl.

„Ani vy, done Chozh-Ahmede Nuchajeve.“

Tentokrát se Nuchajev rozesmál bez váhání, ale Nick se rozhodl dál svoje štěstí nepokoušet.

„Ne, nemyslím si, že vás Hiroši Nakamura najal jen proto, aby mě mohl vysledovat a zabít, i když si to moc přeje a myslí si, že to musí udělat. Ne, Nakamura si vás najal, Nicku Bottome, protože ví, že vy jste možná jediný živoucí člověk, který může vyřešit vraždu jeho syna Keigiho.“

„Musíte mi říct, proč jsem ten jediný, kdo dokáže vyřešit vu vraždu,“ naléhal Nick. „Protože já nemám ani tucha – ani o tom, kdo to udělal, ani proč já bych měl být ten, kdo to ví.“

„Ten, kdo počítá s vítězstvím v hlavním stanu dřív, než dojde k bitvě, je ten, kdo má na své straně nejstrategičtější činitele,“ řekl don a tentokrát nebylo pochyb o původu citátu.

Nick zavrtěl hlavou. Chtěl Nuchajevovi říct, jak vždycky nesnášel lidi, co mluvili v hádankách – to byl jeden z důvodů, proč nebyl křesťan – ale tomu nutkání odolal. Byl unavený a uražený.

„Hiroši Nakamura věděl, když vás najímal, že byste mohl vyřešit zločin, který nemůže vyřešit žádná americká ani japonská agentura – ani jeho nejlepší lidé,“ řekl starý don. „Jak je to možné, Nicku Bottome?“

Nick váhal jen vteřinu. „Musí to být něco ve mně,“ řekl pak. „Chci říct, v mojí minulosti. Něco, co vím. Něco, s čím jsem se setkal, když jsem byl policajt… něco.“

„Ano, něco ve vás. Ale ne nutně něco, co jste se dozvěděl, když jste byl detektiv, Nicku Bottome.“ Don vytáhl ze stolu něco, co vypadalo jako víčko od majonézy, a dál do toho odklepával popel z doutníku. Bylo skoro plné.

Opravdový popelník bych býval mohl použít jako zbraň, napadlo Nicka hloupě.

„Takže něco z mé minulosti,“ usoudil Nick. Zavrtěl hlavou. „To nedává smysl.“

„Třeba někdo, koho podezíráte, že za vraždou byl,“ řekl don Chozh-Ahmed Nuchajev.

„Aha.“

„A kdo to je?“

„Zabijáci z jednoho z japonských… jaksetojmenuje? Daimyos. Ti druzí vládci korporací v Japonsku, kteří se chtějí stát šógunem.“

„Znáte hlavní klany keiretsu?“ chtěl vědět Nuchajev.

„Jo,“ řekl Nick znovu. „Znám jejich jména.“ Znal je už předtím, než mu je Sato vyjmenoval při jízdě sem. Proč je Sato jmenoval? Co tím chtěl ten parchant dosáhnout?

Nick pokračoval: „Těch sedm rodinných klanů daimyo a keiretsu, které ovládají současné Japonsko, jsou Munetaka, Morikune, Omura, Tojoda, Joricugo, Jamašita a Jošiake keiretsu.

„Ne,“ řekl klidně Nuchajev a v jeho hlasu nebylo ani žertování, ani falešné přátelství.

„Ne?“ protáhl Nick. Tohle se všeobecně vědělo. Byla to pravda už v době, kdy pracoval na oddělení vražd a spolu s celým týmem vyšetřoval smrt Keigiho Nakamury. Možná mu Sato lhal, ale…

„Z keiretsu se staly zaibatsu,“ řekl don. „Nejsou to už vzájemně spřízněné průmyslové konglomeráty, vlastněné klanem, jako byly na konci dvacátého století keiretsu, ale znovu zaibatsu, to je klanem ovládané korporátní konglomeráty, které napomáhají vyhrát válku a řídí vládu, stejně jako to bylo během prvního císařství v Japonsku před sto lety. A je osm vůdčích daimyo, kteří vládnou Japonsku. Ne sedm, Nicku Bottome, ale osm. Osm mocných mužů, kteří se chtějí během svého života stát šógunem.“

„Nakamura,“ pojmenoval Nick osmého. Hraje si don na vševěda, nebo pro něj tahle oprava něco znamenala?

„Denverská policie i FBI měly za to, že klíč k vraždě Keigiho Nakamury neměl nic společného s místními podezřelými – darmošlapy, které jsem znovu vyslýchal – ale s vnitřní politikou Japonska a soupeření v ní,“ řekl Nick. „Jen jsme nevěděli o té politice, ani o tom urputném soupeření dost, abychom to dokázali poučeně odhadnout, a rozhovory s panem Nakamurou a ostatními nám moc nepomohly. Tahle keiretsu… kterým vy teď říkáte znovu zaibatsu… jsou v podstatě v moderním Japonsku nad zákony, nebo bych možná měl říct ve feudálním Japonsku dnešních dnů, takže představitelé japonského práva nám taky moc nepomohli.“

Don Chozh-Ahmed Nuchajev znovu předvedl ten zubatý, neskutečně pobavený úsměv a odklepl popel do víčka. „Vy asi doopravdy nevíte, kdo je ve skutečnosti Hideki Sato, že ne, Nicku Bottome?“

„Je to šéf ochranky pana Nakamury,“ řekl Nick a rozhodl se hrát dál roli poskoka, aby z toho egoisty dostal další informace.

Nuchajev se mírně usmál. „Je to profesionální vrah a hlava své vlastní rodiny daimyo – jedné ze čtyřiceti hlavních rodin v dnešním Japonsku – a není nezbytně mimo hru o pozici šóguna. Slyšel jste někdy jméno Tajša no Ši?“

„Ne,“ připustil Nick.

„Znamená to ‚plukovník Smrt’,“ vysvětlil Nuchajev. „Vzpomínáte si na Soong Jin?“

„Ne tak moc. Počkejte… myslíte tu čínskou herečku, co se změnila před osmi lety ve vojenského diktátora?“

„Ano,“ přitakal Nuchajev a silně zatáhl z doutníku. „Soong – to je jméno její rodiny – byla největší čínskou nadějí na sjednocení. Když skončila u filmu, měla armádu více než šesti milionů fanatiků, spolu s podporou dalších čtyř nebo šesti set milionů dalších Číňanů. A měla asi šest set bodyguardů, včetně asi šedesáti nejlepších v Číně.“

„A zemřela v… nevzpomínám si. Nějaká nehoda na moři,“ řekl Nick.

Nuchajevův úsměv byl pro změnu vážný. „Zemřela, když Tajša no Ši – ten člověk, kterého znáte jako Satoa – přijel do Číny a zabil ji,“ řekl don. „Jestli na Nakamurův příkaz, to nevíme.“

„Plukovník smrt,“ opakoval Nick a protahoval slabiky. „To mi připadá laciné. Ale jestli naznačujete, že Sato pracuje bez Nakamurova svolení a příkazu, nechce se mi to věřit.“

Nuchajev pomalu přikývl. „Přesto, Nicku Bottome, musíte vzít na vědomí, že jeden z nejlepších vrahů na světě byl pověřený, aby stál vedle vás při vašem… ah… vyšetřování. Kdybych já byl na vašem místě, zacházel bych s tou skutečností střízlivě a přemýšlel bych o jejích důsledcích.“

„Říkejte si, co chcete,“ řekl Nick. Začínal mít po krk toho, jak důležitě si ten blbec proti němu připadá. „Chcete mi říct něco, co můžu použít pro pátrání ohledně vraždy Keigiho Nakamury?“

Nuchajev se pousmál. „To jsem právě udělal, Nicku Bottome. ‚Pokud nevíš nic o svém protivníkovi ani o sobě, jsi ve vážném ohrožení.‘“

Už zase ten přiblblej Sun-c, pomyslel si Nick. Začínalo mu docházet, že don Chozh-Ahmed Nuchajev se chová jako druhořadý bondovský padouch. Takoví se vždycky snaží hrdinu ukecat, spíš než prostě zmáčknout spoušť, když k tomu mají příležitost.

„Můžete mi prozradit nějakou otázku, kterou vám položil a vám se zdála neobvyklá?“ zeptal se Nick, aby změnil téma. „Divná? Kromě těch běžných?“

Don Nuchajev se zasmál. „Zeptal se mě, jestli bych distribuoval elvise dvojku stejně, jako distribuuju LSD. Tón jeho řeči naznačoval, že by ta bájná droga mohla existovat… nebo brzy existovat bude.“

Už zase elvis dvojka, řekl si Nick a něco v něm poskočilo nadějí, že Nakamura věděl něco, co nikdo jiný o té superdroze, která řídí fantazii. S tímhle elvisem by Nickova představivost dokázala rekonstruovat celý nový život s Darou a dokonce i s Valem, ne s tím šestnáctiletým Valem, ale s roztomilým pětiletým capartem. Jak tomu Nick rozuměl, tak tahle droga slibovala, že po jejím použití nebudou žádné špatné vzpomínky, jenom šťastné fantazie, které vypadají jako skutečný život. Se všemi aspekty. A ti, kdo E-dvě uvěřili, vždycky trvali na tom, že na rozdíl od běžného LSD – kde vždycky zůstáváte tak trochu mimo tu zkušenost, jako byste se vznášeli dokonce i nad svým vlastním já, když to prožíváte znovu – po téhle nové droze budete úplnou součástí.

„Co jste mu odpověděl?“ chtěl vědět Nick.

Znovu s úsměvem Nuchajev odpověděl: „Řekl jsem mu, že bych distribuoval a prodával jakoukoli drogu, kterou by lidé chtěli, kdyby byla skutečná… což E-2 není. Pořád o ní slyšíme jen klepy. Je to nereálná droga. Řekl jsem mu, aby si vzal kokain nebo heroin, když chce fantazie.“

„A co vám na to Nakamura odpověděl?“ zeptal se Nick. Částečně se obával, že šuškanda o elvisovi dvojce je opravdu jen fantazijní výmysl. Ale proč by se Keigi ptal básníka Dannyho Oze, jestli by E-2 bral? Kurvafix, po čem to Nakamura šel?

„Vy jste změnil předmět hovoru,“ odpověděl Nuchajev. „Což já hodlám udělat taky. Víte, Nicku Bottome, kdo chce celé tohle území, které bývalo Novým Mexikem, Arizonou a jižní Kalifornií?“

„Budu jen hádat a řeknu Mexiko… nebo Nové Mexiko nebo jak si ti z reconquisty sami říkají,“ pleskl Nick. „Za předpokladu, že jejich zatracený vojsko, tanky a miliony kolonistů zaberou většinu toho území a o zbytek se bude bojovat.“

Nuchajev vyfoukl modrý dým a zavrtěl hlavou. Jeho výrazná, chlapská tvář vyjadřovala lehké rozčarování – stárnoucí učitel znechucený tupohlavostí svého žáka. „Vy jste opravdu mimo, že ano, Nicku Bottome? Ztrácíte se ve svých feťáckých snech a neustálé sebelítosti? Vy jste totiž určitě první chlap, který přišel o ženu.“

Nick cítil, jak mu rudnou tváře a zmocňuje se ho vztek, ale snažil se ho ovládnout a ignorovat nával adrenalinu, který ho nutil rozbít donu Chozh-Ahmedu Nuchajevovi hlavu pomocí…

Pomocí čeho? Židle, na které seděl, byla jediná volná věc v místnosti, kterou by mohl použít jako zbraň, ale zatraceně lehká, než aby byla prakticky použitelná. A Nick ani v nejmenším nepochyboval o tom, že Nuchajev má pod volnou bílou košilí, kterou neměl zastrčenou do kalhot, pistoli za opaskem.

Ale Nick nemusel na tu rétorickou urážku odpovědět, a tak neřekl nic.

„Dobrá,“ připustil Nick. „Pokud to není Mexiko, tak kdo? Japonsko?“

„Co by Japonsko dělalo s tímhle prostorem – většinou pouští – při té jejich stále nižší porodnosti?“ položil otázku Nuchajev a viditelně si užíval toho malého představení. „Vím, že zahraniční události nejsou vaší silnou stránkou, detektive prvního stupně Nicku Bottome, ale přece jen se trochu snažte… myslete! Která agresivní a prosperující politická síla potřebuje Lebensraum a stále další Lebensraum? A je zvyklá na pouště?“

„Kalifát?“ zkusil Nick. Nebylo to konstatování, spíš jen nesmělé slabiky. Slyšel, jak tu myšlenku opakuje. „Celosvětový kalifát? Tady na Jihozápadě? To je… absurdní. Naprosto směšné.“

Don Chozh-Ahmed Nuchajev sepjal ruce za hlavou a opřel se o opěradlo židle, doutník pevně sevřený mezi silnými zuby. Neřekl nic.

„Horší než absurdní,“ pokračoval Nick a mávl rukou, jako by odháněl mouchu. „Nemožné.“

Ale… bylo?

Světová muslimská populace, podle CNN nebo americké pobočky Al-Džazíry, nebo čertvíkde to Nick slyšel, právě dosáhla 2,2 miliardy lidí. Z těch, podle průzkumu, který zdroj citoval, více než devadesát procent přiznalo členství v Islámském celosvětovém kalifátu, i když patřili fakticky k národům, které dosud technicky nebyly součástí onoho rozpínavého režimu s jeho tripartitními hlavními městy v Teheránu, Damašku a Mekce.

To znamenalo, zvláště po téměř desetiletí občanských válek v Číně a po agresivních zásazích Indie proti velké porodnosti středních vrstev (většinou pomocí restrikcí obyvatelstva – podobně jako to udělali o tři generace dříve Číňané), že Islámský celosvětový ka-lifát byl uskupením s největším obydlením na světě. A porodnost muslimů, jak Nickovi jednou kdosi řekl – možná, že to byl jeho pedant tchán – může být znázorněna pomocí absorpční křivky. Nejčastějším křestním jménem v Evropě je po více než čtvrt století Mohammed, což znamená, že to tak bylo ještě dřív, než tam byl oficiálně ustaven Kalifát.

Kurva, pomyslel si Nick a cítil že jeho mozkové buňky jsou stále ještě v šoku po zásahu imobilizéru, nejčastější jméno pro mimina ve všivé Kanadě je Mohammed.

To nic neznamená. Nebo jo?

„Kalifát rozšiřující se do jižní Kalifornie a Arizony a Nového Mexika? A posílající sem… co? Kolonisty? Imigranty?“ ptal se chabě Nick. „Spojené státy to nikdy nedopustí.“

„Ale?“ podivil se don Chozh-Ahmed Nuchajev. „A co by proti tomu mohly Spojené státy dělat?“

Nick naštvaně otevřel ústa… na chvíli se zamyslel… a ústa zase zavřel. Amerika má stávající armádu branců v počtu trochu vyšším než šest set tisíc dětí, jako je jeho syn, ale jsou bídně ozbrojení, bídně vycvičení a bídně vedení, jsou to žoldáci, protože bojují za Japonsko nebo Indii v Číně, Indonésii, někde v jihovýchodní Asii a v jižní Americe. Něco málo z pravidelné armády a národní gardy bylo vytížené už jen hlídáním jižní hranice s Novým Mexikem od hranice mezi Coloradem a Oklahomou až k Pacifickému oceánu u Los Angeles.

Mohla by prezidentka Spojených států porušit ony všestranně užitečné smlouvy o žoldácích s Japonskem a ostatními státy a navelet tuhle pronajatou armádu zpátky domů, aby bojovala s asi milionem imigrantských džihádistů? A udělala by to?

Nickovi hučelo v hlavě. „Mexiko by to nedovolilo,“ řekl chabě. „Reconquista bojovala příliš intenzivně, aby tyhle státy dobyla zpátky, aby anulovala zábory země z roku 1848.“

Nuchajev se zasmál a zamáčkl to, co mu zbylo z doutníku. „Věřte mi, milý příteli Nicku Bottome, že tohle Nové Mexiko, o kterém mluvíte, neexistuje. Mluvíte s někým, kdo s nimi obchodoval, spolupracoval a kdo se stěhoval mezi jejich nejasnými hranicemi celých dvacet let. Nové Mexiko je sňatek z rozumu - fiktivní sňatek z rozumu – mezi vůdci vražedných drogových kartelů, uprchlými vlastníky půdy ze starého Mexika, mladšími spekulanty a hispánskými válečnými štváči, kteří jsou loajální jen vůči sobě navzájem, stejně jako ti čínští. Nové Mexiko neexistuje.“

„Ale má prapor,“ slyšel se Nick, jak říká. Už jen zabarvení jeho hlasu bylo patetické.

Nuchajev se zakřenil. „Ano, Nicku Bottome, a taky státní hymnu. Ale ta fikce, kterou je Nové Mexiko, je zkorumpovaná a shnilá zevnitř, podobně jako bylo staré Mexiko před svým pádem, kolonisté‘ se tady nemohou sami uživit, tím méně přestěhovat sem velké americké ranče, farmy, high-tech korporace, vědecká centra a civilní obyvatelstvo, které zabrali a podmanili si. Za měsíc budou hladovět, když jim kartely nedodají zásoby. Budou přežívat jen tehdy, když budou viset na cumlu peněz od kartelů – z kokainu, z heroinu a z LSD. Jestli nebudou mít tenhle dudlík, bude se osmnáct milionů původních mexických ‚imigrantů‘ stěhovat znovu.“

„Ale… Kalifát,“ začal Nick. „Oni nemají… jazyk, kulturu, infrastrukturu...“ Uvědomil si, co říká, a znovu zmlkl. Zavrtěl hlavou. „Kdo by Kalifátu Jihozápad prodal?“

Nuchajev sklonil bradu k hrudníku v bílé košili a usmál se tak, že se to dalo označit jedině za ďábelský smích.

„Já,“ řekl. „Vedle jiných.“

Nick zamrkal a zadíval se na člověka naproti za stolem. Don Chozh-Ahmed Nuchajev rozhodně nežertoval. Pomátl se? Ano, je to megaloman… Nick to věděl od prvních okamžiků téhle šílené konverzace… ale je úplně šílený?

Třeba ne, pomyslel si Nick.

„Kdo by ten prodej uskutečnil?“ opakoval Nick a mluvil spíš k sobě než k donovi. „Ne Nuevo Mexico, i když jejich vojenské síly a noví kolonisté si budou stát v cestě.“

„Ne, opravdu ne,“ řekl Nuchajev. „Ne víc než, dejme tomu, původní obyvatelstvo a takzvané armády Belgie, Norska, Dánska a evropského Ruska. Tihle noví vlastníci všech těch původních území získali spoustu zkušeností za poslední tři dekády.“

„Ale přesto…,“ mumlal Nick a konečky nervů ho brněly po imobilizéru. „Kdo by provedl ten faktický prodej? Kdo by měl ty miliardy starých dolarů, které v tom budou…“

Nick zvedl hlavu a setkal se s Nuchajevovým temným pohledem. „Japonsko,“ řekl potichu.

Don Chozh-Ahmed Nuchajev otevřel mozolnaté dlaně.

„Ne stát Japonsko,“ pokračoval Nick. „Ale ty keiretsu a daimyo, které budou mít většinu kontroly tady ve Státech, až přijde čas, uzavřít smlouvu s mulláhy v Teheránu a Mekce. Nový šógun.“

Nuchajev se už neusmíval, jen na Nicka zíral. Jeho pohled se do Nicka propaloval. Nick ho cítil jako ohnivý jazyk na tváři.

„Něco jako druhá koupě Louisiany,“ mumlavě uvažoval Nick. „Ale miliony islámských kolonistů v bývalých U. S. státech? Amerika by to… nikdy netolerovala.“

Nickův hlas ztichl v důsledku nedostatku přesvědčení ještě dřív, než myšlenku dokončil. Amerika už během posledních deseti let strpěla mnohé. A k dané otázce navíc – co by mohla dělat, aby zastavila organizovanou a Kalifátem zaštítěnou kolonizaci těchto pouštích států? Amerika především nebyla schopná uchránit je před rukama mexických kartelů a vojska.

Přivedou s sebou svoje velbloudy? dumal Nick. Mnul si oči klouby prstů. Najednou ho strašně rozbolela hlava.

„Jsem to ale špatný hostitel,“ řekl Nuchajev. „Máte žízeň, Nicku Bottome? Mám nechat přinést trochu vína?“

„Víno ne,“ zamítl Nick. „Stačí voda.“

Don Chozh-Ahmed Nuchajev jako by promlouval do desky stolu, když řekl klidným, konverzačním tónem: „Přineste, prosím, vodu pro mne a pro mého hosta.“

O minutu později bočními dveřmi vstoupil muž v guayabeře a nesl stříbrný tác, na kterém byla křišťálová karafa s vodou, tak naplněná ledem, že se karafa orosila, a dvě křišťálové sklenice.

Nuchajev nalil oběma.

„Prosím,“ řekl don a Nickovi nabídl. Ten čekal a držel sklenici v prstech. Nemohl si vybavit, kdy měl naposledy takovou žízeň a kdy mu bolestí tolik třeštila hlava. To obojí, odvodil si, byly důsledky paralyzéru.

Ale nenapil se.

Don Chozh-Ahmed Nuchajev se mírně usmál a vypil svou sklenici ledové vody. A znovu si nalil.

Nick vodu ochutnal. Bez chuti, chemické nebo jiné. Byla to voda.

„Můžu se teď na něco zeptat já?“ řekl Nick. „Ostatně myslím, že to byl účel téhle schůzky.“

„V každém případě, Nicku Bottome. Koneckonců vy jste vyšetřovatel. Tak to řekl pan Hiroši Nakamura a pan Hiroši Nakamura jen málokdy nemá pravdu. Prosím, prosím, ptejte se.“

Nuchajev si vytáhl druhý doutník, připravil ho, zapálil a usadil se zpátky na židli.

„Vy víte, kdo zabil Keigiho Nakamuru?“ zeptal se Nick, rozhodně a klidně. Ale to, že promluvil, mu vystřelilo ohnivými zášlehy do beztak bolící hlavy.

„Myslím, že vím,“ řekl don Chozh-Ahmed Nuchajev.

„Řeknete mi to?“

„Raději bych to nedělal,“ odpověděl Nuchajev s malým úsměvem.

Bartleby, vzpomněl si Nick. Dara ho seznámila s tou ošklivou a nezapomenutelnou Melvillovou povídkou. Měl za to, že plný titul byl Písař Bartleby: Příběh Wall Streetu. Ať to bylo jakkoli, právě teď Nick záviděl tomu malému písaři, že se prostě mohl otočit na palandě a obrátit se obličejem ke zdi svého vědění. A umřít, vybavil si Nick.

„Proč ne?“ zeptal se pořád ještě stroze. „Řekněte mi, co víte, nebo co si myslíte, že víte. Všem to ulehčí život. Zvlášť mně.“

„Jistě, ale vy to vyšetřujete, Nicku Bottome,“ zopakoval don, tentokrát skrz oblak modravého kouře. „Především, můžu se mýlit. Za druhé, nikdy bych vás nechtěl připravit o ten triumf, až označíte vraha nebo vrahy vy sám.“

Nick potřásl hlavou, aby si uspořádal myšlenky. „Víme, že Nakamura sem přijel se svým malým dokumentaristickým týmem pět dní před tím, než ho zabili. Jeho asistent řekl, že s vámi mluvil na kameru. Je to pravda?“

„Ano.“

Proč byste něco takového dovolil? pomyslel si Nick a díval se na staršího muže přivřenýma očima. Proč by pašerák zbraní a drog, prodejce informací a mezinárodní dodavatel všeho nelegálního dovolil, aby s ním na kameru dělal rozhovor syn jednoho z jeho největších nepřátel – možná syn úhlavního nepřítele – pro nějaký pitomý dokument o Američanech a jejich závislosti?“

Nick se snažil shrnout svoji otázku do menšího počtu slov, ale pak to vzdal. Na takový náročný úkol ho hlava bolela až příliš. Místo toho se zeptal: „Udělal během rozhovoru něco – nebo zeptal se na něco – když byl tady, co vás přimělo, abyste ho chtěl zabít? Co si vyžadovalo, aby byl zabit?“

„Ne na vaši první otázku, Nicku Bottome. Smutné, ale naprosté ano na tu druhou.“

Nick si mnul čelo a snažil se tomu porozumět. „Takže řekl něco, co někoho přinutilo ho zabít. To jste chtěl říct?“

Nuchajev nasál dým doutníku, vychutnal ho a vyfoukl. Neřekl ani slovo.

„To něco bylo na paměťovém čipu jeho kamery?“

„Ano,“ přikývl don. „Ale to není to, proč musel Nakamura zemřít způsobem, jakým zemřel.“

„Jaký je ten důvod, done Nuchajeve?“

Don se zasmál, smutně zavrtěl hlavou a oklepal popel do provizorního popelníku.

„Někdy,“ řekl Nuchajev nakonec, „se musíte podívat na ten typ dokumentu, jaký mladý Nakamura opravdu dělal. Proč by potomek klanu zaibatsu, který skoro jistě vytvoří příštího šóguna, přijel do Ameriky a marnil čas vyráběním dokumentu o zbytečných závislácích na LSD… bez urážky, Nicku Bottome.“

„Bez obav,“ odpověděl Nick. „To mi povězte, co by dělal s tímhle malým dokumentem, kdyby to nebyl dokument o tom, jak se v Americe užívá LSD? Viděl jsem hodiny a hodiny nesestříhané hrubé metráže. Je to všechno o tom, jak lidé užívají LSD.“

„Je to všechno o tom?“ zeptal se don.

„To, a jak dealeři tu drogu shánějí… jak se droga do země dováží a jak se prodává. Tyhle věci. Ale všechno se to týká LSD a Američanů, co ji berou. Naznačujete, že v té metráží je nějaký skrytý film… film ve filmu nebo tak? Něco, co říká, že máme čekat něco jako E-dvě, o kterém jste se zmínil? Naznačujete něco podobného?“

„Já nenaznačuju nic,“ opravil ho Nuchajev. „A kromě toho, bohužel, náš čas se zkracuje.“

Nick si povzdechl.

„Ale myslíte si, že ten, kdo vydal příkaz zavraždit Keigiho, je jeden z těch sedmi daimyo, kteří soupeří s Nakamurou o šógunát?“

„To jsem neřekl,“ odmítl Nuchajev, otočil doutník a rozfoukal popel do plamene.

„Když budu hádat a uvedu svoje důvody, potvrdíte nebo vyvrátíte jména?“

Nuchajev se rozesmál svým širokým, protivným smíchem. Nick už toho měl právě dost.

„Vyšetřovatelé nehádají, Nicku Bottome. Oni dedukují. Vylučují nemožné a nepravděpodobné, dokud nezůstane jen to nevyhnutelné.“

„Hovno,“ řekl Nick.

„Ano,“ zašklebil se don.

„Ale to vy jste mne pozval na tuhle schůzku,“ Nick spíš nahlas přemýšlel, než aby pokračoval v rozhovoru. „Jestli mi nechcete pomoct s vyšetřováním, tak jste mě sem musel nechat dopravit – a sám se vystavit nebezpečí útoku Nakamurových Medvídků Gé – protože mu chcete, Nakamurovi, poslat zprávu.“

Nuchajev kouřil dál.

Nick znovu usrkl ze sklenice. „A nebo zprávu Satoovi,“ řekl konečně. „To jste myslel vážně, když jste zmínil, že Sato sám je v Japonsku důležitým daimyem? To o ‚plukovníku Smrti‘ a tak? Deset tisíc ninjů nebo samurajů či co pod jeho rozkazem?“

Nick nečekal odpověď, ale don řekl: „Ano.“

„Takže chcete říct, že Sato je taky figurou na téhle šachovnici. Že mohl mít své vlastní motivy a že nebyl jen tupým Nakamurovým vazalem... někým, kdo na příkaz pana Nakamury spáchá seppuku.“

„Hideki Sato jednou spáchá seppuku na příkaz svého lenního pána,“ řekl Nuchajev. Bez úsměvu. „Už udělal horší věci.“

Nick zapřemýšlel, co může být horší, než splnit rozkaz a sám si otevřít břicho. Mnohem později mu došlo, že se Nuchajeva měl na tohle zeptat, že by se mnohé vyjasnilo. Místo toho se zeptal: „A Sato je opravdu vrah?“

„To ano.“

„Proč by Nakamura přikázal, aby jeden z nejlepších vrahů na světě trávil tolik času se mnou? Aby riskoval život tak cenného člověka tím, že ho se mnou pošle sem, přes území v moci nepřátel, abych se mohl setkat s vámi, done Chozh-Ahmede Nuchajeve? Když na nás zaútočili, Sato skoro přišel o život, jak víte.“

Nick si byl zase jistý, že na tuhle špatně formulovanou, amorfní otázku nedostane odpověď, takže byl upřímně překvapený, když mu don naprosto vážně odpověděl.

„Až vyřešíte tuhle vraždu, Nicku Bottome – pokud ji vyřešíte –budete na krátký čas, který vám dovolí zůstat naživu, možná to budou jen hodiny, ale spíš jen minuty, tím nejnebezpečnějším člověkem na zemi.“

Nick odložil sklenici na stůl. „Nebezpečný pro koho, done Nuchajeve? Přímo vrahovi a jeho keiretsu? Nebo zaibatsu nebo jak se tomu sakra říká dneska?“

„Mnohem nebezpečnější než to,“ řekl mírně Nuchajev. „A mnohem víc lidem. Milionům lidí. A proto vás nemohou nechat žít, jakmile tenhle zločin vyřešíte.“

Já a nebezpečný milionům lidí? To nedává smysl, ať o tom Nick hloubal sebevíc. Byl úplně v koncích. Nic se nevysvětlilo a ze všeho, co slyšel, ho jen víc rozbolela hlava a zvedal se mu žaludek.

„Tak to bude lepší, když ten zasranej zločin nevyřeším,“ shrnul své dumání Nick. Hlas měl trochu nesrozumitelný, jako kdyby pil vodku místo vody.

„Ale vy musíte tenhle zločin vyřešit, Nicku Bottome.“ Nezdálo se, že by don vtipkoval nebo mluvil sarkasticky. Jeho hlas byl hluboký a vážný.

„Protože ona by byla chtěla, abyste to udělal,“ řekl Nuchajev. Nick se na své nepohodlné kovové židli napřímil. Ona by chtěla, aby to udělal? „Kdo je ‚ona‘, pane Nuchajeve?“

„Vaše manželka, Nicku Bottome,“ řekl don a pomalým pohybem chlupatého zápěstí oklepal popel. „Ta rozkošná dáma jménem Dara.“

Nick vyskočil ze židle, ruce sevřené v pěst. Stál na svých nohou, ale mírně vrávoral. „Jak to, že znáte jméno mojí ženy?“ Nick si okamžitě uvědomil, že je to pěkná pitomost. Nuchajev o něm určitě má celé fascikly, které vznikly okamžitě, když ho Nakamura najal. Zavrtěl hlavou a zkusil to jinak.

„Co s tím má moje žena společného? Proč ji sem zatahujete?“ Nick se pěstí opřel o stůl, aby se udržel vstoje. Don zůstal sedět.

„Vaše žena, Dara Fox Bottomová, byla nádherná žena,“ řekl Nuchajev tiše. „Seděla právě tady… na stejné židli, ze které jste se právě zvedl…“

Nick se neobratně natočil, aby se podíval na svou prázdnou židli. Když se obrátil zpátky k Nuchajevovi, musel se o stůl opřít už oběma rukama, aby neupadl.

„Dara byla tady? Proč? Kdy?“

„Den potom, co se mnou Keigi natočil ten rozhovor,“ řekl Nuchajev. „Čtyři dny před tím, než byl mladý pan Nakamura v Denveru zabit. On a jeho suita už letěli domů, když se vaše žena se mnou sešla.“

„Sešla s vámi… proč?“ podařilo se Nickovi říct.

Místnost se s ním teď točila. Ta voda, napadlo ho. Ne, voda ne. Nuchajev tu vodu pil. Něco bylo ve sklenici, co působilo na tu vodu. Něco, co zpomalilo jeho pohyby stejně jako ten všivej paralyzér… a stejně jistě.

„Ona a ten člověk, se kterým přijela do Santa Fé a bydlela s ním v hostinci U Anasazi, když tu byli,“ Nuchajevův hlas promlouval ze vzdálenosti tisíce mil a rachotil a odrážel se rychle se zavírajícím tunelem. „Ten tajemník okresního návladního Harvey Cohen. To byl člověk s malou nebo žádnou představivostí. Ale vaše půvabná žena, Nicku Bottome… vaše půvabná žena Dara, ona byla…“

Ať byla jeho půvabná žena Dara čímkoli, Nick se to od dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva nedozvěděl.

Nick už začal dlouhé klouzání tím tmavým tunelem do temnot.

1.14

Denver a Las Vegas, Nevada

Pátek 17. září – neděle 19. září

Denver ještě existoval, když se Nick v pátek večer vrátil. Alespoň většina Denveru. Nějaká skupina vyhodila do vzduchu denverskou pobočku mincovny Spojených států na West Colfax, nedaleko parku Civic Center.

Proč mají Spojené státy ještě stále svou mincovnu, to Nick netušil. Nikdo už celou dobu nepoužívá mince. Takže destrukce téhle starodávné pozoruhodnosti mohla být zajímavá jen pro teroristy, kteří bombu vyrobili, a pro pět znuděných strážců, které to odfouklo uprostřed půlnočního výbuchu. Byl to ten druh informací, které Nick a milion dalších Denveřanů odložilo do složky „Nevšímat si a zapomenout“.

To, co upoutalo jeho pozornost hned po tom, co vyšel z koupelny, byl deset minut starý vzkaz na mobilu od detektiva první třídy poručíka K. T. Lincolnové: Nicku – všechno ověřeno a v pořádku. Žádné obavy. Nemusíme se setkat. Mami.

To „Mami“ byl jejich starý kód, který znamenal Mam info, a kromě toho signalizoval, že všechny věty ve vzkazu má chápat v jejich opačném významu. Bylo to zakódované „Jsem pod nátlakem“.

Něco bylo zatraceně v nepořádku.

Nick vytočil její mobil a vyslechl si vzkaz, který volajícího informoval, že je ve službě, tak ať nechá zprávu a ona mu později zavolá.

„Právě jsem dorazil do města a prověřil to,“ řekl Nick a snažil se, jak mohl, aby to znělo otráveně. „Jsem rád, že je všechno v pohodě. Zavolej mi, až budeš mít kdy. Jo, rozbil se mi starej mobil, mám nový číslo.“ Nadiktoval číslo nepoužívaného mobilu, který vykutal z vaku, schovaného za ostěním. Až mu zavolá zpátky, Nick ho vyhodí.

O čtvrt hodiny později mu telefonovala K. T. „Dohlížím na ohledání místa činu na East Colfax a na pohotovostní zásahovou jednotku. Ale skončí to tady před půl dvanáctou, protože kluci ze zásahovky potřebují zpátky auto. Sejdeme se o půlnoci na tom místě, kde ten maník tu věc tehdy udělal.“ Položila. Nick si byl jistý, že i ona použila dávno odložený telefon.

Když se oblékl, překontroloval hodiny na televizi ve své ubikaci. Krátce po deváté. Musí nějak přežít skoro tři hodiny. Část té doby mu zabere odhadování, co asi K. T. objevila, co ji donutilo požádat tak naléhavě o schůzku.

Když ho lidé dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva vyložili před katedrálou, byl Nick už při vědomí. Na třesoucích se nohou a se vztekem, který v něm bouřil, musel dojít ten kousek k japonskému konzulátu.

Očekával, že Sato a ostatní japončíci na konzulátu budou zvědavostí bez sebe, aby se dozvěděli, co mu don řekl, že to trvalo celé odpoledne a celý večer, že třeba použijí barbituráty nebo jinou takzvanou drogu pravdy, kdyby jim Nick neřekl všechno, co by chtěli. Ale žádný výslech se nekonal.

Sato s pravou paží v pásce přišel k Nickovu pokoji, zaklepal, vstoupil a řekl: „Dozvěděl jste se od dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva něco důležitého? Něco, co byl pomohlo našemu vyšetřování?“

Nick se kousl zevnitř do tváře, podíval se na Satoa a řekl: „Nemyslím.“ Byla to lež, ale jak moc velká, to zatím nebylo jasné.

Sato jen přikývl a řekl: „Bylo dobré to zkusit.“

O několik hodin později, když se Nick probudil, ale pořád ještě si připadal vyčerpaně a otupěle, ho Sato pozval na večeři k Geronimovi, proslavenému nóbl restaurantu, který s Darou měli rádi (a kvůli kterému šetřili, aby si ho užili při svých každoročních výletech do Santa Fé). Aniž by dumal nad tím, proč ho Hideki Sato zve na večeři do tak drahého zařízení, Nick přijal. Měl hlad.

Restaurace Geronimo byla, jak si Nick pamatoval – malá cihlová budova, která v roce 1750 byla soukromým domem, ve vstupním prostoru s velkým krbem s římsou plnou květin a obrovským losím parožím – ale sama restaurace byla malá. Protože bylo chladno a pršelo a jídelna na verandě byla zavřená, vypadal malý interiér zaplněný. Naštěstí, díky objemu Satoova těla, dostali místa na rohové lavici zcela pro sebe. Oba mluvili málo. Nick skončil první chod – asijský hruškový salát Fudžisaki se sladkými kešu oříšky a zálivkou z jablečného moštu a medu – a byl za polovinou porce hlavního jídla, řezů z hovězí panenky a ručně nakrájených hranolků z červenohnědých brambor, pro které samotné by stálo za to vraždit, když se mu vybavila vzpomínka na poslední návštěvu zde s Darou.

Zabolelo ho na prsou a stáhlo se mu hrdlo, a musel jako blázen položil vidličku a napít se vody – Sato objednal láhev sauvignonu Lokoya ’25 Mount Veeder Cabernet pro ně dva za cenu, která byla jen o něco málo nižší, než Nickův celoroční plat policejního detektiva – a předstírat, že kousl do něčeho příliš kořeněného, aby ukryl slzy a zarudlé tváře. V tu chvíli si toužebně přál, aby se mohl okamžitě vrátit do svého pokoje na konzulátu a vzít si jednu z posledních jednohodinových dávek LSD, které si přinesl, aby si přivolal zpátky večeři s Darou před devíti lety. Ta bolest a potřeba byla jen důsledek absťáku, byla to existenční záležitost: nepatří sem a teď, když jí tohle skvělé jídlo se zavalitým japonským vrahounem, chtěl tam být tehdy, se svou manželkou a pochutnávat si s ní a těšit se, až se vrátí do svého pokoje v La Posada.

Nick usrkával vodu a díval se stranou, dokud se mu nepodařilo setřást ty idiotské slzy.

„Bottom-sane,“ řekl Sato, když zase oba jedli, „uvažoval jste někdy o cestě do Texasu?“

Nick na něj zůstal civět. Co zase doprdele má být tohle?

„Texas nepřijímá drogově závislé,“ řekl tiše. Stoly byly příliš blízko sebe a Geronimo byl velmi tichý restaurant.

„Ani je nepopravuje jako to dělají v mé zemi, v Kalifátu a v některých jiných,“ řekl Sato. „Jen je deportují, pokud odmítnou nebo nejsou schopni zbavit se své závislosti. A Republika Texas přijímá rehabilitované drogově závislé.“

Nick postavil skleničku. „Říká se, že dostat se do Texasu je obtížnější, než dostat se na Harvard.“

Sato vydal to své chlapské zabručení. Co to znamená, to dosud Nickovi unikalo. „To je pravda, ale na harvardské univerzitě člověk málo využije důležité životní zkušenosti. V Republice Texas ano. Vy jste byl schopný činitel práva, Bottom-sane.“

Teď bylo na Nickovi, aby zabručel. „Byl je správný slovesný čas.“ Přimhouřenýma očima se podíval na velkého šéfa ochranky – nebo na vraha – ‚plukovníka Smrt’ a daimyo, kdyby měl věřit Nuchajevovi. „Proč sakra vám na tom záleží, Sato-sane? Proč chcete – vy nebo pan Nakamura – abych jel do Texasu?“

Sato upíjel víno. Pak ukázal na prázdné talíře a řekl: „Já si dám dezert. Vy taky, Bottom-sane?“

„Já taky,“ přikývl Nick. „Zkusím kousek toho cheesecaku s čokoládovým mascarpone.“

Sato zase zamručel, ale ten zvuk tentokrát Nickovým uším zněl jako souhlas.

Cesta zpátky do Denveru proběhla naprosto bez vzrušení, většinou díky – tím si byl Nick jistý – dvěma černým mercedesům, které don Chozh-Ahmed Nuchajev poslal s nimi jako „doprovod“. Proč by jim měl Sato důvěřovat natolik, aby jim tuhle funkci svěřil, neměl Nick ani potuchy, ale na mezistátní je s jednou černou limuzínou osmdesát metrů před nimi a druhou osmdesát metrů za nimi nikdo neobtěžoval, i když mraky prachu usvědčovaly stopující vozidla na východě i na západě od dálnice.

Sato seděl vpředu na sedadle spolujezdce, zatímco „Willy“ Mutsumi řídil, „Bili“ Daigoru Okada obsluhoval samopal na střeše a „Toby“ Sinta Iši seděl vzadu na sklopném sedadle proti Nickovi. Prvních sto mil se Nick nedokázal zbavit obrazu prvního oshko-she – celého v plamenech, tavící se kovový a plastový interiér, bezhlavé tělo Joea Genširu Ita, které se během několika vteřin změnilo v popel a spálené kosti. Ale když vyjeli ze zóny přepadení severně od Las Vegas v Novém Mexiku, uvolnil se. Zanedlouho si sundal přilbu a opřel zpocenou hlavu o popruhy a zavřel oči. Co se mu Nuchajev pokoušel říct?

Tu poslední noc na japonském konzulátu Nick strávil šest z osmi hodin spánku pod vlivem poslední dávky LSD. Většinu času, který strávil s teď důvěrně známými hodinami s Darou – rozhovory hned po tom, co byl Keigi zavražděn, když se zdálo, že se mu pokouší něco říct (a když Nick, příliš zabraný do své vlastní práce a případu, a taky do sebe, její snaze nevěnoval pozornost).

Ale co mu chtěla říct?

Že měla poměr s Cohenem? To se nezdálo pravděpodobné. Ale co mohlo ji a Harveyho přivést do Santa Fé čtyři dny před Keigiho smrtí? Evidentně to mělo něco společného s Keigim Nakamurou a jeho krátkým filmem, ale co? A jaký zájem mohl na Keigim mít okresní návladní Mannie Ortega? Co mohlo být tak důležité, že poslal svého tajemníka a jeho asistentku na tu dlouhou cestu do Santa Fé?

Nick se bude muset zeptat Ortegy – teď starosty Ortegy – až se vrátí.

A pokud jde o ty žvásty o prodeji Nového Mexika, Arizony a jižní Kalifornie Kalifátu…

Nick otevřel oči a použil komunikační připojení oshkoshe, aby se nalogoval na internet. Šinta Iši mu nevěnoval pozornost.

Nick oponoval donu Nuchajevovi, že islamiste nepůjdou do Severní Ameriky, protože v těchhle pouštních státech, zabraných reconquistou chybí infrastruktura.

Ale když procházel údaje, Nick si uvědomil, že jestli Kalifát něco během posledních pětadvaceti let své expanze prokázal, pak to bylo to, že nemá respekt ani využití pro původní jazyky, kultury, zákony, ani – jinak než vykořisťováním evropských nebo kanadských sociálně prospěšných států – pro původní infrastrukturu. Přinášel svůj jazyk, kulturu, zákony a svou náboženskou infrastrukturu s sebou. A mnoho z ní pocházelo ze středověku: kmeny, klany, zabití kvůli cti a vražedný náboženský fanatismus a netoleranci v míře, kterou ani křesťanství, ani judaismus více než šest set let nepraktikovaly.

A jádrem expandující islámské infrastruktury, jak si Nick uvědomil, když přeskakoval ze stránky na stránku, byla šaríja pro ty lidi, kteří žili mimo její hranice, stejně jako pro muslimské lidské jedince a podobně pouze částečně lidské (podle zákona šaríja) nevěřící „dhimmi“, a mimo ni stojí Dům války jako přichystané otrávené kopí, namířené na všechny ty nevěřící státy a kultury kolem.

Nick se dostal na základní archivní stránky a zjistil, že Kalifát se teď chlubí, že disponuje deseti tisíci nukleárních zbraní a snadno předstihuje Japonsko o pět a půl tisíce.

Zabralo mu třicet vteřin hledání, aby našel, že Spojené státy, po svém pyšném unilaterálním odzbrojení (podle dohod START s Ruskem, ale v souboji samy se sebou) v druhém desetiletí tohoto století, teď hlásí, že mají 26 nukleárních hlavic na letadlech nebo střelách a dalších 124 ve skladech – všechny starší padesáti let, všechny jsou nespolehlivé a neodzkoušené a z větší části nedopravitelné na místo určení.

Nick surfoval dál a viděl symbol, tak často ukazovaný v televizi, srp – „půlměsíc“, jak ho vždycky popisovali pyšní vládci Kalifáťu –muslimské kulturní a zjevně politické dominance, která sahala od Střední Asie do Eurasie a východní a západní Evropy na severu, dolů a na východ po celé Africe na jihu. Ostatní půlměsíce se rozmáchly od Indonésie celou pacifickou oblastí – spolu s velkým napětím podél japonské Sféry nové společné prosperity jihovýchodní Asie. Větší evropský půlměsíc se táhl od toho, co bývalo Spojeným královstvím, přes polární oblasti a špičkou hluboko zasahoval do Kanady. Kanaďané si – skoro dychtivě – přáli „sdílet bohatství“ své části kontinentu. Jejich náboženské přesvědčení státem vynuceného multikulturalismu a rozmanitosti – který nahradil v Kanadě křesťanství – vytvořil za méně než dvě generace jednu teokratickou kulturu, která potlačila ve své doméně veškerou rozmanitost.

Podle toho, co Nick četl, zbytky bílé kanadské kultury, i přes to, že byla ještě pořád početně silnější, se více méně udržovaly v izolovaných kantonech – téměř rezervacích. I když muslimové tvořili méně než čtyřicet procent celkového obyvatelstva, v Kanadě teď vládl zákon šaríja a většina bílých tam – ať anglicky nebo francouzsky mluvících – pokorně přijala roli „dhimmi“. Za necelých osmnáct měsíců vystavěli mezi Kanadou a Spojenými státy hraniční plot, dlouhý skoro osm tisíc kilometrů – aby zabránili vstupu utečencům z Ameriky.

Tam, kde vláda Kalifátu přišla do kontaktu s kdysi hýčkanými „prvními národy“ – indiány a Eskymáky, se kterými se na konci dvacátého a začátku jednadvacátého století jednalo s politickou korektností ze strany anglicky a francouzsky mluvící kanadské bílé většiny – byly tyto původní kmeny, které nekonvertovaly, svými novými muslimskými vládci likvidovány, většinou pomocí vyhladovění k smrti pomocí jednoduchého opatření nových vládců provincií – zrušením dodávek potravin.

Takzvané první národy dávno ztratily svou dovednost uživit se pomocí lovu a rybolovu.

Po Dni, kdy šlo všechno do hajzlu, když U. S. přestaly být vážným obchodním partnerem a světovou velmocí, a zvláště po překvapivém útoku, který Teherán nazval Al-Qiyama (Zmrtvýchvstání, Soudný den a Poslední zúčtování, tři dny, které vymazaly Izrael ze všech map), a pak celosvětovým islámským triumfem, který se rozšířil po celé západní Evropě během necelého desetiletí, Kanada se obrátila ke Kalifátu se žádostí o obchodní a vojenskou ochranu. Neměla na výběr. Stejně jako neměla na výběr, pokud šlo o mohutnou islámskou imigraci, která už navždy změnila kanadské zákony a kulturu.

A teď Nuevo Mexico nebude mít na výběr, než prodat své pozemky reconquisty zpátky… komu? Nick připojil svůj telefon na obrázky z vnějšího monitoru. Kraj severního Nového Mexika se sunul po obou stranách oshko-she – pastvou příliš devastovaná pole bez dobytka, prázdné ranče, opuštěná malá města, opuštěné železniční koleje, opuštěné dálnice. S výjimkou škod, které čistě prérijnímu prostředí způsobilo více než sto let nesprávného chovu dobytka a menšími stopami vandalismu po pohybujících se moderních armádách, byla tato oblast téměř stejně původní, jako se jevila prvním bílým průzkumníkům před dvěma staletími.

Proč by celosvětový Kalifát neměl chtít tyhle jižní části Severní Ameriky, i kdyby za ně měl zaplatit prodejní cenu jako za druhou Louisianu? hloubal Nick. Je to perfektní místo, aby se na něm usadili původní pouštní obyvatelé. A s horním koncem islámské šavle půlměsíce, který se tlačí dolů na kanadsko-americkou hranici na severu a nově dolním koncem nahoru z Mexika proti a dovnitř vojensky neschopným a finančně vyčerpaným západním státům, jako je Colorado, jak dlouho bude trvat, než se oba hroty šaríjského půlměsíce spojí?

Nick musel sám sobě položit ústřední otázku – Záleží mi na tom? Bude mě zajímat, jestli tuhle část země dostanu džihádisti? Stejně to už není součást Spojených států. Existuje jeden jediný důvod, proč by mi mělo vadit, jestli turbany Kalifátu nahradí na jihu lenochy z Nového Mexika v roli nových amerických nepříjemných sousedů? Nebo dokonce když naši noví páni v Coloradu nahradí ty mizerné Japonce, kteří na nás koukají z vršku svých mizerných kopců? Mexičani jsou stejně jenom samé drogy a korupce, a Japonci jsou jenom samé… no, samé Japonsko. Proč by mi mělo záležet na tom, jestli to je hadži byrokrat, spíš než japonskej byrokrat, kdo řídí? Mohli by být výkonnější než Mexičani a čestnější než Japonci. V programech EuroTelu, Sky Vision, Al-Džazíry a CBC se mluví o tom, že život dhimmi ve staré Evropě a v Kanadě je zatraceně snadný.

Do té míry, do které mě hadžiové nechají trávit dny a noci s Darou, rozhodl se Nick, není snad důvod, abych se staral o to, jestli jejich pitoměj prapor s půlměsícem a šavlí vlaje nad denverským chátrajícím parlamentem se zlatou kupolí?

Nick si sundal tmavé brýle, vytáhl z uší sluchátka, vypnul telefon a opřel si hlavu o popruhy tak, aby mohl prospat zbytek cesty domů.

Místo, kde ten maník tu věc tehdy udělal, bylo to, co zbylo ze starého knihkupectví Tattered Cover v bloku č. 2500 na East Colfax Avenue. Colfax, která vedla z prérie na východ od Denveru přes nejhorší části města až na úpatí Rockies na západě, jednou nazvali v Playboyi – což byl jeden z prvních nestydatých časopisů, který se už desítky let nevydával – „nejdelší a nejohavnější ulicí v Americe“. Byla pravda, že to byla jedna z nejdelších ulic v zemi, ale policajti věděli, že to byla především East Colfax, která byla nejohavnější, pokud člověk bral obchody s alkoholem, krčmy na spadnutí, prostitutky, pasáky a opravdu prabídné básníky za důkaz ohavnosti.

Tattered Cover bývalo svého času velké nezávislé knihkupectví, předtím, než se tištěné papírové knihy staly příliš drahými, aby je někdo vydával, a obyvatelstvo obecně bylo příliš negramotné na to, aby je vůbec četlo. Ten starý obchod býval přes ulici naproti Nickově ubikaci v Cherry Creek Mail, ale někdy v prvním desetiletí tohoto století se přestěhoval na tohle místo v East Colfax, kde nabízelo pod heslem, které citovalo Longfellowa, „odlehlý koutek a veškerou vyrovnanost knih“.

Opuštěné kouty tam byly stále, ale vyrovnanost knih už po desetiletí chyběla. Novější TC na Colfax Avenue, naproti velkému levnému hotelu pro bezdomovce, který kdysi býval pyšnou Východní střední školou, byl teď kombinací drogového doupěte a celonočního místa feťáckých večírků. Dost zvláštní bylo, že mnozí z drogových závisláků, kteří zabydleli odlehlé koutky nižších poschodí zanedbaného starého knihkupectví, sem přišlo číst: když ztratili nebo prodali své staré knihy, pomocí LSD si tady znovuoživovali zážitky z četby Moby Dicka, Lolity nebo Robina Hooda nebo co to poprvé bylo, někde na provizorním lehátku v trouchnivějících místnostech kdysi velkého knihkupectví. „Je to jako v tom starém filmu o zombies, kde se chodící mrtvoly vracejí do obchodních center,“ řekla jednou Dara. „Jejich zpráchnivělé mozky spojují ty obchoďáky s pocitem slušné existence... podobně jako tihle feťáci tíhnou zpátky k obchodu s knihami.“

„Platí těžké prachy za LSD, aby si přečetli všechny knihy,“ zněla Nickova suverénní odpověď. „Kolik z toho drahého času, myslíš, že stráví vzpomínáním na to, jak při tom seděli na prdeli? Za takovej balík by si mohli stáhnout celou knihovnu.“

„Jenže oni nechtějí knihy stahovat a být závislí na dalším skleněném cecku, jak bys to nejspíš řekl ty, Nicku, aby si je přečetli,“ řekla Dara. Bylo to na její obvyklý styl vulgární, ale pokud šlo o knihy, dost to prožívala. „Oni je chtějí držet v rukou a číst je. Ale teď už nikdo nevydává knihy, které můžeš vzít do ruky a dotknout se jich.“

Nicméně TC bylo místo, kde Nick a K. T. Lincolnová sloužili jako pochůzkáři, když někdo nahlásil potyčku se zbraněmi. V Tattered Cover se pořád pokoušeli udržet nad vodou tím, že prodávali a obchodovali se zplesnivělými starými použitými knihami, ale objevil se nějaký šílenec sjetý heroinem, mával poloautomatickou pistolí a domáhal se, aby mu prodali novou knihu od nějakého Westlakea, který zemřel o více než tucet let dříve. Vypadalo to jako vtip až do chvíle, kdy zastřelil manažera kavárny a vyhrožoval, že zabije jednoho rukojmí každou hodinu, dokud mu nepřinesou nový a původní, nikým před ním nepřečtený Westlakeův román.

Byla to K. T., která nakonec vešla dovnitř převlečená za doručovatelku FedExu, která tu novou knihu nese v balíku. Nakonec musela vystřelit a toho šílence zabít, protože se pokoušel jednou rukou balík otevřít, zatímco pistoli pořád držel v druhé.

Nick zaparkoval geldinga ve starém parkovacím bloku vedle obchodu a moc se přitom snažil, aby nepřejel někoho z asi dvacítky schoulených mužů a žen spících na šikmé podlaze velké garáže –ty Kiplingovy „mrtvé v prostěradlech“. Nick vystřílel patnáct ran do kapoty, čelního skla a pneumatik toho starého křápu GM, ale během jeho cesty Nakamurovi lidé vyměnili pneumatiky i přední sklo, stejně jako hlavní baterii, a ta věc fungovala zase stejně dobře jako předtím. Benzinový motor byl střelbou úplně rozhadrovaný, ale už před časem ho rozebrali na součástky. Nickovi se docela líbilo, že Nakamurovi mechanici nezacelili díry po kulkách. Nick obvykle dával na střechu modrý reflektor, aby varoval případné zlodějíčky, že budou mít problém, jestli se pokusí tohle auto vybrat, ale teď stačily ty díry po kulkách, aby objasnily totéž.

TC bylo jako obvykle špatně osvětleným, páchnoucím labyrintem. Nick si koupil pivo tam, co bývala kavárna starého obchodu, a nesl si láhev dolů po svažující se rampě do nejnižšího poschodí, kde byly stoly a světla. Vzadu v tomhle patře byly postele pro feťáky a spáči.

K. T. na něj čekala u jejich obvyklého stolu. Nikdo jiný – alespoň nikdo při vědomí – v tomhle bludišti starých regálů, plesnivých koberců a žárovek dvacítek nebyl. Poručík Lincolnová položila otlučenou aktovku na židli vedle sebe a na stole před ní leželo několik fasciklů.

Když se Nick s unaveným výrazem posadil, řekla: „Máš zbraň, Nicku?“

Skoro se zasmál, ale pak si všiml jejích očí. „Samozřejmě, že mám.“

„Polož pistoli sem na stůl,“ řekla K. T. „Jen pomocí palce a malíčku levé ruky. Hned.“ Zvedla pravou ruku zpod stolu a ukázala mu devítimilimetrového glocka. Mířila mu na břicho.

Nick neprotestoval, ani se neptal. Nosil pouzdro na levé straně pod koženou bundou, pažbu revolveru dopředu pro hmat křížem přes prsa a K. T. to věděla. Opatrně vytáhl pistoli, jak mu K. T. nařídila, a položil ji před ni na stůl. Rychleji odtáhla z jeho dosahu a položila vedle aktovky na židli, pak sykla: „Opři se zpátky.“ Nick to udělal.

„Postav se, ale pěkně pomalu. Zvedni bundu a dokola se otoč. Pak mi ukážeš kotníky.“

Udělal všechno, jak řekla, vytáhl si každou nohavici, aby jí ukázal, že nemá u kotníků žádnou zbraň.

„Sedni si,“ řekla K. T. „A zůstaň pěkně opřený vzadu. Polož si ruce na stehna, abych je viděla.“

Sedl si a položil roztažené prsty, jak chtěla. Někde v temnotě vzadu nějaký člověk vykřikl hrůzou nebo extází drogového opojení.

„V pořádku,“ řekla K. T. „Mám pro tebe tři novinky. Možná už to víš. Možná ne. Ale až ti jednu po druhé řeknu, neuděláš vůbec nic, budeš sedět dál s rukama na stehnech jako teď. Rozumíš?“

„Rozumím,“ potvrdil Nick. Ten milovník Westlakea před lety držel pistoli více méně namířenou na K. T, když zpod krátkého saka FedExu vytáhla svou zbraň a pětkrát na něj vystřelila dřív, než mohl reagovat. Možná je teď v důsledku let a práce v kanceláři pomalejší, ale Nick by na to svůj život nevsadil.

K. T. mu levou rukou přistrčila svůj telefon, glocka pořád ještě v pravé. „Nejmíň špatná zpráva jako první,“ řekla.

Na displeji se vystřídaly obličeje sedmi kluků – všichni patrně mrtví, všichni evidentně zastřelení. Osmý chlapecký obličej byl Valův.

Nick zabručel a už se skoro zvedal ze židle, ale ústí jejího glocka ho přimrazilo na místě. Beze slova mu ukázala, aby se posadil. Nick poslechl částečně kvůli revolveru, ale především kvůli Valově fotografii. Nebyl to obrázek z místa činu, ani tvář zastřeleného chlapce, jako byly ty ostatní, ale zřetelně něco převzatého z ročenky jeho střední školy. Val se na fotografii neusmíval ani na to nebyl dobře oblečený, potřeboval by ostříhat, ale na rozdíl od ostatních to nebyla fotografie zastřelené oběti. To Nicka na židli udrželo.

„Co?“ zmohl se po půl minutě. „Pověz mi to.“

„Rozneslo se to asi tak před půl hodinou,“ zašeptala K. T. „Parta mladých cápků se dneska večer pokusila zastřelit Daičiho Omuru v Los Angeles…“

„Omuru, toho kalifornského poradce?“ zeptal se Nick hloupě. Připadal si, jako by mu někdo opíchal jazyk a rty novocainem.

„Jo. Ti kluci napadli Omuru a jeho doprovod ze zálohy při nějaké slávě v centru L. A., pálili na něj z nějaké kanalizace pro velkou vodu nedaleko od Disneyho centra.“ K. T. se odmlčela, aby nabrala dech. Ústí jejího glocku se ani nezachvělo. „Ta parta měla s sebou spoustu střelných zbraní – skoro všechny ilegální…“

Oni, vzpomněl si Nick. Obrovití mravenci a vojenské džípy a náklaďáky, které se snaží najít hnízdo královny v povodňové kanalizaci L. A. Tenhle starý film s Valem milovali.

„Poradce Omura nebyl vážně zraněný a někdo z jeho lidí ho rychle odvezl v limuzíně, zatímco jeho lidi z ochranky a několik losangeleských policajtů střelbu opětovali a zabili šest kluků z té party na místě, kde povodňová kanalizace ústila na ulici,“ povídala K. T. „Sedmého našli mrtvého o několik set metrů dál v tunelu, byl třikrát střelený. Znáš ho?“ Projela rychle fotografiemi a zastavila u odrostlého mladíka, který měl napůl zavřené oči, jimiž probleskovalo jen bělmo, otevřená ústa a vylomené přední zuby, zřetelné dvě střelné rány v hrudi – na jeho interaktivním tričku, prosáklém krví, byl nějaký obličej – a děsivou ránu, která mu roztrhla krk.

„Ne,“ podařilo se Nickovi ze sebe vysoukat, „toho jsem nikdy neviděl. Ukazovala jsi Vala…“

K. T. mávnutím ruky jeho otázku zavrhla. „Losangeleské oddělení pro mladé delikventy tvrdí, že Val s těmi kluky kamarádil… zvlášť s tímhle, Billym Coynem. Zmínil se Val o něm někdy?“

„Coyne?“ opakoval Nick. Cítil, že se mu chce zvracet. „Billy Coyne? Ne… ale počkej, snad. Ano, je to možné. Nejsem si jistý. Val nikdy o svých kámoších moc nemluvil. Je Val v pořádku?“

„Na Vala Foxe, jak ho znají v jeho škole, je vydán pátrací rozkaz,“ řekla K. T. „Policie z Los Angeles nemůže vysledovat jeho telefon. Ani on ani tvůj tchán nejsou na adrese Leonarda Foxe. Víme, že se tě nepokusil dneska ani v noci zavolat na tvůj telefon, ale jseš s ním v kontaktu nějak jinak, Nicku?“

Nick poněkud absurdně a s bolestí přemýšlel: To mě štve, že Val nepoužívá moje příjmení.

„Cože? Ne!“ zavrtěl hlavou. „Val se neozval a já jsem mu právě chtěl volat, ale… chci říct, zapomněl jsem minulý týden na jeho narozeniny a… ne, nejsem s ním v kontaktu. Je nějaký důkaz, že Val byl při tom útoku na Omuru, neboje to jen podezření z oddělení mládeže?“

„Určitě existuje nějaký důkaz,“ řekla K. T. „Národní bezpečnost vyhlásila po Valovi celostátní pátrání. Teď ho hledají jako fyzického svědka, ale oni a FBI ho vážně chtějí vzít do vazby.“

„Ježíši,“ zašeptal Nick. Podíval se K. T. zpříma do obličeje. „Říkala jsi, že to je ta nejmenší špatná zpráva, kterou pro mě máš?“

K. T. vypadala, jako že nikdy nemusí mrknout. Dívala se na něj stejně upřeně, jako ji vídal dívat se na podezřelé, které museli tak či onak sejmout. „Co budeš dělat, Nicku?“

„Co myslíš? Ptáš se mě, jestli na svého syna vsadím deseťák?“

„Ne,“ řekla K. T. „Myslím, že bys ho měl předvést, jestli se objeví osobně. Pořád ještě máš klepeta, že jo?“

Bylo by to pro Nicka špatné, kdyby ještě pořád pouta z policejního oddělení měl, ale měl jedny, které byly součástí jeho výbavy, když byl zamlada soukromým detektivem a zamýšlel vydělávat si sledováním těch, kteří překročili meze zákona. Pokoušel se představit si, jak ta želízka zaklapuje na zápěstí svého syna. Nešlo to. Ale Nick si uvědomil, že si představuje Vala, jaký byl, když ho naposledy viděl, to mu nebylo ani jedenáct, obličej měl ještě dětsky zakulacený. Už tahle školní fotografie ukazovala někoho jiného.

Nick neřekl nic.

„Chlápkové od Národní bezpečnosti, od FBI, ani z místních úřadů se s ním nebudou párat, Nicku,“ pokračovala K. T. „Na zatýkacím rozkazu stojí, že je ozbrojený a nebezpečný.“

„Kdo říká, že je ozbrojený?“

„Galina Křešinská,“ řekla K. T.

„A kdo doprdele je Galina Křešinská?“

„Dříve Galina Coyneová. Je to matka mrtvého Billyho Coynea. Pracovala předtím v kanceláři, která pomáhala koordinovat cestu poradce Omury a bezpečnostní opatření v Los Angeles.“

„Takže to byla práce v kanclu,“ řekl Nick. „Jak by paní Křešinská mohla vědět, jestli je Val ozbrojený nebo ne?“

„Vypověděla na policii, že jí syn řekl, že dal Valovi devítimilimetrovou berettu. Revolver měl jednu ránu v hlavni a čtrnáct v zásobníku.

A co si měl teenager Billy Coyne co hrát s devítimilimetrovou berettou a proč to paní Křešinská neohlásila policajtům před tím masakrem u Disneyho centra? přemýšlel pro sebe Nick. Ale nic neřekl. Jestli je pravda, co ta čubka vypověděla, pak ta klasifikace „ozbrojený“ byla v pátracím rozkazu správně. Ale co to „nebezpečný“? Nick si vybavil, jak si jeho syn brával baseballovou rukavici s sebou do postele jako vycpané zvířátko.

„Dělají teď analýzu dvou patron, které vyndali z těla Billyho Coynea, a té třetí, kterou dostali ze zdi tunelu za ním,“ říkala monotónním hlasem K. T. „Ale zastupující náčelník kalifornské dálniční policie Ambrose, se kterým jsem v noci mluvila, říkal, že ta, která pochází ze stěny, je devítimilimetrová.“

„Zastupující náčelník Ambrose?“ opakoval hloupě Nick. „Dale Ambrose?“

„No.“ K. T. položila glocka na stůl a přikryla ho novinami, ale Nick věděl, že je pořád namířený jeho směrem. „Ty ho znáš?“

„Jo. Ne. Chci říct – táta pomáhal Ambrosovi při tréninku tady u coloradské státní policie. Myslím, že šlo o nějakou mentor-sensei záležitost. Vím, že táta si myslel, že Ambrose bude dobrý policista. Pak, pár let předtím, než tátu zabili, se Ambrose odstěhoval do Kalifornie. Pamatuješ, jak jsem asi před devíti lety jel do L. A., abych převezl toho vraha, co znásilňoval děti a pak je zabíjel? Tenkrát jsem nějaký čas s Ambrosem pobyl a pak jsme si telefonovali, když šlo o pomoc v nějakém případu. Co jsem o něm naposledy slyšel, bylo, že je zastupujícím náčelníkem dálniční policie.“

„Možná bys mu měl zavolat,“ podotkla K. T.

„Nejspíš.“

„Součástí jeho práce je řízení ochrany jak guvernéra, tak poradce. Byli to Ambrosovi maníci, spolu s Omurovou vlastní japonskou ochrankou, kdo byli v té přestřelce.“

„Ale ne Val,“ odporoval Nick. „Ještě nemáte důkazy, že tam byl.“ Jeho hlas byl nepříjemně ostrý.

K. T. pokrčila rameny. Pátrací rozkaz na Vala naznačoval, že existuje spousta důkazů, které umožňují závěr, že Val se té akce se svými drogovými parťáky zúčastnil. A se současnou úrovní analýzy DNA, pokud Val v tunelu byl a stačil jen dýchat, budou ten důkaz mít brzy. Nick věděl, jak si vyložit to pokrčení ramen K. T. – Noc je ještě mladá.

Už jen z té myšlenky – ze skutečnosti, že Val byl v L. A. součástí drogové party – Nick vysiloval. Podobné denverské gangy, které páchají násilné činy jen proto, aby si je později pod vlivem drogy připomínaly, se skládaly z těch nejpitomějších chrapounů, s jakými kdy měli Nick a K. T. co do činění. A o těch losangeleských se říkalo, že jsou ještě horší.

O Nicka se pokoušela závrať, skoro jako by znovu dostal zásah paralyzérem.

„Co dál?“ zeptal se.

„Máš na to, poslechnout si ten zbytek, parťáku?“ odpověděla K. T.

Nick na to oslovení překvapeně mrkl. Buď byla poručík Lincolnová krutě sarkastická, nebo si uvědomila, jak těžce na něj zprávy o Valovi dolehly. A možná to bylo obojí.

„Jo. Povídej.“

K. T. pošoupla hromádku barevných složek směrem k němu.

„Dokážeš si to přečíst, aniž by ses naklonil nebo přistrčil blíž,“ řekla klidně. Přikryla pravou ruku a glocka nějakým katalogem nebo brožurou. „Na obracení stránek používej levou ruku. A nezvedej celý svazek.“

„Ježíši, K. T.,“ řekl Nick znechuceně.

Nereagovala.

Nick četl a pomalu obracel stránky levou rukou. Když dočetl, nic neřekl.

Byly to kopie hlášení, ve kterých stálo, že Dara Bottomová a tajemník okresního návladního Harvey Cohen bydleli v motelu ve stejném pokoji minimálně desetkrát v průběhu pěti týdnů před vraždou Keigiho Nakamury před šesti lety. K hlášení byly přiloženy kopie Harveyho služební kreditní karty a doklady o placení z kanceláře okresního návladního.

„To jsou sračky,“ řekl Nick. Postrčil složky zpátky ke K. T.

„Nech si je,“ odmítla. „Jak víš, že to jsou sračky?“

„Podle tohohle voucheru byli Harvey a Dara v jednom pokoji v hotelu Inn v Santa Fé,“ řekl a zaklepal na zelený šanon. „Náhodou vím, že nebyli. Měli pokoje vedle sebe.“

Teď zamrkala K. T. „Dara ti to řekla?“

„Ne, ale nedávno jsem si prásknul LSD, abych se probral dobou, kdy se snažila říct mi něco, co se tehdy dělo – ne mezi ní a Harveyem, to si nemyslím, ale o nějakém zvláštním projektu, kvůli kterému se motali kolem Keigiho Nakamury. I tam v Santa Fé.“

„Ty účtenky říkají, že měli jeden pokoj společně.“

„Ty účty jsou sračky,“ zopakoval Nick. „Vím to. Mluvil jsem včera s někým v Innu. Se služebnou, která tam je už čtyřicet let a která si pamatuje, že tam Dara před šesti lety byla. Měla Daru ráda.“

K. T. zavrtěla hlavou. „To nechápu. Co jsi dělal v Santa Fé a jak dlouho víš, že je tu podezření, že Harvey a Dara si brali společný pokoj?“

Nick odpověděl jen na druhou otázku. „Asi před třiceti šesti hodinami mi don Chozh-Ahmed Nuchajev řekl, že Dara byla před šesti lety v Innu s Harveyem, druhý den potom, co se ho Keigi Nakamura vyptával, jen čtyři dny před tím, než ho zabili. Byl jsem tam, a tak jsem do hotelu zaskočil a vyptával se. Ten pitomec na recepci mi nechtěl nic říct, ani když jsem se oháněl odznakem, ale našel jsem dvě staré hispánské služky, které si vzpomněly, že tam Dara byla. Jedno z těch děvčat si dokonce vzpomnělo na čísla jejich pokojů – Harveyho a Dary. Jsou to sousední pokoje, ale ne propojené. Dokonce to ani není apartmá.“

„Proč by si hotelová služka měla po šesti letech pamatovat číslo něčího pokoje?“ položila otázku K. T. „Někoho, koho viděla jen jednou?“

„Řekl jsem ti proč,“ odpověděl Nick. „Ta služka, která se jmenuje Maria Consuela Zanetta Herrerová, měla Daru ráda. Povídaly si spolu a ukázalo se, jak mi řekla paní Herrerová, že obě mají syna, který se jmenuje Val… i když jméno Mariina syna byla zkratka z Valentin. A jejímu synovi bylo dvacet devět, a ona si pamatuje, že Dara říkala, že jejímu chlapci je jen deset.“

„Mrzí mě, že jsem ti nevěřila,“ řekla K. T. Její hlas nezněl omluvně, spíš unaveně. „Ale, Nicku, proč by někdo zfalšoval všechny tyhle účty z hotelu?“

„Neřekla jsi mi, odtud ten šunt pochází,“ připomněl jí. „Vypadá to skoro jako ten typ hlášení, který se předkládá velké porotě nebo od ní jde.“

„Je to součást hlášení pro velkou porotu,“ potvrdila jeho bývalá parťačka. „Bylo předloženo velké porotě, ale nasbíráno během interního vyšetřování kanceláří okresního návladního v březnu před pěti a půl roky. Když Mannie Ortega byl ještě okresním návladním.“

„Interního vyšetřování?“ mumlal Nick. Takhle zmatený ještě nebyl. „Dva měsíce po tom, co byli Dara a Harvey zabiti při nehodě na mezistátní pětadvacítce? Vyšetřování uvnitř oddělení a velká porota, která zkoumá, jestli jeden z tajemníků okresního návladního má poměr s mou ženou? To kurva nedává smysl. Ani trochu.“

K. T. potřásla hlavou, jako by souhlasila. „To společné vyšetřování nepátralo po tom, jestli si to Harvey a Dara někde za tvými zády rozdávali. Šlo o to, kdo Harveye a Daru zabil.“

„Kdo je zabil!“ zašeptal Nick. Byl rád, že sedí. I tak se musel pevně podržet po stranách staré dřevěné židle, aby se udržel zpříma.

„Říkala jsem ti, že je to ještě horší,“ zašeptala K. T. „Ustojíš to poslední? Myslím to vážně.“

„Ukaž mi to,“ zavrčel Nick. „Hned.“ Tón jeho hlasu jí napověděl, jak vážně to myslí.

Pošoupla k němu přes stůl zbytek barevných pořadačů

Nick si přitáhl židli blíž a nahrbil se nad stůl a listoval fotokopiemi stránek a četl. Jestli ho chce K. T. zastřelit, ať to udělá. Jenže ona místo toho vytáhla glocka zpod krycího katalogu a zasunula ho do pouzdra. Kolem nich prošla čtveřice bělovousých mužů, povídali si o knihách a namířili si to do zatemněné místnosti vzadu.

Nick procházel více než dvěma sty stránek dokumentů pro velkou porotu. Tajné velké jury na konci února toho roku, kdy Dara zemřela – zasedala ani ne celý měsíc po její smrti – předsedal jí tehdejší okresní návladní Manuel Ortega – a hlavní myšlenkou celého vyšetřování bylo, že tajemník Harvey Cohen a jeho asistentka Dara Fox Bottomová během doby, kdy pracovali společně na projektu oddělení okresního návladního, který byl stále velmi tajný, si začali utajovaný milostný poměr.

A že detektiv prvního stupně Nick Bottom se o té aféře dozvěděl a zařídil, aby jeho ženu a jejího milence zavraždili.

Nick se na židli s pootevřenými ústy napřímil. Chtělo se mu křičet nebo sténat, ale věděl, že ani jedno mu nepomůže. Poručík K. T. Lincolnová ho soustředěně pozorovala.

„K. T., já… víc než pět let se snažím přesvědčit sám sebe, že Dara a Harvey zemřeli při automobilové nehodě. Fakta říkají totéž. Ti staří manželé před nimi nečekaně zabrzdili… řidič náklaďáku za nimi se pokusil zastavit, nepodařilo se mu to… ten řidič zemřel v ohni. A nikdo neznal ty druhé, nikdo neměl na nikoho kontakt. To je to, co všechna ta hlášení říkají, vzpomínáš?“

K. T. poklepala na fotografii řidiče trucku a její krátce zastřižený nehet vytvořil ostrý, nepříjemný zvuk. „Poznáváš ho, Nicku?“

„Jo, samozřejmě. Phillip James Johnson. Už jsem po tom sám šel. Řídil trucky dvanáct let, žádné vážné nehody, žádné porušení bezpečnosti. On prostě nemohl…“

„Jméno a většina z toho, co bylo na papíře, byly kecy,“ řekla K. T. Vytáhla z té spousty jinou fotografii. „Phillip Johnson byl ve skutečnosti tenhle člověk. Poznáváš ho?“

Nickovi trvalo dobrou minutu, než mu to docvaklo. Ale ani pak nemohl uvěřit, že to byl týž člověk, jako ten, který řídil truck. Položil fotografie vedle sebe. Na té druhé byl muž o dobrých dvacet kilo lehčí, než Phillip James Johnson – měl odlišné rysy obličeje, i když se připustí úbytek tuku, jiný nos, jinou bradu, jinou barvu vlasů… sakra, i barva očí byla jiná.

„DNA jasně ukázala, že Phillip James Johnson byl ve skutečnosti tvůj starý informátor Ricardo ‚Swak‘ Moretti.“

Nick jen zíral. Používal Morettiho jako tajného informátora, když byl ještě pochůzkářem a několikrát jako detektiv. Přezdívka toho malého zlodějíčka měla původ v jeho asistenci v pojišťovacích podvodech – zvláště v dálničních a pouličních srážkách typu „brzdy-rána“, kde mafie podpořila „oběti“ v okamžiku, kdy uplatňovaly nároky z pojištění. Z Morettiho se nikdy nestala důležitá osoba, byl vždycky jen ten šupák, který se přiživuje na opravdovém zločinu, vždycky dělal poslíčka grázlům a nájemným vrahům, vždycky snil o velké akci. A jako policejní informátor byl Moretti v mnoha směrech nespolehlivý – nestál ani za pár centů z vlastní kapsy policajta a detektiva. Nick už se Swakem Morettim nemluvil deset let. Déle.

Znovu se pečlivě podíval na obrázky. Ano… je to možné. Na očních jamkách a na zubech mohlo být něco podobného, ale…

„Tenhle člověk prodělal velkou plastickou operaci,“ řekl Nick nahlas, poškrábal se na tvářích a uslyšel praštění strniště. „Proč? Mafie by nikdy za takovou věc nezaplatila. Swak Moretti byl nikdo. A když už někdo zaplatí balík ve starých babkách za kosmetickou operaci, proč by ze sebe nechal udělat tlustšího, s šerednějším nosem a většíma, idiotsky vypadajícíma ušima? To nedává smysl. Plus, četl jsem původní identifikaci DNA, K. T. Prokazovala, že ten mrtvý řidič byl Phillip James Johnson.“

„Stará dobrá cover story,“ řekla K. T. „Včetně té plastické operace. Někdo udělal z tvého starého kámoše Swaka nájemného zabijáka, že jo?“

„To nedává žádný…,“ začal Nick.

K. T. před něj posunula jinou složku fotokopií. „Máme telefonní záznamy, že jsi Morettimu volal čtyřikrát – dvakrát v listopadu toho roku, co zabili Keigiho, jednou na konci prosince a konečně tři dny před tou… nehodou… ve které zemřeli Dara a Harvey.“

Nick zavrtěl hlavou. „To se nestalo. Nikdy jsem mu netelefonoval.“

K. T. ukázala na fotografii starých manželů, kteří zemřeli, když do jejich stařičkého buicka vrazilo nejdřív auto, v němž byli Harvey a Dara, a pak i truck, který vzplanul. „Javier a Dulcinea Gutiérrezovi,“ řekla. „Ta jména jsou pravá. Jen státní příslušnost na jejich identifikačkách a historie jejich pobytu tady jsou zfalšované. Přivezli je sem ze Ciudad Juárezu tři týdny před tou takzvanou nehodou. Máme záznam telefonátů Swaka Morettiho, když to všechno zařizoval.“

„Nikdy jsem Morettimu nevolal,“ opakoval Nick.

K. T. se na něj podívala stejně, jako se on dívával na podezřelé, zahnané do kouta a vymýšlející si lži.

„Hele, Nicku,“ řekla tlumeně. „Ty jsi po mně právě tenhle týden chtěl, abych se do těchhle materiálů podívala. Řekla jsem ti, že to byla nehoda. Taky jsem řekla: ‚Kdo půjde dobrovolně do fingované havárie, kde může přijít o krk?‘ Řekl’s mi: ‚Dlužíš mi protislužbu, K. T. Podívej se na to.‘ Tak jsem to udělala. Tady to máš.“

Nick se znovu poškrábal na čelisti a na tváři. „To vůbec nedává smysl. I kdyby Moretti byl pro mafii něco jako vrah v hlubokém utajení – a věř mi, K. T, ten pitomec nebyl dost chytrej, aby mohl být zabijákem pro kohokoli, dokonce i denverská větev mafie, ať je jakkoli sešlá a v úpadku, by nepřišla na nápad najmout si ho… tím míň by zaplatila za všechny tyhle divné plastické operace, aby změnila jeho identitu. A proč by ji vůbec měli chtít měnit? Akce chlápků z mafie, to jsou dvě rány z dvaadvacítky do hlavy, pak se tam ochomýtají, zahodí revolver a jdou pryč.“

„Pokud někdo doopravdy nechtěl, aby se to považovalo za útok, Nicku.“

„Jo, ale mafie takhle nepracuje.“

„Souhlasím,“ řekla Lincolnová. „Ale ty bys mohl.“

Nick neodpověděl. Hrabal se ve složkách. „Tahle velká porota jsou blbci. Mají tady dost důkazů – i když většina z nich je falešná – aby označili kohokoli. Ale neobvinili nikoho. Velkou porotu rozpustili v dubnu před pěti a půl lety, K. T, a všechno tohle od té doby leží a sedá na to prach. Jak ses k tomu dostala?“

„Obvolala jsem všechny lidi, co mi něco dlužili, a slíbila jsem leccos, co doufám nebudu muset nikdy splnit,“ řekla unaveně. „Ty jsi mě o to požádal, Nicku.“ Šoupla všechny ty barevné desky k němu. „Jen si to nech. Jestli někdy řekneš, že s tímhle mám cokoliv společného, prohlásím, že jsi prolhaný matkomrd.“

„Co s tím budu dělat?“ zeptal se Nick a skládal složky na sebe. Byl z toho štos skoro dvacet centimetrů vysoký.

„Komu na tom sejde, parťáku?“

Nick uhodil pěstí do toho štosu. „Jestli Ortega nechal zasedat velkou porotu a shromáždit všechny tyhle důkazy uvnitř svého vlastního úřadu a někým z vnitřních záležitostí našeho, proč to nepoužil? Naprosto jasně tady nebylo žádné obvinění. Ani zmínka v novinách. Jak můžeš sebrat tolik důkazů, že jeden z nejlepších detektivů tvého oddělení pro závažné zločiny je gauner a vrahoun – zabil svou vlastní ženu a tajemníka okresního návladního – a pak na tom sedět? To je jasné maření spravedlnosti.“

„Na to se budeš muset zeptat Ortegy.“

„To se zeptám,“ řekl Nick. „Zítra ráno. V jeho úřadě.“

K. T. zavrtěla hlavou. „Starosta je ve Washingtonu s guvernérem a senátorem Grimesem. Něco kvůli imigrační reformě nebo tak nějak. Má se za to, že poradce Nakamura se s nimi v pondělí setká kvůli svědectví před nějakou subkomisí.“

„Pojedu do Washingtonu,“ rozhodl se Nick. Promnul si unavené oči. Na co myslí? Jako vždycky, zapomněl na syna.

Před kolika lety odsunul syna na nejnižší místo ve svém žebříčku důležitosti? Níž než svoji závislost na LSD. Níž, než zaujímal smutek po Daře. Předtím níž, než byla ta jeho zatracená práce detektiva. Předtím níž, než měl lásku k manželce. Předtím… dával vůbec někdy svého syna na první místo?

Zavalil ho pocit naprosté jistoty, stejně fyzický jako nával nevolnosti, že Val by mu řekl, že on, Val Bottom, nikdy nebyl pro svého otce to nejdůležitější.

„Ne,“ řekl Nick. „Já pojedu do L. A. Za Valem. Abych ho našel a přivezl zpátky sem. S Ortegou se budu patlat pozdějc.“

K. T. Lincolnová se zvedla. „Ať už budeš dělat cokoli a budeš to muset udělat komukoli, mě už nevolej, Nicku. Nikdy jsem nevyhrabala ty papíry pro velkou porotu. Dneska jsem se tady s tebou nesetkala. Za poslední tři roky jsem se s tebou setkala jedinkrát, a to bylo minulé úterý v denverském motorestu – vidělo mě tam příliš mnoho lidí, než abych to mohla popřít, plus musela jsem dát číslo na ten motorest na dispečink – ale to je také naposledy, co jsem se s tebou setkala. Když se mě bude někdo vyptávat, řeknu, žes potřeboval nějaké peníze – odmítla jsem – a pak jsme chvíli žvanili o starých časech a já jsem se rozhodla, že naše staré časy zase nebyly tak dobré. Sbohem, Nicku.“

„Sbohem,“ řekl nepřítomně Nick. Otevřel složku o vyšetřování nehody a díval se na diagramy a fotografie ohně, který zabil všech pět lidí, včetně jeho ženy. „K. T, co je to za tajné vraždící dobrovolníky, aby zemřeli strašnou smrtí při požáru trucku, který sami způsobili? Jak to…“

Ale K. T. Lincolnová už byla pryč a Nick mluvil sám se sebou ve spoře osvětleném prostoru.

Byla neděle ráno a šedivá Sasayaki-tonbo, helikoptéra-šeptající vážka, se dotkla ploché střechy budovy Cherry Creek Mali. Nebo spíš Sasayaki-tonbo, helikoptéra-šeptající vážka, tam přistála. Tahle byla větší a luxusnější než ta, kterou Nick letěl do průsmyku Raton.

Hideki Sato z ní vyskočil a pečlivě Nicka prohledal. Žádnou zbraň neměl. Sato prohledal malý sportovní bágl – taky žádné zbraně, i když tam našel šest zvláštních zásobníků devítimilimetrových nábojů – pak otevřel nezapečetěnou doručovací obálku. Byl v ní Nickův glock, bez zásobníku, bez náboje v komoře, rozbitý.

„Přesně jak jste řekl,“ zhodnotil Nick.

Sato obálku zapečetil a neřekl ani slovo. Zvedl bágl a pokynul Nickovi, aby nastoupil do helikoptéry. Nad hlavou se volně otáčely široké, zvláštně tvarované rotory.

Vstoupili do místnosti velké asi jako přetlaková komora s evidentním bezpečnostním displejem magnetické rezonance, která byla tak nezbytná před desítkami let, když obětaví džihádisti objevili, že mohou své tělesné dutiny vycpat plastickými výbušninami, a pak další dveře, kterými prošli. Nick a Sato vstoupili do malé luxusní místnosti – luxusní ve střídmém a květinami zdobeném stylu sho-ji a tatami – který mohl stejně dobře být v Nakamurově rezidenci nahoře na Evergreen, kdyby tam nebyl výhled ze širokých, mnohovrstvých oken. Nakamura seděl v otáčivém koženém křesle za lakovaným stolem u dvou z těch oken.

Nick miliardáře neviděl od chvíle, kdy s ním Nakamura před devíti dny mluvil a najal ho – Nickovi to připadalo jako mnohem delší doba – a Hiroši Nakamura vypadal naprosto stejně, od pečlivě učesaných šedivých vlasů přes manikúrou ošetřené nehty po černý oblek a úzkou černou vázanku. V malém prostoru byla další pohodlná křesla a pohovka, ale Nakamura Nickovi nenabídl, aby si sedl. Sato také zůstal stát, dostatečně daleko, aby bylo jasné, že je podřízený, ale také dostatečně blízko, aby zasáhl jako bodyguard, kdyby se Nick chtěl na Nakamuru vrhnout. Satoova výzbroj byla dost tenká a pružná, aby se vešla pod sako jeho černého obleku.

„Je mi potěšením vás znovu vidět, pane Bottome,“ řekl Nakamura. „Pan Sato mi vysvětlil, že máte prosbu. Cestuji dneska do Washingtonu, D. C. a moje soukromé letadlo odlétá z denverského mezinárodního letiště za patnáct minut. Máte jeden a půl minuty na svou prosbu.“

„Můj syn je ve vážných potížích v Los Angeles,“ řekl Nick. „Jeho život je v nebezpečí. Potřebuji se dostat do L. A. a nemám peníze na letenku. Neprojíždějí tudy žádná auta a konvoje trucků neberou cestující na západ. A nemám peníze ani na to.“

Pan Nakamura lehce naklonil hlavu k jedné straně. „Dosud jsem neslyšel tu žádost, pane Bottome.“

Nick se nadechl. Má už méně než půl minuty.

„Pane Nakamuro, nabídl jste mi patnáct tisíc dolarů – starých dolarů – když vyřeším vraždu vašeho syna. Už jsem blízko vyřešení. Myslím, že už bych teď mohl jmenovat toho zabijáka, ale potřebuji ještě něco potvrdit. Chtěl jsem vás požádat o peníze na letenku do L. A. – sedm set starých dolarů – výměnou za těch patnáct tisíc. Ale všechny obchodní, nákladní a osobní letecké cesty do L. A. i ven jsou uzavřené.“

Nakamura čekal. Nepodíval se na své rolexky, ale na stěně přepážky byly hodiny s černým ciferníkem a druhou ručičkou.

„Nakamura Enterprises má pravidelné lety do Las Vegas,“ pokračoval Nick. Cítil, jak mu po žebrech stéká pot. „Promyslel jsem to. Z Las Vegas si mohu zařídit nějakou dopravu – soukromým letadlem, džípem, čímkoli – do Los Angeles, abych syna našel. Dejte mi místo v kterémkoli z vašich nákladních nebo kurýrních letů, pokud možno dneska, a dejte mi zálohu třeba tři stovky babek – ve starých dolarech – abych mohl někomu zaplatit za ten poslední kus cesty, a já vám přísahám, že vám řeknu, kdo vašeho syna zavraždil, až se vrátím. A můžete si nechat zbytek z těch patnácti tisíc.“

„To je od vás velkomyslné, pane Bottome,“ řekl Nakamura s tím nejmenším náznakem úsměvu. „Proč mi neřeknete rovnou, kdo zabil mého syna, nevyinkasujete těch patnáct tisíc a nezaplatíte tak svou cestu do Los Angeles – třeba ve svém vlastním soukromém letadle?“

„Teď to nemůžu dokázat,“ řekl upřímně Nick. „Vsadil bych se, že až vám řeknu, kdo vašeho syna zabil, budete chtít důkaz.“

„Jenže místo abyste šetření uzavřel,“ odporoval Nakamura, „chcete po mně dovolenou – jak dlouhou? Týden? Dva týdny? Abyste svému synovi pomohl vyhnout se spravedlnosti. Vím, že ho hledají pro vraždu.“

„Ne, pane. Losangeleská policie a Národní bezpečnost mají pátrací rozkaz na Vala jako možného očitého svědka. Podívejte, chci jet do L. A. tak či onak, abych svého syna našel, pane Nakamuro. Kdyby váš syn byl ještě naživu a potřeboval vaši pomoc, udělal byste totéž. Když mi pomůžete, abych se tam dnes dostal, budu zpátky dřív a budu schopný vyšetřování uzavřít. Vím, jaký důkaz potřebuju najít, aby mé pátrání bylo správné… a to si myslím, že je. Pomozte mi zachránit mého syna, abych mohl uzavřít pátrání ve věci vraždy vašeho syna.“

Nakamura se podíval na Satoa, ale šéf ochranky výraz tváře nezměnil. Miliardářovy hodinky jemně odbily. Nakamura sepnul prsty a podíval se na Nicka.

„Pane Bottome, víte, kde je letiště Johna Waynea?“

„Ano, Santa Ana nebo Irvin… nedaleko – asi čtyřicet mil jižně od L. A.“

„V současné době tam neletí žádný náš náklad,“ pokračoval Nakamura, „ale příští pátek, dvacátého čtvrtého září, tam bude let z Tokia tankovat mezi půl šestou a sedmou večer. Vy v tom letadle budete, ať se synem, nebo sám. Rozumíte?“

Nick si nebyl jistý, že to chápe. „Vy mi nabízíte cestu domů do Denveru, když Vala najdu? Příští pátek?“

„Ano,“ přitakal miliardář. „Z denverského mezinárodního letiště dnes odlétá nákladní letadlo Nakamura Enterprises v jedenáct hodin do Las Vegas v Nevadě. Zatelefonuji tam. Najdou pro vás v tom letadle místo. Nebude to pohodlné, ale bude to rychlá cesta. Tak získáte čas až do páteční tankovací zastávky na letišti Johna Waynea, abyste svého syna našel. Jestli ho najdete dřív, nebo budete muset… ah… opustit oblast Los Angeles, jděte na mezinárodní letiště Johna Waynea kdykoli před tím pátkem a dostanete tam stravu a úkryt do odletu v pátek. Tou dobou – v pátek – se musíte vrátit a říci mi, co víte o smrti mého syna. Nebo i to, co si myslíte, že víte.“

„Ano, pane. Děkuju vám, pane,“ řekl Nick. Pokoušel se neplakat, ale ta snaha ho stála bolest v krku a na prsou. „Pokud jde o peníze, pane Nakamuro… peníze na úplatky, které budu potřebovat…“

„Pan Sato má připravenou smlouvu, pane Bottome. Už je zapotřebí jen váš otisk prstu a podpis. Dneska dostanete zálohu pět set starých amerických dolarů, místo toho, že se vzdáte těch patnácti tisíc dolarů, pokud vyřešíte vraždu mého syna. Těch pět set dolarů není dar. Pokud během příštích dvou týdnů nevyřešíte tu vraždu, přijdou… pokuty.“

„Ano, pane,“ řekl Nick a vůbec ty pokuty nebral na vědomí.

Sato držel AllPad se smlouvou na displeji. Nickovi bylo jedno, co tam stojí, přitiskl svůj palec a použil hrot, aby se podepsal. Sato natáhl ruku. Nick neobratně vylovil svůj průkaz a šéf ochranky ho AllPadem protáhl.

Když Nick dostal svou kartu zpátky, uviděl, že má nový zůstatek sedm set padesát tisíc nových babek – pět set ve starých, opravdových dolarech.

„Trvalo to déle, než jste slíbil,“ vyštěkl Nakamura. „Můžete se s námi svést na denverské mezinárodní letiště, pane Bottome. Pokud jste připraven.“

„Jsem.“

„Ale ne tady, pane Bottome. Poletíte vpředu s piloty. Pan Sato vám ukáže cestu a podá vám vaše zavazadlo.“

Dveře – spíš průlez – byly zrovna tak široké, aby se jimi Sato protáhl. Vážka Sasayaki-tonbo byla ve vzduchu dřív, než si Nick zapnul pásy na rezervním sedadle za piloty.

Nick našel pilota, který byl ochoten vzít ho do L. A. během jedné hodiny od přistání v Las Vegas. Přesněji řečeno, let bude končit na civilním letišti ve Flabobu, kousek od Riverside jižně od Pomona Freeway.

To bylo pro Nicka dostatečně blízko. Do města se už nějak dostane, do Leonardova bytu nedaleko Echo Parku. Bude mít o trochu víc než tři sta tisíc nových babek – plus svého glocka devítku.

Ale pilot nepoletí dřív než za tmy – ve skutečnosti až kolem půlnoci – protože všechny lety do města jsou mimo zákon, takže Nick musí v Las Vegas utlouct hodně hodin. To zdržení ho vytáčelo, ale všichni pirátští piloti létali jenom v noci, takže mu nezbývalo nic jiného, než čekat.

Po večeři, když se smrákalo, se Nick vydal k vysoké zdi, která obklopovala moderní Las Vegas. Rozhodl se jít těch šest mil kolem jižního konce města pěšky, nejprve podél té zdi, pak další míli zpátky na letiště. Pomůže mu to zbavit se té nervózní energie.

Hned po západu slunce se Nick zastavil, aby se podíval na stovky, možná tisíce trucků a stanové město, které vyrostlo v poušti za jižním okrajem města. Slyšel řev motorek, výstřely a křik. Nespočetné reflektory vozidel tam ozařovaly půdu a pochodně a ohně se mihotaly ve stanových městech, která sloužila neústupným nezávislým truckerům.

Nick věděl, že konvoje, které směřovaly na západ do L. A., byly zakázány, ale některé stále do města od východu přijížděly. Když se díval na světla a poslouchal vzdálený řev, uvědomil si, že pokud si Leonard a Val nějak koupili cestu v jednom z těch posledních konvojů, mohou být zrovna teď tam někde v poušti, jako součást těch světel a zvuků, ani ne míli od něj.

Je profesor Leonard Fox dostatečně důvtipný – dostatečně v obraze – aby takhle dostal Vala a sebe sama ven z města? hloubal Nick. A i kdyby Leonard byl tak důvtipný a v obraze, Nick nemá sebemenší nápad, kde je hledat.

Ne, dostat se na to zkurvený bitevní pole, kterým je Los Angeles, je Nickovo nejlepší rozhodnutí. Nick neměl zdání, jaká je šance, že se dostane ven z Los Angeles živý – zřejmě menší než to, že opravdu najde Vala a že je oba, a taky Leonarda, pokud bude chtít odejít, dostane ven – ale o to se bude starat později.

Nick se odtrhl od pohledu na pochodně a ohně a světla náklaďáků. S nabitým glockem v pouzdru na boku a malým sportovním báglem v ruce šel dál na východ podél jižní zdi a kolem Las Vegas a plánoval, že se dostane zpátky na McCarranovo mezinárodní letiště a bude muset ještě vydržet dvě hodiny, než se pilot pokusí dostat jeho a malou cessnu na bitevní pole Los Angeles.

Mezistátní pětadvacítka a Denver

Pátek 24. září – sobota 25. září

Emeritnímu profesorovi Georgi Leonardu Foxovi bylo sedmdesát čtyři a věděl, že možná už nemá před sebou mnoho let, pokud vůbec nějaké. Jestli ho tohle dobrodružství, na které se on a Val vydali, brzy nezabije, je tu kašel a bolest na prsou, které se obával jeho lékař. Rentgenový snímek nebyl přesvědčivý, a tak doktor nařídil snímky CT a MR, aby se dalo určit, jestli to je rakovina, a samozřejmě, díky Národní zdravotní iniciativě za oba testy Leonard neutratí ani cent. Ale protože čekací lhůta na oba bezplatné testy se prodloužila na devatenáct měsíců i déle, Leonard měl podezření, že dříve, než se na ty testy dostane, zabije ho to něco, co kašel a bolest způsobuje. Tak to se seniory, kteří nemají soukromý majetek, už pěkných pár let dopadalo.

Nebyla to ničí chyba – Leonard byl nadšeným zastáncem původní zdravotní reformy, která zaručovala případnou vládní kontrolu všech rozhodnutí o zdravotní péči – ale občas ho ironie toho všeho a vzpomínka na to, čemu jeho učitel z koleje doktor Bert Stern říkal ‚železný zákon nezamýšlených důsledků‘, nutily se trochu smutně pousmát.

Ale ať už má zůstat naživu jakkoli dlouho, Leonard věděl, že nikdy nezapomene na tuhle poslední noc v konvoji trucků na cestě Coloradem.

Leonard si málo všímal Rocky Mountains v průběhu let, kdy žil a učil na Boulderu, takže tahle dlouhá noc, kdy projížděli hornatou část Colorada, pro něho měla mnoho překvapení.

Samozřejmě si přál, aby Val nejel odděleně od něj, celý den a noc, nejdřív se sólovým jezdcem Gaugem Devereauxem a pak s Henrym Big Horse Begayem. Leonard byl obrovsky zvědavý, co asi jeho vnuk udělá, až se další den v Denveru znovu setkají s Nickem Bottomem, a doufal, že se mu podaří uklidnit chlapcova podezření. A Leonard potřeboval s Valem mluvit taky kvůli heslu k zakódované části textu v Darině mobilu. Leonard chtěl vyzkoušet heslo, které mu připadalo jako možné, a chtěl si celý text přečíst sám – jen pro případ, že tam mohlo být obsaženo něco, co by jen posílilo záměr jeho vnuka na Nicka Bottoma zaútočit – ale Val s sebou nosil ten poničený telefon všude, kam se hnul.

Po hodinách marného čekání se Leonard pokusil uklidnit a začal hovor s řidičem, Juliem Romanem. Juliova žena Perdita spala v zadním spacím oddělení a její strašně hlasité chrápání, byť ne docela neženské, procházelo závěsy, jak se přibližovali ke Kontinentálnímu předělu.

Julio chtěl mluvit o politice a současné historii a Leonard –když zjistil, že šofér je jedním z mála chlapů, kteří o tomhle tématu dokážou diskutovat, aniž by ztratili rozvahu, i kdyby to bylo nadšením – souhlasil.

„Dobrá,“ řekl Julio na začátku debaty. „Nestává se mi často, abych měl v kabině profesora literatury, zvlášť ne klasické. Co se vám bude líbit víc, když vám budu říkat doktore nebo profesore?“

„Stačí, Leonarde.“

„No tak dobrá, Lenny. Tak to bude jednodušší. Ale nezapomenu, že jste emeritní profesor.“

Za normálních okolností by Leonarda naštvalo, kdyby mu někdo říkal Lenny – nikdy to nikdo neudělal – ale od Julia, když Leonard zjistil, že řidič ve středních letech nepoužívá ten výraz jako urážku, to znělo docela dobře.

Během stoupání k průsmyku Loveland vedl Julio debatu o úpadku států. Leonard byl znovu a znovu překvapený, jak dobře informovaný a sečtělý řidič trucku je.

„Ale já si nemyslím, že Spojené království si úpadek vybralo,“ pronesl Leonard a moc se snažil, aby nesklouzl do svého profesorského přednáškového tónu. „Po druhé světové válce to byl nevyhnutelný krok Británie po bankrotu z války… to a vrozený odpor lidí vrátit se po pěti letech, kdy sdíleli těžkosti a nedostatek společně, k předválečnému třídnímu systému.“

„A proto odmítli Winstona Churchilla bez jediného poděkování a vybrali si socialismus,“ řekl Julio a přeřadil o několik rychlostí, protože jeho těžký truck vyjížděl s konvojem z mezistátní sedmdesátky před uzavřeným Eisenhowerovým tunelem a nahoru po užší, klikatící se šesté dálnici k noční obloze.

„No, ano,“ připustil Leonard. Nebyl zrovna nadšený vyhlídkou na debatu o „socialismu“ s pracujícím člověkem. Pro všechny pracující chlapy, které znal, pro těch několik málo, které znal, bylo tohle slovo a koncepce toxické, a někdy na ně reagovali příliš vzrušeně.

„Ale britské království by bylo skončilo bez ohledu na to, kdo by byl ministerským předsedou nebo jaký systém by byli přijali,“ řekl Leonard a trochu zvýšil hlas, aby ho bylo v řevu motoru slyšet. „Ty problémy by se byly po válce objevily stejně reálně; se socialismem, ale i bez něho.“

„Možná,“ řekl Julio s úsměvem. „Ale vzpomeňte si, co Churchill řekl.“

„Co myslíte?“ zeptal se Leonard. Blížily se první ostré zatáčky a on popadl polstrované madlo po pravé straně pevněji.

„Socialismus je filozofie pádu, přesvědčení nevzdělanosti a nepsaný zákon závisti; jeho základní ctností je rovné sdílení bídy,“ citoval Julio. „Souhlasím se starým Winniem v tom, že když jednou společnost prohlásí, že sdílení bídy je ctnost, pak v budoucnosti té kultury bude mnoho bídy a nedostatku. Vy i já jsme rozhodně prožili tuhle změnu názoru, Lenny.“

„Ano,“ přitakal Leonard. Červená zadní světla náklaďáků před nimi se pořád prudce stáčela a mizela v ostrých zatáčkách průsmyku Loveland, jako kdyby se trucky řítily přes hranu a mimo dohled dolů do propasti. Leonard viděl na reflektorech jejich trucku, jak je vozovka rozbitá a děravá a svodidla po stranách většinou chybějí nebo jsou polámaná. Kromě Juliovy pozornosti při řízení nebylo nic, co by je zachránilo před pádem do ohnivého pekla dole. „Ano,“ zopakoval a pokoušel se neztratit nit konverzace, „ale to, že si vybrali víc… ah… komuniťní přistup k přídělovému systému nedostatku a společenskému zlepšení chudoby, nemusí nutně znamenat, že ta kultura sama si zvolila úpadek.“

„Ale vy přece víte, že moderní kultura, která si vybrala socialismus – vynucené přerozdělování majetku toho druhu, jaké jsme viděli zhruba před pětadvaceti lety, Lenny – nevyhnutelně nemusela čelit rozpadu? Rozpadu jako světové síle? Úpadku produktivity a morálky svého národa?“ řekl Julio a přeřadil o další tři rychlosti a prudce zatáčel s volantem, ostře doprava a hned zas prudce doleva, protože úzká vozovka výrazně stoupala a zatáčela ještě výrazněji.

„Možná ne,“ řekl Léonard. Moc si přál, aby se zrovna v tomhle úseku cesty nevyvinula hádka, bez ohledu na to, jak žoviálně a klidně Julio mluvil.

Léonard se volnou rukou opřed o palubní desku. Překvapivě se na obou stranách úzké silnice objevovala sněhová pole ozářená světlem hvězd a měsíce. A to je teprve září! Léonard už zapomněl, jak brzy se může sníh objevit ve vysoko položeném státě Colorado.

„Lenny, vy jste profesor. Byl to myslím Tocqueville, kdo řekl: ‚Demokracie a socialismus nemají nic společného, kromě jednoho slova – rovnost. Ale všimněte si toho rozdílu; zatímco demokracie hledá rovnost ve svobodě, socialismus ji hledá v omezení a otroctví.‘ Určitě to byl Tocqueville. Pořád ho čtu na dlouhých trasách, když řídí Perdita a já nemůžu spát.“

„Ano, myslím, že to byl Tocqueville,“ podařilo se říct Leonardovi. Blížili se k vrcholu. Jejich konvoj zdolával každý centimetr poničené úzké silnice se vzdouvajícím se povrchem. Kdyby jeden z vozů sjel opačným směrem, na západ, Léonard si uměl představit, jak by se všech ostatních třiadvacet trucků zřítilo přes okraj. Nad nimi se rýsovalo něco jako řada obřích bílých sloupů nebo osamělých skalisek, které lemovaly Kontinentální předěl na sever a na jih. Leonardovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že to jsou povětšinou opuštěné větrné turbíny z krátkého „zeleného“ období. V noci to byl přízračný pohled.

„Lenny, jsem si jistý, že si pamatujete ten rok – a třeba ten konkrétní den – kdy většina amerických obyvatel přestala patnáctého dubna platit daně, ale pořád ještě hlasovala pro svá subjektivní práva. V každém případě to byl bod zvratu.“

„Nemůžu říct, že bych si to pamatoval, Julio,“ řekl Léonard.

„Byli jsme tam skoro ve volebním roce 2008. Ve volbách 2012 jsme byli uprostřed. A v roce 2016 jsme byli za tím bodem a nikdy jsme se nevrátili,“ řekl Julio a truck vrčel na nejnižší rychlost, aby se vyškrábal na vrchol průsmyku.

„Má to nějakou souvislost?“ zeptal se Léonard. Už dříve se setkal s několika lidmi, jako byl Julio Romano – byli to samouci, kteří sami sebe považovali za intelektuály. Takový typ má vždycky úžasnou paměť a přečetl překlady Platona, Thukydida, Danteho, Machiavelliho a Nietzscheho. Co jim v porovnání s jejich akademickými protivníky – skutečnými intelektuály – chybělo, bylo to, že ti četli tyhle autory v řeckém, latinském, italském a německém originálu. Leonardův názor na tyhle chudáky byl, že jsou jako studenti nevzdělaní a jako učitelé jen pózisté.

Míjeli větrné turbíny Kontinentálního předělu, všechny byly mimo provoz, a Leonard si uvědomil, že jsou mnohem vyšší, než si představoval – každá dobře přes sto dvacet metrů vysoká. Poničené bílé sloupy porcovaly hvězdnatou oblohu na studené porce.

„Víte, Julio,“ řekl, aby změnil téma, „je něco zvláštního na jménech vás dvou. A na vašem příjmení taky. Julio Romano byl…“

„Sochař ze Shakespearovy Zimní pohádkyřekl řidič a jeho široký úsměv bíle zasvítil ve sporém světle. „Jediný umělec své doby, kterého Shakespeare kdy pojmenoval. Vím. Páté dějství, slavnostní večeře má být v přítomnosti sochy v životní velikosti zemřelé Leontovy manželky Hermiony: ‚Dílo tvořené po mnoho let a teď právě představené vzácným italským mistrem Juliem Romanem, který, kdyby sám byl věčný a mohl vdechnout život do svých děl, by ošidil Přírodu o její dílo, tak dokonale je její podobou.‘ Zvláštní, hm, Lenny?“

„Ale anachronismus v Shakespearově době,“ Leonard si nemohl pomoci a musel to připomenout. Jako starý akademik mohl nechat bez poznámky jeden anachronismus, ale ne dva během jedné noci. „Ten Julio Romano byl narážkou na Giulia Romana, italského umělce ze začátku a poloviny šestnáctého století. Ale proč Shakespeare uvádí Romana jako velkého umělce – a sochaře – je záhada. Myslím, že to ani nebyl sochař.“

Přejížděli širokou, sněhem pokrytou náhorní plošinu na vrcholu. Přední reflektory vozidel před nimi osvítily poničenou, ale stále stojící tabuli – VRCHOL, 3.655 metrů, 11.190 stop. Julio řadil rychlosti, když se náklaďák připravoval na ještě strastiplnější sestup po východním svahu Kontinentálního předělu. Za nimi zůstaly nečinné větrné turbíny jako řady bílých sloupů podpírajících kopuli třpytící se noční oblohy.

„Popravdě, Lenny,“ řekl Julio, „ten Giulio Romano byl sochař, takže první shakespearovští badatelé neměli v tomhle pravdu. Ve Vasariho Životech sedmdesáti nejvýznamnějších malířů, sochařů a architektů, který do roku 1850 nebyl přeložen, jsou dva latinské epitafy pro Romana, které dokazují, že to byl architekt a docela známý sochař a malíř. Shakespeare o něm mohl slyšet jako o sochaři, jak se ukazuje.“

„Musím se opravit,“ řekl Leonard. Sestup, jak teď věděl, bude mnohem děsivější, než bylo stoupání na vrchol.

„Vím to jen proto, že máme stejné jméno,“ řekl Julio. „Můj otec byl profesorem dějin umění na Princetonu.“

„Skutečně? „ podivil se Leonardo a okamžitě si přál, aby do toho nebyl vložil tolik úžasu.

„Jo, skutečně,“ potvrdil Julio s dalším úšklebkem, jak rychle podřazoval a stáčel volant doleva. Za prázdnotou, kde by svodidlo mělo být jen pár centimetrů po jejich pravé straně, byla jen další prázdnota, celou míli nebo i víc, na skaliska dole. „Ale já vím, na co jste myslel… jak je podivné, že jsem se oženil se ženou, která se jmenuje Perdita, protože Perdita je ta dlouho ztracená dcera krále Leonta, se kterou se znovu shledá, než socha jeho ženy Hermiony ožije. Chci říct, že je zvláštní, že se přihodí, aby se Julio Romano ze Zimní pohádky oženil s nějakou Perditou, která má jméno podle jiné postavy stejné hry?“

„Pojmenovali ji podle ní?“ vysoukal ze sebe Leonard, zavěšený na madle a zapříčený o palubovku, jako by na tom závisel jeho život. „Pojmenovali ji podle Shakespearovy Perdity, chci říct?“

„No jo, rozhodně,“ Julio se šklíbil na dálnici před sebou. „Její rodiče Shakespeara studovali. Její otec R. D. Bradley se s její matkou Gail Kern-Prestonovou seznámil na konferenci v Curychu, která přijímala přednášky výhradně o Zimní pohádce.“

„Ten R. D. Bradley a Gail Kern-Prestonová?“ vydechl Leonard. Na chvíli byl příliš překvapený, aby se mohl bát.

„Jo, rozhodně.“ Julio se se širokým úsměvem na Leonarda obrátil. „Perditina mamča dál publikovala pod dívčím jménem, když se vdala. Řek‘ bych, že vědci jsou jako filmové hvězdy… vybudují si příliš dobrou pověst pod svými původními jmény, než aby je měnili kvůli takové hlouposti, jako je manželství.“

Leonard se tomu musel smát. Dvě z jeho manželek – ta první, Sonja Ryte-Jónsdóttir, a jeho čtvrtá a poslední, Nubia Weusi – to tak také cítily. Tehdy tomu Leonard rozuměl, zvlášť proto, že byly ve svých oborech známější než on.

„Takže vy jste se s Perditou setkali na nějaké akademické konferenci?“ zeptal se.

Julio se uchechtl. „Tak nějak. Potkali jsme se na Peterbiltově sněmu v Lubbocku v Texasu, co měl heslo ‚My jsme volní truckeři, vy tupí voyeři‘. Povídalo se, že si tam nějaká ženská nechává v tetovacím stánku udělat obrázek Kerbera na zadek – dvě psí hlavy na levou půlku, jednu na prvou – a musel jsem to vidět. Byla to samozřejmě Perdita, bylo jí třiadvacet a už byla čtyři roky samostatnou řidičkou a o tom víkendu hledala nějakou zábavu nebo rvačku. Vzal jsem ji pak na hlt piva, abych jí pomohl zmírnit bolest. Dostali jsme se na naše jména a oba jsme si uvědomili, že rodiče toho druhého dělali do té vědecké práce o Zimní pohádce, a oba jsme si tak nějak vypočítali, že jsme předurčení být buď soupeři, nebo parťáci. Po společným tejdnu na silnici, během kterého jsem měl příležitost obdivovat jejího Kerbera, jsme se rozhodli pro přátelství.“

„O seclum insipiens et inficetum,“ zamumlal Leonard, aniž by si uvědomil, že to řekl nahlas. O, hloupá a nevkusná doba.

„Jo, přesně,“ smál se Julio. „Pravdivý ve svém dnu a pravdivý v našem. Miluju Catulla. Zvlášť, když říká, že dělají poušť a říkají tomu mír. I to už jsme v našich životech viděli, že jo, Lenny?“

Ten verš „činí poušť a říkají tomu mír“ byl od Tacita, ale Leonard se rozhodl svého nového přítele neopravovat. „Ano. No, Julio, začínám být trochu ospalý…“ Leonard se zabořil do svého silně polstrovaného sedadla a ruce si položil na ramenní popruhy a těžkou přezku uprostřed. Trucky před nimi vypadaly, jako by se propadaly stále hlouběji do temnoty širokého kaňonu na téhle straně hor.

„Jo, určitě, Lenny, potřebuješ se trochu prospat. Do Denveru se dostaneme tak nějak během dopoledne – určitě před polednem. Ale můžu se tě zeptat ještě na jednu věc, než si to namíříš na kutě?“ Řidič se zasmál a Leonarda napadlo, že poněkud posmutněle. „Kdo ví, kdy se mi podaří mít v kabině dalšího emeritního profesorského intelektuála?“

„Ovšem,“ řekl Leonardo a spustil ruce z přezky. „Jednu otázku. Rozhovor dneska v noci se mi zamlouval. Ale budeš mě muset omluvit, jestli moje odpověď bude stručná. Tyhle dny se cítím na svoje léta… a taky je znát všechen ten spánek, o který jsem tenhle týden přišel.“

„Samozřejmě,“ řekl Julio Romano. Zdálo se, že pravou rukou a levou nohou pohybuje bezmyšlenkovitě, když prováděl všechny ty pohyby, které byly potřebné pro přeřazení o několik rychlostí. Velký kolos sténal svoje odpovědi. Brzdová světla aut v konvoji před nimi poblikávala a Leonard už ucítil zápach přehřátých brzd některého auta před nimi nebo vzadu.

„Lenny, ty jsi Žid?“

Leonard měl dojem, že dostal políček. Ne nezbytně agresivní úder, ale ten druh, který lékař dá někomu, aby ho přivedl k vědomí. Za celý svůj život – sedmdesát čtyři dlouhých let – se ho nikdy nikdo na tohle nezeptal. Jediná ze čtyř manželek, které to řekl, byla Carol, jeho třetí žena. Na chvíli si byl Leonard jistý, že tenhle řidič není osamocený, skutečný samouk – žádný budoucí dálniční polointelektuál, jak si velkoryse před chvílí myslel – ale spíš další buran.

Julio to ani neformuloval zdvořile, něco jako: „Nejste náhodou židovského původu?“ Použil obvyklé antisemitské: „Ty jsi Žid?“ Leonardovi najednou připadalo, že se úplně probral. Nebyl ještě rozčilený, ani poplašený, jen velmi, velmi pozorný.

„Ano,“ řekl stísněně. „Jsem Žid. Nebo přinejmenším jsem z dlouhé řady Židů. Nikdy jsem náboženství nepraktikoval. Můj dědeček si změnil jméno, když po druhé světové válce přišel do Spojených států.“

„Jak to bylo původně?“

„Fuchs. Zjevně to byla německá varianta anglického jména Fox. Říká se, že v rodině měli rezavé vlasy a muži ze strany mého dědečka byli velmi vychytralí. Protože Fuchs zní nápadně podobně jako jedno anglické slovo na ef, někteří Židé si k němu přidali příponu – Fuchsman nebo tak nějak – ale německy znějící jména nebyla po druhé světové válce moc v oblibě, a tak můj dědeček začal používat analogickou formu Fox, když sem přijel.“ Leonard si uvědomil, že moc mluví a ztichl.

Julio přikyvoval – ne jako že se potvrdilo jeho podezření, ale tak, jak přikyvuje někdo, když nějaký skoro jistý předpoklad vypadne ze hry.

„Tak to byla ta otázka?“ zeptal se Leonard. Nepodařilo se mu potlačit ostří v hlase a bylo mu to vlastně jedno.

„Ne,“ řekl Julio, na kterém nebylo znát, že by nějakou podrážděnost slyšel. „Víš, Lenny, ty jsi Žid a univerzitní intelektuál z levého křídla, takže pro mě je opravdu důležité znát tvůj názor na jednu věc.“

„Co to je?“ Teď už v Leonardově hlasu nebylo žádné ostří. Jen zněl nevýslovně vyčerpaně, dokonce i jemu samotnému.

„Spousta lidí si myslí, že Izrael byl zničený, protože nechal uniknout drogu LSD, kterou vynalezli, z tajné laboratoře Havat MaShash, schovanou někde v jižní poušti v Izraeli,“ řekl Julio.

Leonard od zničení Izraele tenhle „fakt“ slyšel také, ale nebyla to otázka, a tak na ni nereagoval.

„Co potřebuju vědět, Lenny,“ řekl řidič a jako by se mu nějak nedostával dech, „je, co si o tom myslíš.“

„Co si myslím? O čem?“

„O zničení Izraele. Co si myslíš jako Žid, chci říct. Jako Žid a zároveň liberál a intelektuál.“

„V synagoze jsem byl za svůj život přesně čtyřikrát, Julio,“ řekl Leonard tiše. „Třikrát kvůli bar micva syna některého z přátel. Jednou na vzpomínkové bohoslužbě za jiného přítele. Nikdo z přátel a známých neměl ponětí, že jsem Žid, zvláště ti první tři, kteří mi museli ukázat, jak se nosí kippa nebo jarmulka – ta čepička. Ptáš se nesprávného Žida.“

„Ale máš na to přece svůj názor,“ trval na svém trucker. Leonard viděl, že i Julio je hodně unavený. Váčky pod jeho očima byly skoro modročerné jako tmavé propasti po obou stranách klesající dálnice.

„Ano, podobně jako skoro všichni ostatní, i já mám názor na zničení Izraele,“ řekl Leonard. „Jak kdosi řekl dokonce před tím dnem – a já se omlouvám, zapomněl jsem, kdo to byl, moje paměť je pamětí starého člověka a není tak pohotová jako tvoje, Julio –,Den, kdy bude zničen Izrael, je dnem, kdy na světě doopravdy začne holocaust.‘“

„To není z bible?“ zeptal se Julio. „Zní to jako z bible.“

„Jsem si jistý, že ne. Možná to řekl některý z posledních izraelských vůdců. Opravdu si to nemohu vybavit. Je to všechno, Julio?“

„Ale, Lenny…“ Ten člověk se něčím probojovával, s něčím zápasil. „Jedna poslední otázka. Jak jsi vnímal, že americký prezident… vlastně prezidenti… a Kongres, kteří se obrátili proti Izraeli… jej opustili už dlouho před útokem?“

Profesor George Leonard Fox se nadechl. Byl to člověk – dokonce už jako chlapec – který nedokázal nikomu ublížit. Studoval pacifismus jako filozofii více než šest desetiletí, a i když věděl, že to nemůže být odpověď na problémy světa, pořád ho obdivoval víc než ostatní snahy lidského rozumu.

„Julio,“ pronesl tlumeně, „přál bych si, aby ti prezidenti a senátoři a zastupitelé viseli na sloupech pouličního osvětlení po celém Washingtonu. A přeju si při Abrahámově bohu, aby stát Izrael byl reagoval tak, jak sliboval, a změnil Írán, Sýrii a ostatní zárodky Kalifátu v rozlehlou pustinu nukleárního skla, místo aby pasivně zašel. Jsem unavený, Julio. Dnešní rozhovor byl zajímavý – budu si ho pamatovat – ale teď jdu spát.“

„Dobrou noc, profesore Foxi.“

„Dobrou noc.“

Leonard vylezl po krátkém žebříku na svoje postranní lůžko. Perditino chrápání zdola trochu pronikalo závěsem, ale když Leonard zatáhl svůj, nebylo to skoro slyšet.

Přál si, aby Val tuhle poslední noc strávil s ním, aby si mohli promluvit o zítřku. Leonard se děsil toho, že by chlapec mohl svého otce zabít.

Prokletí Kaina za to, že zabil svého bratra a prokletí Abraháma za to, že chtěl zabít svého syna, přemýšlel unaveně. A já jsem mu to předal.

Leonard se svlékl a s námahou si oblékl flanelové pyžamo, které si vzal s sebou. Svět končil, policie, Národní bezpečnost a FBI a kdo ví ještě které další agentury hledají Vala – a stejně tak Valová dědu –a on se staral o to, aby si vzal pyžamo a slipy a každý večer a každé ráno si čistil zuby.

Life goes on. To je něco, co má každý Žid ve své DNA.

Leonard byl unavenější, ale taky mnohem osamělejší než za mnoho posledních let.

Měl pocit viny, a tak rozsvítil malé světlo, rozepnul Valův bágl a prohrábl skromný obsah. Samozřejmě, Darin telefon a beretta byly pryč, ale to Leonard už věděl. V zapnuté postranní kapse, které si dříve nevšiml, našel Leonard pět ampulek LSD. Čtyři byly prázdné. Zůstala jen jedna hodinová dávka.

S ještě větším pocitem provinění – je to určitě hrdelní zločin mezi závisláky a zločinci, tím si byl jistý, vykrást někomu jinému skrýš –si Leonard zalezl pod přikrývky, soustředil se na hodinu, kterou chtěl znovu prožít, zlomil pečeť a nasál aerosol s drogou.

Leonard věděl, že to je dovednost, kterou se lze naučit rychle, tohle soustředění se na určitou vzpomínku, na kterou se má droga zaměřit. Představil si Vala a ostatní běžné uživatele, kteří to dovedli na úroveň vědy; musejí být schopní oživit předchozí zkušenost v přesném okamžiku nebo přesné vteřině. Uplynulo už hodně času od doby, kdy emeritní profesor George Leonard Fox tuhle drogu zkoušel. Byl nervózní. Chtěl v téhle dlouhé, temné a osamělé noci strávit jedinou hodinu se svou drahou třetí ženou – a vždycky si pro sebe myslel, že jedinou opravdovou manželkou – s Carol.

Když se pokoušel soustředit vzpomínky, nebyl si jistý, jestli s ní chce znovu prožít jednu z nocí po jejích narozeninách – vždycky chtěla slavit svoje narozeniny s ním – nebo tu první hodinu, kdy byli manželé, nebo dokonce před jejich sňatkem, kdy spolu chodili na dlouhé procházky. Zpanikařil už ve chvíli, kdy drogu nasál.

Celou další hodinu musel Leonard prožívat resekci z doby, kdy mu šlo na šedesát. Zubař byl strohý, drsný a nesympatický. Anestézie zřejmě nepůsobila dobře. K bolesti a rozrušení se přidala Leonardova dávná hrůza ze zadušení. Jeho tehdejší bolest a strach se přidala k té současné. Ale s LSD není žádná cesta zpátky, to věděl. Jakmile ji jednou otevřel, bude ampule působit a jejím obsahem oživenou vzpomínku nejde změnit, nelze jí uniknout ani ji popřít.

Dobře mi tak, přemýšlel, zatímco hodina hrůzy pomalu, velmi pomalu míjela. Je to moje chyba. Zasloužím si tenhle trest za to, že jsem ukradl chlapcovu dávku LSD a pokoušel jsem se uniknout skutečnosti hovorem s mými mrtvými. Měli bychom své mrtvé respektovat ve svých vzpomínkách, ne pomocí farmaceutik. Zasloužím si to.

Ano, pomyslel si Leonard s letmým úsměvem, této noci si připadal hodně jako Žid.

Chvilku před jedenáctou dopoledne, nedaleko Union Station, vysadili Vala a Leonarda v denverské části LoDo a oni pokračovali pěšky. Strávili s karavanou jen osm dní, ale Leonardovi to připadalo mnohem delší a bylo mu najednou podivné, že s truckery nejede dál. Připadal si opuštěný a představoval si, že Val to cítí stejně.

Oba byli unavení a podráždění, ale rozmrzelost jeho vnuka se zdála být tlumená rozrušením. Val si vzpomněl, že dědovi nesdělil důležité věci, a vybrebtal všechno o slibu, který dostal od Henryho Big Horse Begaye, že Vala vezme k sobě, pokud chlapec bude mít padělaný průkaz a kreditku v době, kdy se Begay podle rozpisu bude dvacátého sedmého října vracet. Val ukázal Leonardovi kus papíru se jménem, adresou a telefonním číslem denverského padělatele dokladů. Pod prvními údaji bylo naškrábané jméno ještě druhého takového.

„Je to ten nejlepší chlapík na průkazy, jakého Begay zná, bez debat, umí průkazy, které od pravých nikdo nerozezná, ale už ve státě není. Žije v Austinu nebo tam někde v Texasu, takže nevím, proč mi dal i jeho jméno. Potřebuju splašit dvě stovky starých babek a zajít za tím chlápkem na South Broadway tady v Denveru.“ A Val si pospíšil, aby dostal přeložený papír zpátky.

Leonard mu nemusel připomínat, že ekvivalent ve starých dolarech tří set tisíc v nových je stejně daleko jako bledý srpek měsíce, který ještě bylo vidět na modré obloze nad horami.

Na konec září bylo teplo, skoro jako v létě, a na modrém nebi nebyl ani mráček. Listí na několika stromech podél ulic v téhle staré čtvrti bylo stejně zaprášené jako ti dva chodci, ale přesto začalo měnit zabarvení. Leonard si pamatoval podzimní dny, jako byl tenhle, z doby, kdy žil v nedalekém Boulderu; osikové listí křehké tak, že chřestilo ve větru, modrá obloha, která temněla až do té nepřekonatelné modři coloradského října a řídký vzduch bez nejmenší stopy po vlhkosti, která tak často visela nad Los Angeles.

Ti dva se dotrmáceli do Blake Street a pak odbočili doprava a šli o tři bloky dál na Speer Boulevard. Přeli se o to, co dál. Val chtěl vidět svůj starý domov a sousedství nedaleko Cheesmanova parku, ale to bylo míle daleko na východ odtud a určitě to bylo opuštěné. Nick ten dům prodal a odstěhoval se hned, jak Vala poslal před více než pěti lety do Los Angeles. Nejspíš i sousedi, které Val jako chlapec znával, jsou pryč… buď jsou pryč, poznamenal Leonard, nebo už je FBI nebo Národní bezpečnost varovali, aby se měli před Valem na pozoru.

„Měli bychom jít do bloku Cherry Creek Mail, kde žije tvůj otec,“ řekl Leonard, když odbočili vlevo na takzvanou Stezku v Cherry Creek.

„Tam bude FBI hlídat taky,“ namítl Val.

„Ano,“ souhlasil Leonard. „Ale s trochou štěstí nás tvůj otec před nimi schová.“

Stařec a chlapec šli na jihovýchod přes několik bloků až k místu hned za Larimer Street, kde se pěšina pro chodce ztrácela pod North Speer Boulevard a vedla podle břehů Cherry Creeku k místu, kde se řeka v meandrech klikatila mezi pruhy rušné rozdělené ulice.

Ke komplexu, kde bydlel jeho zeť, zbývaly asi čtyři míle a po první si Leonard nebyl jistý, jestli to dokáže. Zhroutil se na lavičku vedle pěšiny a Val nervózně přešlapoval vedle něj.

Když žil Leonardo v Coloradu před desítkami let, byla oblast kolem Cherry Creeku proslavená díky svým bezdomovcům – na každé křižovatce stál alespoň jeden vousáč a držel lepenkovou tabulku – a ti méně viditelní spávali pod nadjezdy podél pod úrovní okolí schovaných pěšin. Teď si uvědomoval, že jsou tu tisíce homelesáků – celé rodiny – které na obou březích řeky žily trvale. Nevypadali nebezpečně, protože pěšiny podél řeky byly neustále živé díky bicyklům, která směřovaly do centra Denveru nebo zpět. Obchodníci v drahém oblečení, muži i ženy, šlapali do pedálů a aktovky měli v koších připevněných k řidítkům.

Ale teď, když se na chvíli zastavili, si jich bezdomovci na březích a ve stínu nadjezdu, pod kterým právě prošli, začali všímat.

„Bude lepší, když půjdeme dál,“ zašeptal Val.

Leonard přikývl, ale hned se nezvedl. Byl moc unavený. A po celou cestu až sem si neustále sahal rukama na tváře, aby se dotýkal zubů, jako kdyby to noční mučení resekcí, které se mu po LSD vrátilo, bylo skutečné. „Mám těžký bágl,“ řekl konečně a mrzelo ho, že bylo v hlase slyšet nářek.

„Zahoď ho,“ řekl Val a zatahal za dědovu paži. Čtyři muži pomalu vycházeli ze stínů.

„Nemůžu ho tu nechat,“ řekl emeritní profesor George Leonard Fox a znělo to otřeseně. „Mám tam pyžamo.“

Val zvedl dědu na nohy, pomohl mu rozejít se a ti čtyři homelesáci ztratili zájem a vraceli se zpátky na svoje složené přikrývky ve stínu. Val řekl: „Jeden z těch zmrdů v konvoji se mi dostal někdy minulou noc do báglu a ukradl mi poslední dávku LSD. Věřil bys tomu, dědo?“

„To je strašné,“ řekl Leonard.

Šli podél řeky dál na jih. Bezdomovci ve stínech pod nadjezdy před Valem couvali způsobem, který Leonardovi připomněl, že jeho vnuk se stává mužem.

„Kdybychom měli fungující telefon,“ řekl Leonard, „mohli bychom tvému otci zavolat. Mohl by pro nás přijít.“

„Nemáme žádný telefon,“ odmítl Val.

„Kdyby existovaly veřejné telefony, mám na kreditce dost, abychom mohli zkusit místní hovor.“

„Už nejsou veřejné telefony, dědo. A ty by sis měl zapamatovat, že nemůžeme karty používat.“

„Já jen říkám, kdyby tady byly telefony a ty telefony braly drobné – pokud se ještě drobné používají – tak bychom mohli zavolat a ušetřit si tuhle štrapáci.“

„Kdybychom měli šunku, mohli bychom si dát sendvič se šunkou a sýrem,“ prohodil Val. „Tedy kdybychom měli nějaký sýr.“

Leonard překvapením zamrkal. To bylo za dlouhý čas poprvé, co od svého vnuka slyšel náznak humoru, i když sarkastického. Uvědomil si, že to, co Begay chlapci slíbil – možnost, i když nejasnou, že se přidá ke konvoji truckerů – vyvedlo Vala z temnot. Alespoň na půl cesty.

„Jestli ještě jezdí autobusy, mohli bychom jet,“ řekl Leonard. „Čtyři míle jsou ta správná vzdálenost pro městský autobus.“

Val na to neřekl nic. Sebevražední útočníci milovali americké autobusy stejně silně, jako milovali palestinští teroristé autobusy v Tel Avivu a ostatních izraelských městech před desítkami let. Podzemní dráha a nadzemní vlaky ještě pořád v hlavních amerických městech jezdily, protože bylo možné lidi a zavazadla prověřit – s dost velkou účinností, i když jednou dvakrát do měsíce se objevily zprávy o výbuších po celé zemi – ale autobusy nebylo možné nijak chránit. Leonard si pomyslel, že to byl ten největší ústupek od civilizace, když v amerických městech přestaly fungovat systémy autobusových linek.

Valův malý bágl měl popruh, a tak si ho chlapec přehodil přes rameno, otočil se a popadl těžší Leonardův. Neřekl ani slovo. Šli dál, Val jen o krok napřed, ale Leonard si všiml, že hoch se snaží mít pořád volnou pravou ruku. Pistoli měl za opaskem kalhot na levém boku pod bundou.

Leonard si v duchu přál, aby byl svůj byt a Los Angeles opustil ve sportovních botách a ne v těchhle městských. Nohy měl opuchlé tak, že pro něj byla chůze bolestivá. Leonard si myslel, že jeho každodenní procházka půl míle do Echo Parku ho držela ve formě, ale evidentně ne.

Poslední novinky o Los Angeles, které ráno slyšel v náklaďáku Julia a Perdity, uváděly, že nejhorší boje ve městě a na předměstích skončily a že vojenské síly reconquisty se stáhly zpátky podle mezistátní páté směrem k San Diegu. Kalifornská národní garda a různé polovojenské skupiny znovu převzaly kontrolu nad pětkou a pobřežním koridorem v celé délce mezi Long Beach a Encinitas. Bylo to označeno za velké vítězství nad expanzí Nového Mexika.

Leonard měl smíšené pocity. Jako amatérský historik věděl o nespravedlnosti, kterou byly jihozápadní státy ve čtyřicátých letech devatenáctého století odebrány Mexiku. Ale byl také jedním z mála lidí, kteří byli dost staří na to, aby si pamatovali pouliční boje v L. A v roce devatenáct set devadesát dva, kdy byla odvolána policie, která ztloukla muže jménem Rodney King. Za necelý týden bouří bylo zapáleno na tisíc požárů – spousta tehdy vypálených oblastí nebyla ještě opravená teď, o čtyřicet let později – a více než padesát lidí zemřelo, několik tisíc bylo zraněno.

Leonard o těch bouřích přemýšlel, když ráno uslyšel podrobnosti o tom, jak celá skupina pěšáků reconquisty v obrněných osobních vozidlech byla vytažena z aut, zbita a zabita davem na stejném místě na jižním okraji centra L. A. – na křižovatce mezi Florence a South Normandie – kde v roce devatenáct set devadesát dva podobně zaútočili na truckery a další nevinné. V tomhle případě podle veřejného rozhlasu zemřelo víc než dvě stovky bojovníků reconquisty a černí vzbouřenci pokračovali do východní části L. A. a zapalovali všechno, co během pátrání po silách Nového Mexika našli.

To Leonarda rozzlobilo. Přemýšlel, co se asi stalo s jeho přítelem Emiliem Gabrielem Fernándezem y Figueroa a jeho synem Eduardem. Chtěl, aby byli v pořádku. George Leonard Fox vůbec nepochyboval o tom, že i když si nechal zaplatit, Emilio zachránil Valovi život – a snad i Leonardovi – když je dostal před devíti dny pryč z Los Angeles.

Leonard si všiml, že Val je vede nahoru po schodech pryč z pod úrovní probíhající pěšiny a na chodník, který se táhl po celé délce Speer Boulevardu. Leonard viděl, že na pěšině ubylo cyklistů a na březích řeky i na pěšině samé bylo mnohem více homelesáků.

Zrovna přemýšlel o Alamu – jednou korigoval esej o texaském Alamu a bojích během února a března osmnáct set třicet šest, kdy zemřeli Travis, Crockett, Bowie a další v rukou generála Santa Anny, ta esej se soustřeďovala na chyby ve velení Sama Houstona, Austina a dalších Texasanů – a tak byl překvapený, když přes ulici na sever uviděl zelenou plochu denverského Alamo Placita Parku. Po jejich pravé ruce, na jih od bulváru, byl menší Park maďarské svobody.

V obou parcích byly stovky přístřešků a roztrhaných stanů, ale zvlášť v Parku maďarské svobody se kolem potulovaly stovky dalších bezdomovců, hlavně mužů.

Val zpomalil a zůstal vedle Leonarda. „Drž se těsně vedle mě, dědo.“

Skupina hubených mužů, nejspíš ve věku pětadvaceti let, kteří vypadali zamračeně, přešla rušnou ulici na prostřední chodník a začala je sledovat.

Speer Boulevard zatáčel k East First Avenue a pokračoval dál na východ a západ. Po pravici teď měli vysoký plot, uzavírající přístup do denverského Country Clubu a jeho drahých pozemků. Cherry Creek se v té zakázané oblasti ztrácel.

Přes ulici na sever byla jedna z nejbohatších oblastí Denveru, se stinnými ulicemi a tím, co bývalo domovem multimilionářům ve starých časech, malé zámky, usazené na hustých trávnících. Teď byly tyhle domy v troskách, mnohé z nich vypálené, jiné zabrané lidmi z ulice nebo změněné na útulky nízké kvality.

Skupina mužů za nimi si pospíšila, aby přešla South Downing Street a dohnala je.

Val upustil Leonardův vak, otočil se a vytáhl berettu zpoza opasku.

Muži se zastavili asi deset metrů od nich. Začali nadávat a jeden hodil malý kámen, ale – i když dál nadávali a obscénně gestikulovali – obrátili se a namířili si to zpátky do parku.

Leonard si uvědomil, že se mu těžce dýchá, když Val zastrčil pistoli zpátky za opasek, zvedl dědův bágl a popadl Leonarda pevně za loket a táhl ho rychleji dál po chodníku podél bariéry kolem klubu.

„Překvapuje mě, že neměli taky zbraně,“ vydechl Leonard, když zase dokázal promluvit. Stále se ohlížel přes rameno.

„Kdyby měli zbraně,“ namítl Val, „nebyli by to bezdomovci. A my bychom byli mrtví. Jdeme dál.“

Minuli vchod do klubu, Leonardovi bušilo srdce námahou a adrenalinem. Podíval se na pozemky za hlavní budovou a uviděl modré stany všude, kde bývaly tenisové kurty a osmnáctijamkové golfové hřiště. Na několika volných prostorách stály velké letouny s otočnými křídly, kterým vojáci říkali… jak to bylo? Ospreye. Stály vyrovnané v řadách, motory a vrtule vzhůru k obloze.

„Rád bych věděl, co…,“ začal.

„Jdeme dál, dědo. Už tam skoro jsme.“

Obytný blok Leonardova zetě v Cherry Creek byl dlouhý a široký, s řekou vzadu. Vysoký plot a ostnatý drát mezi bývalými garážemi obchodního centra a řekou bránily, aby se podél břehů usazovali bezdomovci. Na druhém břehu Cherry Creeku, směrem na jih, mohli Leonard a Val vidět dražší obytné komplexy, chráněné dalším ostnatým drátem, střílnami, vraty a soukromými strážci. Tahle strana řeky byla problematičtější.

Leonard si pamatoval Cherry Creek jako jeden z nejluxusnějších okrsků v Coloradu. Teď byly dvou a tříposchoďové budovy naproti obydlí Nicka Bottoma bludištěm malých obchodů a vypálených prostor, které zbyly po starých demonstracích nebo válkách gangů. Ani jeden z prvotřídních obchodů nepřežil posledních deset let.

Tak moc záleží na údržbě, přemýšlel Leonard. Před desítkami let, před Dnem, kdy to všechno prasklo, vysílala televize a vyšla i knížka o tom, jaký by byl svět, kdyby lidé najednou zmizeli; ne umřeli, prostě… zmizeli. To Leonarda, který tehdy ještě učil o svém Shakespearovi a Chaucerovi, fascinovalo.

Co až do doby, kdy to viděl v televizi – tu knížku, ze které to vycházelo, nikdy nečetl – nedokázal pochopit, bylo, jak je fyzická síť moderního života závislá na téměř neustálé údržbě. Leonard si ve svých několika apokalyptických vizích představoval, že města budou ve své původní podobě mnoho let, desetiletí a možná století, dokud do prostoru měst nezačnou pronikat plevel, tráva, stromy a divoká zvířata. Ale ne, ukázalo se to jako špatná představa. V tom programu ukazovali, jak během jediného dne bez zásahu a údržby lidské ruky budou obslužné tunely, podzemní dráha a ostatní podzemní části velkých měst jako je New York, zaplaveny vodou. Záplavy samotné pak povedou k výbuchům vysokého tlaku v potrubích, záplavám podzemí vysokých budov, rozpadu základů a překvapivě rychlému kolapsu městských rozvodných sítí.

Lidé ve Spojených státech nezahynuli – ani zdaleka ne – ale pocit prohry, spolu se všudypřítomným užíváním LSD až na hranici, že skutečně jen velmi málo lidí v kterémkoli okamžiku pracovalo, vytvořilo podobný kolaps infrastruktury.

Příbytek Leonardova zetě byl ve velké, opevněné betonové budově bez oken. Byla na špatné straně cesty – nebo v tomto případě řeky – a tyčila se tu jako slepá pevnost Fort Apache hluboko v indiánském teritoriu. Přes den, Leonard to viděl, tady lidé bydleli a kupovali základní věci a procházeli velkým rozpadajícím se blokem, který býval obchodním centrem North Cherry Creek, ale v noci to tu musí být pro neozbrojené chodce noční můra.

Na té straně budovy, která byla k řece, byly díry v otevřeném prostoru k parkování zakryty elektrickým plotem. Říční břehy za plotem, bez trávy a blátivé, byly pod stálým dohledem z komplexu. Západní konec budovy byl ohraničený soukromým vjezdem do parkingu. Každé auto, přijíždějící ke garážím, muselo projet automatickými vraty, bangboxem – to byl betonový blok konstruovaný tak, aby prohledával automobily a pohltil výbuchy, kdyby vezly bomby – a pak dalšími vnitřními vraty a teprve pak na rampu do garáže.

Severní průčelí budovy v Cherry Creek mělo ocelové dveře bez oken. Nad nimi byly sledující oči kamer.

Leonard a Val přešli přes First Avenue a procházeli se o dva bloky dál a nazpátek naproti budově bývalého nákupního centra.

„Kdybychom tak mohli zatelefonovat,“ řekl Leonard. Musel se posadit.

„Buď zticha, dědo,“ štěkl Val. Stáli ve stínu a schovávali obličeje před čočkami výše umístěných bezpečnostních kamer, které visely jako laciná bižuterie na průčelí centra. „Budeš muset jít dovnitř a podívat se, jestli je fotr doma.“

„Já?“ podivil se Leonard. „Sám? Ty nejdeš?“

„Policajti v Denveru mě hledají. Slyšeli jsme z rádia v trucku jména všech kluků, se kterými jsem byl v partě, takže na mě museli vydat nějaký zatykač. A nejspíš po mně jde i FBI a Domácí bezpečnost. Budou uvažovat o prvním místě, kam bych tady šel… a já tu jsem. Ale tebe možná nehledají, Leonarde.“

Nikdy se mu nelíbilo, když ho Val oslovoval křestním jménem. „Můžou stejně dobře hledat i mě.“

Val pokrčil rameny. „Ale Nick Bottom je pořád naše nejlepší šance. Je to sice smrdutej závislák, ale může ještě pořád mít kontakty na denverskou policii. Nebo bude aspoň vědět, jak nás dostat z města. Ochranka domu ti zřejmě nedovolí jít do haly nebo projít bezpečnostním rámem nebo co tam mají, ale jestli tě okamžitě nezatknou a nezavolají policajty, třeba tě nechají zavolat do fotrova bytu. Jestli tě zhaftnou, řekni jim, že jsi z L. A. utekl sám, ale mě jsi neviděl.“

„Nikdy neuvěří, že jsem odjel z Los Angeles bez tebe,“ konstatoval Leonard.

Val přemýšlel. Ticho se prodlužovalo.

„A ty si myslíš, že tvůj otec bude uprostřed dne doma?“ řekl konečně Leonard. Jeho hlas nebyl úplně klidný.

„Fotr je závislák,“ štěkl Val. „A ti jsou většinou doma – pokud nejsou někde v drogovým doupěti.“

„Jestli je doma a jestli mě nezadrží a nezavolají policii, co chceš, abych otci řekl?“

„Řekni mu, že jsem tady a že by měl jít ven, abysme si promluvili. Řekni mu, ať přinese dvě stovky babek v hotovosti – starých babek. Jestli tolik nemá, můžeme dojít k nějakýmu bankomatu spolu. Pořád tu ještě nějaké jsou.“

Leonard nevěděl, jestli to je k smíchu nebo k pláči. „Tak takhle to je? Potřebuješ od otce peníze? Aby sis mohl zařídit ten falešný svazový průkaz a mohl se stát truckerem?“

„Jo.“

„A co ten tvůj vztek na něj, Vale?“

„Do hajzlu s ním. To už nemá smysl. Nevím, co se stalo mezi ním a mámou, a už mě to vlastně ani nezajímá. Jestli je tady – a jestli neutratil i ten poslední cent za trip – donuť ho, ať sem za mnou přijde a přinese dva stováky v hotovosti. Můžeš mu říct, že už ho nikdy nebudu votravovat, až ty peníze dostanu. Hádám, že když mě na pět let poslal do exilu, aspoň tolik mi dluží.“

Leonard zavrtěl hlavou. Po chvíli řekl: „Možná že jsem přišel na heslo k tomu zakódovanému textu v telefonu tvé matky, Vale. Napadlo mě několik možností.“

Chlapec pohodil hlavou. „Má to teď smysl?“

„Mohlo by.“ Leonard nevěděl, jestli ano nebo ne. A i když si myslel, že svou drahou dceru zná dobře, když žili spolu, neměl vyhlídku na to, že opravdu uhodne heslo, které si vybrala. Dara byla extrémně inteligentní: věděla, že téměř nahodilá směs písmen a číslic by byla nejbezpečnějším heslem, které by si mohla vybrat. Leonard byl skoro určitě sentimentální a bláhový, když si myslel, že dokáže uhádnout slovo o pěti písmenech.

„Já už si nemyslím, že ji fotr skutečně zabil,“ zamumlal chlapec. „Jen jsem nemohl snést, že nebrečel, když umřela. Nebrečel ani na pohřbu, ani když jsme vyklízeli její věci. Ten zkurvysyn nikdy neprojevil ani kousek citu. Pak mě poslal pryč a… no, řekl bych, že jsem byl chvíli trochu praštěnej. Teď chci jen tolik peněz, kolik mi dá, a pak pojedu někam, kde ho neuvidím, jak dlouho budu naživu.“

Leonard začal něco říkat, ale pak si místo toho skousl ret. „Dáš mi pak telefon mé dcery? Já si chci přečíst její deník.“

„Když sem fotra dostaneš a von mi přinese peníze, abych mohl najít toho maníka přes kreditky, můžeš ten zatracenej telefon mít, dědo. Ale teď už jdi.“

Hala obytného bloku, kde žil Leonardův zeť, byla jako neprůstřelný, výbuchu odolný sejf. Hlídaly jí bezpečnostní kamery. Vnitřní dveře byly kovové a z mnoha vrstev. Čekalo se, že člověk bude mluvit do mikrofonu a videokamery vedle obrazovky, která ukazovala 3DHD záběr rozkvetlých luk, pasoucí se vysokou a orly plující na modré obloze a všechno to podkreslovala inspirativní hudbou, která by zabila diabetika.

Z mřížky se ozval mužský hlas. „Vítejte v obytném komplexu Cherry Creek Mali. Co pro vás můžu udělat?“

Leonard řekl, že by chtěl mluvit s panem Nickem Bottomem.

Po chvilce zaváhání hlas řekl: „Prosím, zůstaňte, kde jste. Někdo za vámi přijde.“

Leonard zpanikařil. Volají policisty. Zavolali ochrance budovy a někdo přijde, aby ho zadržel, dokud nedorazí policie.

Leonard se rychle pohnul směrem k těžkým vnějším dveřím. Daly se otevřít. Věděl, že lidé, kteří ho sledují přes video, je mohli ze svého kontrolního centra zamknout, takže ho asi nemají za vězně, což by byli určitě udělali, pokud by jejich úkolem bylo zavřít ho. Vyhlédl ze dveří a Vala neviděl, ale doprava na First Avenue fungovala normálně.

Leonard zavřel dveře a zatímco čekal, jeho staré srdce bušilo a trvalá bolest v hrudi se rozrůstala do velikosti zhruba jako pěst. Věděl, že to není srdce. Je to něco, co roste – a stává se stále bolestivějším – v jeho levé plíci. George Leonard Fox cítil, jak se na jeho ramenou usazuje smrtelnost jako olověný límec.

Vnitřní dveře se otevřely a vyšel z nich klidný, velmi svalnatý starší muž v jednoduché černé uniformě. Za opaskem měl vysílačku a jinou výstroj, ale ne revolver.

„Vy jste doktor Fox?“ zeptal se a napřáhl ruku na pozdrav. „Já jsem Gunny G., šéf ochranky v prostoru Cherry Creek Mail.“

Leonard potřásl nabízenou rukou. Mužovy prsty byly krátké, tupé a silné, ale stisk jeho široké mozolnaté dlaně byl jako sevření relativně sladké stromové kůry.

„Pan Bottom mě požádal, abych na vás a vašeho vnuka dával pozor,“ řekl Gunny G.

Jsme v pasti, napadlo Leonarda.

„… a doprovodil vás oba do jeho obydlí a zajistil, abyste měli pohodlí,“ dokončil strážce. Leonard si všiml, že mužova tvář je podobná mapě měsíčního povrchu se spoustou drobných bílých jizev pod stálým opálením.

„Kdy s vámi můj zeť o nás mluvil?“

„Dneska ráno, pane. Než odešel.“

„Takže on tu teď není?“ zeptal se hloupě Leonard. Kdyby některý z jeho studentů takhle odpověděl, připsal by si vedle jeho jména do svého notesu maličké „p“ jako „pitomec“, aby si ušetřil čas, až přijde zkouškové období.

Gunny G. přikývl. „Ale pan Bottom říkal, že bude zpátky dneska odpoledne nebo brzo navečer a požádal mě, abych osobně zajistil, že vám a vašemu vnukovi nebude nic chybět.“

„Jak jste mě poznal?“ zeptal se Leonard a jeho hlas nezněl lítostivě, ale určitě zmateně.

„Pan Bottom mi ukázal pár fotek, pane,“ odpověděl s úsměvem muž. „Máte zavazadla? Budu rád, když vám je budu moci nahoru odnést.“

Nahoru do cely zadržení, napadlo Leonarda. Byl tak vyděšený, až to bylo skoro komické.

„Můj vnuk má naše zavazadla,“ zamumlal, skoro jako kdyby skutečný svět ještě existoval. „Snad se brzy vrátí.“

Mohou snad před úřady utéct? Leonard věděl, že on nemůže. On by jim ani neodkulhal.

Gunny G. – co je to za jméno? – sáhl do kapsy saka, vytáhl list papíru a řekl: „Omlouvám se, doktore Foxi. Zapomněl jsem, že mě pan Bottom požádal, abych vám dal tohle.“

V poznámce stálo: „Leonarde a Vale – jsem rád, že jste v pořádku. Prosím důvěřujte tomuhle muži. Pustí vás do mého bytu. Vrátím se domů později – sobota. Je to příkaz, že vás musím vidět. Nechal jsem na stole v pokoji poukázky do kavárny, kdybyste měli hlad nebo žízeň. Brzy nashledanou. – Nick.

Chvatným rukopisem bylo připsáno: „Gunny G. mi zavolá, až se objevíte.“

Leonard nevěděl, jestli to je rukopis jeho zetě, protože ho nikdy neviděl. Uložil si vzkaz do kapsy, zmatenější než předtím.

„Půjdu pro svého vnuka a zavazadla,“ řekl konečně. Jeho slova se ozvěnou rozlehla v neprůstřelné hrobce prázdného boxu.

„Velmi dobře, doktore Foxi,“ řekl šéf ostrahy. „Počkám tu na vás.“

Val na něj nečekal naproti na ulici, kde ho nechal, ale na západním konci budovy. Leonard mu vyložil situaci.

Chlapec se na obrovitou budovu zamračil. „To smrdí podrazem, dědo.“

„Ano,“ souhlasil Leonard. „Ale nechali mě odejít, abych tě přivedl.“

„Protože chtějí mě, dědo. Třeba je za mě odměna. Omura ji mohl nabídnout.“

„Ano, ale…“ Leonard mu znovu ukázal vzkaz. „Je tohle tátův rukopis, Vale?“

Chlapec se zamračil. „Myslím, že je. Nejsem si jistý. Je to moc dlouho od doby…“ Zamžoural na odpoledním slunci, zmačkal papír a zahodil ho. „Budou mi chtít vzít pistoli.“

„Ano. Jsem si jistý, že ostraha budovy to bude vyžadovat,“ řekl Leonard. „Vedle té obrazovky měli upozornění, že…“

„Já jim nemůžu dát svoji zbraň,“ řekl Val.

„Jsem si jistý, že ti ji vrátí, až budeme odcházet.“

Val se usmál. „Pojď se mnou, dědo.“

Na západ od velké budovy a za soukromou přístupovou cestou do parkingu vedla podél řeky stará dlážděná pěšina pro cyklisty až tam, kde kdysi přes Cherry Creek vedl malý most. Na jižním břehu řeky se zachovala ta stezka pro pěší a pro cyklisty, ale můstek někdo vyhodil do vzduchu. Val vedl svého dědečka na západní stranu zříceného mostu, kde byli mimo dosah bezpečnostních kamer. Voda pod mostem sahala moc vysoko na to, aby se tu usadili bezdomovci.

Leonard sledoval Vala, který sebral dva kameny – jeden použil jako kladivo a druhý jako svého druhu majzlík – a bušil na zrezivělý uzávěr jedné staré trubky, která vyčnívala z říčního břehu. Uzávěr se skřípěním odpadl. Ať už tou trubkou kdysi protékalo cokoli, teď byla suchá. Vnitřek byl špinavý a plný pavučin. Val sáhl do báglu, vytáhl jedno ze svých triček a berettu zpoza opasku a zabalil ji do něj i s několika zásobníky. Když ten balík nacpal na pěst hluboko do trubky, použil ty dva kameny, aby usadil uzávěr zpátky.

„Jdeme,“ řekl.

Leonarda udivilo, jak je ubikace Nicka Bottoma malá a jak hluční jsou sousedé v bývalém obchodu. Prostor tu byl jen pro postel, malý stůl a levnou židli, malou koupelnu se sprchou a WC a pro malou skříň.

Leonard se natáhl na postel a mělce dýchal, zatímco Val rázoval jako predátor v příliš malém prostoru.

„Poukázky jsou tamhle,“ řekl Leonard. „Mohli bychom se vrátit do kavárny, kterou nám ten člověk Gunny ukázal a dát si něco k obědu. Od snídaně s konvojem už je dost dlouho.“

Val nic neřekl, protože se probíral věcmi na otcově malém stolku. Jediná zásuvka byla prázdná, kromě pružné klávesnice dálkového ovládání televize. Leonard věděl, že za normální situace by televizi a její počítačové funkce ovládal majitel svým telefonem.

Val si pak prohlédl skříň a probral se otcovými zavěšenými košilemi, kalhotami a sportovními bundami. Vytáhl balík provazů a popruhů. „K čemu je sakra tohle?“

„Tvůj otec se nejspíš nadchl pro horolezectví,“ řekl Leonard, když si prohlédl kovové karabiny a stoupací úchyty, kterým se v minulém století říkalo blokanty.

„To sotva,“ odmítl Val. „Vsadím se o cokoli, že tohle je fotrova výbava, jak se dostat ze střechy, kdyby se tu něco semlelo. Vidíš tohle?“ Zvedl obdélníkový balík oranžovo-modré nylonové látky.

„Co to je, Vale?“

„Něco na čem se dá plavat,“ vysvětlil mu vnuk. „Třeba takový ten nafukovací kruh se sedátkem, který používají rybáři. Fotr slaní dolů ze střechy na trávu, nafoukne tohle a veze si zadek přes řeku.“

„Je vždycky rozumné připravit se třeba na požár…,“ začal Leonard.

Val vyštěkl smíchem a začal se prohrabovat ve vestavěných skříních. „Tvému otci by se nelíbilo, že mu narušuješ soukromí,“ zaprotestoval Leonard.

„Můj… otec… mi může klidně políbit zadek,“ řekl chlapec. „Jestli najdu prachy, vypadnu odsud.“ Vyhodil na postel několik ampulí LSD, které vytáhl zpod čistého prádla.

„To ani na svého otce nepočkáš, abys ho pozdravil?“

„Ne.“

Val se podíval pod postel, za velkou plochou obrazovku, do nádržky toalety a do sprchy. Vrátil se zpátky do místnosti, rozhlédl se po přehrabaných zásuvkách a mumlal si: „Počkat. Pamatuju se, kam přede mnou doma schovávali věci…“

Val vytáhl zásuvky ven a vysypal jejich obsah na podlahu. Hodil šuplíky dnem nahoru na postel a pohybem ruky naznačil Leonardovi, aby se posunul. Na spodku každé zásuvky byly lepicí páskou přilepené barevné složky.

„A hele,“ řekl chlapec.

„To nevypadá jako peníze,“ zasáhl Leonard. „A tvůj otec bude zuřit, až se vrátí domů a zjistí…“

Val odtrhl pásku a skládal desky na stůl. Nejdřív rychle prolistoval stránky – evidentně pátral po bankovkách – ale pak složky roztřídil, určitým způsobem je uspořádal a začal číst.

„Ježíšikriste,“ vydechl.

„Co to je?“

Val beze slova hodil složku, kterou právě přečetl, svému dědovi. Nezvedl hlavu od čtení další. „Ježíšikriste,“ řekl znova.

Leonard začal číst se snad nejhorším pocitem, jaký kdy měl, kromě dne, kdy mu jeho žena Carol řekla, že má rakovinu vaječníků.

Byly to fotokopie nějaké zprávy pro velkou porotu. Všechny důkazy, fotokopie, telefonní záznamy a další informace vedly k jedinému závěru – že před pěti a půl lety se detektiv prvního stupně z oddělení závažných zločinů Nick Bottom dozvěděl o tom, že jeho žena má milostný poměr s denverským tajemníkem okresního návladního jménem Harvey Cohen a že je nechal zabít tak, aby to vypadalo jako nehoda na dálnici.

„Ježíšikriste,“ zašeptal doktor George Leonard Fox.

Val dokončil rychlé pročítání poslední složky, vstal, vytáhl z otcovy skříně svinuté horolezecké lano a hodil je na podlahu. Pak otevřel svůj bágl a začal z něj vyhazovat věci a zároveň vyprazdňoval kapsy své bundy.

Leonard viděl, že chlapec si cpe do kapes zásobníky do revolveru a plné hrsti nábojů.

Pak si Val přehodil lano a karabiny přes rameno, vyšel ze dveří a zmizel v bludišti kójí v bývalém dětském oddělení.

„Vale!“ Leonard vyběhl k vnějším dveřím obchodu a volal za chlapcem, ale jeho vnuk už zmizel z dohledu, nejspíš dolů po zablokovaném eskalátoru a za zatáčkou v mezaninu.

Leonard se bezmocně točil v kruhu. Co může udělat? Může zavolat hlídači Gunnymu G. a říct mu, aby Valovi zabránil v odchodu, ale samozřejmě, že v rozházené katakombě Nicka Bottoma nebyl telefon. Leonarda bolelo na prsou po krátkém běhu z kutlochu; nikdy nemůže Vala dostihnout.

Stařec došel k zábradlí a podíval se dolů do přízemí toho, co bývalo skvělým a moderním obchodním centrem. Pytle* s odpadky se vršily před všemi špinavými a špinavou mozaikou obloženými výkladními skříněmi a prostor páchl. Kdyby neprocházelo trochu světla špínou pokrytými střešními okny – některá z nich byla otevřená ven – celý areál by byl bez světla a bez vzduchu.

„Bože, můj bože,“ zašeptal Leonard. Byl si skoro jistý, že Val šel ven, aby si vyzvedl svou pistoli, a že jeho vnuk bude hlídkovat venku a čekat, až se jeho otec vrátí. Ať půjde pěšky, nebo pojede autem, Nick Bottom bude terčem.

Leonard byl skoro zpátky v kóji, když uslyšel ránu a pak zvuk rozbitého skla. Proboha, oni zranili Vala! Utíkal zpátky do mezaninu, ale tam ještě nebylo nikoho vidět a všechno vypadalo normálně. Leonard by tam byl zůstal, dokud by někdo nepřišel a nevysvětlil mu, co to bylo za zvuk, ale příliš ho bolelo na prsou.

Lapal po dechu a vrátil se do bytečku Nicka Bottoma, odstrčil stranou prázdné zásuvky a posadil se na postel. Na prsou ho bolelo tak, že se obával, že omdlí.

Donutil se vstát, došel ke stolu a znovu se podíval na štos složek.

Val vysypal obsah kapes – všední věci, kapesní nůž, poznámkový blok, ostatní zbytečnosti – aby si uvolnil místo na zásobníky a volnou munici, kterou si vzal s sebou. Na stole ležel mobilní telefon Leonardovy dcery Dary, který tam Val položil a pak na něj ve spěchu zapomněl. Třesoucíma se rukama ho Leonard vzal, posadil se na postel a aktivoval těch několik málo funkcí, které ještě fungovaly, a proklikal se k soukromým záznamům a obrovským souborům videa.

Přišel čas vložit digitální heslo o pěti písmenech.

Se vzpomínkou na to, co jeho hezká, drobná dcera řekla svému otci, shakespearovskému znalci, proč se zamilovala do muže s absurdním jménem Nick Bottom, Leonard vyťukal písmena 1-a-s-k-a.

Šifrování se otevřelo. Leonard nejprve otevřel video soubory, ale to nebyl deník jeho dcery: lidé, které Leonard nemohl identifikovat, zírali do kamery s evidentně mnohem vyšší kvalitou, než jakou měla kamera Darina telefonu, a vykládali o tom, jak užívají LSD. Tyhle soubory byly rozsáhlé, ale jak se jimi probíral, viděl jen další ženy a muže, jak mluví na kameru. Daru nebylo vidět a Leonard si nedokázal, vysvětlil, proč měla tohle všechno ve svém telefonu.

Jednou rukou si masíroval hrudník, zavřel video soubory a otevřel zašifrovaný text. Tohle patřilo jeho dceři – byl to soukromý deník, který si Dara psala mezi koncem jara a začátkem podzimu ve svém posledním roce života. I ten byl pod heslem, ale Leonard hádal Kildare – bylo to jméno Dařina papouška, když jí bylo osm let – a soubor se otevřel. Četl rychle, procházel denními záznamy rychleji a rychleji, až se dostal k poslednímu, který si zapsala jeden den před svou smrtí.

„Bože, můj bože,“ řekl znovu Leonard a hlas měl plný nekonečně většího strachu a úžasu.

Tohle mění všechno. Ze stovek stránek usvědčujících informací pro velkou porotu ve složkách, které obviňovaly Nicka z vraždy, to dělá jen smutný vtip. Mění to všechno.

Musí se dostat k telefonu a zavolat Nicka bez ohledu na následky, pokud policie ten hovor zachytí. Musí najít a zastavit Vala. Musí…

Najednou pocítil prudkou bolest, která rostla v jeho prsou, bolest mnohem intenzivnější než jenom závan nepohodlí, na který byl zvyklý, až se ta bolest stala rozšiřující se rouškou temnoty, která se kolem něj nejprve vznášela jako černý netopýr a pak se usadila těsně kolem něj a ochromila jeho zrak a dech.

Musím zůstat při vědomí, pomyslel si Leonard. Musím to říct Nickovi. Musím to říct Valovi. Musím to říct všem…

Nevnímal, že padá.

1.15

Santa Ana a odlet

Pátek 24. září

Letiště Johna Waynea bylo mimo oblast, kde zuřily boje šest nebo sedm dní, ale už řadu dní byl na San Diego Freeway, která procházela přes území letiště hned za severovýchodním koncem ranveje 1L/19R, rušný přesun velkého počtu národní gardy a ostatní armády. Žádná vojenská letecká přeprava tohle letiště nevyužívala, jen obvyklé komerční lety a občasné osobní pravidelně navštěvovaly tohle malé letiště, nezačleněné do Orange County. Restrikce proti hlučnosti, které učinily odlety velkých letadel z ranveje 19R pro pasažéry poněkud problematickými kvůli nařízenému prudkému stoupání, byly v minulých letech zamítnuty.

I když žádné z Nakamurových komerčních ani soukromých letadel nesmělo přistávat na letištích v oblasti Los Angeles, letiště Johna Waynea bylo po léta dohodnutou výjimkou. Tento pátek večer přistál Nakamurův kurýrní let z Tokia, modifikovaný airbus FedExu A 310/360, se zastávkou na Havaji, doplnil pohonnou směs a čekal na odlet, plánovaný na sedmou večer, s cílem v Denveru.

Bylo za pět minut sedm, když kapitán Nakamurova letadla požádal o změnu letového plánu a posun odletu na osm večer. Obsluha věže na letišti Johna Waynea předala žádost losangeleskému civilnímu kontrolnímu centru leteckých tras v Palmdale a dočasné kontrole leteckého provozu v losangeleském vojenském prostoru, umístěnému na bývalém letišti Boba Hopea v Burbanku, které sloužilo jako oblastní kontrolní centrum pro kalifornskou leteckou gardu po dobu vojenské pohotovosti. Obě centra souhlasila s hodinovým odložením odletu. Spolu s tímto povolením přišlo upozornění, že vojenská letecká přeprava nad bojovým prostorem, která se v současné době soustředila na jezero Elsinore nějakých padesát mil od letiště Johna Waynea, je tak intenzivní – a večerní vojenská doprava mimo Los Angeles je tak hustá – že veškerá komerční doprava z letiště Johna Waynea na západ je přesměrována na západo-severo-západ přes Pacifik, podél pobřeží na určený milník nedaleko zátoky Morro; teprve pak se může stočit na východo-severo-východ a pokračovat v jejich obvyklé letové trase do Denveru severně a východně od Las Vegas. Všichni piloti byli upozorněni, aby podle toho přepočítali své požadavky na palivo.

Posádka Nakamurova letadla dostala také informaci, že tento pátek nebude udělena žádná další výjimka, protože podle místních předpisů pro dobu války se letiště Johna Waynea na noc zavírá v osm patnáct večer. Pacifického letního času.

Za tři minuty osm nastartoval airbus Nakamura A3107360 motory a začal rolovat na svou odletovou pozici na ranveji 19R. Vyzkoušel oba motory a požádal o definitivní povolení startu, když před něj najednou vjel vůz kalifornské dálniční policie se všemi světly rozsvícenými.

A310/360 dostal povolení zůstat stát na rampě, i když dostal zprávu, že buď během patnácti minut odstartuje, nebo bude muset na letišti zůstat celou noc. Letadlo nevypnulo motory. Pozemní personál dorazil ve starém elektrickém pickupu Ford se schůdky Wollard Truck Model TLPH252 pro cestující připevněnými na střeše, a letadlo otevřelo levé přední dveře. Hlídkový vůz dálniční policie popojel a zůstal stát se zhasnutými světly a Nick Bottom vystoupil a přešel na stranu řidiče, aby promluvil s nově jmenovaným velitelem Ambrosem za volantem.

„Díky, veliteli,“ řekl Nick a potřásl rukou podsaditému policistovi.

„Pro tebe vždycky Dale, Nicku,“ řekl Ambrose. „Doufám, že svého syna najdeš.“ Automobil dálniční policie vyjel z letištní plochy, když Nick vystoupal po schůdcích do letadla. Šetřil si pravou stranu, protože tam měl zlomená žebra.

O tři hodiny dříve mu poradce Daiči Omura řekl: „Jestli se vrátíte do Denveru, Bottom-sane, najisto zemřete.“

„Já se musím vrátit, Omura-sama.“

„Hideki Sato na vás bude čekat na letišti Johna Waynea, Bottom-sane. Z jeho dohledu se nedostanete po celý krátký zbytek vašeho života… pokud se pokusíte vrátit.“

Nick zavrtěl hlavou a usrkl si velmi jemné skotské, kterou mu Omura nabídl. „To si nemyslím, Omura-sama. Sato je ve Washingtonu s panem Nakamurou. Nepočítá se s jejich návratem do Denveru až do soboty… někdy zítra. Plus to, že je tenhle let z Tokia přes Havaj. Sám pan Nakamura mi řekl, že nemají žádné lety na západ z Denveru na letiště v oblasti Los Angeles.“

„Sato tam bude muset být,“ zamručel stařec.

„Proč, Omura-sama?“

„Protože jestli se neukážete dnes večer na letišti Johna Waynea, úkolem šéfa ochranky Satoa – úkolem plukovníka Satoa – bude vstoupit do ohniska, což je Los Angeles – do mé sféry, Bottom-sane – a najít vás, živého nebo mrtvého. Rozumím Hidošimu Nakamurovi dost dobře na to, abych tohle věděl s určitostí. Nenechá vás vyklouznout, pokud tomu bude moci zabránit. Teď ne.“

Nick nad tím zavrtěl hlavou, ale ta slova ho mrazila.

Palubní personál za Nickem zavřel průchod, jakmile Nick vstoupil do luxusně vybavené kabiny hned za prostorem pro posádku. Otočná kožená křesla u oken, měkké polštáře pohovek a ploché obrazovky 3DHD na přepážkách by patřily do milionářského letadla, ale tenhle prostor byl větší.

Sato byl usazený a opásaný bezpečnostními pásy v jednom z kožených křesel na pravé straně, které mělo před sebou nízký stolek. Když Nick vstoupil, nezvedl se, ale pokynul ke křeslu proti sobě.

Nick se velmi opatrně usadil do koženého křesla a zapnul přezku pásů. Světla v kabině potemněla, když se airbus vrátil na začátek ranveje a znovu zkoušel na plný plyn své motory. Pilot řekl něco japonsky přes interkom a velké letadlo se rozehnalo po ranveji, zvedlo se do noci a prudce se naklonilo doleva a odlétalo v kurzu západo-severo-západ přes oceán.

Nick se podíval na hodinky. Bylo osm čtrnáct večer. Pacifického letního času.

Prvních dvacet čtyři hodin – dostat se do města z místa přistání východně od mezistátní patnácté – bylo nejnebezpečnějších. Ale když přežil slumy a exodus půl milionu zpanikařených Hispánců a gangů za nimi, byl Nick konečně v tiché boční ulici v San Marinu nedaleko Pasadeny, v jednom z nejluxusnějších předměstí, jaké může L. A. nabídnout.

Autem to bylo víc než padesát mil z venkovského letiště Flabob k sousedství jeho tchána nedaleko Echo Parku, hned na severozápad od velkého detenčního zařízení Domácí bezpečnosti na stadionu Dodgers. Kdyby šel po povrchových ulicích a uličkách, aby se vyhnul bojům a masové evakuaci, bylo by to – Nick se podíval do GPS na svém mobilu – více než šedesát mil a většina trasy by procházela přes Ontario, Claremont a Pomonu a dál do jižní Pasadeny. Kdyby to měl jít pěšky, pomyslil si Nick, mohl stejně dobře vyjít pěšky z Las Vegas. Takže první věc, kterou udělal, bylo, že ukradl elektrický moped hispánskému klukovi, který se zrovna pokoušel utéct před chaosem za svou rodinou, namačkanou v přetíženém starém SUV. Nick by byl ukradl to auto, ale otec, když uviděl muže se zbraní, který se vynořil z temnoty, sešlápl pedál rachotící trosky vozu, vymáčkl poslední ampér, který mohl, a opustil svého syna na mopedu, nechávaje ho střelci na pospas.

Nick použil svého glocka, aby odehnal brečícího kluka z mopedu, odvázal a hodil nacpaný bágl teď skučícímu klukovi a odjel bez sebemenšího pocitu viny. Otec a rodina se pro dítě vrátí, i kdyby ho měli přivázat na nosič na střeše se zbytkem jejich majetku.

Možná.

Jednoduchý displej ukazoval, že moped byl před nedávnem dobit a má dojezd dvě stě mil. Nick dal svému telefonu za úkol naplánovat pohodlnou cestu k Echo Parku a dostal informaci, že by mu to mělo trvat pět a půl hodiny, ale Nick věděl, že kdyby se měl celou cestu vyhýbat střelcům a prchajícím civilistům, trvala by ta cesta dvakrát tak dlouho.

Na takovou věc neměl Nick čas. Teď věděl, že měl vytáhnout glocka na pilota, když se blížili k L. A. a požadovat, aby ho ten zbabělec vysadil na některém letišti pro civilní dopravu mnohem blíž k jeho cíli – nebo aspoň někde jako třeba na golfovém hřišti Brookside v Pasadeně.

Nick proklínal svou vlastní hloupost, posadil se na mrňavý moped a donutil ten malý stroj k jeho nejvyšší rychlosti třiceti mil za hodinu. Asi proto, že moped vydával jen tichý elektrický šum, se zdálo, že jede ještě pomaleji.

Na západě, severovýchodě a jihozápadě, když Nick vyjel z prázdného tmavého pozemku letiště, tam všude se zdálo, že Los Angeles hoří. Houfy útočících helikoptér a choppery televizních reportérů poletovaly před oranžovými plameny jako netopýři prchající z hořící zvonice. Stařičké bombardéry A10 kalifornské vzdušné gardy nalétávaly opakovaně na cíle někde v Chino. Zvuk vzdálených explozí se vracel dlouho po malých záblescích.

První tři hodiny jeho zdlouhavé trasy na západ k městu po něm nikdo nevystřelil. Měl na hlavě baseballovou čepici, kterou si stáhl do obličeje, aby ve tmě nebyla nápadná jeho národnost, a něco bylo na dospělém muži na dětském baterií poháněném mopedu – patrně to, že kolena měl výš než řidítka – co z něj rozhodně nedělalo hrozivou postavu.

I když bylo po půlnoci, dálnice a povrchové silnice byly plné prchajících civilistů. Nick si uvědomil, že sleduje závěr několikadenní evakuace L. A. – většinou z východní L. A. – stovek a tisíců Hispánců, usedlíků, kteří tady žili po celá desetiletí, i hord nových imigrantů, kteří přišli na sever na vlně vítězství reconquisty. Nick zachytil jen několik letmých pohledů na zbytky vojenských sil Nového Mexika – skupinky pomlácených hummerů, které si razily cestu davy civilistů a občas helikoptéru, rachotící nízko nad dálnicemi ve snaze uniknout, což bylo úplně stejně panické a neúčelné jako východní a jihovýchodní nápor civilistů.

Nick se držel své telefonní GPS – už dávno ji pojmenoval Betty –která stále obnovovala jeho trasu, aby se vyhnul uprchlíkům, a její sexy hlas mu šeptal do uší, jak ho naváděla uličkami přes Claremont a Glendoru, podél prázdných stezek pro cyklisty přes Monrovii a Arcadii – většina výbuchů a bojů se zdála odehrávat na jih od jeho trasy – a přes prázdný kampus a fotbalová hřiště v Citrus College. Moped jel lépe po chodnících než po silnici.

Když se hvězdy za ním začaly ztrácet na rozjasňujícím se východě a ptáci spustili své obvyklé předranní švitoření, nebylo kromě vojenských letadel zatím ani stopy po vojsku bílých. Když byl zpátky v Glen Aven a jižním Ontariu, zaslechl Nick jen letmo střelbu v údolí na jih, o kterém si byl jist, že patří polovojenskému Arijskému bratrstvu, motocyklovým gangům, vietnamským a čínským gangům dál ze západu a severu, placeným vojákům z Mulhollandu v obrněných džípech a tisícovce výtržníků z jižního středu L. A., jejichž rodiče a prarodiče se možná zúčastnili před čtyřiceti lety zábav ve Florence a Normandii. Leonard popsal starou historii těchhle pouličních bouří své dceři a Dara, která je kdysi pojmenovala jako vzplanutí „počátku moderního věku“ předala tohle vysvětlení Nickovi.

Gangy drancovaly a terorizovaly poslední z uprchlíků, ale Nick už viděl dost, aby věděl, že jejich hlavním úkolem bylo vypálit všechno jižně od dálnice Ventura a severně od dálnice do Santa Any. A zdálo se, že jsou úspěšní.

Nick si vezl dvě lahve s vodou a tolik potravinových tyčinek, kolik jich mohl nacpat do kapes své bundy, a popíjel a ukusoval během jízdy na západ. Když vjel do San Marina, davy uprchlíků už byly pryč, občasná policejní nebo vojenská přítomnost byla vidět jen na hlavních cestách a vjezdech na dálnice. Nick mířil na západ souběžně s California Boulevardem severně od botanických zahrad v Huntingtonu – luxusní sídla byla naprosto tmavá, jejich energetické sítě byly zřejmě přerušené, když mezi nimi projížděl podle rad od Betty po stezkách a postranních ulicích – a gratuloval sám sobě, že se dostal z nejhoršího a je vlastně doma.

Několik výstřelů protrhlo předjitřní šeď. Nick pocítil, že se mu kulka zakousla do levého lýtka ve stejné chvíli, kdy další výstřel zničil baterií poháněný motor mopedu.

Nick položil malý moped na stranu a skulil se směrem ke krajnici a řadě popelnic u ní, když se ozvalo půl tuctu dalších výstřelů. Po čtyřech se dostal do tmavší uličky, běžel půl bloku a věděl, že za sebou nechává krvavou stopu, a pak se schoval za další popelnice, aby se podíval na zranění.

Kulka sedřela kus kůže a tkáně, ale nepoškodila sval. Bolelo to ovšem jako ďas. Nick si vyhrnul nohavici a zavázal si ránu čistým bílým kapesníkem. Čekal ve tmě, glocka v ruce a doufal, že to byl nahodilý výstřel – nebo, pokud z nějakého důvodu chtěli moped, by mohli útočníci, když by viděli, že ten malý stroj zničili, odtáhnout a nechat ho na pokoji.

Neměl takové štěstí. Sledovali ho další půlhodinu.

Byli tři – velký, hloupě mluvící maník, o kterém si Nick pomyslel, že je vysunutý obránce, starší kostnatý chlapík s puškou, kterého si pojmenoval jako rozehrávače, protože doslova rozdával rány, a puberťák s mastnými vlasy, kterého nazval Billym, protože mu připomínal postavu Billyho Clantona, kterou hrál mladý Dennis Hopper ve filmu Přestřelka u O.K. Corralu z roku 1957.

Nick kulhal na jih mezi předzahrádkami, schovával se strom od stromu a ode zdi ke zdi, jeho tři střelci za ním. Všichni na něj stříleli, když přebíhal a kličkoval přes Orlando Road, narazil na nízký plot a probojoval si cestu na sto dvacet akrů botanických zahrad. Každý z lovců si nesl batoh plný munice a vypadalo to, že ji zamýšleli všechnu vystřílet.

Nick neměl představu, co po něm ti idioti chtějí… než zabít ho. Jeho nejjistější odhad byl, že tihle civilisté si po dobu bojů v Los Angeles hrají na kovboje a v noci prohledávají sousedství ve východním L. A. čistě pro zábavu, že někoho zastřelí. A evidentně jsou na zabíjení závislí. Jiné vysvětlení toho, proč po něm v klidném San Marinu střílejí, neměl.

Nick pomocí Betty našel mapu botanických zahrad, ale byl tu před nějakými pěti lety se svým tchánem, který tady měl ve vědecké knihovně nějakou akademickou práci. To bylo ten týden, kdy Nick přivezl Vala, aby žil s Leonardem. Uměl by najít cestu ke knihovně, ale historická budova byla blízko centra tohoto rozlehlého městského mixu lesíků, květinových zahrad, formálních japonských zahrad a luk, a i když u knihovny by mohli být bezpečnostní gardy, Nick nechtěl, aby se do věci pletly.

Trio střelců mělo krátkovlnné vysílačky, ale přesto na sebe navzájem hulákali. Byl to pro ně báječný sport a zřejmě pili nebo si šlehli. Bylo zřejmé, že jim nevyhovuje stopovat někoho těmihle pěstěnými lesíky a loukami – patrně kus minulého týdne strávili tím, že stříleli na lidi v městském prostředí – ale ani Nickovi nevyhovovalo, že ho pronásledují v lese. Byl by dal přednost zapadlé uličce.

Brzy si uvědomil, že dělají rámus a střílejí nahodile proto, aby ho nahnali na svou levou stranu, k Oxford Road, která ohrazovala zahrady na východě. Nick se nechtěl vracet zpátky na východ. Jeho zájmy byly na západě a na jihu.

Začínalo doopravdy svítat. Musel s tím nějak skoncovat.

Dostal se na místo, kde uprostřed palouku stála kruhová hrobka s dórskými sloupy. Nick kulhal přes palouk tak rychle, jak to šlo, ale jeho pronásledovatelé přesto měli čas na něj dvakrát vystřelit. Jedna střela škrtla o jeho bundu a pak už byl mezi stromy a lapal po dechu. Viděl záblesky hlavní a věděl, že střelci jsou přímo proti němu přes mýtinu. Zakřičel: „Co po mně chcete?“

„Všechno, co máš, kámo,“ zakřičel jeden z nich. Druzí dva se chichotali.

„Sejdeme se uprostřed a vyřídíme to,“ zavolal Nick. Předklonil se nízko a rozeběhl se co nejrychleji hustým podrostem, už se střelcům nevzdaloval, vracel se kolem mýtiny kruhem na západ jejich směrem. Jen pár metrů na sever byla cesta a věděl, že i oni budou chtít využít maximum krytí, jak se ho snažili obklíčit.

Když se dostal na západní konec kulatého palouku, Nick se zastavil, klekl si a vytáhl nový zásobník. Přikrčil se a velice potichu nabil první náboj do komory.

Všichni tři muži vyšli na mýtinu, přikrčení a neslyšní. Pohybovali se příliš rychle na to, aby je Nick dostal všechny tři najednou. Počítal s faktem, že jsou to amatéři – bez ohledu na to, kolik mužů a žen zabili v posledních dnech – a tak zakřičel: „Hej!“

Vojáci, žoldáci nebo profesionální zabijáci by se pohybovali dál, jen by kličkovali. Tihle tři amatéři strnuli, obrátili se a začali pálit.

Dokonce i rozehrávač měl v pravé ruce pistoli – v levé si nesl pušku – a připojil se ke střelbě.

Dvě kulky Nicka zasáhly níž do boku na pravé straně, neprošly sice kevlarovou vestou, kterou měl pod košilí, ale poškodily několik žeber, vyrazily mu dech a otočily ho kolem osy. Přikrčil se do bojového kleku, ignoroval salvu, která tříštila větve nad jeho hlavou, a osmkrát vypálil.

Všichni tři muži těžce padli. Po minutě, když ve stále jasnějším světle rozbřesku viděl jejich prázdné ruce, se k nim bokem přikradl, pistoli stále připravenou v obou rukách.

Nějak se mu podařilo minout hřmotné tělo vysunutého obránce… kromě jednoho zásahu vysoko do hrudníku, ale ta střela mu roztrhla srdce. Krev pulzovala z mužových úst, uší a očí. Byl mrtvý dřív, než dopadl na zem.

Rozehrávač dostal dva z Nickových zásahů doprostřed těla, ale byl to ten třetí výstřel – kulatá, bezkrevná dírka přesně uprostřed horního rtu toho chlapíka s obličejem fretky – který dílo dokončil.

Poslední, nejmladší, taky dostal tři rány, ale byl ještě naživu a svíjel se a kroutil bolestí.

Nick odkopl všechny viditelné zbraně do křoví a sklonil se nad mladíkem.

„Pomozte mi, pane, prosím, pomozte, bolí to… panebože, Ježíši, bolí to… pomozte mi, prosím, pro lásku boží, pane, prosím…“

Nick si rány prohlédl. Žádná z nich nebyla smrtelná sama o sobě, ale ten chlapec brzy vykrvácí, pokud nedostane odborné ošetření. Nick si byl jistý, že jen o pár bloků na sever bude zdravotnické středisko na kalifornském Technologickém institutu.

„Kde je vaše auto?“ zeptal se a shýbl se natolik, že syčel chlapci skoro do ucha. „Kde jsou klíče k vašemu autu?“

„Vy mi… pomůžete? Nechtěl jsem jít s nima, víte. To všechno byl Deanův nápad. Já jsem nechtěl…“

„Kde je to auto?“ šeptal Nick. „Kde jsou klíče? Lékařská pomoc je jen o pár minut cesty autem. Já vás nemůžu nést.“

Deanův modrý Nissan Menlo Park stál v Landor Lane, jen půl bloku od místa, kde na Nicka vystřelili. Všichni tři bydleli v Altadeně a byli správní chlapíci, víte, a vraceli se domů po docela prima noční zábavě dole ve východním L. A. – všichni to tak tenhle týden dělali – když uviděli moped a Dean řekl, ještě jednoho na dobrou noc, ale…

„Klíče?“ sykl Nick.

„Dean… u Deana v kapse… Dean… přední kapsa, myslím… pomozte mi, pro lásku boží, pane, tak moc to bolí.“

Nick odhadl, že Dean je rozehrávač a klíče v jeho přední kapse našel. Na kroužku bylo vyraženo NISSAN. Prohledal taky kapsy zadáka a sténajícího, kvílejícího chlapce a taky ruksaky všech tří, ale našel jen trochu nábojů, peněženky, karty a trochu hotovosti. Nechal si hotovost a Deanovu průkazku a kreditku.

Nick rozepnul košili a zkontroloval kevlarovou vestu na pravé straně. Zastavila obě střely, ale určitě měl na té straně poškozená žebra. Zkusil dýchat zhluboka a pomalu a zapnul si znovu košili. Šrám po kulce na lýtku konečně přestal krvácet, ale předtím krví prosákl kapesník i nohavice. Později bude těžké zaschlou látku odtrhnout.

„Prosím… pane… slíbil jste… slíbil jste… tak moc to bolí… slíbil jste.“

Nick poklekl vedle zraněného chlapce a usoudil, že vlastně nevypadá jako mladý Dennis Hopper. A už vůbec ne jako Val.

Mohl by dojít pro Deanovo auto, zajet sem zpátky, naložit toho kluka a zkusit najít lékařskou pomoc dřív, než vykrvácí. Nebo by mohl ukázat tomuhle rádoby zabijákovi směr ke knihovně a říci mu, aby se tam doplazil, i když je dost jasné, že vykrvácí dřív, než se tam dostane.

V každém případě, nechá za sebou někoho, kdo bude moct popsat jeho a nissan policistům – pokud v tomhle předměstí L. A. ještě policisté hráli nějakou roli – a zvýší tak Nickovy šance, že ho zadrží a někde zavřou. A tím sníží jeho šance najít Vala.

Zkusil sis zabít cizince jen tak pro legraci, přemýšlel Nick, musíš být připravený čelit následkům. Nebyl si v tu chvíli tak úplně jistý, jestli přemýšlí o tom mladíkovi, který sténal pod ním, nebo o Valově údajné spoluúčasti v útoku na poradce Omuru. Rozdíl byl v tom, že Val, ať se zřekl otcova jména nebo ne, má v sobě Nickovu krev a DNA.

Nick si levačkou zakryl obličej a oči na ochranu před tryskající krví a přiblížil ústí glocku na osm centimetrů k chlapcovu bledému čelu a bílým, rozšířeným očím a stiskl kohoutek.

Auto stálo zaparkované přesně tam, kde mladík řekl, že bude. Betty mu pošeptala, že už je to méně než dvacet mil, i když se vyhne dálnici do Pasadeny přes Monterey Road do North Figueroa Street a navigační systém nissanu to potvrdil. Nick věděl, že možná vepředu na silnici budou zátarasy, ale ať pojede jednou trasou nebo tou druhou, přibližně za půl hodiny bude na Leonardově adrese.

Když se letadlo konečně naklonilo zpátky k východu, do kabiny vstoupila atraktivní letuška v kimonu a Sato se zeptal: „Máte hlad nebo žízeň, Bottom-sane?“

Nick zavrtěl hlavou. Letuška přijala Satoovu objednávku tako su, kořeněného tuňáka, a sunomono – statný muž upřesnil, že k tomu chce omáčku ponzu a majonézu wasabi – a grilovanou oliheň v sojové omáčce se zázvorem. Také objednal misku nabeyaki udon bez vařeného vejce. A sake.

Když se k Nickovi letuška obrátila zpátky a uklonila se, zřejmě chtěla zjistit, jestli změnil názor a přece jen nebude něco chtít, odpověděl: „Ano, dal bych si taky trochu sake.“

Když dívka odešla, Sato se zeptal: „Potřebujete lékařské ošetření, Bottom-sane? Jeden muž z naší posádky má vojenský lékařský výcvik a příslušné vybavení a léky.“

Nick znovu zavrtěl hlavou. „Jen pár škrábnutí a naražená žebra. Už jsem je zatejpoval.“

Několik minut letěli v tichosti. Dva motory airbusu byly tak tiché, že jejich zvuk skoro do kabiny nedoléhal; Nick o nich věděl jen díky jemné vibraci pod nohama a v područkách jeho koženého křesla. Skoro usínal, když Sato promluvil.

„Takže jste svého syna nenašel, Bottom-sane?“

„Ne. Nenašel.“

„Ani stopu po místě, kde by mohl být?“

Nick pokrčil rameny „Co tady děláte, Sato? Měl jste až do zítřka být s panem Nakamurou ve Washingtonu.“

Šéf ochranky – nebo to byl vrah? – zamručel. „Nakamura–san se vrací do Denveru zítra, ale dnes se naskytl společnosti let na letiště Johna Waynea a on navrhl, abych sem přijel a zajistil, že poletíte.“

„A kdyby ne?“ zeptal se Nick. Byl si dobře vědom toho, že ho nikdo nekontroloval a že má pořád plně nabitého glocka na levém boku.

Sato předvedl svou nešikovnou verzi pokrčení ramen. „Byl bych kontaktoval úřady, aby zjistily váš osud, Bottom-sane. Začalo by se od vašeho zástupce velitele Ambrose, o kterém jste se zmínil v Denveru. Nebo je, jak jste se zmínil na odletové dráze, velitel Ambrose?“

„Povýšení,“ řekl Nick. I mluvení znamenalo bolest vystřelující do jeho pevně utažených, ale stále bolících žeber. „Řádný velitel dálniční policie měl srdeční infarkt třetí den nepokojů a bojů v L. A. a Dale přijal dočasné povýšení na velitele.“

„Ani váš přítel v kalifornské dálniční policii vám nemohl pomoci vašeho syna najít?“

Nick znovu zavrtěl hlavou. Tři krásné letušky přinesly jídlo, které vypadalo lákavě. Nick si nebyl jistý, proč si něco neobjednal: nejedl už víc než deset hodin a až přistanou na letišti, bude po půlnoci denverského času. Tou dobou bude zavřená i noční kavárna v komplexu, kde bydlí.

Nick zjistil, že se mu sbíhají sliny jen při pohledu na Satoovu večeři, rozloženou na stole, ale byl to pach vývaru nabeyaki udon, po kterém mu opravdu začalo kručet v žaludku.

Napil se trochu sake, namáhavě vstal a řekl: „Kde je toaleta?“

V přepážce vzadu byly dvoje dveře. Letušky přicházely z těch napravo. Sato ukázal na dveře vlevo.

O pár minut později stál Nick před širokým zrcadlem. Tahle toaleta v letadle byla třikrát větší než toaleta u něj v ubikaci a byla v ní opravdová vana a taky sprcha. Týpek, který na něj civěl, vypadal v citrónově žlutém luxusu nepatřičně: Nickova košile byla potrhaná a zakrvácená, světlehnědá bunda a kalhoty špinavé – levá nohavice rozpáraná a prosáklá krví a pod ní bylo vidět bílé obvazy – a Nick měl škrábance a nové jizvy na čelisti a pravém spánku. Na té čelisti měl devět stehů, které dostal v kasárnách dálniční policie, a výsledek byl, že vypadal jako Frankenstein. Vydrhli tam taky tu nejhorší špínu, ale Nick si přesto zuřivě drhl ruce a obličej a s velkou opatrností se utíral do huňatého ručníku, jako by ho nechtěl potřísnit svou špínou a krví.

Nick vytáhl glock z pouzdra, ujistil se, že bezpečnostní pojistka je nastavená a že jedna rána je v komoře, pak dal těžkou pistoli zpátky. Pokud měl Omura-sama pravdu – a Nick mu uvěřil – pak ho Sato eskortuje domů na popravu. A ta bude provedena brzy, zřejmě zítra odpoledne nebo večer, až se Nakamura vrátí zpátky do svého sídla nad Denverem.

Ale teď má Nick svou zbraň. Přehlédli to? Nebo je to zkouška?

Ale ať tak nebo tak, devítimilimetrový glock je skutečný a je mu k dispozici. Ale použít ho teď? Vyjít z toalety, začít střílet, zabít nejdřív Satoa, pak přecházet od jedné kyslíkové masky k druhé, dokud by se nedostal do kabiny pilotů a nenařídil jim, aby s ním letěli…

Kam? Na světě teď není jediný stát, který by neměl s novým Japonskem dohodu o vydání zločinců.

A co jestli se Valovi podařilo dorazit do Denveru a čeká tam na něj?

Ale to všechno byly akademické dohady, protože Nick věděl, že dveře do pilotní kabiny by možná potřebovaly opakovaný zásah granátem, aby se otevřely nebo vypadly. A posádka byla skoro určitě ozbrojená, ale možná to ani nebudou potřebovat. Co musejí udělat, bude udržet letadlo v určité nadmořské výšce – za předpokladu, že některé z výstřelů by buď proletěly Satoovým tělem, nebo by ho úplně minuly, takže by se v kabině snížil tlak – a uzavřít přívod kyslíku do kabiny. To by samozřejmě mohli udělat, i kdyby zbloudilý výstřel neprorazil trup. Nick zavrtěl hlavou a zadíval se na hubenější, v porovnání s normálem posledních pěti let skoro vyzáblou a viditelně zbitou postavu v zrcadle. Byl příliš unavený. Měl za sebou příliš mnoho nocí s příliš velkým nedostatkem spánku. Nemohl ani myslet.

Když vyšel ven, na jeho straně stolu byla řada malých talířků a miska a znovu naplněná sklenička sake.

„To jídlo bylo tak dobré, že jsem si dovolil, Bottom-sane,“ zabručel Sato. „Mně osobně nechutnají vařená vejce s nudlemi v nabeyaki udon, ale většině lidí ano. Dal jsem vám je přinést zvlášť. Plátky vařené chobotnice v tako su, jsou obložené kousky světle zelené okurky, zalité omáčkou ponzu a posypané sezamovými semínky, s nakrájenou šalotkou a střikem majonézy wasabi. Doufám, že zjistíte, že ta omáčka má přitažlivou kouřovou a citrónovou chuť, která se skvěle hodí k chobotnici. Proč se smějete, Bottom-sane?“

„To nic,“ řekl Nick, i když se skoro rozesmál nad tím, jak Sato předvedl dychtivého vrchního číšníka. „Vypadá to, že jsem hladovější, než jsem si myslel, Sato-sane. Děkuji.“

Sato úsečně přikývl. „Ten kořeněný tuňák a sunomono jsou podobně dochucené ponzu a majonézou wasabi,“ řekl. „Ten tuňák má krustu z černého pepře, zvenčí je opečený, ale uvnitř syrový a pak je nakrájený natenko, a já ho mám nejradši. Doufám, že si pochutnáte, Bottom-sane.“

„Jsem si jistý, že ano, Sato-sane,“ řekl zdvořile Nick. Pořád ještě stál a uvědomil si, že se děkovně uklání. A že se uklání hluboko.

Sato zamručel a Nick se usadil do svého křesla, nedobrovolně přitom zasténal, jak ho zabolela žebra. Vůně z misky vývaru a ostatního jídla mu skoro vehnala slzy do očí.

Galina Křešinská, alias Galina Sue Coyneová, byla ženou toho druhu, který Nick vyslýchal mnohokrát, někdy jako dychtivé svědkyně, i když častěji jako podezřelé nebo komplice. V kterékoli z těchhle rolí by klinický popis Galiny Křešinské zůstával stejný: zlomyslná narcistka.

„Už několik dní si se mnou nikdo nepřišel promluvit,“ řekla žena ve středních letech. Její oči vypadaly jako malé, bledé ústřice a skoro se ztrácely pod silnou vrstvou make-upu. Nick si pomyslel, že její plastický chirurg by měl jít do basy nebo by ho alespoň měli mučit za zločin proti lidskosti. „Už jsem si začínala myslet,“ pokračovala a vdechla kouř z perlové cigaretové špičky, ve které měla nasazené nicorettové šidítko „že policie o ten případ ztratila zájem.“

Proč by měla, snad ne proto, že tady hoří celý svět? napadlo Nicka. Zavrtěl hlavou. Usilovně. „Ale to ne, paní Křešinská, ten případ je stále otevřený a máme velký zájem najít viníka nebo viníky, kteří vašeho syna zastřelili… a dovolte mi říct, že smrti vašeho syna je mi velmi, opravdu velmi líto.“

Žena sklopila oči a nechala vyznít dramatický moment. „Ano,“ řekla konečně a lítostivě protáhla první slabiku. „Ubohý William.“

Ať byl její vztah k synovi jakýkoli, řekl si v duchu Nick, doba jejího smutku netrvala ani celý minulý týden. Viditelněji těšila pozornost, které se jí dostávalo ze strany médií a policistů, a chtěla ještě víc. Dnes vypadala bud‘ jako zdrogovaná, nebo opilá, a třeba byla od obojího trochu. Aby rozuměl tomu, co říká, s nedbalým přízvukem a více než nedbalou výslovností, musel se Nick hodně soustředit.

Nick ukázal rychle jmenovku soukromého detektiva se svým jménem, takže jestli znala Valovo skutečné příjmení, bude Nickovo krytí to tam. Ale paní Křešinská jí nevěnovala přílišnou pozornost. Nick měl pocit, že nevěnovala přílišnou pozornost mnoha věcem –včetně jejího nedávno zemřelého syna – už několik let.

„Zmínila jste se, že váš syn William dal tomu hledanému chlapci, Valu Foxovi – to je ten, po kterém pátráme – krátce před tím… ah… incidentem u Disneyho centra zbraň?“ zeptal se Nick. Měl připravený blok a tužku, ale všechno, co si zatím poznamenal drobným policajtským písmem, bylo: Strašně smrdí.

„Ach ano, detektive… uh… Bothame, William mi to řekl už dávno. Ano.“

A ty jsi nezavolala policajty, abys jim řekla, že tvůj synek si zahrává se zbraněmi? pomyslel si Nick. Neopravil své příjmení a pečlivě si připravoval další otázku, když paní Křešinská navázala.

„Abyste rozuměl, detektive, můj William měl vždycky starost o moji bezpečnost, o bezpečnost svých malých přátel, každého… nu, tohle je velmi nebezpečné město pro život, detektive! Jen se podívejte z oken!“

„Ano, madam,“ souhlasil Nick. „Vzpomenete si, jaký druh zbraně to byl, který váš syn dal tomu Foxovic klukovi?“

„Ach, o tom se zmínili ostatní policisté. Jen si s nimi promluvte. Začínalo to na ‚b‘, zdá se mi.“

„Browning?“ nabídl Nick. „Bauer. Bren. Beretta…“

„To je ono,“ řekla paní Křešinská, „to poslední. Beretta. Hezké jméno. Dal byste si malou štamprličku, detektive? Já si vždycky odpoledne jednu dám, zvláště teď, od toho hrozného dne, kdy William byl… byl…“ Hrozilo, že se rozplyne v slzách.

„Ne, děkuji,“ řekl Nick spěšně. „Ale vy si jednu dejte. Chápu, že loje pro vás těžké.“ Nedodal, že ještě není ani deset dopoledne.

Namíchala si pití, nalila do skleničky a zamíchala s vážnou pozorností opilce. „Víte určitě, že si nedáte, detektive? Je toho spousta…“

„Viděla jste tu berettu, paní Křešinská?“

„Cože? To ne! Samozřejmě, že ne.“ S plnou sklenicí se vrátila do svého oblíbeného křesla. „Ale William mi o ní řekl. Byl zvyklý mi všechno říkat. Povídal, že tenhle jeho přítel, Hal…“

„Val,“ opravil ji Nick.

„To je jedno. Říkal mi, že tenhle jeho přítel patří do jejich klubu, do jejich malého klubu, ale že tenhle Hal, Val, nebo jak, nebyl dobrý

parťák.“

„Jako proč?“ zeptal se Nick tiše.

„Ale, jen takové drobnosti… jako třeba to, že tenhle kluk se neúčastnil, když chlapci dělali své malé experimenty.“

„Experimenty?“

„Ale ty jejich malé experimenty se sexem a tak. To víte, dělají to všichni chlapci.“

„Vy mluvíte o experimentech se sexem s děvčaty, paní Křešinská?“

„Ovšem, že myslím s děvčaty!“ vykřikla obtloustlá žena se zmalovaným obličejem. Byla opravdu rozzlobená. „William by nikdy… by nemohl nikdy…“

„Takže vy tvrdíte, že tenhle chlapec Val Fox se neúčastnil, když ga… když Williamův chlapecký klub měl sex s jednou nebo více dívkami?“

„Ano, přesně tak,“ řekla úsečně paní Křešinská, pořád ještě ne úplně uklidněná.

Nick si poznamenal na stránku bloku Znásilňování s gangem. Už před šesti lety, kdy byl ještě u denverské policie, mužské drogové party skoro vždycky začínaly s hromadným znásilňováním. To násilí na nějakém děvčeti, většinou nedospělém, si pak znovu a znovu připomínaly v drogovém opojení. Pak se gangy obvykle posunuly k fyzickému násilí: mučení a týrání mladších dětí nebo opilců nebo jiných feťáků, když byli v rauši bezmocní. Pak – a většinou často – přišly na řadu vraždy. Nebo vraždy po brutálním znásilnění. Nejlepší akce na opakování. Dvě za cenu jedné.

„Tenhle Val se neúčastnil jejich znovuprožívání těchto… experimentů?“ zeptal se Nick.

„To je naprosto správně,“ řekla paní Křešinská a dávala si velký pozor, aby se jí nepletl jazyk. „William mi říkal, že tahle osoba nebyla dost mužem na to, aby se k experimentům připojila, a nebyla ani dost kamarádem, aby se připojila k ostatním, když si tu událost znovu připomínali jako součást jejich… rituálu přeletu.“

„Co William říkal, že tenhle chlapec dělal, když oni podnikali ty experimenty?“

„Ah, nejrůznější výmluvy,“ trochu se jí pletl jazyk, když mávla rukou, jako by si chtěla zapálit opravdovou cigaretu, vyškubla šidítko ze špičky a rozzlobeně ho zahodila. „Hlídal. William říkal, že ten kluk vždycky ztratil nervy a stál stranou, že říkal, že bude hlídat. Takový nesmysl. Ten kluk nebyl správný kamarád pro Williama, bez ohledu na to, co pro něj můj drahý chlapec dělal. Bez ohledu na to, jaké krásné dárky mu William dával.“

Podívala se nahoru a Nick si znovu připomněl ústřice bez skořápky, když se její šedé vlhké oči snažily na něj těmi vrstvami make-upu zaostřit. „Ale jestli doopravdy zabil mého syna, řekla bych, že to odpovídá… odpovídá, že to… odpovídá bez debaty tomu, že to nebyl žádný opravdový přítel. Tenhle Hal Fox zřejmě vždycky plánoval, že Williama zradí a zabije.“ Zhluboka vdechla kouř, zadržela ho a pak ho vyfoukla nosem.

„Takže nemáte představu, kde by ten chlapec mohl být?“ zněla otázka.

„Nic víc, než co jsem už řekla vašim kolegům, detektive… bylo to detektiv Betham? Nick Betham?“

„Ano, madam,“ souhlasil Nick. Už si prošel různé nadjezdy a putyky, kam parta chodila, o kterých paní Křešinská řekla městské a dálniční policii. Nebylo ovšem snadné ta místa najít, protože Leonardův byt a okolí Echo Parku se nejdřív změnilo v hromadu sutin a pak bylo vypáleno při přestřelkách. Gangy Árijského bratrstva v počtu stovek lidí vyhodily do povětří zdi u stadionu Dodgers a zaplavily tak celé okolí dalšími teroristy, zabijáky a džihádisty. V tomhle týdnu nebylo bezpečné potulovat se kolem Chávezovy rokle.

Prohledávání nouzových kanálů včetně oblasti, která byla pořád ještě místem činu, pod Disneyho centrem, mělo také svá ošklivá překvapení. Ale nic z toho neposkytlo Nickovi klíč k tomu, kde se může Val zdržovat.

Opustil Galinu Křešinskou, která kouřila, pila, vzlykala a skytala. Vyšetřování útoku na poradce Omuru bylo odvoláno – nejen kvůli naléhavosti současné situace, ale také na Omurovu vlastní žádost, aby se v tom nepokračovalo – bylo celkem jasné, že k paní Křešinské už nikdo z úřadů nepřijde. Nebo přinejmenším, napadlo Nicka, když sám odcházel, dokud jednoho dne nějaká hlídka nevstoupí do jejího bytu, aby prověřila stížnosti na strašný zápach, a nenajde její mrtvé tělo.

„Přejete si ještě tuňáka v pepři nebo sunomono nebo nabeyaki udon či tako su, Bottom-sane?“ zeptal se Sato. „Nebo sake?“

„Ne, ne, děkuji,“ odmítl Nick. „A zvláště děkuji za sake. Už jsem ho měl ale moc.“

Byl trochu opilý. Bylo by příjemné, kdyby jel rovnou domů do svého kutlochu a do své postele, až za zhruba hodinu přistanou v Denveru, ale Nick si nebyl jistý, jaké má Sato plány.

„Sato-sane,“ řekl, „povězte mi ještě jednou, kdy uvidím pana Nakamuru?“

„Určitě si pamatujete, Bottom-sane, že jsem říkal, že návrat pana Nakamury je naplánovaný na zítřejší večer. Jakmile se potom dostane domů, jste pozván k rozhovoru. Je velmi dychtivý dozvědět se, co mu máte říct.“

Jmenovat vraha Keigiho Nakamury, vyložil si to Nick. A jestli to tou dobou nebudu vědět, jsem postradatelný. A jestli to vědět budu, jsem postradatelný tím víc.

„Přinesl jsem vám tohle,“ řekl Sato a na stranu Nickova stolku, ze kterého už letušky v kimonech sklidily, položil nylonové pouzdro.

Nick s podezřením pouzdro otevřel. V pěnové hmotě tam leželo deset ampulek LSD, čtyři z nich zřetelně na mnohahodinový výlet.

„Díky,“ řekl Nick, zavřel pouzdro a položil ho na koberec vedle svých nohou. Bylo to už sedm dlouhých nocí a dní od posledního rauše, ale zjistil, že pohled na drogu ho nevzrušil tak, jak se stávalo během posledních šesti let. Ve skutečnosti se mu trochu zvedl žaludek při představě, že by drogu vdechl a dostal se do jejího vlivu.

„Sato,“ řekl tiše, „pořád slyším od lidí, které Keigi zpovídal, že se pořád vyptával na E-dvojku, LSD dvě, na tu starou pohádku. Děje se okolo toho něco?“

„Děje se okolo čeho, Bottom-sane?“

„Děje se něco kolem elvise dvě, o čem já nevím?“

Velký muž zavrtěl hlavou tím typicky satoovským způsobem, který zaměstnával víc jeho ramena a celý trup než jeho mohutný krk. „Jdou řeči, Bottom-sane, že tohle LSD dvě se pár měsíců prodává na ulicích New Yorku a v Atlantě v Georgii, ale pokud já vím, jsou to jen drby. Každou chvíli jdou zvěsti o tom, že se ta bájná droga dá někde sehnat.“

„No jo.“ Jestli se tyhle drby ukážou jako pravda, věděl Nick s určitostí, že bude E-dvě během týdne k dostání všude, co zbylo z téhle země. Stát závislý na vzpomínkách na vlastní minulost, které si oživuje pomocí dávky LSD, je zralý na bájnou verzi téhle drogy. Protože se zatím nikde neobjevila, zůstává elvis dvě pořád jen mýtem. Částečně to Nicka mrzelo. Částečně byl prostě… zmatený.

A velmi unavený. Neměl toho sake vypít tolik.

Nick se podíval ven z okénka letadla. Proletěli oblastí mraků a světlo hvězd a měsíce ozářilo složitý povrch. Když Nick zamlada cestoval, bylo v noci vidět v malých městech víc konstelací světel, které prokmitávaly prázdné prostory země, ale tyhle konstelace, stejně jako malá města na západě a jinde tam, kde bývaly Spojené státy, padly za oběť ekonomice a ostatním novým skutečnostem. Instinkt by člověku napovídal, že malá města budou lépe odolávat blížící se katastrofě, ale ukázalo se, že byla křehčí a méně odolná než velkoměsta. Když se teď Nick díval na neporušenou temnotu pod sebou, představoval si ty miliony lidí, které uprchly z těch tmavých a tichých měst během posledního desetiletí a půl – miliony nových bezdomovců, které šli alespoň za nadějí na přežití do zničených velkých měst.

Usnul, když pozoroval, jak se rozcuchaná šedá přikrývka rozkládá nad západní kaňony, hory a pouště pod letadlem.

„Proč ho máte ve vazbě?“ zeptal se Nick velitele Ambrose, když ho starý přítel a později student jeho otce vedl kolem přeplněných cel do jedné izolované, kde byl jediný člověk.

„Jeho otec a dědeček byli oba zavražděni krátce po začátku přestřelek,“ řekl Ambrose, odemkl dveře, které vedly k izolované cele. Na chvíli se zastavil, aby dořekl, co musel říct, než dveře do místnosti otevře. „Zřejmě nebyli zabiti v běžné přestřelce, ale byli zavražděni... nebo si to Roberto myslí. Jeho vlastní jednotka reconquisty byla odříznuta v bojích v Culver City a Roberto si byl jistý, že kdyby se vzdal národní gardě nebo státním úřadům nebo některé ze žoldnéřských armád na jih od Mulhollandu v Beverly Hills a dál, stejně by ho popravili. Tak on a několik přeživších členů jeho jednotky našlo dálniční policisty a vzdali se jim, a my jsme ho převezli sem do kasárenské vazby Jižní divize tady v Glendale.“

Nickův ukradený vůz byl zaparkovaný na parkovišti pro návštěvníky, obehnaném zdí a ostnatým drátem před hlavním velitelstvím dálniční policie na North Central Avenue. Nick jen doufal, že se zatím žádný policista nerozhodl ověřit poznávací značku. „Myslíš si, že se mnou bude mluvit?“ zeptal se Nick. „To zjistíme,“ řekl Dale Ambrose a otevřel dveře. Železná kobka uprostřed místnosti připadala Nickovi podivná. Ambrose přikývl a odešel.

Nick a mladý muž – šlo mu na třicet, odhadl Nick – byli v místnosti sami, vyjma příliš viditelné videokamery u stropu ve vzdálenějším rohu, a posadili se proti sobě na kavalce v příliš velké cele.

„Jsem Roberto Emilio Fernández y Figueroa,“ řekl mladý muž silným hlasem. „Někdo minulý týden zavraždil mého dědečka dona Emilia Gabriela Fernándeze y Figueroa a mého otce Eduarda Dante Fernándeze y Figueroa, a ti vrazi brzy najdou i mě, pane Bottome. Zeptejte se mě na to, co chcete vědět, a jestli budu schopný vám pomoct bez toho, abych pošpinil svoje jméno, nebo bez toho, abyste o tom informoval moji rodinu a přátele, udělám to.“

„Pátrám po svém synovi,“ řekl Nick. „Ale jste si jistý, že váš dědeček a otec byli zavražděni? Byl to dost strašný týden.“

Roberto se velmi nepatrně pousmál. Byl to pohledný muž a byl by ještě hezčí, kdyby mu někdo nezlomil nos a nerozmlátil pravou stranu jeho obličeje do krve. „Jsem si jistý, pane Bottome. Můj dědeček věděl o jednom vražedném pokusu, naplánovaném na to ráno, kdy boje začaly – na naše rodinné sídlo měl zaútočit vrtulník Velký bílý predátor – a zabránil mu. Ale nakonec byli on a můj otec zavražděni dvěma samostatnými útočníky, lidmi zevnitř naší organizace, kteří zřejmě byli podplaceni státem Kalifornie nebo lidmi poradce Omury. Byla to právě ztráta velení mého otce a jeho otce, která tak brzy obrátila kartu v bojích.“

Nick na to neměl co říct. Ukázal Robertovi fotografie Vala a pak i Leonarda. „Můj tchán prý vašeho dědečka znal,“ řekl tiše.

„Ano. Slyšel jsem o jejich sobotních šachových partiích v Echo Parku,“ řekl Roberto. Na jeho rty se vrátil lehký úsměv, navzdory velké podlitině kolem úst.

„Pokouším se zjistit, jestli můj syn ještě žije, seňore Fernándezi y Figueroa,“ vysvětlil Nick. „Myslel jsem, že jejich jedinou šancí –mého syna a jeho dědečka – mohlo být, jestli Leonard navštívil vašeho dědu, aby ho požádal o pomoc. Muselo by to být těsně před zahájením bojů. Doufám, že byste mohl vědět, jestli můj syn a tchán odjeli jedním z vašich pátečních konvojů.“

Roberto pomalu přikývl. „Nesetkal jsem se ani s vaším synem, ani s jeho dědem, pane Bottome. Ale můj otec se zmínil o tom, že ‚starý šachový partner‘ mého dědečka ho navštívil nedlouho před začátkem bojů. Mělo by smysl, že váš syn a jeho dědeček hledali možnost útěku v jednom z trucků nebo po železnici, na kterou moje rodina rozšířila svou ochranu.“

„Nevíte, jestli se to stalo v pátek sedmnáctého září?“ potřeboval vědět Nick. „Nevíte, jestli se můj syn a jeho děda skutečně dostali do nějakého vlaku nebo konvoje?“

„To nevím,“ řekl Roberto a smutně zavrtěl hlavou. I tak nepatrný pohyb toho člověka musel bolet, pomyslel si Nick. „Obávám se, že v ten pátek byly události tak prudké a tak zmatené… můj otec se nedostal k tomu, aby mi řekl, co bylo důvodem návštěvy vašeho tchána u dědečka Emilia. Lo siento mucho, seňor Bottom.“

Oba se bolestivě zvedli, dva muži, kteří se pohybovali pomalu kvůli svým zhmožděninám a poraněným žebrům, dva muži, nad kterými visel trest smrti. Potřásli si rukama.

„Přeji vám štěstí, seňore Roberto Emilio Fernándezi y Figueroa. A upřímně doufám, že se věci pro vás vyvinou lépe, než se obáváte.“

Roberto sarkasticky zavrtěl hlavou, ale řekl: „I já vám přeji štěstí, seňore Bottome. A budu se modlit, aby – pokud je to možné – váš syn a tchán byli v pořádku a abyste se brzy všichni sešli. Přinejmenším musíme věřit, že se setkáme se členy našich rodin v příštím životě.“

Nick pociťoval zvláštní emoce, když dohovořil s velitelem Dalem Ambrosem, opustil vězení jižní divize dálniční policie a vyjel s nissanem pryč.

Se škubnutím se probudil. Sato chrápal nahlas, usazený v křesle naproti přes stůl, spal a mohutné ruce měl zkřížené na prsou. Nick věděl, že jestli způsobí jakýkoli hluk, šéf ochranky bude v mikrovteřině vzhůru.

Nick se podíval na hodinky, aniž by pohnul rukou nebo tělem. Jestli se drží Satoova harmonogramu, jak ho podle dřívějšího pilotova hlášení přetlumočil, měli by v Denveru přistát asi za třicet minut. Nick se naklonil k oknu jen natolik, aby se podíval dolů do tmy. Na vysoko ležících sněhových polích se třpytily hvězdy, zatímco několik reflektorů se pohybovalo na temných cestách v kaňonech. Mezistátní sedmdesát? Na tom nezáleželo. Ale už jen přítomnost vozidel na dálnici znamenala, že se blíží k hranicím Colorada.

Nick si potichu založil paže a zavřel oči.

Zatelefonoval K. T. Lincolnové, krátce po druhé odpoledne losangeleského času, po třetí dopoledne v Denveru. Ve stánku na tržišti na jednom z nadzemních a opuštěných kusů mezistátní dálnice číslo pět si koupil použitý jednorázový telefon. Byla tu na prodej i spousta zbraní. A spousta Arabů, kteří je prodávali.

„Lincolnová,“ ozval se ospalý hlas. A pak, už rozzlobeně, protože viděla, že ji nevolají z oddělení a že volající skrývá jméno: „Kdo to kurvaje?“

„To jsem já, K. T, Nick. NezavěšujV1

Nick věděl, že jestli oni… ti vždycky neviditelní, všudypřítomní, všemocní a děsiví oni… napíchli její mobil, je definitivně a neodvolatelně v háji. Ale co, on už věděl, ale najisto bez pochyby si to potvrdí až o několik hodin později při rozhovoru s poradcem Omurou, že závislácké individuum známé jako Nick Bottom už definitivně a neodvolatelně v háji je.

„Co chceš, Nicku?“ Zlost v jejím hlase teď byla horší, studená a smrtící.

„Chci zůstat naživu, a abych k tomu vůbec měl šanci, potřebuju, abys mi pomohla, K. T.“

„Dneska v noci jsme nějak melodramatičtí, že, Nicholasi?“ Věděla, že když byli parťáci a ona použila jméno ‚Nicholasi‘, vždycky ho to pobavilo. Jenže je mírné týrání dobré znamení?

„Cítím se dnes obklíčený a v pasti, K. T., ale o to teď nejde. Potřebuju, abys mi pomohla, jestli se z toho já a Val máme dostat živí.“

„Našel jsi Vala?“ Alespoň ten hlas zněl zaujatě. Ale co když to bylo proto, hloubal Nick, že jako policistka měla zájem chytit očitého svědka a možného zločince, na kterého bylo vyhlášeno pátrání?

„Ještě ne, ale doufám, že se to povede.“ Nick se zhluboka nadechl. Byl na požárním schodišti drogového doupěte v centru L. A. a utratil deset tisíc nových babek za postel a přikrývku, ve kterých se hemžily vši a štěnice. Nick trochu pospal na zemi, s bundou stočenou jako polštář pod hlavou a s glockem v ruce, až byl čas, aby zavolal. Trochu mu pomohlo, když si vzpomněl na všechny ty opilce, závisláky a lidi z ulice, kteří chrápali kolem jako husy kolem římských legií v jejich táborech pod širým nebem; přinejmenším by udělali nějaký randál, kdyby sem vtrhli svalovci v černém kevlaru a s laserovými dálkoměry, sešplhali po slaňovacích lanech a šli po Nickovi.

„Potřebuju, abys pro mě něco zařídila, jestli Val a já máme dostat vůbec šanci,“ řekl Nick.

„Tak teď už to jsou dvě věci,“ řekla K. T. sarkasticky. Ale pořád je na lince. Vzhledem k tomu, že si přečetla všechny ty složky pro velkou porotu, když je kopírovala, to, že poslouchala dál, byl zázrak.

„Především,“ spěchal Nick. „Potřebuju, abys mi zařídila schůzku se starostou Ortegou tak brzo v sobotu ráno, jak to půjde. Měl by se vrátit z rádoby služební cesty zítra. Nevím, jaké linky můžeš použít, abys tu sobotní schůzku zařídila, ale…“

„Nicku…“

„… ale je strašně důležité, abych se s ním v sobotu viděl brzy ráno,“ chvátal Nick dál. „Nebo, aby to pro něj bylo ještě bezpečnější, můžeme se sejít někde jinde, než u něj v kanceláři. Třeba v City Parku, blízko…“

„Nicku!“

„Co?“

„Nevím, kde jsi teď, nebo kde mimo jsi byl, ale Mannie Ortega je mrtvý.“

„Mrtvý,“ opakoval nesmyslně Nick. Byl rád, že sedí. Zapřel se podpatky mezi tyče mříže, napřímil se tvrdě proti stařičkému železu požárního žebříku a ucítil, jak se mu každá zrezivělá tyč vtlačila do zad. „Jak?“

„Dneska… včera, chci říct,“ řekla K. T. „Ve čtvrtek. Ve Washingtonu. Sebevražedný atentátník v georgetownské restauraci. Jeden z číšníků ve vestě. Koupili to taky další starostové, starosta Minneapolisu, starosta Birminghamu, starosta…“

„Dobře,“ přerušil ji Nick. „Měl jsem vědět, že budou muset Ortegu umlčet, než se vrátím. Byl jsem blbec, když jsem si myslel, že to neudělají.“

Na druhém konci linky u K. T. Lincolnové se ozvalo jakési odfrknutí. „Takže oni vyhodili Ortegu a šest dalších starostů kvůli tobě, Nicku? Jsme dnes večer tak trochu paranoidní, že jo?“

„Jo, ale já jsem hodně paranoidní,“ opravil ji Nick. „Když chystali pro velkou porotu to falešné obvinění, udělali chybu, K. T. Ty jsi viděla, jak pečlivě vypracovaná ta bouda byla… změněné telefonní nahrávky, falešné hotelové účty placené kartou. Mannie Ortega to na úrovni městského úřadu udělat nemohl, i kdyby sebevíc chtěl. Kruci, guvernér nemohl zfalšovat všechny ty ‚důkazy‘, které shromáždili pro velkou porotu. To chce mnohem víc šťávy než to… šťávy na úrovni japonského poradce. A tak udělali chybu, když tu boudu připravovali, druhou, když to nechali v šuplíku a nepoužili, a třetí chybu, když to nechali někde, kde ses… K. T. jsi tam?“

Ticho.

Nick se začal obávat, že zašel moc daleko, že to znělo moc jako od paranoidního vraha vlastní manželky, o čemž už K. T. možná byla přesvědčená, a že možná během jeho výlevu položila.

„K. T?“

Jen ticho. Jeho poslední šance a on ji promarnil kvůli své pitomé neschopnosti držet klapačku, když…

„Jsem tu, Nicku.“ Měla nezaujatý studený hlas, který vůbec nic nesliboval.

„Díky bohu,“ vydechl Nick. „Fajn, zapomeň na první laskavost. Takže zbývá jen jedna, K. T, ale ta je veliká.“

„O co jde?“

Nick se odmlčel a podíval se na prázdné, ale ne tak docela tiché ulice ve středu města. Přestřelky z malých zbraní zněly mnohem blíž.

„Potřebuju, abys mezi zabavenými auťáky našla něco velmi blízkého černému pátracímu speciálu Šíleného Maxe…,“ začal Nick.

„Šíleného Maxe… o čem to doprdele kecáš, Bottome?“

Nick jí poskytl minutu, aby narážku pochopila.

„Pátrací speciál,“ řekla konečně. „Ty ses opil, Nicku?“

„Kéž by, ale neopil. Pamatuješ se, jak jsme prolézali parkoviště se zabavenými auťáky a hledali jsme něco, co by se nejvíc blížilo Maxovu pátracímu speciálu?“

Na druhém konci bylo zase najednou ticho.

K. T. přišla k nim domů, aby se podívala na dvojprogram, kdy dávali dva australské filmy o Šíleném Maxovi v hlavní roli s mladičkým Melem Gibsonem, ale ve skutečnosti bylo v hlavní roli černočerné žihadlo GT351, verze australského Fordu XB Falcon s pevnou střechou z roku 1973, kterým Šílený Max jezdil za zločinci, přes ně a kolem nich. Dara se od těchhle filmů distancovala – když se zastavila K. T, dívali se na ně mnohokrát – ale policistka Lincolnová, on a Val je milovali. Občas Nick nebo K. T. viděli u některého drogového dealera auto, vzdáleně připomínající poslední z V-8 stíhaček ze starých filmů se špatnou značkou a nechali je odtáhnout na parkoviště zabavených aut, aby je mohli obdivovat.

„Chceš mít taky nádrž s rajským plynem?“ zeptala se K. T.

„Myslím, že to byl Humungusův auťák,“ řekl Nick. „Ale jestli nějaký najdeš, beru ho.“

„Jseš cvok,“ řekla K. T. a následovalo ticho, mnohem zlověstnější, než ta předtím.

„K. T?“

„Uvědomuješ si, co po mně chceš, Nicku? Ukrást kvůli tobě auto z parkoviště zabavených? To už jseš ze sboru tak dlouho, že jsi zapomněl, že se snažíme mít o těchhle maličkostech přehled? Zabavená auta a tak?“

„Všechny hrdinky z Francouzský spojky byly…,“ začal Nick.

„Ale, jdi do hajzlu s hrdinkama z Francouzský spojky!“ vykřikla K. T. „Mluvíš o mně, abych tady převezla policii. Mluvíš o mně, která půjde do basy.“

„Ty jsi moc chytrá na to…“

„Ale, kušuj už,“ okřikla ho K. T. „Kdybys ty… ty a Val… kdybyste utekli těm supermocnejm silám, který jak říkáš, vás falešně obvinily, kam byste asi šli, aby vás neobjevili?“

Teď bylo na Nickovi, aby mlčel.

„Kurva,“ řekla K. T. po chvíli. „Stará dobrá Republika Texas nepřijímá závisláky a zločince, Nicku. Je skoro nemožné se do té bláznivé země dostat. Musel bys bejt James Bond a Albert Schweitzer zároveň, aby tě vůbec vzali na vědomí. Ty to víš! Kolik podezřelejch jsme honili, co prchali do Texasu jen proto, aby je od hraničního přechodu v Texhomě vrátili zpátky a sbalili je oklahomský policajti?“

„Jo.“ Najednou byl Nick nemožně unavený. Chtělo se mu zalézt do té postele plné vší a štěnic tady v zapadlém drogovém doupěti a spát na špinavé zemi.

„Zavolej mi někdy příští tejden, Nicku. Kolem poledne, jestli to půjde. Třeba přijdeme na něco jinýho a…“

„Já to auto potřebuju zejtra, K. T. Pokud možno v poledne. Pozítří je moc pozdě. Už zejtra večer bude moc pozdě.“

Detektiv poručík K. T. Lincolnová neřekla nic.

Po minutě se ozval Nick. „Dobrou noc, K. T. Promiň, že jsem tě vzbudil,“ a zavěsil.

Nick otevřel oči. Za dvacet minut mají přistávat na letišti. Sato ještě pořád seděl s očima zavřenýma a rukama založenýma na prsou, ale už nechrápal. Nick netušil, jestli je vzhůru nebo ne.

Studoval Satoovu tvář, mezitím co zvuk motorů airbusu 310/360 ubral na výšce a letadlo sebou začalo škubat při prudkém klesání mezi nikdy neustávajícími vzestupnými a sestupnými vzdušnými proudy coloradského Hraničního hřebenu.

Nick měl největší obavy, jestli se setká s poradcem Daičim Omurou dřív, než bude muset odjet, ale nakonec schůzku zařídil Omura a chtěl se setkat s ním.

Tentokrát, když odevzdal svůj glock a přetrpěl nejrůznější nedůstojné high-tech i naprosto ne-tech prohlídky, si Nick uvědomil, že vlastně neexistuje žádný zvláštní důvod, proč by ho Omura měl propustit, kdyby nechtěl. Možná to bude trvale poslední zastávka na jeho pětidenním výletě do Los Angeles.

Kromě toho, že bývalé Gettyho centrum i Nakamurův nádherný japonský domov byly na vrcholcích kopců, uspořádání Omurova domu nemohlo být od Nakamurova odlišnější.

Usměvavý mladý muž, žádný bodyguard, zdvořile Nicka uvedl do velkého, ale zvláštně útulného pokoje – ten pocit útulnosti možná vycházel z tlumeného osvětlení a skupin moderního nábytku vkusně rozestavěných po prostoru. Na stěnách visely vzácné obrazy (koneckonců… bývalo tu Gettyho umělecké muzeum) a okouzlující modernistické budovy Richarda Meiera situované nahoře na dvojitém vrcholku; dvacet čtyři akrů pozemků a více než šest set akrů pečlivě pěstovaných stromů a keřů obklopujících pozemek u domu, budou podle slibu vráceny obyvatelům Los Angeles, až bude současný výjimečný stav minulostí.

Nebylo ovšem ani známky, že by ten stav měl skončit brzo, a mezitím z těchto prostor poradce Omura a jeho tým určovali budoucnost nejen Kalifornie, ale také Oregonu a Washingtonu.

Když Nick čekal, až Omura dorazí, dopřál sám sobě ohromení z pohledu ven širokánským jižním oknem. Tato hlavní budova byla dvě stě třicet metrů nad mezistátní dálnicí číslo čtyři sta pět, která procházela kolem jejího úpatí a klesala dolů do Los Angeles na jihu a do údolí San Fernando na severu, ale vypadala, jako by byla od Los Angeles na míle vzdálená. Na východním horizontu mohl Nick vidět kouř, který stoupal z vyrabované pustiny, která bývala východním Los Angeles. Mohl si jen představovat, jak vypadá tenhle výhled v noci, s jednolitým kobercem světel velkoměsta blízko a jednotlivými shluky světel v dálce.

Daiči Omura vstoupil sám a Nick se zvedl na nohy, ale musel se hlídat, aby sebou neškubl bolestí svých pohmožděných žeber nebo překvapivě bolestivým trhnutím v levém lýtku. Lékař dálniční policie v kasárnách v Glendale přiložil Nickovi na žebra elastický korzet, řekl mu, že ten korzet zase ale tak moc nepomůže, blahopřál mu, že si žebra jen narazil, ale ne dočista zlámal, a pak zavázal ránu na lýtku. Teď to všechno Nicka bolelo víc, než před ošetřením.

Omura měl na sobě černou sportovní soupravu a běžecké boty. Zatímco Hiroši Nakamura byl na Japonce vysoký, Daiči Omura neměl víc než metr a půl. Pokud se poradce Nakamura zdál být ve svých víc než šedesáti duševně vitální. Omura ve svých osmdesáti byl ještě vitálnější. Omura neměl žádné vlasy; nejen že jeho hlava byla holá jako vejce, ale taky měla onen dokonalý vejcovitý tvar, který má jen vejce a velmi, velmi málo lidských lebek. To perfektní, opálené vejce nemělo ani obočí, ani řasy.

Nick si kdysi všiml, že Hiroši Nakamura se usmíval tak, jak se usmívají politikové – důkladně, svítivě bílým chrupem, dokonale a naprosto povrchně – zatímco po několika minutách s Daičim Omurou měl pocit, že tenhle člověk by po pár skleničkách mohl vyprávět historky a upřímně se smát svým vlastním vtipům, stejně jako vtipům druhých.

Poradce Nakamura ohromil Nicka jako někdo, kdo studoval detaily toho, jak plánovat majetek, moc a čest; poradce Omura na Nicka zapůsobil tak, jak si vždycky představoval, že na lidi kolem působil Franklin D. Roosevelt – jako někdo, kdo byl předurčen pro majetek a moc, kdo je uměl nosit stejně elegantně, jako Nick nosil svoje záplatované staré tvídové obleky a špinavé běžecké boty, jako muž, který se smál už jen pouhé představě Osudu, i když svůj vlastní přijal stejně, jako by přijal každou jinou povinnost. Ale – tak ho podezíral Nick – přijímal všechny ty povinnosti a osud radostně, dokonce i jeho tragické části.

Nick pochopil, že tohle je zatraceně moc dojmů, které si musí uložit do paměti během půlminuty, kdy malého starce pozoroval; možná důsledek únavy a absence LSD. Pokoušel se nahradit závislost nanicovatou důkladností, ale nemyslel si, že to bude fungovat.

„Přejete si drink, pane Bottome?“ zeptal se Omura. „Já ano. Vypil jsem trochu vody po nanicovatých dvou mílích, ale teď bych si dopřál opravdový drink. Jsou teprve čtyři hodiny odpoledne, ale mohli bychom předstírat, že jsme v New Yorku.“

„Cokoli si dáte vy, pane.“

„Nemusíte mi říkat pane, pane Bottome. Mohu vám říkat Nick?“

„Ano, Omura-sama.“

Starý muž přešel k malé nabídce likérových lahví na mramorovém pultu nedaleko severní stěny s knihami, ale pak se zastavil. „Naučil jste se zdvořilosti, kterou my Japonci užíváme vůči lidem, kterých si vážíme. Zvláště vůči našim starým lidem. To oceňuji, Nicku.“ Začal nalévat do dvou sklenic skotskou, aniž se Nicka zeptal, jestli chce led, a ani mu ho nenabídl z malé misky. „Oslovil jste někdy svého zaměstnavatele jako Nakamura-sama?“

„Ne, nikdy,“ řekl Nick po pravdě.

„Dobře,“ řekl Omura a podal Nickovi jeho sklenici a usadil se na pohovce naproti. Pokynul Nickovi, aby si sedl na druhou.

„Máme několik důležitých věcí, o kterých si potřebujeme promluvit, Nicku,“ řekl Omura. „Kde bychom podle vás měli začít?“

„Očekávám, že si budete chtít promluvit o trestu pro mého syna za jeho účast v útoku na vás u Disneyho centra sedmnáctého září, Omura-sama.“

Starý muž zavrtěl hlavou. „To není jedna z těch důležitých věcí, které musíme dnes probrat, Nicku, ale samozřejmě chápu, proč byste to měl rád vyřízené. Myslíte si, že váš syn Val byl nějak zapletený do pokusu z minulého týdne mě zabít?“

Nick usrkl jednodruhové whisky. Všiml si jenom vzdáleně, že je silná a jedinečně jemná, zřejmě pětadvacetiletá nebo starší, a že podobnou kvalitu zatím neochutnal. Nic z toho ovšem nehrálo roli, jen využil těch několik vteřin ochutnávání skotské, aby zamaskoval divoké duševní hledání té nejlepší odpovědi na Omurovu otázku. Něco mu říkalo – i když bez opory v nějaké empirické zkušenosti –že tenhle starý pán má pravděpodobně ten nejlepší detektor lži ze všech těch mužů a žen, se kterými se setkal.

„Jsem přesvědčený, že můj syn patřil k té drogové partě, která vás napadla, Omura-sama,“ řekl pomalu a opatrně Nick. „Ale podle toho, co lidi říkají – a podle všeho, co vím o charakteru svého syna –nevěřím, že by Val byl přímo součástí té střelby na vás. Upřímně si myslím, že od toho utekl… že nikdy neměl ani nejmenší záměr vám ublížit.“

„Moji forenzní specialisté jsou si skoro jistí, že kulka ze zbraně vašeho syna zabila toho Coyneovic kluka, v tunelu v nějaké vzdálenosti od místa, kde čekali. Žádné… jak se to řekne anglicky… žádné nábojnice z té zbraně nebyly nalezeny mezi ostatními kulkami a šipkami přímo na místě útoku. Vy jste detektiv. Co si o tom myslíte, Nicku?“

„Nemám žádný… žádný jistý důkaz, Omura-sama, ale vypadá to tak, že… že můj syn během útoku nestřílel, ale v nějaké vzdálenosti od toho místa Williama Coynea v tunelu zastřelil. Val dostal devítimilimetrovou poloautomatickou berettu a podle mého názoru z ní třikrát na Coynea vystřelil.“

„Takže váš syn Val je vrah,“ řekl Omura tiše a jeho hlas byl nevzrušený a klidný jako hladká čepel.

Nick na to nemohl reagovat jinak než přikývnutím. Polkl větší hlt skotské a vůbec mu nechutnala.

„Nicku, myslíte si, že se pokusil chránit mě tím, že Coynea zastřelil?“

Nick se zadíval na starcovu opálenou, hladkou tvář. Nebyl na ní žádný výraz, až na zbytek mírného potěšení. Vůbec žádný. Přesto Nick věděl, že všechno leží na vážkách a závisí na tom, jak na tuhle otázku odpoví.

„Ne, pane,“ odpověděl Nick rozhodně. „Neexistuje nic, co by potvrzovalo, že Val toho druhého chlapce zastřelil, aby chránil vás nebo někoho jiného. Coyne byl zastřelen příliš daleko od výpusti, to především.“

„Tak tedy proč?“ zeptal se Omura.

Nick pokrčil rameny. „Něco mezi těmi dvěma bylo, odhaduju. Chci věřit tomu, že Billy Coyne, který měl za sebou docela slušnou násilnickou minulost – včetně znásilnění dětí – z nějakého důvodu po Valovi šel, možná proto, že Val utekl z místa přepadení, a můj syn muset střílet, aby chránil sám sebe. Ale to je jen přání otce, pane.“

Omura přikývl. „Pak je ta věc uzavřená. Už jsem nařídil lidem z mé ochranky a taky losangeleskému policejnímu útvaru, aby zastavili pátrání po vašem synovi. A teď jsou na řadě důležitější věci, které vy a já musíme probrat.“

Nick jen zamrkal. Důležitější věci? Vyhrkl: „Vy víte, kde můj syn je, Omura-sama?“

Poradce odložil sklenici a rozevřel dlaně, jako by chtěl ukázat, že nemá co skrývat. „Nevím, kde se zdržuje, a nemám ani stopu, Nicku. Kdybych to věděl, řekl bych vám to. Kdyby moje ochranka vašeho syna vystopovala a… popravila… řekl bych vám pravdu i o tom.“

A zemřel bys tady a teď, mýma holýma rukama, pomyslel si Nick. Když se na Daičiho Omuru podíval, věděl, že stařec si toho je vědomý. Do místnosti by se nedostal žádný ze strážců a nezabil by Nicka dřív, než by zlomil Omurovi krk.

„Budeme mluvit o těch důležitějších záležitostech?“ řekl Omura. Znovu zvedl svou sklenici skotské.

„Ovšem,“ odpověděl Nick se stále sevřeným hrdlem. „Které to jsou?“

„Zaprvé, váš zásah do souboje mezi mnou a Hirošim Nakamurou a donem Chozh-Ahmedem Nuchajevem a mnoha dalšími. Začínáte si připadat jako pión na šachovnici, Nicku?“

Nick se zasmál. Byl to zřejmě ten nejupřímnější, uvolněný smích, jakým se dlouho nezasmál. „Připadám si spíš jako chmýří, které na šachovnici přistálo, Omura-sama.“

„Takže máte dojem, že jste bezmocný,“ řekl starý muž a pečlivě ho pozoroval. „A že už nemáte, kam táhnout.“

„Pár tahů možná ano,“ přiznal Nick. „Ale nikam se tak nedostanu. Je to jako… když je král v šachu a může se jen potácet dopředu a dozadu na stejných polích.“

„To končí patem,“ řekl Omura.

„No, nevím, jak si vynutit něco tak velkého a nestoudného, jako je pat,“ přiznal Nick.

Omura se usmál. „Před minutou jste byl chmýří, které přistálo na šachovnici omylem. Teď jste král v šachu. Která metafora platí, Nicku?“

„Já jsem byl s metaforami vždycky na štíru, Omura-sama. A určitě je jasné, že o šachu nevím vůbec nic.“ Teď bylo na Omurovi, aby se zasmál.

„Je tu jedna věc,“ uvažoval Nick. „V Santa Fé don Nuchajev něco o mně plácal – alespoň tu chvíli, než jsem odpadl – jako že mám možnost ovlivnit životy milionů lidí. Myslel jsem, že je to další Nuchajevův nesmysl. Ale má to, co řekl, nějaký smysl nebo kousek pravdy v sobě?“

„Ano, Nicku, má,“ řekl tiše Omura. Dál nic nevysvětloval. Asi po minutě řekl: „Zítra ráno, jak mi řekli moji špehové, se Hiroši Nakamura vrátí do svého sídla nad Denverem a bude chtít, abyste mu přesně řekl, kdo zabil jeho syna. Jste schopný to udělat, Nicku?“

Nick znovu zaváhal, tentokrát ne, že by se chtěl přetvařovat, ale jen aby vytřídil pravdu z toho, co si myslel. „Ještě ne, Omura-sama,“ přiznal pak. „Ale možná zítra večer touhle dobou.“

Starý muž se znovu usmál. „A možná že se kůň naučí mluvit, co, Nicku?“

Nick, který tu lidovou bajku znal od Dary, se musel usmát taky. „Ano, nějak tak.“

A v tomhle okamžiku Omura řekl: „Jestli se vrátíte do Denveru, Bottom-sane, zemřete“ a varoval Nicka, že ‚plukovník‘ Sato bude v noci čekat na letišti Johna Waynea. Nickem to fyzicky otřáslo.

„Jestli přiznám, že jsem vlastně nepřišel na to, kdo je vrahem Keigiho Nakamury, poradce Nakamura mě nechá zabít,“ uvažoval Nick.

„Ano,“ úsečnost těch slabik byla děsivá.

„Jestli dokážu najít konečný důkaz, který potřebuju, abych mohl zítra večer ukázat na vraha, Nakamura mě stejně nařídí zabít,“ uzavřel Nick.

„Ano.“

„Proč?“ zeptal se Nick. „Proč mě nechá zabít, když udělám to, k čemu si mě najal? Nebylo by jednodušší mi zaplatit – nebo nezaplatit? Myslím, že jsem zrušil tu možnost, že zaplatí, když jsem vzal malou zálohu na tu výplatu, abych se dostal sem do L. A., ale proč by mě prostě nenechal vrátit se k mému skromnému životu s vidinami LSD?“

Omura na něj chvíli v tichosti zíral. „Myslím, že odpověď na tuhle otázku už znáte, Nicku.“

Nick ji znal a to vědomí v něm vyvolalo pocit nevolnosti. „Vím příliš mnoho,“ řekl pak. „Budu nebezpečný pro Nakamuru a jeho plány státe se šógunem“

„Hai,“ souhlasil stařec.

„Co mám dělat?“ zeptal se Nick a okamžitě ho znechutil zoufalý skučivý podtón jeho vlastního hlasu. Vždycky nesnášel obviněné, svědky a dokonce i oběti, když takhle kvíleli. Zbabělé kvičení krysy v pasti.

„Můžete zůstat v Los Angeles,“ navrhl Omura a stále ho bedlivě pozoroval. „Pod mou ochranou.“

„Nakamura by posílal vrahy – jako je Sato – dokud by mě konečně nezabili.“

„Ano,“ souhlasil Omura. „Můžete utéct – Nové nebo staré Mexiko. Jižní Amerika. Kanada.

„Někdo jako Sato by mě za pár měsíců našel. Možná za pár týdnů.“

„Ano.“

„A nemůžu tady nechat Vala a jeho dědu… na milost a nemilost… komukoliv.“

„Ale vy přece nemáte žádnou jistotu, že váš syn a tchán jsou ještě naživu, Nicku.“

„Ne, ale… přece jen…,“ nedokončil Nick. Všechno, co řekl, mu znělo pateticky.

Oba muži dopili svou skotskou. Poradce Omura nenabídl, že nalije znovu. Venku za nádhernou skleněnou stěnou se slunce posouvalo níž k Pacifickému oceánu a k západu slunce pozdního září.

Nick neměl naspěch s odchodem, protože Dale Ambrose mu slíbil, že ho na letiště dostane včas. Nick už nechal Nissan Menlo Park u obrubníku na jihu centra L. A. s klíči v zapalování. Bylo to rasistické gesto, ale to nejlepší. Jeho rozhovor s poradcem pro Kalifornii, Oregon a Washington musí skončit, to Nick věděl, ale při skotské a jeho vyčerpanosti – a v pohodlném pokoji s nádherným výhledem – bylo pro Nicka snadné se rozhodnout, že se zvedne až tehdy, až mu Omura připomene, že hovor už je u konce.

„Věděl jste, Nicku,“ řekl konečně Omura, „že Hideki Sato měl celé roky milenku, rodilou Američanku… ne, milenka není to správné slovo. Choť nebo konkubína je blíž významu našeho slova sobame.

„Ale?“ podivil se Nick. Proč mi to starý pán říká?

„Podle všeho ji velmi miloval. Svou dlouholetou manželku Sato vídá jen dvakrát do roka při formálních rodinných příležitostech.“

„Doopravdy?“

Omura víc neřekl. Nick si připadal jako v letech, kdy se jako student první třídy na střední škole pokoušel začít konverzaci s hezkou dívkou a jednoduše mu došla slova.

„Řekl jste, že Sato měl konkubínu… měl s ní vztah… po mnoho let, Omura-sama. Měl, řekl jste, v minulém čase. Skončilo to?“ Nick se pokoušel představit si Satoa, cítícího a prokazujícího lásku někomu nebo něčemu. Nepodařilo se mu to.

„Hai,“ řekl Omura s japonskou tvrdostí v té slabice, šlehlo to jako ostří. „Zemřela před několika lety.“

„Zemřela… násilnou smrtí?“ zkusil další otázku Nick ve snaze navázat na tuhle linii hovoru.

„Ale ne. Byla to leukémie. Říkalo se, že Sato-san byl zničený. Jeho dva synové, které měl se svou manželkou, oba padli v bitvě v minulém desetiletí, zemřeli jako vojenští poradci na začátku čínské občanské války. Říká se, že Sato pro své syny truchlil, ale že jeho zármutek pro jeho… konkubínu… byl hlubší, temnější… a že pokračuje dodnes.“

„Jak se jmenovala, Omura-sama?“

Poradce se na něj zadíval. „Zapomněl jsem její jméno, Nicku.“ Starý muž jako by očima a tónem hlasu říkal: Teď lžu… ale proč?

„Měli spolu dítě,“ pokračoval Omura. „Dceru. Podle všech zpráv byla celkem krásná. A vypadala skoro úplně jako Západoevropanka, jen se slabou stopou japonské rasy v obličeji.“

Nick byl naprosto ztracený. Bylo pro něj těžké uvěřit, že Sato mohl někoho milovat, ale zvlášť, když šlo o dítě, které nevypadalo japonsky. Je to snad nějaká hádanka, kterou má vyřešit?

„Znovu jste použil minulý čas, Omura-sama,“ řekl tiše Nick. „Je ta dcera, která se narodila Satoově konkubíně, taky mrtvá?“

„Hai.“

„A taky přirozenou smrtí?“ Nick uslyšel, že pracuje jeho starý detektivní hlas: dupe na jednom místě s tisícem stupidních otázek tak dlouho, až všechnu vegetaci zahladí a to, co hledá, vystoupí na povrch.

Nebo ne.

Omura se naklonil dopředu. Na otázku neodpověděl, alespoň ne přímo. „Hideki Sato, jak víte, Nicku, je daimyo po zásluze, má své vazaly a vojáky a své vlastní zájmy keiretsu. Ale Hiroši Nakamura je jeho lenní pán. Sato je Nakamurův vazal.“

„Opravdu?“

„Takže když se moc a vliv daimya Hideki Satoa stanou pro Nakamurovo pohodlí příliš velkými, vyžádá si – podle nejlepší tradice feudálního Japonska od dob našeho středověku, to musíte chápat – aby Sato odevzdal svou milovanou dceru jako svého druhu rukojmí, záruku Satoovy pokračující loajálnosti a služeb, jako takové.“

„Ježíši,“ zašeptal Nick.

Omura přikývl. „Myslím, že tenhle druh odebrání nejdražších dětí vazala nebo nepřítele bylo docela běžné v západních feudálních časech také.“

„Ale teď je jednadvacáté století…,“ začal Nick pokryteckým tónem, ale rychle zmlkl. Většina z více než třiceti let tohoto století byla velkým skokem zpátky k barbarství a klanům a carům a teokraciím a k vojenským diktátorům a k násilnickému, ale také stabilnímu feudálnímu systému všude na světě, Spojené státy z toho nevyjímaje.

„Ona zemřela v Nakamurově zajetí?“ zeptal se Nick. Bylo tady něco důležitého, jen kdyby na to mohl přijít a vyhrabat to.

„Řekněme, že to zařídila tak, aby si vzala život,“ řekl Omura. I jeho oči byly smutné. „Bez hanby.“

„Hanba za to, že byla rukojmím?“ nechápal Nick. „Za to, že byla… co? Satoovo dítě? Za to, že udělala něco špatně? To nechápu.“

Omura nic neřekl.

„Byl bych si myslel, že ten Sato, kterého znám, by se zbláznil,“ řekl Nick konečně. „Zbláznil a pokusil se Nakamuru zabít a každého dalšího, kdo by jen vzdáleně měl co dělat se smrtí jeho dcery.“

Omura zavrtěl hlavou. „Vy nám nerozumíte, Nicku. Za dvacet let jsme se hodně vrátili k bušidu a našim raným formám feudálního života a myšlení. To bude to, co nám pomůže přežít jako kultuře… jako národu. Pokud je muž připravený dát nebo dokonce vzít si vlastní život za svého lenního pána, musí být stejně ochotný obětovat život celé rodiny, pokud to bude vůle jeho pána a velitele.“

„Ježíši,“ zopakoval Nick. „Takže Sato nemohl po smrti své dcery dělat nic?“

„To jsem neřekl,“ zamumlal Omura. „Jen jsem řekl, že nehledal pomstu. Aleje tu ještě jedna věc, o které musíme mluvit, než odjedete, Nicku.“

Nick se podíval na hodiny. Začínalo být pozdě. Ambrose si bude muset pospíšit, aby ho na letiště dostal v čas. „Ano, pane?“

„Chápete, proč je Japonsko zainteresováno na válce v Číně?“

„Myslím, že vím, Omura-sama. Japonsko málem začátkem tohoto století zaniklo… alespoň bylo na dobré cestě. Tím, že předstíralo, že je mírotvorcem Spojených národů, když se Čína rozpadla v důsledku občanské války a celkového kolapsu – a tím, že si najalo americké vojsko, aby tuhle roli hrálo – se Japonsko do jisté míry znovu posílilo o miliony mladých Číňanů a ty dělaly jeho práci. Nové přístavy. Nové výrobky. Nová pracovní síla. Ale ve dvoutřídním typu Většího Japonska, s vámi, rodilými Japonci, vždycky v té horní třídě.“

„Ale ne s považováním Číňanů a ostatních za otroky, jako to bylo dříve,“ dodal Omura rychle. „Tentokrát ne. Tahle Daitoa Senso – tato válka Větší východní Asie – nebude zahrnovat vyplenění Nankingu. Ani neskončí druhým pokusem Japonska stát se shido min-zoku – nejpřednějšími lidmi světa.“

Nick pokrčil rameny. Opravdu se příliš nestaral o to, co si japonští lidé o sobě myslí a jak o sobě přemýšlejí.

„Ale to všechno je jen příprava,“ pokračoval Omura.

„Příprava na co?“

„Na skutečnou válku, Nicku.“

„Skutečnou válku s… Čínou? Indií? S tím, co zbylo z Ruska? Novým Mexikem? Samozřejmě, že ne s Amerikou.“ Nick byl zmatený.

Omura zavrtěl hlavou a bez potíží se zvedl. Malý muž zdánlivě balancoval na bříškách nohou v teniskách jako boxer nebo atlet. Nick se zvedl, ale postupně a bolestně.

„Ta nadcházející válka – a ta během příštích pěti let přijde, Nicku – bude totální válka, existenční válka, válka jaderná,“ řekl Daiči Omura, vzal Nicka za loket a začal ho odvádět ke dveřím. „Tato naše kultura zdědí zemi. Tuto válku přežije jen jedna kultura a ta bude určovat budoucnost lidstva, Nicku. A ta nemůže být jejich. Proto musíme vyřešit záležitost toho, kdo bude šógunem, brzy.“

„Doprdele,“ řekl Nick a zůstal stát. Omura ho jemně postrčil. Venku zapadalo slunce a údolí L. A. a jeho vysoké budovy, které zůstaly stát, zlatě zářily. Sluneční světlo se odráželo od předních skel aut na zbývajících silnicích. „Jaderná válka, Omura–sama? S kým? A proč? Proboha, proč? A co to má co společného s…“

Omura ho umlčel, když lehce položil ruku na jeho záda. „Bottom-sane, jestli se setkáte s plukovníkem Satoem, předáte mu můj pozdrav tak, jak vám teď řeknu? Řekněte mu, jako to říká starý šachový protivník druhému: Na tomto světě je strom bez kořenů; jeho žluté listí vyzývá k souboji vítr. Budete si to pamatovat, Bottom-sane?“

Nick řekl: „Na tomto světě je strom bez kořenů; jeho žluté listí vyzývá k souboji vítr.“

Omura otevřel dveře a vyprovodil svého hosta. „Jste chytrý člověk, Nicku Bottome. To je jeden z důvodů – i když ne ten nejdůležitější – proč vás Hiroši Nakamura najal, abyste vyřešil vraždu jeho syna. Určitě zvládnete vyřešit i tuhle výzvu, stejně jako větší záhady, zvláště když všechny jsou jednou. Hodně štěstí, Nicku.“

Nick potřásl starci rukou – byl to pevný, jistý, úctyplný stisk – a pak se mu dveře zavřely před nosem.

„Přistáváme, pánové,“ řekla letuška s dětskou tváří. Její kimono vydávalo tiché šustění, když odnášela jejich poslední sklenice a vklouzla do kabiny na zádi.

Sato byl vzhůru a pozoroval Nicka, jak spí on. Nick si mnul oči a obličej a cítil strniště na tvářích a na bradě.

Airbus 310/360 jemně přistál na denverském mezinárodním letišti a zajíždělo do Nakamurova soukromého hangáru.

Nick popadl těch pár věcí, které si na palubu přinesl. Nylonové pouzdro s ampulemi nechal na podlaze.

Sato zdvihl jedno obočí, když pokynul Nickovi, aby vystoupil na schůdky jako první. „Čeká na nás auto. Mohu vás vysadit u vašeho bytu, Bottom-sane?“

„Zavolám si taxi.“

„Velmi dobře. Uvědomím velitele hangáru, že můžete zůstat uvnitř, dokud nedorazí vaše taxi,“ řekl Sato. Dlouhý černý lexus s vodíkovým pohonem zastavil na letištní ploše a vystoupili z něj dva Satoovi muži. Jeden podržel Satoovi zadní dveře, zatímco druhý sledoval okolí profesionálními rychlými pohledy bodyguarda. Další samuraj, kterého Nick znal z cesty do Santa Fé, seděl za volantem lexusu.

„Ach,“ řekl Nick, „Omura-sama vám posílá pozdrav, Sato-sane. Požádal mě, abych vám řekl, co říká jeden starý šachový protivník druhému. Na tomto světěje strom bez kořenů; jeho žluté listí vyzývá k souboji vítr. Myslím, že tak to je.“

Nick očekával od Satoa nějakou reakci – překvapení, hněv – až uslyší, že se setkal s kalifornským poradcem, ale velký muž nijak nezareagoval. „Dobrou noc, Bottom-sane,“ řekl šéf ochranky. „Uvidíme se zítra.“

„Zítra nashledanou,“ řekl Nick.

2.04

Denver

Sobota 25. září

Vypatlanej fakáči.

Val měl vztek sám na sebe.

Potřeboval by vyjít ven hlavním vchodem do komplexu. Ale nebyl si jistý, že ho ten chlapák s mariňáckým tetováním, který je uvedl dovnitř, nechá odejít. Poslední věc na světě, kterou by Val potřeboval právě teď, je dřepět pod zámkem někde v téhle budově a čekat na fotra, až se vrátí domů.

A tak přecházel tam a zpátky v mezaninu s tím balíkem lana přes rameno, až našel postranní chodbu a dveře, které musely vést na schodiště na střechu, ale samozřejmě, že byly zamčené a s numerickým heslem. Tolik k úniku po střeše.

Vrátil se zpátky do mezaninu a dál rázoval, věděl, že tu musí být nějaká cesta ven z téhle zpropadené budovy, ale taky věděl, že Gunnyho a ostatní hlídače bude mít pořád v zádech, jestli ten východ nenajde.

Pak uviděl dole vyschlou fontánu a ocelová lana, která visela ze stropu dvacet metrů nad mramorovými podlahami a políčky hlíny jejich primitivních zahrad. Nahoře byla střešní okna a někdo dvě z nich otevřel na škvíru tak třicet centimetrů, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch. Z mezaninu to bylo k těm oknům jen devět, deset metrů. Jedno z lan bylo zabezpečené váhou bronzové husy, která byla o pět či šest metrů níž, husy, která vypadala, jako by přistávala na hladině v dobách, kdy v jezírku byla ještě voda.

Ujistil se, že má lano a karabiny bezpečně přes rameno, a aniž si dal čas na rozmyšlenou, rozběhl se k zábradlí, vysoko vyskočil, aby se o zábradlí odrazil pravou nohou a skočil daleko do prostoru nějakých dvanáct metrů nad jezírkem a podlahou. Chytil se lana oběma rukama, zhoupl se a skoro se pustil, ale pak se nohama a kotníky železného prutu zachytil.

Vůbec ho nenapadlo, jestli lano jeho váhu udrží – fotr ho naučil, že stavaři vždycky do takových věcí dají spoustu bezpečnostních opatření – ale tohle lano a jeho šrouby byly staré, takže Vala nepřekvapilo, když celá soustava zaskřípala a o pár centimetrů se prověsila. Ocelové lano se pod jeho vahou prohnulo a těžká bronzová husa na jeho konci se rozkymácela.

Skok nezpůsobil mnoho hluku a nikdo nevyšel ven ze svého kutlochu. Val se uculil navzdory návalu hrůzy, který ho najednou popadl, a pak začal šplhat, zatímco váha perlonového lana a klátící se ocelové karabiny ho táhla dolů.

Když byl nahoře, pořád mu k oknům zbývaly ještě asi dva metry, a neměl, jak se k nim dostat. Myslím, že tohle jsem opravdu nevymyslel dobře, říkal si Val, jak tak visel dvacet metrů nad tvrdou podlahou a ruce se mu pomalu začínaly třást napětím, jak se snažil na laně udržet. Nic nového, dál.

Pevně sevřel kovové lano mezi stehny, koleny a kotníky, uvolnil si ruce natolik, aby zatáhl za konec slaňovacího lana a na jeho konec přivázal jednu karabinu. Když to dokončil, měl k dispozici asi dva a půl metru volného lana s ocelovou svorkou na konci.

Val musel hodit dvakrát, než se mu podařilo přehodit karabinu a lano nad sebe a přes kovový rám, který odděloval dvě střešní okna. Ale když je poprvé přehodil, karabina doletěla moc daleko a přistála s tlumeným bouchnutím zvenčí na skle. Val lano stáhl zpátky – jeho váha ho skoro stáhla z jeho posedu – a znovu hodil. A pak znovu. A znovu.

Konečně se provaz s karabinou na konci volně houpal dolů. Val držel pořád lano v ruce, a tak je mohl rozhoupat, až konečně volný konec jednou rukou zachytil.

Začínal být unavený, kotníky a nohy mu sjížděly po železném prutu dolů. Věděl, že za další minutu nebude mít sílu, kterou potřebuje, aby se udržel. Zacvakl karabinu do hlavního pramene slaňovacího lana a nechal celou tíhu balíku spadnout z ramene.

To, že se zbavil té tíhy, pomohlo. Lano ve zbývajících smyčkách spadlo do špíny ve fontáně. Val pevně přitáhl smyčku na ocelový rám nad sebou a přesunul ruce na provaz.

Perlon se prosmykával mnohem víc než ocelový drát předtím a kotníky neměl za co opřít. Musel si omotat modrý provaz kolem pravé ruky a zápěstí, aby získal několik vteřin oddechu. Pak s hlasitým zabručením začal šplhat.

Byly to jen asi dva metry. Jen.

Když se dostal k místu, kde se mohl natáhnout a chytit se zrezivělého horizontálního rámu střešních oken, pomyslel si – ne poprvé:

A co teď?

Ta zatracená okna byla jen pootevřená. Těmi škvírami by se neprotáhl, ani kdyby se nějak přitáhl až tak daleko.

A co teď, ty pitomej troubo?

Teď to připomínalo horolezectví na traverzách pod nadjezdem na mezistátní číslo deset. Val vymrštil vysoko nohy a podařilo se mu zkřížit kotníky nad železem.

Stále ještě visel na laně, uvolnil pravou nohu a začal s ní kopat do okna a pokoušel se soustředit rány na určitá místa zahnutého železného rámu, který držel šest velkých tabulí skla.

Bylo to příliš namáhavé. Otočný mechanismus nahoře na střeše byl moc zarezlý. Nepohnul se.

Val znovu zkřížil nohy a zůstal viset. Už mu nezbývalo moc síly. Jeho jediná šance za pár minut bude pověsit se zpátky na lano a sklouznout dolů těch dvacet metrů na mramorovou podlahu. Bude mít dost síly, aby se během toho sestupu udržel? To si nemyslel.

Vydal ze sebe zvuk, něco mezi velkým zamručením a tichým výkřikem, uvolnil si obě nohy a vymrštil obě boty nahoru do kovového rámu. Tak nebo tak, byla to jeho poslední šance.

Podrážky bot minuly rám, ale prorazily špinavou tabuli skla. Velký kus skla vypadl z rámu a roztříštil se s neuvěřitelným rámusem dole.

Valova pravá noha prošla volným prostorem, nad a přes kovový rám panelu.

„Doprdele,“ vydechl a pot mu stékal po tváři. Spolehl se jen na zaklesnutý kotník, skrčil se a vykopl levou nohou nahoru a pravou stanou přes železný nosník nahoře a levou rukou se za něj zachytil. Chvíli tam tak visel se zkrouceným tělem a skleněný střep se mu zařezával do pravého kotníku; pak – s posledním silným zabručením – se vytáhl k tomu dvacet centimetrů širokému nosníku, ležel na zádech a kymácel se a skoro spadl; pak uvolnil lano a popadl rám okna nad sebou.

Se skřípotem se otevřel.

O pár vteřin později se Val dostal z nosníku na střechu a vytahoval lano nahoru. Ruce se mu divoce třásly a měl sotva sílu na to, aby provaz celý vytáhl a svinul.

Sem Gunny G. a jeho hlídači prostě vyjdou po schodech a zavřou mě, napadlo Vala.

Ale nepřišli.

Nohy se mu třásly stejně jako ruce, když přecházel k jihozápadnímu rohu budovy, pod kterým začínal plot. Tam našel trubku, která vypadala, že by mohla unést jeho váhu, zahákl kolem ní karabinu a shodil svinuté lano na určitě tvrdou dlažbu dole. Zavřel oči a pokoušel se ovládnout třas.

Věděl, že by měl počkat, dokud se mu nevrátí síla do rukou, ale nevěděl, jestli má čas, aby čekal. A tak si Val sedl na okraj střechy –tady odsud bylo na beton dole nejspíš dobrých patnáct metrů – omotal si lano kolem zápěstí, naklonil se a třesoucíma nohama a krvácejícími kotníky se znovu zachytil na laně. Mysli si, že máš hodinu tělocviku, byla jeho poslední myšlenka, než se překulil přes okraj.

Klouzal dolů – příliš rychle, sedřel si kůži ze zápěstí – a když se dostal dolů, měl nohy příliš nejisté, než aby mohl vstát. Zhroutil se na beton, zády opřený o budovu a chvíli nahlas lapal po dechu. Znělo to trochu jako vzlykání, ale – rozhodl se – nebylo to jeho slabostí.

Vytáhl berettu z trubky a na chvíli stál u sutin zříceného můstku pro chodce. Co dál?

Měla to teď na dlouhou dobu být hlavní otázka a vypadalo to, že Val Fox na ni nikdy nenajde odpověď. Zabiju fotra a vypadnu odsud.

Ta myšlenka mu přišla sprostá, jakkoli zněla povědomě. Vždycky jí předcházely černé fantazie, které si vytvořil ze vzpomínky na tajemství, o kterých mladý Val věděl – skutečnost, že matka v posledním roce lhala jeho otci o tom, kde byla, otcova naprostá důvěra, když mu matka řekla, že strávila celý víkend u Laury McGilveryové, zatímco desetiletý Val věděl, že byla s panem Cohenem, skutečnost, že otec vůbec neplakal během toho dlouhého měsíce po matčině smrti v oné dopravní nehodě – všechna ta fakta se spojila do fantazijní představy, že jeho otec tu aféru objevil a podle toho se zachoval.

Ale Val těmhle fantaziím nikdy nevěřil. Ne docela. Ta temná představa, že jeho otec ublížil matce, nebyla ničím jiným, než výsledkem soustředění jeho vzteku na skutečnost, že ho otec odvrhl, náhradní zuřivostí, že ho otec poslal pryč, když Val chtěl a potřeboval být se svým tátou, fantazijní pomstou na otci za to, že neplakal, když bylo Valovo desetileté srdce rozbité na kousky.

Ale teď, tenhle absolutně usvědčující důkaz pro velkou porotu…

Val se zády opřel o zábradlí zničeného mostu a vykřikl proti modrému odpolednímu slunci.

Takže co dál?

Zabít fotra a vypadnout z Colorada. Ne, počkat, to by bylo špatné pořadí…

Nejdřív musí od fotra dostat ty dvě stovky starých dolarů a pak najít v Denveru chlápka, který mu udělá novou padělanou průkazku o jeho falešném členství a…

Ne, to je v háji.

Chladnokrevně zabít otce – policajta, bývalého policajta, ale pořád ještě součást toho kurevského bratrstva, které bude jeho zavraždění brát opravdu vážně – a pak se dva týdny nebo déle potloukat po Denveru, než bude jeho průkaz a kreditka? To tak docela do sebe nezapadá, že ne, Valentino?

Prohraboval si kapsy, aby našel útržek papíru se jménem padělatele, které na něm bylo naškrábané. Byla tam dvě jména, ten druhý byl v Austinu v Texasu a dělal tu nejlepší práci, jakou kdy Begay viděl…

Ale dostat se do Republiky Texas bude těžší než zůstat dva týdny v Denveru, aniž by ho po veřejně dokonané vraždě chytili.

Žádný z těch akčních plánů neměl smysl.

Val pozoroval těch několik aut, která projížděla ulicí a vjížděla po soukromém vjezdu do garáží parkingu. Všechna auta měla zabarvená skla. Val odtud nemohl rozeznat obličeje řidičů, pokud by neměl dalekohled, a ten neměl. Mohl by se postavit hned vedle příjezdové cesty v naději, že otcovu tvář uvidí, jak bude přijíždět, ale to je ten nejjistější způsob, jak si pověsit policajty za zadek.

Ale oni zřejmě byli tak jako tak v pohotovosti. Ten kousek s horolezeckým lanem a vykopnutím střešního okna neměl okamžitou odezvu – ti, kteří tady v ubikacích bydleli, nepatřili k tomu typu, který okamžitě reaguje na podivné zvuky, zvláště když většina z nich je skoro určitě sjetá a neslyšela vůbec nic – ale Val si byl jistý, že zjizvený Gunny G. a jeho kamarádi z ochranky na to budou reagovat dost rychle. Zřejmě jediné, co dosud Gunnymu zabránilo telefonovat na policii, bylo, že zřejmě jde na ruku fotrovi. Možná zavolá Valovu otci dřív, než na někoho poštve policajty.

A tak bude fotra varovat, že tady na něj někde čekám, domyslel si Val.

Val kulhal pár kroků po staré pěšině u řeky, než si uvědomil, že může stěží jít. Pravý kotník měl poraněný hůř, než si všiml. Tam, kde u mostu zůstal stát, byla kaluž krve, a jak šel, zůstávaly za ním další krvavé stopy.

Kurvafix.

Posadil se a vysoukal roztrženou nohavici. Bylo to pořádně hluboké říznutí – takové, co potřebuje sešít. Takové, kvůli kterému člověk musí jít na pohotovost.

Kurva! Kurva! Kurva! Kurva!

Val shodil bundu a fianelovou košili, přetáhl si tričko přes hlavu a roztrhal ho na cáry. Utáhl si ten nejčistší pruh tak těsně přes ránu, jak to snesl, a pak se znovu oblékl.

Byl špinavý, pravou nohavici měl roztrhanou nadranc a zakrvácenou od lýtka ke koleni, jeho boty byly tak prosáklé krví, že to čvachtalo, když šel.

S tím se bude babrat pozdějc.

Kulhal, jak rychle to šlo, a snažil se ovládnout bolest a nevolnost, odbočil u světel doleva na South University Boulevard, protože nechtěl jít na západ kolem denverského Country Clubu na First Avenue, kudy s Leonardem přišli. O šest nebo sedm bloků jižně odbočil doprava, na East Exposition Avenue. Už před sebou viděl park. Kde je park, tam budou bezdomovci – a ti budou mít to, co musí ukrást, aby mohl provést to, co musí.

1.16

Denver

Sobota 25. září

K. T. se překonala.

Nick s Valem a s brokovnicí vedle sebe a s Leonardem na zadním sedadle, se řítí na jih po dálnici 287-385 prázdným krajem Comanche Grasslands rychlostí dvě stě kilometrů za hodinu v Chevy Camaro 2015 s kompresorem v motoru, který K. T. Lincolnová obstarala z parkoviště zabavených aut.

Nekonečné travnaté pláně se odvíjejí po obou stranách bílého automobilu, burácejícího po dvouproudé dálnici. Už dávno utekli neschopné denverské policii a stíhačkám coloradské dálniční policie... a Nakamurovy vodíkem poháněné skateboardy nikdy neměly šanci je dohonit, jakmile z mezistátní sedmdesátky odbočili na jih. Val jásal a vystřeloval pěst do výšky už nějakých čtyřicet mil.

Skoro dvacetileté camaro pádí díky svým šesti stům a třem koňským silám, nejsou tu elektrické motory, jen silný 6,21itrový L99 V-8 motor, hltající galony vzácného vysokooktanového benzinu.

Čelní sklo a boční okénka camara jsou poznamenané střelami a Val měl taky možnost použít svoji zbraň. Kapota hlídkového auta dálniční policie vybuchla po zásahu a vůz se roztočil v oblaku prachu. To bylo poslední pronásledování, než projeli Springfieldem v Coloradu, hned severně za prérií. Leonard je zaměstnaný hledáním v mapách, i když Betty a navigační systém auta poskytují informace v minutových intervalech.

„Až se po deseti mílích dostaneme do města Campo,“ křičí Leonard do burácení auta a řevu zadních pneumatik Nitto Extréme Drag NT55R, „budeme to mít asi devadesát osm mil na hraniční přechod v Texhomě.“

„Kolik lidí má Campo?“ křičí Nick. Je těžké uvěřit, že tady – v nekonečně se vlnící prérii – je město.

„Sto padesát,“ odpoví Leonard.

„Jedno sto třicet osm,“ upřesní Betty.

„Jedno… sto… čtyřicet… jedna,“ pronese poněkud opožděný navigační systém camara.

„Tati!“ huláká Val. „Nějaká helikoptéra je za námi. Ale neslyším ji, jen ji vidím.“

„To je Sasayaki-tonbo“ řekne Nick a je pyšný, že může předat své znalosti těchhle věcí. Musel se celou minulou hodinu, možná déle, naplno soustředit na řízení. Při rychlosti dvě stě a více kilometrů může výmol v silnici nebo zajíc znamenat katastrofu. „To je japonsky ‚vážka‘.“

„Co chceš, abych udělal?“ haleká Val a otvírá střešní okno, rozpíná si bezpečnostní pásy a vstává, v ruce raketový granát, který Nick přinesl ve svém báglu se zbraněmi.

„Jenom výstražný výstřel před čumák,“ řve Nick, aby přehlušil burácení vzduchu, které se přidalo k hluku motoru a pneumatik. „Může v něm být Sato. Nechci ho zabít,“

„Příjem,“ zakřičí Val, zamíří a vystřelí raketu. Černý oblak kouře z rakety ožehne bílou kapotu camara.

Raketa mine nos helikoptéry, jak bylo naplánováno, ale zachytí okraj jednoho, složitě zakřiveného rotoru. Velký, ale elegantní stroj se stáčí ve vývrtce doprava, z dohledu za travnatý kopec.

„Viděl jsi zásah?“ volá Nick, když si Val dává použitou zbraň zpátky, zavírá střechu a sveze se zpátky na sedadlo. Přibližují se k městu rychlostí dvě stě čtyřicet kilometrů.

„To je v pořádku,“ řekne zezadu Leonard. „Rotovala samovolně dolů a přistála dost prudce v mraku prachu. Nikdo nebyl zraněný.“

Val si plácne s tátou, který rychle vrací ruku na volant.

„Odboč doprava na hlavní ulici a dálnici s označením čtyři-dvanáct, dva-osmdesát-sedm, šedesát-čtyři, tři, padesát-šest před radnicí v Boise City,“ říká Leonard a naklání se mezi otce a syna.

„Proč mají dálnice v Oklahomě tolik čísel?“ směje se Val.

„Co jim chybí v počtu skutečných dálnic, to nahrazují v jejich označení,“ vysvětlí Nick a je překvapený, když se jeho syn a tchán rozesmějí.

Pak jsou v Texhomě v Oklahomě, s počtem obyvatel podle Leonarda devět set devět, podle Betty osm set devadesát šest, navigace v camaru nemá údaje… a jsou tři sta šedesát čtyři míle za méně než tři a půl hodiny jízdy od Denveru.

A pak přijíždějí k hraniční stanici Republiky Texas.

„Teda, pane,“ řekne Val, „oni jsou na koních.‘1

Nick zatočí doprava u stožáru s vlajkou, na které je jen jedna bílá hvězda v modrém trojúhelníku. Červené a modré pruhy jsou povědomé. Texaská jízda je doprovází otevřenými vraty, které přerušují dva vysoké ploty a mezi nimi ležící minové pole.

Nick je udivený, že vidí hned za otevřenými vraty povědomou budovu. „Myslel jsem, že Alamo je dál na jih,“ říká tiše. Velký motor camara V-8 si teď jen tiše pobrukuje.

„Spousta lidí dělá stejnou chybu,“ řekne Leonard, který se naklání dopředu, aby Nickovi stiskl ruku. Když nabídne svoji ruku Valovi, chlapec ho místo toho obejme.

Nick se s trhnutím probudil a po tvářích mu tekly slzy. Feťáci LSD mají sny jen málokdy. K němu teď přicházely skutečné sny, na rozdíl od těch drogových návratů do minulosti, a on byl užaslý, jak silné jsou. Proč by někdo vyměnil tyhle věci za chemicky vyvolané opakované prožívání zlomků života? Proč by to udělal on?

Byl vzhůru a osprchoval se, oholil a chtěl se obléknout, ozbrojit a v šest třicet ráno vypadnout z obytného komplexu. Žebra ho dnes pod korzetem bolela víc, ale jemu to bylo jedno. Když se oholil a podíval do zrcadla, Nick viděl, že se něco změnilo.

Za dva týdny, kdy na případu pracoval, ztratil docela dost na váze a jeho lícní kosti byly výraznější, jeho rysy pevnější, ale to nebyla ta zásadní změna. Jeho oči. Oči měl jiné. Jasnější. Teď už skoro šest let se na sebe a na všechno kolem díval zapadlýma očima člověka, který buď chce a potřebuje dávku LSD víc než cokoli jiného na světě, nebo má právě po tripu těžkou opici. Jeho oči se teď dívaly jinak.

Zůstane to tak? Nick se otřásl a rychle se dooblékl.

Při kontrole zbraní zasunul devítku glocka do pouzdra u pasu a drobný kapesní revolver ráže třicet dva do pouzdra na kotníku, které používal jen zřídka. Dvaatřicítka byla jeho zálohou po mnoho let, kdy byl pochůzkářem a detektivem na vraždách – čísla byla vypilovaná, pažba oblepená, bez jakýchkoli známek použitelných pro identifikaci – ale ze své služební pistole nikdy nevystřelil ve vzteku, tím méně by ji použil proti sobě nebo na svého parťáka. Věděl, že dvaatřicítka s krátkou hlavní je přesná na vzdálenost jeden a půl metru a méně.

Než odešel, vzal si Nick velitele ochranky Gunnyho G. stranou, ukázal mu fotografii Vala a Leonarda a zaplatil bývalému mariňákovi padesát dolarů ve staré měně – víc než třetinu toho, co Nickovi zbylo, když zaplatil pilotovi za to, že ho dopravil do Los Angeles, a celý majlant podle měřítek někoho jiného – a další Gunnymu slíbil, když se postará o ty dva, dokud se Nick nevrátí. Nebo kdyby se vůbec nevrátil.

„Minulý týden tady byla FBI a Národní bezpečnost a ptali se na toho chlapce, pane B.,“ řekl Gunny G.

„Já vím,“ řekl Nick a podával vysloužilému mariňákovi s bílými jizvami hotovost. „Ale přísahám ti, že to je jen proto, že chtěli mého syna vyslechnout jako očitého svědka něčeho, v čem nebyl namočený. A i to už skončilo. Nedostaneš se do potíží, když jim budeš pomáhat, Gunny. A máš tam dalších pětadvacet, když jim pomůžeš si tady zvyknout, než budu zpátky – a ať je nikdo neotravuje.“

„Udělám to pro vás, ať se děje, co se děje, pane B.,“ řekl strážný a schovával si peníze do kapsy.

Nick spěšně naškrábal vzkaz – nemyslel si sice, že se Val a jeho děda objeví už dnes, ale pozůstatky snu ho naladily do trochu optimističtější nálady – a pak byl venku z garáže a ve svém otřásajícím se, supícím geldingu. Nebylo snadné řídit tenhle elektrický vozík po vzpomínce na snovou sílu V-8 a na tu svobodu. Ukazatel napětí sděloval, že má dneska k dispozici jednatřicet mil, pokud většina z nich bude z kopce.

Policistka se otočila, přikrčila se a skoro vytáhla glocka z pouzdra a pak ztuhla. „Nicku Bottome. Co kruci chceš?“

„I já tě zdravím, poručíku Lincolnová.“

K. T. bydlela na Capitol Hillu v jednom z těch velkých starých domů z devatenáctého století v kdysi prestižní čtvrti, který na konci minulého století nebo na začátku tohoto přeměnili v tucet nájemných bytů. Bylo to po více než šedesát let prostředí těžkého zločinu, ale to bylo pro policisty, kteří zde bydleli, jen k dobru. Obyvatelé domu, kde K. T. bydlela, kteří si mohli dovolit auto, parkovali v příliš velké vedlejší garáži za dlouhou příjezdovou cestou. A právě tam plánoval svou bývalou parťačku zastavit.

„Co tu děláš v uniformě, detektive?“ zeptal se Nick. Pohled na K. T. v hlídkové černé uniformě, se střeleckým pásem, štítem a obuškem mu připomněl společná léta ve službě.

„Ten minulej tejden bylo v Los Angeles trochu nepříjemno,“ řekla K. T. a narovnala se. „Nebo jsi možná byl příliš zabraný do hry na Philipa Marlowa, aby sis toho všiml.“

„Něco jsem slyšel,“ odpověděl Nick. „Takže co?“

„Takže vojska reconquisty a milice dostaly tam dole nakopáno do prdele, víc než milion a půl hispánských obyvatel z východního L. A. se hnalo o závod na jih, a říká se, že síly Nového Mexika nedokázaly udržet linii u San Diega a musely se vrátit na starou hranici.“

„Takže co?“ opakoval Nick.

„Takže v Denveru je asi půl milionu idiotů, co si spřádaj velký myšlenky, jak Hispáncům nařežou tady u nás,“ řekla K. T. „Všichni lidi jsou dneska v pohotovosti – pro případ pouličních bojůvek – a držíme ochrannou linii ve Five Points, severním Denveru, oblasti West Colfaxu, v okolí menzy staré Manuál High School, až do jihozápadního Denveru za Santa Fé Drive.“

„Nemáte dost lidí, K. T.“

„To mi kurva neříkej,“ odsekla. „Co tu hergot chceš, Nicku? Musím do práce.“

„Jak jsi pokročila s tou záležitostí zabavenýho V-8, kterej jsem po tobě chtěl?“ K. T. přimhouřila oči. „To bylo vážný?“

„Vážný jako infarkt, parťačko.“

„Neříkej mi ‚parťačko‘, ty feťáku. Proč bych proboha měla riskovat celou kariéru a penzi a ukrást pro tebe zabavený auto, Nicku Bottome?“

„Protože mě zabijou, když nebudu mít zatraceně rychlý kola, abych se odtud dostal.“

„Kdo jsou ty ‚voni‘?“ dožadovala se informace K. T. „Ty černý helikoptéry, který pro tebe lítaj?“

Nick se tomu zasmál. Byla pravdě blíž, než si myslela.

„Četla jsi záznamy z velké poroty,“ připomněl.

„Další důvod, abych s tebou ani nepromluvila, Bottome. Tím míň, abych kvůli tobě spáchala zločin.“

Nick přikývl. „Za předpokladu, že to byla bouda – zkus si to na chvíli myslet – zeptej se sama sebe, kdo měl prostředky, aby změnil telefonní nahrávky, podplatil svědky, udělal všechny ty věci, aby mě velká porota skoro obvinila. Zesnulý starosta a bývalý okresní návladní Mannie Ortega?“

K. T. si pohrdavě odfrkla.

„Pak teda kdo?“ naléhal Nick. „Guvernér? Kdo?“

„Musel to bejt někdo na úrovni lidí z Nakamurový skupiny,“ řekla K. T, podívala se na hodinky a zamračila se. „Ale proč by se Nakamura celou tu dobu minulejch skoro šesti let pachtil, aby tě falešně obvinil – s velkým úsilím a za velký prachy – a pak tě najal, abys našel vraha jeho sladkýho pochcánka?“

„Na tom dělám,“ řekl Nick.

„Ale to by znamenalo, že všechna práce velký poroty byla podfuk,“ štěkla K. T. „Což musí bejt blbost.“ Otočila se k odchodu.

Přestože věděl, jak moc K. T. nesnášela, když se jí někdo dotkl –viděl, jak nasupeně zahnala na ústup dozorce, který to udělal, nemluvě ani o obuškem vyražených zubech dotírajícího obviněného – popadl ji nad loktem a otočil k sobě.

„Ta zpráva od velké jury říkala, že jsem svou ženu zabil. Známe se celá léta, K. T, umíš si mě představit, že bych Daře ublížil?“ Oběma rukama s ní zatřásl. „Sakra, umíš si to představit?“

Shodila jeho ruce a zadívala se na něj, ale pak sklopila oči. „Ne, Nicku. Ty bys Daře neublížil. Nikdy.“

„Takže tak nebo tak – ať najdu vraha Keigiho Nakamury nebo ne, a mám na to čas jen do dnešního večera, kdy to musím ohlásit –poradce Nakamura mě bude chtít mrtvýho. Tím jsem si jistej. Ale s rychlým auťákem…“

„Ty ses zcvoknul,“ konstatovala K. T. Ale její hlas už zněl vlídněji. „Proč jsi včera v noci do telefonu říkal – mimochodem, už jsem neusnula – že se snažíš zachránit Vala a sebe? Val už je zpátky z L. A.?“

„Hledal jsem ho tam od pondělka do včerejší noci,“ vysvětlil Nick. „A řekl bych, že je slabá naděje, že se on a jeho děda dostali z města dřív, než to tam prasklo.“

„A on přišel sem… k tobě? Proč, Nicku?“

Třeba mě chce zabít, odpověděl v duchu Nick. Ale místo aby to řekl nahlas, pokrčil rameny. „Já vím jen to, že jestli přijede dneska, potřebuju rychlý auto na cestu pryč. Auto jaksepatří.“

„Jak musíš bejt… daleko… vod města?“ zjišťovala K. T.

„Šest set kilometrů by mohlo stačit.“

„Šest set… Nicku, žádnej auťák se tyhle dny nedostane tak daleko bez zastávky kvůli dobití nebo bez vodíkovýho motoru. Co je šest set kilometrů vodsud, že se tam potřebuješ…?“

Odmlčela se a oči se jí rozšířily. „Texas? Děláš si ze mě prdel?“

„Prdel ne, poručíku Lincolnová.“

„Republika Texas nepřijímá zločince na útěku, Nicku. Ani lidi, závislý na LSD. Voni ani…“ Znovu se odmlčela.

Nick neřekl nic.

K. T. přistoupila o krok blíž. „Vypadáš… jinak. Oči… Ty ses zbavil tripu?“

„Myslím, že jo,“ řekl tiše Nick. „Posledních devět dní jsem měl dost co dělat, takže na drogy nezbyl čas.“

„Celejch devět dní,“ řekla K. T. V jejím hlase byl tak trochu sarkasmus – ostatně jako vždycky – ale Nick zaslechl za úsměškem i tu vážnou otázku.

„Jsem na začátku, parťačko,“ řekl. Pamatoval si dny, kdy jí celé měsíce pomáhal dostat se ze závislosti na práškách a cigaretách po menší přestřelce – bylo těžší zbavit se nikotinu než narkotik. Dara chápala, proč s policistkou vysedával celé noci a poslouchal její bědování a stýskání. A Nick věděl, že K. T. si to pamatuje taky.

„Možná,“ zamručela. „Ale s tím autem je to předem ztracený. Už proto, že město před pár tejdnama vyprodalo skladiště zabavenejch aut. Většina je skoro prázdná.“

„Ty pro mě něco najdeš, K. T.“

„K čertu s tebou,“ utrhla se na něj a zaťala pěsti. „Přestaň už s tím votravovat, ty pako. Za nic ti nejsem dlužná.“

Nick souhlasně přikývl, ale K. T. se dívala do země, skoro se zalykala rozčilením a do země řekla: „Jen za život, Nicku. Jen za život.“ Zvedla hlavu. „Jestli to auto najdu – a nemyslím si, že se to povede –kam ho chceš zavízť? Tam, co bydlíš?“

„Ne,“ odmítl Nick a rychle přemýšlel. Musí to být někde na veřejnosti, ale taky dostatečně bezpečné proti zlodějům. Někde, kde je nablízku ochranka, ale není zas tak moc na očích. „Parkoviště u Šesti vlajek nad Židy,“ řekl. „Tak daleko na jižním konci, jak to půjde. Nekontrolujou auta dřív, než skončí návštěvní doba v devět večer, ale hlídači u hlavní brány občas na auta na parkovišti mrknou. Zaparkuj tak daleko na jižním konci, jak se ti to povede, ale zase ne tak daleko, aby to bylo nápadný.“

„Jak budeš vědět, který auto to je?“ mumlala K. T. a znovu se podívala na hodinky.

„Pošli textovku. A zaparkuj ho opačně, než ostatní auta v řadě.“

„Kam dám klíče, když tě nebudu moct sehnat?“ ptala se dál. „Za stěrač?“

Nick vylovil z kapsy malé kovové pouzdro, které ráno dostal od Gunnyho G. „Tohle je magnetický Dej to pod blatník levýho zadního kola, no… jako ve filmech se Síleným Maxem.“

„Dobře, jako ve filmech se Šíleným Maxem‘1 Vzala si malou krabičku, stisknutím ji otevřela a zavřela a protočila panenky nad tou vymyšleností.

„Toho si nevšímej,“ řekl Nick. „Jen si to pouzdro nedávej vedle mobilu nebo počítače a tak… jinak ti ten silnej magnet vymaže celou paměť.“

K. T. mu rychle podávala krabičku zpátky, jako by byla rozžhavená doběla.

Nick zvedl otevřené dlaně na obranu a zavrtěl hlavou. „To byl fór. Je to jen tak silné, aby se to udrželo na autě. Levý zadní blatník, jo?“

„Dobrá,“ řekla a zase se otočila k odchodu. „Ale nic neslibuju…“

Nick se dotkl jejího ramene, ale tentokrát jemně. „K. T?“

Otočila se k němu, ale v jejím pohledu nebyla ta předchozí nakvašenost. „Co?“

„Jestli to auto pro nás objevíš nebo ne, tak jestli dnešek pro mě nedopadne dobře… a já mám tušení…“ Zavrtěl hlavou a pokračoval: „Jestli se mi něco stane a Val a jeho děda se objeví, můžeš se o ně postarat místo mě? Najdi pro ně nějaké bezpečné místo, dokud…“

Dívala se na něj a v očích měla opravdovou bolest. Neřekla nic. Ale taky neodcházela.

„S Leonardem ses už setkala,“ pospíchal Nick. „Je to hodnej člověk, ale je… víš… akademikem celej svůj život. Jestli dostal Vala bezpečně z L. A., vyčerpal tím možná už svoje schopnosti přežít v reálným světě a taky je mu už skoro sedmdesát pět let…“ Zmlkl. Nedařilo se mu najít správná slova.

„Chceš, abych se postarala o Vala, kdyby tě dneska Nakamura nebo někdo jinej zabil,“ dořekla místo něj.

Nick neobratně přikývl, oči plné slz a hrdlo stažené.

„Ach, Nicku, Nicku…,“ řekla smutně K. T, otočila se na podpatku a odcházela ke vzdáleným vratům garáže.

Nick věděl, že to znamenalo ano. Nebo si to tak aspoň vykládal.

Zajel s geldingem do třicetiminutového parkoviště nedaleko parlamentu nahoře na kopci a rozhlédl se od třpytivé zlaté kupole parlamentu po údolí, kde se usadilo vězení Coors Field a vazební vězení Mile High na místě, kde se setkávaly Cherry Creek a řeka Platte. Stáhl okénko na své straně a vypnul baterie.

Co dál? Poprvé za dva týdny od té doby, kdy ho Nakamura najal, měl několik hodin sám pro sebe. Za dvanáct hodin nebo míň – spíš míň a možná o hodně míň – bude muset znovu předstoupit před toho miliardáře a ohlásit, že si je jistý tím, kdo Keigiho Nakamuru zabil, nebo přiznat, že se mu to nepovedlo. V obou případech, jak tušil, nebude Nakamurova reakce laskavá.

Nick Bottom nenáviděl hádanky. Nenáviděl je od doby, kdy byl malý. Ale vždycky se mu je nějak záhadně dařilo řešit. Byla to ta část policejní práce, která závisela na úsudku, která ho protlačila uniformovanými třídami až k té nejvyšší tak rychle a dostala ho do exkluzivní sféry detektivní práce v oddělení závažných zločinů dřív, než mu bylo čtyřicet.

Ale teď…

Teď co? Byl si jistý, že má všechna fakta, která potřebuje, aby mohl vystoupit s řešením tohoto zločinu, ale i ta zpropadená fakta se pořád měnila a zatemňovala. Nick si připadal jako slepý umělec, který se snaží tvořit ze spousty mramoru. Z větší části byl tam, kde on a jeho vyšetřovací tým před šesti lety, když rozhodli, že to možná byl někdo ze svědků, kdo sejmul Keigiho a pak, třeba jako dodatečný nápad, Keigiho přítelkyni Keli Bracqueovou – básník Danny Oz, který měl logicky slabý, ale pro vraždu v reálném světě dost silný motiv ve svém permanentně hořícím vzteku a počínající nepříčetnosti; zloděj a drogový dealer Delroy Nigger Brown, možná kvůli něčemu, co řekl v rauši a během rozhovoru s Keigim, a co nechtěl, aby v dokončeném dokumentu vešlo ve známost; feťák a dealer Derek Dean, který teď hnije v celodenním drogovém zahloubání v Institutu Naropa v Lidové republice Boulder a který třeba Keigiho zabil jen kvůli potěšení, aby se k tomu mohl v rauši vracet; nebo don Chozh-Ahmed Nuchajev z celého tuctu důvodů, kterými – nebo alespoň dobrou polovinou z nich – Nicka provokoval, když se setkali v Santa Fé – ale jako nejjistější se ukazovala možnost, že to byl vražedný tým z Japonska, vražední ninjové z jedné z osmi keiretsu nebo zaibatsu (vlastně sedm, když nepočítá Nakamuru) nebo někdo z daimyů, včetně laskavého starého Daičiho Omury, s hlavou holou jako vejce, kterého Nick, unavený a v posttraumatickém stresu po pětidenním útěku z L. A. všemožně uctíval a nebyl daleko od toho, aby tomu japonskému skrčkovi líbal zadek… sedm vraždících daimyů, z nichž jeden každý si byl sebestředně jistý, že přežití celého světa závisí právě na něm, na tom jediném muži, až se stane šógunem. Sedm vraždících daimyů, z nichž každý je ochotný zabít tisíc takových Keigi Nakamurů a jeho sexuálních otrokyň, jen aby se dočkali toho, že jejich sny o šógunátu se vyplní.

Tam před šesti lety Nick a K. T. Lincolnová skončili s vyšetřováním a tam většina stop, starých i nových, vedla znovu.

Skoro, pomyslel si Nick. Ne tak docela.

Denver viděný z parlamentního kopce nevypadal jako město, ve kterém má vybuchnout rasové a etnické násilí. Listí v hustých parcích pod parlamentem začínalo měnit barvu. Teplota byla dokonalá – kolem pětadvaceti – a sluneční světlo mělo tu čistou, jasnou, křišťálovou kvalitu pozdního září, kvůli kterému tady obyvatelé Colorada chtěli žít až do konce života. (Nebo alespoň do začátku šeredných jar bez skutečně jarního počasí, která nabízela zimu až do červnového horka.)

Nick se pokoušel vymazat z hlavy všechny myšlenky na případ, když se díval na budovy pod sebou. Pomáhalo mu, když nechal svoje podvědomí, aby spřádalo nitky bez toho, aby záměrně skládal fakta.

Dole, usazená mezi malými ostrůvky parku, byla městská knihovna, kterou vyprojektoval nějaký veledůležitý postmodernistický architekt v devadesátých letech minulého století. Roztomilost mrakodrapu, který vypadal jako tužka, se omrzela ještě než století skončilo. Za knihovnou byla hlavní část uměleckého muzea, která měla vypadat „moderně“, ale teď už byla víc než šedesát let stará a v porovnání se svým okolím vypadala jako nějaký mozaikou obložený hrad. Okna byla maličká, divně tvarovaná a nahodile roztroušená po celé budově.

Nick si vzpomněl na svou matku, která umění milovala, jak s ním do toho muzea šla, když byl malý, ukázala na okna a řekla mu: „Ten člověk, který tuhle budovu projektoval na začátku devadesátých let, Nicku, vytvořil ta okna v tom tvaru, jaký mají – a zasadil je tam, kde opravdu jsou – aby orámoval nádherné výhledy na hory a podhůří, jako kdyby to byly obrazy na stěně. Chytré, nemyslíš? Ale to, s čím ten architekt nepočítal, byly nové budovy, které vyrostly kolem a ty výhledy zakryly… a tím se tahle okna-rámy stala nesmyslnými.“

Leonard jednou Nickovi, po pár skleničkách, vyprávěl o nějakém svém učeném kolegovi, který takové nevyhnutelnosti nazval „železným zákonem nezamýšlených důsledků“. Jako kdyby univerzitní profesor musel policistovi a synovi policisty vysvětlovat něco o tyranii nezamýšlených důsledků.

Přes ulici naproti starému modernistickému uměleckému muzeu, kam ho brávala jeho matka, bylo novější /josmiodernistické křídlo uměleckého muzea. Nick si ještě pamatoval jméno toho architekta –Daniel Libeskind. Konstrukce z titanu a skla měla samé úlomky, hroty a úhly a podobala se rozbitému lustru nebo rozšlapané hvězdě z vánočního stromku. Budovu postavili v prvním desetiletí nového století a Nick si pamatoval všechny pochvalné výkřiky o té stavbě –jak vrací Denver na architektonickou mapu Ameriky (jako kdyby to mělo nějaký význam v desetiletích po Dni, kdy šlo všechno do hajzlu), ale to poskakování radostí poněkud ochablo, když město přišlo na to, že a) vnitřek té rozšlapané vánoční hvězdy je dost mizerné místo pro vystavování umění a b) každým úhlem a plochou, kudy mohlo zatékat, skutečně zatéká, a vždycky zatékat bude.

Počkat, něco z těch pitomostí, co si pamatuju, by mohlo pomoct. Co to bylo?

Prošel si svůj malý řetěz asociací (ve stylu monologu Molly Bloomové) zpátky, jako starou smyčku tak, jak se sám naučil, a našel to.

Ta okna, která měla představovat rámy obrazů, byla zbytečná, protože kolem vyrostly nové budovy, které výhled zničily.

Pokoušel se tenhle případ vyřešit a užíval při tom staré rámy, které do současnosti nezapadaly. Něco, na co minulý týden narazil – nějaký malý detail, který se objevil, aby zastínil starý výhled – v sobě mělo odpověď. Je to tam. Jen to dodnes neviděl.

Nick nastartoval malé autíčko, překontroloval ukazatel a probouzející se rozhraní, aby se ujistil, že gelding opravdu nastartoval, a všiml si, že i když tou věcí skoro nejel, zbývalo mu teď sotva devatenáct mil z jeho denní kapacity, a nechal tu starou rachotinu zvolna klouzat dolů směrem na západ.

Na parkovišti u Šesti vlajek nad Židy byl jen asi tucet aut. Nick věděl, že bylo směšné hledat vysněné auto jeho úniku – Camaro SS –K. T. by byla potřebovala takové to transportní kinetické tentononc ze Star Treku, aby sem za tak krátkou dobu z parkoviště zabavených auťáků podobné auto přenesla – ale přesto se podíval. Žádné vozidlo neparkovalo obráceně než ostatní nebo osamoceně na jižní straně.

Našel Dannyho Oze, který kouřil cigaretu – normální, ne marjánku – a popíjel kávu v povětšinou prázdném stanu pod rezavějící Věží smrti. Oze časná ranní návštěva viditelně nepřekvapila.

„Kávu, pane Bottome?“ nabídl Oz a ukázal na obrovitou konvici na pultu. „Je hrozná, ale silná.“

„Ne, děkuju.“

„Vymyslel jste další otázky.“ Oz něco psal tužkou do malého bloku, ale odložil ho.

„Vlastně ne,“ řekl Nick. „Aspoň ne oficiálně v rámci vyšetřování. To už skončilo.“

„Ale, našel jste vraha mladého Nakamury?“

„To nevím jistě,“ řekl Nick, i když si uvědomoval, jak absurdně to zní. Ale to nevadí. Je to pravda. „Jen jsem měl trochu volného času a napadlo mě, pane Ozi…“

„Danny.“

„Napadlo mě, Danny, jak byste asi popsal Keigiho chování a přístup, když vás zpovídal.“

Oz chvíli mlčel a Nick si byl jistý, že otázce nerozuměl – ostatně ani Nick si nebyl jistý, jestli sám rozumí, na co se ptá – a už se chystal zeptat se jinak, když izraelský básník promluvil.

„To je zajímavé, pane Bottome. Opravdu jsem si něčeho v chování a náladě pana Keigiho ten den všiml.“

„Co to bylo?“ napovídal Nick. „Deprese? Obavy? Úzkost?“

„Triumf,“ řekl Oz.

Nick se chystal psát si poznámky do malého notýsku, ale teď tužku odložil. „Triumf?“

Danny Oz se zamračil a srkal kávu. „To není úplně správné slovo, pane Bottome. Přemýšlím o hebrejském slovu menatzeiach, které lze asi nejpřesněji přeložit jako ‚vítězný‘. Nemám k tomu žádný jiný důvod než léta pozorování lidských bytostí očima básníka, ale měl jsem nejasný dojem, že Keigi Nakamura si myslel, že je na pokraji nějakého triumfu… nějakého vítězství. Vítězství epického… dalo by se říct ‚biblického‘ rozměru.“

„Byl skoro na konci svého dokumentu o nás Američanech a LSD,“ přemýšlel Nick. „Mohl by to být ten druh triumfu, který jste možná zaznamenal?“

„Snad.“ Oz byl dlouhou chvíli zticha. „Ale pociťoval jsem to spíš jako pocit vítězství ve velkém souboji.“

„Jakého druhu souboje? Osobním? Větším než osobním? Úspěch nebo prohra v tom měřítku, jak by to chápal jeho otec?“

„Nemám ponětí,“ řekl Oz a pokrčil rameny. „Pohybujeme se tady v oblasti čistě subjektivních dojmů, pane Bottome. Ale odvážil bych se odhadu, že ten mladý člověk prožíval vítězství v nějaké bitvě, která pro něj byla jak osobní, tak také důležitější než jen osobní. Korporátní, možná, nebo politická. Ale určitě se to týkalo nejen jeho samotného.“

Nick si povzdechl. „Tak dobře. Když už jsme u čistě subjektivních pocitů, mám pro vás dvě otázky, které se vůbec nevztahují k tomu vyšetřování.“

„O vaší ženě?“ zeptal se tiše Oz. Třel si krk, jako by tam pořád ještě cítil Nickovo předloktí. Na jeho levém spánku byla ještě stále červená skvrna, kde mu ústí Nickova glocku poškrábalo kůži.

„Ne, o Daře ne,“ podařilo se Nickovi říct. Otevřel ústa, aby se omluvil, ale pak je zase zavřel, aniž něco řekl. „Jen jednu otázku. Kdybyste byl mohl zachránit Izrael před zničením tím, že byste zabil jedinou osobu – jednu lidskou bytost – byl byste to udělal?“

Danny Oz několikrát zamrkal. Dotčený výraz jeho tváře prozrazoval, že ta otázka je nejen nevhodná, ale že na ni nelze odpovědět. Přesto odpověděl.

„Pane Bottome, Talmud nás učí – a jsem si jistý, že ten verš zpackám, protože jsem nestudoval sanhedrinskou část Talmudu od té doby, kdy jsem byl malý chlapec, ale pokusím se citovat: Proto byl člověk sám stvořen, aby tě naučil, že kdokoli zmarní jedinou duši… Písmo mu přisuzuje vinu… myslím, že to slovo je ‚vmal… jako kdyby zmarnil celý svět; a kdokoli zachrání jedinou duši, Písmo mu přisuzuje význam… možná, že ta pasáž má význam ‚spravedlivost‘, nejsem si tím jistý...jako kdyby zachránil celý svět“

„Takže byste byl někoho zabil, abyste zachránil Izrael?“ opakoval Nick.

Danny Oz se podíval Nickovi do očí a ta odtažitost jeho pohledu byla najednou pryč. Stejně jako v Nickově pohledu.

„Já nevím, pane Bottome. Bůh mi odpusť, ale já prostě nevím.“

„Ještě poslední otázku,“ řekl Nick. „Kdybyste teď měl možnost vrátit se do Izraele, vrátil byste se?“

Oz si posměšně odfrkl. Dopil svou studenou kávu a zapálil si novou cigaretu. „Izrael už neexistuje, pane Bottome. Je jen radioaktivní poušť, kterou obývají Arabové.“

„Není celá radioaktivní,“ odporoval Nick. „A co kdyby někdo vystěhoval tyhle nové arabské osadníky, kteří tam přišli po bombardování?“

Oz se znovu zasmál. Byl to dutý, smutný zvuk. „Vystěhoval? Jistě. Ale kdo by to udělal, pane Bottome? Spojené národy?“

Spojené národy, na konci dvacátého století vždycky spolehlivý spojenec arabského bloku a Palestinců, byl nyní – s výjimkou svých projaponských ‚mírových‘ operací v Číně – naprosto plnohodnotnou pobočkou Islámského celosvětového kalifátu. Ironií, které si Nick všiml, bylo, že dokonce i potom, co bylo zavražděno šest milionů Židů a stát Izrael byl rozvrácen, takzvaným Palestincům byl upírán jejich v radioaktivních troskách ležící národ ze strany šíitského Íránu a konkurenčních a vždycky ostražitých a vždycky žárlivých sunnitských arabských států.

„Ne,“ řekl Nick. „Někdo jiný. Šel byste?“

„Mám rakovinu prostaty a další radiací vyvolané nádory,“ řekl Oz. „Umírám.“

„Všichni umíráme,“ řekl Nick. „Vrátil byste se zpátky do Izraele, kdyby se tam k vám připojili ostatní Židé?“

Danny Oz se znovu podíval Nickovi do očí a – znovu – v jeho pohledu byla ta nová průzračnost. „Šel bych okamžitě, pane Bottome. Okamžitě.“

Nick vyšel ven na parkoviště a uvědomil si, že se vlastně nedozvěděl skoro nic, co by mu mohlo pomoci, až se za pár hodin bude muset postavit před pana Nakamuru a ten mu nařídí, aby řekl, kdo zabil jeho syna.

Tři oshkoshe burácivě vjely na parkoviště a zablokovaly jeho auto dřív, než odemkl dveře.

Mutsumi Ota, Daigoru Okada a Šinta Iši – Nickovi průvodci, kteří také přežili výlet do Santa Fé – vyskákali z prvního vozidla. Všichni byli oblečeni pro pouliční šarvátky, ale ne do války: kevlarové vesty pohotovostních úderných oddílů a černé boty, dokonce i černé baseballové čepice byly vyrobeny z balistického materiálu. Každý z nich držel napřažený automat.

Nick nepohnul ani brvou.

Sato vystoupil zadními dveřmi auta, pokývl a zamručel na tři ninji a řekl: „Bottom-sane, budete tak laskav a půjdete s námi, prosím?“

A kurva, řekl si Nick. Příliš pozdě. Příliš brzy. Nejsem připravenej. Znovu se zamyslel nad tím, kolik miliard mužů a žen zemřelo s podobně bezcennými posledními myšlenkami.

Olízl si rty. „Pan Nakamura už se vrátil?“

„Ještě ne,“ zabručel Sato. „Ale nařídil nám, abychom vám ještě před schůzkou s ním ukázali několik věcí. Prosím, pojďte s námi.“

„Mám na vybranou?“ zeptal se Nick.

„Prosím, pojďte s námi, Bottom-sane,“ řekl Sato. „Vrátíme vás sem k vašemu vozidlu za hodinu nebo dřív.“

Nick držel ruce daleko od svého glocku, varoval se nečekaných pohybů a nastoupil zadními dveřmi do pobrukujícího oshkoshe.

Jízda byla krátká, ani ne dvě míle, a končila na travnaté ploše toho, co bývalo dlouhým parkem na východním břehu Platte před skupinou vysokopodlažních obytných komplexů, které tu vyrostly někdy na přelomu století. Sato, jeho tři ninjové a Nick vystoupili z prvního oshkoshe a zamířili k jedné z Nakamurových vážek-helikoptér té méně luxusní, kterou Nick letěl před týdnem k průsmyku Raton. Tucet dalších Satoových lidí z ostatních vozidel, všichni v balistické černé a v kevlaru, vytvořili kolem stroje kruh. Mutsumi Ota – kterého Nick dříve poznal jako Willyho – pokynul a Nick vyšplhal do otevřených dveří vážky. Sato si nasadil helmu s mikrofonem, počkal, až si všichni upravili a zavřeli bezpečnostní pásy, do mikrofonu pronesl několik neznámých japonských slabik a Sasayaki-tonbo se tiše vznesla, naklonila k jedné straně a letěla na východ nad středem Denveru.

Nechali dveře vlevo otevřené a Nick se díval ven na svůj vlastní odraz ve zlatě zabarveném skle jedenapadesáti poschodí bývalé budovy Wells Fargo, nejskromnějšího mrakodrapu, kterému obyvatelé Denveru po desítky let říkali ‚pokladna‘, kvůli typickému tvaru špičky. Budovy pod nimi se leskly a pak najednou byli za městem a mířili nad farmami a nad prérií na jihovýchod.

Tohle bývala před mnoha desetiletími realita Denveru, to Nick věděl. Na sever, jih a západ za horizont rozšiřovala město jeho předměstí. Ale na východě byla vždycky tahle překvapivá linie – město a pak několik farem tam, kde fungovalo zavlažování, a prérie za nimi, která se rozprostírala ke Kansasu. Nick se neptal, kam letí, a jeho odhad byl velmi zlověstný.

Ucítil to místo dřív, než ho viděl, a když ho ucítil, poznal, že hádal správně.

Vážka přistála, všichni rozepnuli pásy a garda ninjů seskákala dolů se zdvořilými gesty, aby je Nick následoval. Nick si zvedl košili vpředu a přitiskl ji k nosu a ústům. Měl na vybranou – to, nebo zvracet.

„Víte, kde jste, Bottom-sane?“ zeptal se ho Sato a přistoupil těsně k Nickovi na okraj páchnoucí rokle.

Nick přikývl. Nechtěl mluvit, aby se mu děsný puch nedostal do úst.

Byli na denverské městské skládce číslo devět. „Byl jste tady někdy dříve, Bottom-sane?“

Nick zavrtěl hlavou. Nechápal, jak Sato dokáže mluvit a vdechovat tenhle vzduch. Nick viděl mnoho forenzních fotografií a videozáznamů, pořízených na tomhle místě, ale nikdy předtím sem nemusel přijít osobně.

Původně byla skládka hlubokou strží, která se táhla asi míli ze severu na jih. Buldozery část prohloubily, nahrnuly nízké stolové hory a kopce na jejím okraji a vytvořily ke skládce několik přístupových cest z nejbližší okresní silnice. Na západní straně byly tuny odpadků toho typu, který byl obvyklým městským produktem – nespočetné tlející pytle, rozbitý nábytek, hory trouchnivějícího oblečení a organického materiálu. Tady na severozápadní straně toho bylo taky hodně, ale od okraje rokle až ke dnu tady byla taky zahnívající lidská těla – mnoho stovek lidských těl. Některá byla zabalená v látkových nebo plastických rubáších, ale většina ležela nepřikrytá a vystavená horkému zářijovému slunci. Hejna racků a vran se zvedala z míst, kde se krmila, když vážka přilétala, a teď se vracela ke své hostině. Jedna oblast byla rezervovaná pro supy, kteří kroužili na proudech teplého vzduchu jako letectvo v přistávací formaci nad denverským mezinárodním letištěm, a čekali na své pořadí na nechráněných tělech. Mnoho těl na dně rokle bylo pouhými kostrami, bezpohlavně čistými, bíle třpytivými, jen s několika cáry masa, které zbyly na obnažených žebrech nebo pánvích nebo kostech nohou. Ale většina těl měla zatím většinu svalstva, byla napuchlá k nepoznání toho, že to bývali lidé, a byla plná kroutících se červů… a jen s obscénními bílými kostmi letmo vyčnívajícími z rozpadající se hmoty.

Nick si všiml, že mnoho z těch středně starých těl vypadalo, jako by se hýbala a škubala sebou na svahu kopce: byl to optický klam, důsledek pohybu milionů larev na povrchu těch těl a pod nimi. Ani rackové tady nehodovali.

Každé americké město současnosti, v třetině tohoto slavného dvacátého prvního století, mělo za svými hranicemi podobnou skládku. Všichni ti bojovníci reconquisty, milice Cinco de Mayo, gangy Árijského bratrstva, džihádisté, ochranné skupiny domobrany, motocyklové gangy a někdy i samotné úřady potřebovaly takové odkladiště, pokud měla být zachována hygiena ve městě.

Sato se dotkl Nickovy levé paže a postrčil ho blíž k okraji.

Nechali mu zbraně a Nick už měl připravenou pravou ruku. Jestli Okada, Iši nebo Ota zvednou proti němu svou zbraň, Nick se vrhne před Satoa, přidrží ho a vyprázdní plný zásobník do břicha, hrudi a obličeje šéfa ochranky a skulí se s ním na hromady mrtvol, použije Satoovo tělo jako štít a bude pálit z glocku a pak neužitečnou malou kapesní dvaatřicítkou z pouzdra na kotníku, aby sejmul ty tři ninji s plně automatickými karabinami M4.

Už měl připravené tělo, aby to udělal. Ale to, na co myslel, bylo: Val a Leonard a K. T. se nikdy nedozví, co se mi stalo.

No, K. T. možná ano. Denverský policejní útvar jednou za měsíc kontroloval městskou skládku číslo devět kvůli hledaným osobám. A mohla by to pak říci jeho synovi a tchánovi, pokud se ti dva k němu tady nepřidají.

Což Nick nepovažoval za velmi pravděpodobné.

Sato položil ruku na Nickovo levé rameno a Nick pod svým lehkým sakem položil ruku na pažbu glocku. Tři ninjové se posunuli blíž za něj.

„Mukatsukuyo naso desu ka!“ řekl Sato.

Nick neměl tušení, co ta slova mohou znamenat. Možná sbohem. Možná nějaké ultimatum. Bylo mu to opravdu jedno. Ukazováček zasunul pod kryt spouště glocku. Od tohoto okamžiku se všechno bude odehrávat ve zlomcích vteřin.

„Zehi, Bottom-sane. Iko w.“ Sato zvedl těžkou tlapu z Nickova ramene, otočil se a šel jako první zpátky k vážce. Než se vyšplhal nahoru za čtyřmi Japonci, všiml si Nick, že pilot a druhý pilot si nasadili kyslíkové masky, aby se ochránili před fyzicky nesnesitelným zápachem.

Ať potom zamířili kamkoli, rozhodně to nebylo zpátky na parkoviště u Šesti vlajek. Ještě ne.

Ať je to, co je to, nemůže to být horší než denverská městská skládka číslo devět, myslel si Nick.

Jak se ukázalo, mýlil se.

Vážka spěchala na západ rychlostí více než dvě stě padesát kilometrů za hodinu a nikdy nevystoupala výš než šest set, sedm set metrů nad terén. Letěli přes severní denverské předměstí a sledovali dálnici ěíslo třicet šest, placenou dálnici Boulder Turnpike, směrem k lesknoucím se svahům Flatirons. Mířili do Lidové republiky Boulder.

Nick ucítil vibrace svého telefonu. Pomalým pohybem, aby neupozornil Satoa a jeho ninji, vytáhl Nick telefon z kapsy saka. Byla to textová zpráva: Pane B. – Vaši hosté jsou tady, zavedl jsem je do vašeho příbytku a dám na ně pozor. Poukázky do jídelny a všechno. Gunny G.

Nick se snažil nedat najevo žádné emoce, když telefon vracel do kapsy.

Vážka minula Boulder, letěla nízko nad budovami a kampusem univerzity a pak vystoupala nad podhůří a držela výšku. Nick se naklonil a podíval se dolů. Přistávali tam, kde bývalo parkoviště Národního centra pro výzkum atmosféry.

Nick si pamatoval na šílenství kolem antropogenního oteplování zeměkoule. Bylo mu už dvacet, když ta hysterie dosáhla vrcholu. Teď to byla jen varovná historka ze začátku století, z doby středověku dlouhovlnného počítačového modelování. Nick se tehdy především těšil na delší léta, příjemnější zimy a na palmy v Coloradu, ale počasí posledních několika desítek let bylo studenější, sněžilo častěji než obvykle, a věda antropogenního globálního oteplování se přiřadila k flogistonu pana Bechera a k sovětské evoluční teorii.

První obětí znechucení veřejnosti tímto falešným poplachem, kombinovaným s mizejícími federálními rozpočty, byla skupina, jejíž krásná budova, která se pod helikoptérou vynořovala, byla k tomu účelu postavena: Národní centrum pro výzkum atmosféry. Architekt I. M. Pei navrhl toto laboratorní centrum z pískovce a skla a plánoval, že kámen zestárne a splyne s obřími pískovcovými Flatirons hned nad budovou, zatímco sklo bude odrážet neklidné coloradské nebe. Dělo se tak nádherně skoro celých sedmdesát pět let, ale lidé z atmosférického výzkumu už dávno budovu prodali nějaké soukromé společnosti – jedinou budovu, kterou bylo povoleno postavit na míle rozsáhlém zeleném pásu, který odděloval městský Boulder od vrcholů Flatirons a podhůří.

Měkce přistáli. NCPV – NAKAMUROVO CENTRUM POKROČILÉHO VÝZKUMU stálo na malé tabulce napravo od vstupní cesty.

„Pan Nakamura zachoval původní iniciály,“ řekl Sato zbytečně, když otvíral dveře.

Na něj zatraceně bílé myšlení, pomyslel si Nick, ale mlčel.

Ve vnějších prostorách staré laboratoře, v mrakodrapech a tam, kde byl z oken výhled na oblohu, hory a hnědé pastviny, byly stále ještě kanceláře. Ale suterén a původní dvorana budovy byly přeměněny na… něco jiného.

V jakési přetlakové komoře před dlouhou a širokou podzemní místností si oblékli zelené látkové chirurgické boty a malé látkové chirurgické čapky. Ale Nick už zahlédl, co je dál.

Tři ninjové zůstali v komoře a Sato eskortoval Nicka dál. Dva medici nebo technici, oba v kompletním chirurgickém úboru a s maskami a čepičkami si pospíšili něco říct, ale Sato je umlčel gestem jediného prstu. Jeden se Satoovi hluboce uklonil.

Procházeli kolem vysokých nádrží z plexiskla nebo nějakého silnějšího, čirého materiálu na bázi skla a plastu. Každá nádrž byla plná nazelenalé tekutiny. Spousta hadic a trubek se kroutila z každého tanku a polovina z nich byla připojena na lidská těla – většinou to byli muži, ale také několik žen – která se vznášela v každé nádrži. Všichni byli nazí, kromě jakési plenky, ze které vycházely další hadice. Hadice vedly do nosních dírek těch mužů a žen, a širší procházely do jejich krku. Jiné infuzní hadičky byly připojeny k zápěstím a pažím. Ty postavy měly čidla na hrudníku, břiše a oholených hlavách, která chrlila údaje na kontrolní desky na vnější straně nádrží.

„Ty hadice jsou kvůli výživě a ostatním funkcím, Bottom-sane,“ řekl tiše Sato, téměř šeptal, jako kdyby byli v kostele nebo ve svatyni. „Nedostávají kyslík v plynné formě. Jak vidíte, jejich plíce jsou fakticky naplněné tekutinou. Je to silně okysličená směs. To první potopení je pro subjekty obtížné, pokud jsou při vědomí, ale lidské tělo – jakmile jsou plíce kompletně naplněny – se brzy naučí, jak užívat kyslík v tekutině, stejně snadno, jako když dýchali vzduch.“

Přesouvali se mezi vysokými kontejnery od nádrže k nádrži v řadě za sebou. Každá z nádrží byla osvětlena zevnitř a konečný dojem v téhle podzemní komoře byl onen tichý, skoro posvátný pocit, že se pohybují v nějakém fantastickém akváriu. Jediný zvuk vycházel z tichých přístrojů nebo to byl občasný šustot měkkých podrážek na dlaždicích podlahy. V prostoru laboratoře bylo opravdu chrámové ticho a vznášela se tu uctivá atmosféra.

„Kromě několika případů, kdy je subjekt trestán,“ šeptal Sato, „odstraňujeme ušní bubínky, oční bulvy a optické nervy. Jak vidíte, nejsou zapotřebí. Jen by vyrušovaly.“

Nick nechápal: Trestají je tím, že jim neodstraní ušní bubínky, oční bulvy a optické nervy? Obával se, že za chvíli mu to smysl bude dávat.

„Co to tady je?“ dožadoval se vysvětlení. „Nějaký druh sci-fi experimentu pro daleké vesmírné lety? Jsou to klony nebo co? Adaptujete lidské tělo na život pod hladinou oceánu? Co je to kurva za děsivou noční můru?“

Zastavili se u nádrže, kde se muž, kterému mohlo být něco málo přes šedesát, vznášel mezi medúzovitým chumlem hadic a hadiček. Jeho oční víčka byla sešitá a vpadlá. Neměl žádné ušní boltce a ušní otvory byly zakryté transplantáty ze svaloviny a kůže.

„Tohle jsou první testovací subjekty,“ vysvětloval Sato. „Několik málo stovek tady v NCPV z tisíců dalších, které jsou testovány po celém státě. Tihle jsou vzorek vybraný pro konečné testování kvality před tím, než se LSD-dvě bude distribuovat v Americe a všude jinde.“

„E-dvě?“ opakoval tupě Nick.

„Přesně tak,“ potvrdil Sato. Položil silnou ruku na sklo jen centimetry od tváře vznášejícího se muže. Nick si všiml, že pleť toho muže – stejně jako kůže pokrývající obličeje, lebky a těla všech těch postav ve všech nádržích – byla bílá jako břicho leklé ryby a vrásčitá jako seschlý albín.

„Stráví zbytek svého života ve šťastném drogovém snu,“ pokračoval Sato. „O méně než dvě míle odtud lidé utrácejí miliony dolarů, aby mohli znovu prožít celý svůj život pod dozorovanou medikací pomocí LSD v Institutu Naropa. Ale běžné LSD vyžaduje, aby subjekt byl na několik hodin z každých čtyřiadvaceti buzen – kvůli cvičení, jídlu, předcházení proleženinám a ostatním zdravotním potížím těch, kdo jsou trvale upoutáni na lůžko. Jejich znovuoživené životy jsou opakovaně přerušovány, iluze, kterou LSD vyvolávaje neustále znásilňována. Ale tady…“ Sato ukázal kolem nich.

„… tady vědecké oddělení pana Nakamury poskytuje jen ty nejpříjemnější okamžiky v celém životě, ne pouze ty momenty oživené pomocí LSD, ale chvíle změněné podle představ a fantazie toho, kdo je má. Lidé tady tráví šťastnou budoucnost se svými milovanými, které ztratili, až do smrti. Invalidé v reálném životě tady chodí a běhají a bude to tak po celý zbytek jejich života s E-dvě. Ti, kterým se v životě nedaří, v těchto nádržích a pomocí této drogy najdou úspěch a nikomu to neuškodí. Tahle droga, Bottom-sane, nepřináší ztroskotání ani bolest. Vůbec nic takového.“

„Ono je to skutečné,“ zamumlal Nick. Mínil tím drogu. Po všech těch letech fám a mýtů o E-2, je to tady. A je to fakt.

„Oh, ano. Všechno, co se zdá těmhle mužům a ženám, je pro ně naprosto reálné,“ řekl Sato, který neporozuměl Nickově poznámce. „Pro tuhle privilegovanou skupinu je jediný rozdíl mezi životem s E-dvojkou a tím, čemu říkáme ‚skutečný živoť v té nádherné absenci fyzické bolesti a palčivých zkušeností nebo vzpomínek nebo pocitů.“

„Jak dlouho budou… žiti“ zeptal se Nick. Ze svých šatů pořád ještě cítil zápach denverské městské skládky číslo devět. Přál si být tam.

„Podle našeho nejlepšího odhadu, založeného na desetiletích výzkumu, předpokládáme normální délku života na sedmdesát až osmdesát let,“ zakončil Sato. „Někdy déle. Plného, šťastného života.“

Nick si rukou zakryl ústa. Za chvíli ji odtáhl a zasípal. „Trestem v Japonsku a pro japonské občany, kteří užívají LSD kdekoli na světě, je smrt.“

„A tak to zůstane, Bottom-sane,“ řekl Sato. „Tenhle zákon se bude dál striktně dodržovat, stejně jako je to nyní ve Světovém kalifátu.“

Nick zavrtěl hlavou. „Vy budete prodávat tuhle věc, tuhle E-dvojku…“ Přestal, když si uvědomil, že neví, jak tu větu zakončit.

„Za nižší cenu, než má původní LSD,“ dokončil Sato hrdě. „E-dvě se bude prodávat za lidovou cenu jeden nový dolar za čtyřicet nebo padesát hodin. I bezdomovci si ho budou moci dovolit.“

„Nemůžete dát více než třem stům padesáti milionům lidí takovouhle rybí nádrž, aby v ní plavali,“ zavrčel Nick. „A kdo ty miliony feťáků bude živit? Už teď je to dost těžké.“

„Samozřejmě, že žádné nádrže nebudou, Bottom-sane. Zákazník si bude muset sám najít své vlastní drogové doupě nebo soukromý pohodlný kout, kde si drogu dopřeje. Nádrž je opravdu ta nejlepší možnost. Umíme si představit, že poskytování takových prostor –možná ne tak moc odlišných od NCPV – se stane během několika dalších let úspěšně rostoucím oborem. Představujeme si, že ostatní národy, které na území uvnitř svých vlastních hranic nedovolují žádnou formu LSD, by mohly pomáhat při výrobě takových nádrží Totálního ponoření pro Američany.“

Nick počítal náboje. Měl patnáct ran v zásobníku glocku a jeden zásobník navíc v kapse saka. Celkem třicet ran. Na rozbití jedné z těch nádrží by mohl potřebovat několik výstřelů, pokud je možné je rozbít zbraní malé ráže. Dvaatřicítka nepřicházela vůbec v úvahu, protože skoro určitě by tenhle typ plexiskla nerozbila. Možná je to druh transparentního kevlaru a v tom případě by byl nepoužitelný i glock. Později si uvědomil, že tahle pravděpodobnost byla to jediné, co ho zastavilo.

Dva muži stáli v nazelenalém tichu dlouho: Hideki Sato zamyšlený, Nick Bottom utápějící se ve vražedné frustraci.

„Proč mi to ukazujete?“ zeptal se Nick a podíval se Satoovi zpříma do obličeje.

Mohutný šéf ochranky se lehce usmál. „Musíme už odejít, Bottom-sane, jestli vás mám do hodiny vrátit k vašemu vozidlu, jak jsem slíbil. Později, až budete mluvit s panem Nakamurou, nezapomeňte na možnosti NCPV.“

„Na NCPV nezapomenu nikdy,“ prohlásil Nick.

1.17

Denver

Sobota 25. září

„Kde jsou?“

Nick byl v komoře pro kontrolu zbraní a Gunny G. byl sám za přepážkou.

„Váš syn je pryč, pane B. A váš tchán měl něco jako mrtvici nebo infarkt,“ hlásil bývalý mariňák.

„Pryč?“ vykřikl Nick. „Co tím myslíte, že Val je pryč? Kde je?“

„Nevíme, pane B. Dostal se nahoru a ven střešním voknem a dolů po laně. Ukážu vám to.“

„Je Leonard – můj tchán – naživu?“

„Jo. Dopravil jsem ho k doktoru Takovi.“

„Pusť mě dovnitř, Gunny. Otevři ty dveře.“

„Nemůžu, pane B. Ne dokud neodevzdáte ty dvě zbraně, co jste nesl ven dneska ráno. Znáte předpisy.“

„Já předpisy znám,“ řekl Nick. Vrátil se k přepážce a podstrčil pod ní padesátidolarovku ve staré měně. Pomalu se blížil k poslednímu zbytku „zálohy“ od Nakamury.

Gunny G. otevřel těžké dveře.

Skutečné jméno doktora Taka bylo Sudaret Jatisripitak, ale všichni v komplexu mu říkali doktor Tak. Utekl z Thajska během jejich poslední revoluce „Thai Rak Thai – Thajci milují Thajce“, která vyvraždila pětinu národa, a zjistil, že může docela pohodlně žít, a to dokonce i bez lékařské certifikace, ve Spojených státech, prostě tak, že bude poskytovat lékařskou péči načerno několika tisícům obyvatel komplexů na Cherry Creek Mail. Podle toho byla ubikace doktora Taka jedna z největších a zabírala polovina horní části bývalého obchodního domu Macy’s. Nick našel Leonarda, jak spí v jedné z pohotovostních kójí hned vedle vchodu do doupěte doktora Taka.

Nickovi se srdce sevřelo hrůzou, když uviděl kapačku s infuzí a další hadičky, které vedly do jeho tchána. Ne, rozhodně na NCPV hned tak nezapomene.

Tak, malý mužík kolem sedmdesátky, s krátkými, ale pořád černými vlasy, vstoupil do kóje, potřásl si s Nickem rukama a řekl: „Bude žít. Pan Gunny G. našel vašeho tchána v bezvědomí ve vašem příbytku a já jsem nařídil, aby ho přenesl sem. Provedl jsem různá diagnostická vyšetření. Profesor Fox nakrátko nabyl vědomí, ale teď spí.“

„Co mu je?“ zeptal se Nick. Leonard mu připadal mnohem starší, než před pěti lety, když Vala přivezl svým autem do L. A.

„Myslím, že to byl záchvat angíny způsobený stenózou aorty,“ řekl starý thajský lékař. „Synkopická příhoda byla výsledkem bolesti a nedostatku kyslíku v srdci.“

„Co znamená ta ,synkopická příhoda‘, doktore?“

„Mdloby. To, že ztratil vědomí.“

„Myslím, že vím, co je angína, ale co je… stenóza aorty?“

„Správně, pane Bottome. Stenóza aorty je abnormální zúžení chlopně aorty. V určitých případech – řekněme, že v případě velké námahy nebo napětí – toto zúžení může uzavřít vývod krve z levé srdeční komory. Symptomy byly začátek angíny a mdloby.“

„Je to léčitelné?“ zeptal se tiše Nick a díval se na tvář spícího starce. Dara svého otce milovala. „Přežije to?“

„To jsou dvě různé otázky,“ usmál se doktor Tak. „Asi ve čtyřech procentech případů je počátečním syndromem stenózy aorty náhlá smrt. Váš tchán měl štěstí, že jeho symptomy se omezily na angínu a ztrátu vědomí. Podle prvních testů – a já tu mám dobré diagnostické vybavení, pane Bottome – odhaduji, že to byla forma srdečních potíží, kterým říkáme senilní stenóza zvápenatělé aorty…“

„Senilní!“ řekl šokované Nick.

„Používá se pouze ve smyslu, že se objevuje přirozeně u lidí nad šedesát pět let věku,“ řekl doktor Tak. „Jak člověk stárne, bílkovinný kolagen v chlopních se zničí a usazuje se na nich kalcium. Turbulence pak roste, způsobuje houstnutí a stenózu chlopně a mobilita je snížena kalcifikací. Proč to takhle pokračuje až k bodu, kdy vzniká stenóza aorty u některých pacientů, ale u jiných ne, není známo. A to je případ profesora Foxe.“

„A nejde to zastavit?“ řekl Nick.

Doktor Tak se odvrátil od pacienta a mluvil velmi tiše. „Jakmile se objeví symptomy nedostatečného dýchání, angína nebo mdloby, je toho málo, co se dá pro pacienty ve věku doktora Foxe dělat, kromě operativního zásahu, kterému se říká náhrada chlopně aorty.“

„Je to drahé?“ zeptal se Nick. „Může to mít s krytím z pojištění?“

Doktor Tak se smutně usmál. „Já nejsem chirurg. Protože se zdravotní péče ve vaší zemi zhroutila, pane Bottome, čekací doba na náhradu chlopně aorty, kterou hradí Národní zdravotnická iniciativa, je něco přes dva roky. Při té proceduře se používají bioprotetické chlopně, které se odebírají koním nebo kravám, a samo vypěstování trvá dlouho a musí se provádět přesně na míru pacientovi. Všechny chirurgické recipienty mechanických protetických chlopní vyžadují léky imunního systému, včetně celoživotního antikoagulačního ošetření krevními ředidly, jako je warfarin – je také známý jako Coumadin – kvůli prevenci vytváření krevní sraženiny na povrchu chlopně. To je velmi drahý lék a není krytý ze sociálního pojištění.“

„A – neříkejte mi to, nechte mě hádat,“ procedil Nick skrz zuby, „většina lidí, kteří trpí touhle… stenózou aorty… nežije dost dlouho, aby se dočkala té státem dotované operace. A pokud ano, nemohou si dovolit krevní ředidlo, které potřebují.“

„Tak je to správně,“ řekl doktor Tak. „Před lety, když jsem byl mladý lékař v Bangkoku, jsme všichni očekávali, že průlom v genetickém výzkumu vyprodukuje klonované srdeční aorty, které způsobí, že takové transplantace nebudou vyžadovat medikaci imunního systému a antikoagulanty – protože i vzácná transplantace aorty z mrtvých lidí by se obešla bez autoimunních potíží – ale, samozřejmě, po pádu velkých farmaceutických společností v severní Americe po vaší takzvané reformě zdravotní péče, a při neexistenci vládou financovaného výzkumu v Americe a postunijních státech v Evropě, tyhle naděje padly.“

„Takže není nic, co byste pro Leonarda mohl udělat, doktore Taku? Nic, co bychom pro něj mohli udělat? Nic, co můžu udělat já?“

„Dám mu léky proti bolesti, kdyby se angína vrátila,“ řekl starý Thajec. „A musí se vyhnout namáhavému cvičení. A každému velkému vzrušení nebo napětí, samozřejmě.“

Nick se neubránil, aby se tomu nezasmál. Když se na něj doktor Tak zamračil tak, jak se dokážou mračit jen lékaři, Nick řekl: „Leonard právě vyvázl z Los Angeles a dostal mého syna z té válečné zóny, doktore. Nevím, jak to dokázal, ale budu mu celý svůj život vděčný, že mého syna zachránil. Kdybych mu mohl dát celé své srdce na transplantaci, udělal bych to.“

„Přijímám,“ ozval se za nimi ostře hlas emeritního profesora George Leonarda Foxe. „Doktore Taku, připravte prosím mého zetě na okamžitou transplantaci jeho srdce do mě. A když už v tom budete, vezměte i jeho ledviny a prostatu. Ty moje mě budí celou noc.“

Nick a doktor se otočili, ale jen Nick se začervenal. Klekl si vedle postele: „Jak dlouho jste vzhůru, Leonarde?“

„Dost dlouho, abych si vyslechl všechny ty špatné zprávy,“ řekl stařec. „Zmeškal jsem snad nějakou dobrou zprávu o svém stavu?“

„No,“ řekl Nick, „u čtyř procent těch, kteří to mají, je prvním symptomem náhlá smrt. A vy jste živý.“

Leonard se usmál. „Vždycky se mi líbilo patřit k nudné většině. Vlastně se na beznadějného starého páprdu, který se právě seznámil zblízka se smrtí, cítím docela dobře. Klidně. Dal jste mi něco do té infuze, doktore Taku?“

„Mírné sedativum.“

„Prosím, dejte mi několik stovek těchhle tabletek do sáčku domů, až budu odcházet,“ řekl Leonard. Stiskl Nickovi ruku. „A my budeme odcházet brzy, že ano?“

„Myslím, že musíme,“ souhlasil Nick.

„Vrátil se Val?“ zeptal se Leonard a jeho stisk zesílil.

Nick zavrtěl hlavou. „Nechce se mi věřit, že se dostal z budovy ven.“

Jako by si právě na něco vzpomněl, Leonard zašeptal: „Telefon,“ pustil Nickovu ruku a naznačil mu, aby se sehnul blíž.

Nick přiblížil ucho skoro až na starcovy rty.

„Dařin telefon, Nicku. Je v tvojí ubikaci. Je chráněný dvojím heslem. To první heslo je ‚Kildare‘, tak se jmenoval její papoušek. Heslo druhé úrovně je ‚láska‘ – el… á… es… ká… a. Odhadl jsem, že to druhé heslo je ‚láska‘. Otevřou se jím textové soubory a také video soubory z měsíců, než zemřela, Nicku. Textu rozumím. Je důležitý. Velmi důležitý. Důležitější než najít Vala. Musíš si to přečíst… vidět ta videa. Její deník… nebo poznámky, které zapsala pro tebe, myslím... mění všechno.“

Nick zamrkal na znamení, že rozumí. Důležitější než najít Vala? Co by mohlo být důležitější? Co může být pro Valova dědu důležitější? Nebo pro Nicka?

„Jdi hned,“ šeptal Leonard. „Jdi se do toho telefonu podívat hned.“ Hlasitěji řekl: „Doktore Taku, pomůžete mi obléct se a připravit na cestu, že ano, pane?“

Tak se znovu zamračil. „Neměl byste nějakou dobu cestovat, profesore Foxi. Potřebujete si odpočinout. Dlouho odpočívat.“

„Ano, ano,“ souhlasil Leonard. „ale vy mi pomůžete se obléct, že ano? Zatímco Nick půjde na něco dohlédnout? Abych se nestal součástí těch opravdu zaskočených čtyř procent, potřebuju pokračovat v tom, co mi ze života zbývá.“

Doktor Tak se mračil dál, ale přikývl.

„Za pár minut jsem tu pro vás zpátky, Leonarde,“ slíbil Nick. Vzal si doktora Taka stranou a vtiskl do pokroucených prstů starého thajského lékaře všechny zbývající velké bankovky, které měl z Nakamurovy zálohy. Zbylo mu asi třicet babek v malých bankovkách a vůbec nic na kreditce, ale o to teď nešlo.

„To je strašně moc peněz,“ odmítal doktor Tak.

Nick zavrtěl hlavou. „Pomohl jste mi dříve, když jsem neměl dost peněz. A můžete to přijmout za všechny léky, které bude Leonard potřebovat pro nejbližší budoucnost. Stejně, kdybych si ty peníze nechal, rozházel bych je za ženy, víno a zpěv.“ Znovu stiskl ruce starého lékaře kolem malého svitku bankovek.

„Děkuju vám, doktore Taku.“

Gunny G. čekal v hale a byl celý dychtivý, aby Nickovi ukázal, kudy Val utekl. Protože se zdálo, že to je na cestě do jeho ubikace, Nick následoval hranatého exmariňáka, který sprintoval napřed po stojícím eskalátoru jako bažant na Parris Island. Nick ho následoval pomaleji, ztuhle, protože šetřil svá těsně stažená žebra.

„Můj kluk tohle dokázal?“ zeptal se Nick, když stál v mezipatře a díval se dolů na lano – byl si jistý, že pro něj by to bylo nad jeho schopnosti – a pak nahoru na rozbité střešní okno.

„Dokázal,“ řekl Gunny G. a nesnažil se skrývat obdiv. „S pár metry horolezeckýho lana, cepínem a karabinami pověšenými přes rameno. Když jsem ho a jeho starýho pána předtím vodved k vám, tak ňák jsem si myslel, že na šestnáctiletýho, kterýho popisovali v policejním bulletinu, je tak trochu malý pivo.“

Nick to chtěl přejít, ale slyšel sám sebe, jak říká: „Na malý pivo docela slušnej skok a výstup.“

Gunny G. vyťukal vstupní kód a vyšli na schody na střechu. Když byl na střešním okně, Nick se podíval chybějícím skleněným panelem na roztříštěné sklo na hlíně ve fontáně hluboko dole. Pak sledoval kapky krve až k jihozápadnímu rohu střechy.

„Vytáh‘ sem to lano nahoru a smotal,“ řekl Gunny, „ale nechal jsem ho tady přivázaný.“

Nicka rozhodilo to množství krve. Bylo zřejmé, že jeho syn se během výstupu hodně ošklivě poranil.

Gunny ukázal dolů na jižní stěnu garáže. „Videokamera tam dole zachytila jen šmouhu, jak váš syn šplhal dolů kolem ní, pak ho zachytila znovu, když šel tamhle k tomu mostu.“

„Co tam dělal?“

Hlídač pokrčil rameny. „Hádám, že tam měl schovanou pistoli, ale měl na sobě bundu, takže se to nedá říct najisto. Váš kluk tam chvíli stál na druhý straně mostu a pak šel pryč – vlastně kulhal pryč – na západ. Měl jsem plno práce, abych dostal vašeho tchána k doktoru Takovi, ale když jsem měl pozdějc čas, šel sem tam a prohlídnul si most a viděl sem, kde ten kluk docela dost krvácel.“

„Hodně?“ zeptal se Nick. Slyšel ve svém hlase zaujaté ostří. Trochu pozdě na to, aby sis hrál na zaujatýho tatíčka, ne, ty pitomče? vysmíval se mu čestnější hlas v hlavě.

„Asi to bude potřebovat pár stehů a vobvaz,“ řekl Gunny. „Ale nevykrvácí nebo tak. Řek sem Lenniemu a Dorriemu, aby dneska vodpoledne extra pečlivě hlídali venkovní kamery, ale nebylo žádný známky, že by Val hlídal na protější straně ulice, nebo se vracel k mostu.“

„Dobrá,“ řekl Nick. „Díky.“ Zamířil zpátky ke schodišti a snažil se nebrat krvavou stezku na vědomí. Byla pravda, že už viděl horší.

Najednou se mu vynořily nechtěné vzpomínky na toho nejmladšího útočníka, zraněného a žebrajícího o život v předranním šeru botanických zahrad v Huntingtonu minulé pondělí. Ten mladík mohl být o tři nebo čtyři roky starší než Val a určitě strávil předchozí noc se staršími kámoši, stříleli na neozbrojené civilisty, jako by to byla zvěř v lese – měl smůlu, že Nick nebyl neozbrojený – ale kdo bude ten nemilosrdný starší člověk, mířící ústí svého glocku na Valovo čelo a zakrývající si obličej před kapkami krve, jestli tenhle průser půjde dál? Nech to bejt, pitomče. To ti nepomůže.

„Co chcete udělat s tim lanem, pane B.?“ zavolal Gunny z rohu střechy.

„Vezmu si to pozdějc,“ lhal Nick.

V jeho příbytku byl naprostý nepořádek. Nejenom že šaty byly vyházené ze skříní a rozházené všude kolem, ale obsah jeho zásuvek byl vysypaný a samotné zásuvky pak odhozené stranou, ale byl tu i obvyklý nepořádek po záchranných akcích; použité plastové a papírové obaly, jak doktor Tak pracoval na Leonardovi.

Nick to ignoroval. Jediné, na co se dokázal soustředit, byly rozházené barevné složky. Četl je Val?

Samozřejmě, že četl.

Nick vzteklým mávnutím ruky smetl hromádku desek z desky stolu. Uvěřil Val, že jsem se pokusil zabít jeho matku?

Samozřejmě, že jim uvěřil. Nick byl, koneckonců, týž muž, který vyklopil svého syna u zestárlého dědy v Los Angeles a který ho nikdy nepřijel navštívit… který nikdy nedal dohromady dost peněz, aby syn mohl přiletět do Denveru na návštěvu… který mu jen několikrát do roka zatelefonoval a který úplně zapomněl na jeho šestnácté narozeniny. Proč by tenhle takzvaný otec nemohl pomýšlet na to, že zavraždí svou ženu, která mu byla nevěrná?

Nick seděl na židli s lokty opřenými o kolena, rukama svíral zpocené spánky a soustřeďoval se, aby dýchal.

U čtyř procent lidí, kteří mají tenhle problém, prvním viditelným symptomem je náhlá smrt.

Jo, a není to snad velký kanadský žertík těch čtyř procent? Nickův otec si nedělal starosti s tím, že by ho mohli zabít, když byl Nick malý, ale aspoň se o Nicka zajímal, když byl ještě naživu a měl čas.

Bez nějakého melodramatu si Nick uvědomil, že on to nikdy Valovi nemůže vynahradit, ať už jim dvěma zbývá v životě sebevíc času.

Mně určitě míň než osm hodin, napadlo mu.

Tahle vlna jistoty Nicka znovu zaplavila jako prostý fakt, žádné melodrama. Kdyby se mu podařilo s Valem a Leonardem vyváznout, kdyby nemohl žít ten krásný sen, který se mu zdál ráno těsně před probuzením, cítil jistě, že setkání s panem Nakamurou by pro jistého bývalého policistu jménem Nick Bottom neskončilo dobře. Bylo mu, jako by už cítil ten zavánějící pach své vlastní smrti…

„Hovno,“ řekl Nick. Zabouchl dveře, svlékl ze sebe všeho kromě boxerek a zahodil oblečení do nejvzdálenějšího kouta místnosti. Pak šel do koupelny a rychle, ale důkladně se osprchoval a třel si při tom kůži tak, až skoro krvácela. I přesto Nick stále skoro cítil smrtelný zápach denverské městské skládky číslo devět.

Jak si pamatoval, NCPV bylo cítit méně výrazně – lehký závan chlóru a jiných chemikálií, jako kdyby člověk ležel u dobře udržovaného plaveckého bazénu – ale bylo to stejně děsivé.

Nick se rychle a nedbale oblékl – čisté prádlo, čisté ponožky, modrou kostkovanou košili, vypranou tolikrát, až byla skoro necudně měkká, čisté kalhoty, které mu už nebyly tak těsné, jako před dvěma týdny. Připnul si pouzdro a glocka na pásek na levém boku a suchým zipem malé pouzdro na drobnou dvaatřicítku na pravý kotník.

Pak začal hledat Darin telefon. Nebyl ani na stole ani na posteli.

Někdo ho ukradl. Sousedi nebo možná nějací jiní lidé sem přišli a vzali ho, zatímco Gunny G. a doktor Tak pobíhali sem a tam a pokoj zůstal nezamčený a nestřežený. Nebo ho možná Val vzal s sebou nebo se vrátil, aby ho vzal…

Nick se přinutil ke klidu. Bude si muset vypůjčit nějaké sedativum doktora Taka z balíčku pro Leonarda, jestli si dál bude takhle zahrávat s hysterií.

Klekl si na všechny čtyři a hledal pod postelí a pod stolem a prohledával ten nepořádek. Telefon našel mezi podlahovou lištou a falešným dřevem obložení, kam ho někdo shodil ze stolu.

Prosím, bože, řekni mi, že není rozbitý.

Bůh jako vždycky neuznal Nicka Bottoma hodna odpovědi.

Poškrábaný displej telefonu se rozsvítil, jen aby mu oznámil, že baterie je příliš slabá, aby telefon fungoval.

Nick znovu prohledával směsici věcí, vyházených z různých zásuvek bytu, dokud nenašel nabíječku pro svůj vlastní telefon. Nick a Dara si telefony koupili současně; nabíječka se hodila k oběma.

Soubory se při výpadku energie zavřely a zakódovaly, takže Nick musel znovu použít hesla.

Šance osm ku pěti, že to heslo nebude fungovat.

Ale fungovalo.

Nick nejdřív prohlížel rozsáhlé video soubory a doufal, že uvidí Daru. I když ji navštěvoval posledního pět a půl roku každý den a každou noc svého života čtyři hodiny – kromě toho posledního týdne – divoce mu bušilo srdce nadějí, že uvidí její nové obrázky.

Nebyla tam.

Ale byl tam Danny Oz. A Delroy Nigger Brown. A Derek Dean. A don Chozh-Ahmed Nuchajev. A dva tucty dalších promlouvajících hlav, které všechny byly Nickovi povědomé z vyšetřování komplikované vraždy Keigiho Nakamury.

Byly to chybějící hodiny Keigiho dokumentu.

Nick se sám sebe nikdy neptal – dosud – jak Dara asi získala kopii. Pokud nebyla vrahem ona. Teď tenhle problém nechal stranou a rychle projížděl zaznamenané rozhovory, příliš netrpělivý, aby je poslouchal celé, a přeskakoval od jednoho k druhému.

Bylo to tam. Bylo tam něco neuvěřitelného.

Don Chozh-Ahmed Nuchajev mluvil o laboratořích v Nara v Japonsku, kde bylo opravdu vynalezeno LSD, a o větších a novějších laboratořích vedle Wuhanu a Shantou a Nanjingu v Číně, které budou vyrábět LSD-dvě. Nuchajev usměvavý a povídající o distribučních sítích, které povedou z Japonska do všech koutů světa – přesně jako až dosud už patnáct let.

Nick přeskakoval od osoby k osobě, slyšel Keigiho vzdálený hlas, když pokládal otázky – v jeho dokumenty měly být jen odpovědi –a i když většina otázek a odpovědí odpovídala tomu, co miliardářův syn už dříve natočil, byly tu nové části – narážky a vodítka – které se Nickovi začínaly skládat do sebe, když poslouchal ty fragmenty a zlomky.

Už jen sama tahle metráž by mu mohla pomoci pochopit, co Keigi Nakamura s tímhle zatraceným dokumentem zamýšlel – když už rovnou ne, kdo ho kvůli němu zavraždil – dřív, než se Nick později odpoledne nebo večer s Nakamurou sejde.

Nick si samozřejmě uvědomoval, že pokud bude ještě naživu, až přijde čas té schůzky, pravděpodobně tak jako tak všechno ztratí. Nešlo teď o to, vyřešit vraždu Keigiho Nakamury před šesti lety, kdy celá věc i Nick sám byli odložení mezi nevyřešené případy, šlo o to, jak dostat syna a tchána pryč.

I když na rozdíl od jeho ranního snu, nebylo kam utíkat. Republika Texas nepřijímá hledané zločince – a on jím bude, až se dostane kamkoli na hranice – a už vůbec ne hledané zločince, jejich syny a tchány.

Nick zavřel video a použil druhé heslo, aby otevřel textové soubory.

První z nich, zaznamenaný asi dva měsíce před Keigiho smrtí, přivodil Nickovi smrtelné úzko.

Nebyl to dlouhý nebo obsažný textový soubor, přestože zachycoval posledních sedm měsíců života jeho ženy. Zaznamenala jen několik málo poznámek – pro něj (nebo pro sebe?) v týdnech před a po Keigiho smrti a pak skoro nic během zimních měsíců, až do dnů před její vlastní smrtí.

Nick těmihle soubory neprocházel tak, jak prohlížel videa. Pročítal je celé…

… účasti Národní bezpečnosti a FBI, ale Mannie Ortega to drží ve vlastním úřadě…

… Harvey nechce ztrácet čas se svou rodinou, ale dívá se na to jako na životní příležitost pro svou kariéru…

… kdybych to tak mohla říct Nickovi, ale přísahala jsem svému šéfovi a šéfovi svého šéfa, písemně, že to zůstane mezi námi, dokud…

… spekulování o jejích motivech nepomůže, říká pořád Harvey, ale ty motivy se mi zdají být důležité, když jsme kvůli nim tolik riskovali…

… okresní návladní myslí, že další týden před tím, než přivezeme svědkyni domů, nebo raději než to udělá FBI nebo Domácí bezpečnost nebo CIA, ale Harvey se obává, že jestli budou čekat příliš dlouho, i přes všechna ta videa zvukové nahrávky, které máme, by to mohlo…

… Láska? Pocit zrady? Jak může někdo, kdo někoho miluje – kdo miluje dva ‚někoho‘ – tak strašně moc, udělat jim takovou věc? Ortegu a Harveye to nezajímá, ale ta myšlenka mě zaměstnává. Kéž bych mohla Nickovi říct o…

… milovat dva muže tak odlišnými způsoby je možné, ale být mezi nimi vláčený tak, jako je ona, musí být strašné…

… připadá mi, že vraždy všechno změnily, ale Ortega tvrdí, a myslím si, že Harvey si to myslí taky, že nezměnily nic. Trápí mě, když vidím, jak se Nick snaží, ale neví, čeho jsme se Harvey a já odvážili přímo předjeho nosem…

… někdy se mi chce jednoduše nechat Nickovi poznámku – skutečné jméno Kumiko Catherine Cattonová – a čekat, co se stane. Ale já nemůžu…

… už jen čtení jejího rukopisu mě nutí milovat a postrádat svého vlastního otce víc, ať je jakkoli podivný. Musím mu večer zavolat a aspoň mu popřát do nového roku…

… co Ortega říká, není pro mne přijatelné. Harvey v tom bude pokračovat. Říká, že tohle všechno už ho skoro stálo jeho rodinu a že ho jeho děti nepoznávají, když přijde domů, a myslím si, že někde hluboko se mnou souhlasí, že to nemůžeme nechat jen tak. Ne takhle. Cekám, že se zítra vytratím, abych s Harveyem jela do motelu, kde uschováváme ty věci, a on trvá na tom, že to pro nás bude naposledy, ale já to nepřijmu. Řekla jsem mu, že ne. Řekla jsem mu, že s tou celou hroznou věcí půjdu za Nickem, pokud nepřijdeme na to, co dál…

… Nick si otřel slzy a dočetl všechno. Do posledního útržkovitého zápisu, který udělala žena, která netušila, že další den zemře. Kolik z nás to ví? zahloubal se Nick. Ví, že příští den zemře? Nebo dnes večer?

Když zazvonil telefon, Nick skoro vyskočil z kůže. Díval se na videa a pročítal Dařiny záznamy skoro tři čtvrtě hodiny. Chudák Leonard si určitě myslí, že ho u doktora Taka zapomněl.

„Nick Bottom,“ ohlásil se, ale nikdo se neozval a číslo volajícího bylo zablokované, jak to bývá u předplacených telefonů.

Vlastně, uvědomil si Nick, když ukládal telefon zpátky do kapsy saka, na Leonarda jsem skutečně zapomněl. Ty informace v Dařině starém telefonu všechno dnes v noci mění. Nick cítil, že začínají pracovat staré mechanizmy, které užíval v oddělení závažných zločinů a předtím… ty útržky se začínají skládat a začíná se objevovat celé řešení téhle hádanky.

Je to tam všechno. Setřel si další slzy a vynadal si do idiotských pitomců.

Vždycky to tam bylo. Všechno. Dara se pokoušela s ním domluvit, aniž něco řekla. A on byl příliš zabraný do svých vlastních ambicí a sebestředného hraní si na policajta celých čtyřiadvacet hodin denně, než aby ji skutečně poslouchal nebo se na ni podíval.

Hlavní věc, dokonce důležitější, než vyzvednout Leonarda, je poslat e-maily s plným zněním Dařiných zápisů a video souborů všem lidem, kterým na světě věřil.

Po dvou minutách tichého přemýšlení ho napadlo pět jmen. Pak, po ještě usilovnějším přemýšlení, dvě další, včetně velitele dálniční policie Dalea Ambroseho. K. T. už na seznamu byla… ale musí se to dostat k lidem s lepšími kontakty, lidem, kteří se dostanou dál, než kam sahá vliv Nakamury a Cohena a Dary Fox Bottomové a možná Delroye Niggera Browna.

Bylo neuvěřitelné, že osmé jméno bylo jméno poradce pro Západní pobřeží Daičiho Omury.

Dáš vrahovi na vědomí, i když nepřímo, že víš, že je vrahem? Nick hrál tuhle hru už dříve, z různých důvodů, a fungovalo to.

Někdy.

Ale v tomhle případě si byl jistý, že když řekne…

Telefon znovu zazvonil a zavibroval a Nick znovu nadskočil.

„Nick Bottom.“

Na lince bylo ticho, ale spojení trvalo. Znovu bez jména volajícího. „Haló?“

„Přijeď pro mě,“ ozval se hlas a Nickovi trvalo několik vteřin, než poznal hlas svého syna. „Vale?“

„Přijeď pro mě, jak nejrychlejc můžeš.“

„Vale, kde jsi? Jsi v pořádku? Vale, děda… Leonard měl něco jako infarkt. Dostane se z toho, ale potřebuje, aby se o něj někdo staral. Potřebuješ ošetření? Vale?“

„Přijeď si pro mě.“ V podivně zestárlém a změněném hlasu jeho syna bylo něco víc než stres nebo bolest. Vztek? Něco víc než vztek?

„Přijedu,“ řekl Nick. „Kde jsi?“

„Znáš Washingtonův park?“

„Ovšem, je to jen pár minut odtud.“

„Jeď po Marion Parkway na západní straně jezera… toho velkého jezera, Smithova jezera, myslím, že se tak jmenuje – podle stanové vesnice.“

„Dobře,“ řekl Nick. „Kde budeš…“

„Čím přijedeš?“

„Zrezavělým geldingem GM.“

„Můžeš tu být za patnáct minut?“

„Jsi vážně zraněný, Vale? Nebo tam máš nějaké potíže? Stačí říct ‚jo‘, jestli nemůžeš mluvit,“

„Jak brzo tady můžeš bejt?“

Nick se nadechl. Možná že jeho telefon a internet sledují. Asi ano. Použije Gunnyho G. dobrý zakódovaný počítač v bezpečnostní kabině a odešle videa a texty těm osmi lidem. To může trvat pár minut. Pak musí dostat Leonarda do auta se všemi těmi hadry, infúzními hadičkami a ostatními zdravotnickými věcmi, které potřebuje.

Mohl by zajet k Šesti vlajkám nad Židy, na parkoviště, a vyzvednout tam auto pro cestu pryč dřív, než vyzvedne Vala, a mohli by jet rovnou na mezistátní číslo sedmdesát a ven z města, ale možná bude lepší zajet pro chlapce raději dřív, než pozdě. Valův hlas zněl podivně.

„Dej mi hodinu, Vale. Přijedu na západní břeh Smithova jezera ve Washingtonově parku a…“ Linka byla mrtvá. Val přerušil spojení.

2.05

Denver

Sobota 25. září

Val plánoval, že použije revolver, aby někoho ve Washingtonově parku donutil dát mu svůj telefon, aby mohl zavolat fotra a smluvit si schůzku – plánoval, že ukradne telefon nějakému bezdomovci – ale ukázalo se, že lidé, které v parku potkal, mu s radostí telefon půjčí. Potom, když mu dali dobrý, horký oběd a půjčili mu přikrývku a polštář a nechali ho pár hodin prospat.

V parku byli různí bezdomovci, ale ti dva, které Val potkal jako první, byli postarší manželský pár a brzy se dozvěděl, že jsou to Harold a Dottie Davisonovi. Byli starší než jeho fotr, ale mladší než Leonard. Pro Vala bylo těžké odhadnout, kolik jim je, možná něco kolem šedesáti. Harold měl krátké, kudrnaté vlasy a dlouhé kotlety po stranách s nádechem šedivé. Protože si myslel, že bude snadné je vystrašit, přistoupil k nim, ruku v kapse a prsty na paždě devítimi-limetrové beretty.

Okamžitě ho přivítali a sami se představili. Dottie spustila velký rámus kolem rány na Valově kotníku a donutila ho sednout si na pařez vedle jejich malého stanu, zatímco ona štrachala v provizorním zdravotnickém kufříku a hledala jód a další antiseptikum, vyhrnula mu nohavici džin a očistila ránu, prohlásila, že by se to mělo sešít, a pak ji ovázala čistým, bílým stahovacím obinadlem.

Když to bylo hotové, Val se chystal vyžádat si jejich telefon, ale Dottie řekla: „Chlapče, musíš mít hlad. Jak se na tebe koukám, nejedl jsi od snídaně, možná dýl. Máš štěstí, máme tady na vohni trochu fazolový polívky se špekem a taky tu na tebe čeká čistá miska a lžíce.“

Val miloval fazolovou polévku se slaninou. Jeho matka mu ji dělávala o víkendech a tehdy, když byl doma ze školy. Sice jen takovou tu hotovou Campbellovu z plechovky, ale byla slaná a chutnala slaninou, což zbožňoval. Během let, kdy žil s Leonardem, ji neměl.

Dottie Davisonová také udělala čerstvé, horké sušenky. A takových Val neměl nikdy dost.

Oba jedli trochu polévky s ním – Val měl pocit, že jedli už předtím, ale ze zdvořilosti ho nenechali jíst samotného. Val se snažil mluvit jen neurčitě, a tak jim pověděl, že přijel do města na náklaďáku se svým dědou.

„A kde je tvůj dědeček teď, Vale?“ zeptal se Harold.

Val by si nakopal, že prozradil tak důležitou věc – minimálně neměl říct, že přijeli z Los Angeles – a tak odpověděl: „Ale, šel navštívit nějaké příbuzné. Mám se s ním sejít pozdějc. Proto bych si potřeboval půjčit telefon. Aby věděl, kde jsem.“ Pak, aby změnil téma hovoru, se rozhlédl kolem, pusu plnou polévky, a řekl: „Tahle stanová vesnička je plná rodin. Vypadá mnohem líp než ty v Parku maďarské svobody a těch ostatních, které jsme s Leonardem – mým dědou – dneska viděli.“

Řekl těm dvěma o mužích, kteří je sledovali a evidentně je chtěli okrást. Ale nezmínil se o tom, že je odehnal, když jim ukázal revolver.

Dottie mávla rukou. „No jo, tyhle parky kolem Speer Boulevardu jsou hrozný. Strašný. Jsou tam většinou jen muský – říkají si armáda nového přídavku‘ – a pochybuju, jestli aspoň některý z nich nejsou zloději nebo násilníci. Město Denver jim vyplácí týdenní rentu, takže se nebouřej. Je to úplatek a není to dobře.“

Val zamručel a jedl.

Aby se zabývali něčím lepším, Dottie Davisonová řekla: „Šli jste kolem starého denverského Country Clubu a viděli jste ty modrý stany?“

„Jo, těch jsem si všimnul,“ řekl Val a přidal si další čerstvou sušenku.

„Je to divný,“ řekla žena. „Už dva měsíce tam tábořej tisíce japonskejch vojáků. Nikdy nejdou ven. Nikdo neví, proč by japonský vojáci měli bejt tady v Denveru… když naši vlastní chlapci, co nejsou vo moc starší než tyhle, jsou až v Číně a bojujou tam za ňě.“

„Japonský?“ podivil se Val. „Jste si jistá?“

„To teda jo,“ řekla Dottie. „Máme tady japonskou pani s jejíma dětma a vnukama – provdala se na Okinawě za slušnýho americkýho mariňáka a přišla s nim před rokama do Států, ale von umřel – a ta říkala, že slyšela ty vojáky mluvit, ty seržanty nebo důstojníky nebo co sou zač ty, co hulákaj na vojáky, a že všichni mluvili japonsky“

„Divný,“ řekl Val.

„No, a maj tam i tanky a jiný vobrněný… věci… a takový ty letadla, co rozkládaj a skládaj křídla a lítaj jako helikoptéry.“

„Ospreye,“ upřesnil Harold. „Říká se jim Ospreye.“

„Divný,“ řekl znovu Val.

Když dojedli, Val tam seděl a připadal si najedený a ospalý a tak trochu divně, protože věděl najisto, co musí udělat, ale nebyl si jistý, jak. Potřeboval mluvit s fotrem, aby přinesl tolik peněz, co může –Val potřebuje těch dvě stě starých doláčů na padělané doklady –a pak potřeboval nějaké dobré místo, kde by to udělal.

Zastřelil svýho fotra, ozvala se výčitka čestnější části Valový unavené a přetížené hlavy.

Jeho prvním plánem bylo ukrást telefon, zavolat fotra, aby se s ním setkal a přinesl peníze, vzít si peníze a rovnou v parku ho zastřelit. Nikdo nemusí vědět, že tu vůbec byl.

Až na to, že… když se ho Harold a Dottie ptali na jméno, prozradil jim ho. A prozradil i Leonardovo jméno. Poskytl jim všechno, až na otisky prstů.

Takže se to bude muset udělat někde jinde.

„Vypadáš utahaně, synu,“ řekl Harold. „Tohle obojí je čistý. Proč si na chvíli neschrupnout tamhle ve stínu pod přístřeškem? Tady venku na sluníčku je parádně horko.“

Starší muž dal Valovi polštář v čistém povlečení – Jak dokážou udržet věci čisté a jakoby vyžehlené, když žijí jako bezdomovci v parku? dumal Val – a tenkou šedivou deku.

„Ne, jsem v pohodě,“ mumlal Val, ale zastíněná plocha na travnatém pozemku hned vedle jejich velkého stanu vypadala osvěživě chladně. Na minutu si tam lehl, aby si mohl promyslet, co musí udělat... a v jakém pořadí. Začal foukat větřík, a tak se přikryl.

Val se probudil mnohem později – neměl hodinky, ale už byl skoro soumrak – a vynadal si. Je pořádný pitomec.

„Řekla bych, žes byl přeci jen utahanej,“ řekla Dottie, která něco ohřívala na rožni na jejich ohni. Ať to bylo cokoli, vonělo to dobře.

Val odhodil deku. Chvilku po probuzení si nevzpomněl na stránky obvinění v barevných deskách, které našel schované ve fotrově kutlochu – zapomněl na fakt, že jeho otec opravdu plánoval, že zabije jeho matku. Všechno pomyšlení na jídlo zmizelo, když se ta myšlenka vrátila jako ěerné splašky z odpadového potrubí.

„Můžu si půjčit telefon a zavolat si?“ zeptal se ženy. „Je to místní hovor. Teď zrovna nemám peníze, ale zaplatím vám pozdějc.“

„Vykašli se na placení,“ smála se Dottie. „Všichni máme někomu co zaplatit nejrůznějšíma způsobama. Tady máš telefon, Vale.“

Odnesl si ho o kus dál, aby mohl volat soukromě. Z nějakého důvodu nečekal, že fotr telefon zvedne, a tak si v duchu připravoval zprávu, kterou pošle, takže když slyšel otcův hlas a jeho jméno, zpanikařil a telefon vypnul.

Minutu se snažil získat klid. Uvědomil si, jak vytočený v těchhle dnech je. První věc, kterou měl nutkání udělat, když slyšel otcův hlas, bylo říct: „Nezavolals mi, když jsem měl narozeniny!“

Buď v klidu, Vale, kamaráde, řekl si. Bylo divné, že to slyšel jakoby výsměšným hlasem Billyho Coynea.

Val stiskl opakovanou volbu čísla. Ale když znovu uslyšel otcův hlas, začal křičet a koktat – jen aby fotr přijel na tuhle stranu parku a vyzvedl ho – a teprve, když hovor ukončil, uvědomil si, že zapomněl Nicku Bottomovi říct, aby přinesl minimálně dvě stovky babek ve staré měně v hotovosti.

Dobrá… dobrá. Nemůžeš to udělat jen tak na pěšince v parku, tak si vlezeš do auta a přinutíš ho, aby dojel k nějakýmu bankomatu a uděláš to potom, co si vyzvedne peníze.

Ale kde to udělá?

Hodina. Fotr mu řekl, že mu bude trvat pitomou hodinu, než přijede o těch pár bloků, aby ho vyzvedl. On je tady, zraněný a krvácející – a nebo by určitě byl, kdyby nebylo Harolda a Dottie a jejich obvazu a antiseptika a aspirinu a horkého jídla – a ten zkurvenej fotr se ani nenamáhá, aby ho vyzvedl hned.

Třeba ví, že to je past. Určitě viděl všechny ty papíry pro velkou porotu rozházený po jeho pokoji a Leonard mu možná řekl, jak jsem naprdnutej.

A co to fotr říkal o Leonardovi, že měl infarkt? To nedává smysl. Děda byl v pořádku, když ho Val před několika hodinami opouštěl. Fotr určitě lže… ale proč by lhal?

A jestli Leonard opravdu měl infarkt – Val si byl naprosto jistý, že fotr mluvil o něčem jako infarkt, ať už to mělo kruci znamenat cokoli – Val nevěděl, co by s tím mohl dělat. Bylo to dost špatné, protože Leonard je starý. A Val už nějakou době věděl, že děda má bolesti, nějaké bolesti na prsou, i když se všemožně snažil to před Valem skrývat. Nikdo nežije věčně.

S tím nemůžu nic dělat, přemýšlel Val. Ale hned si uvědomil, že jestli zabije svého otce, nezůstane nikdo, kdo by se o Leonarda postaral. Ten chlap Gunny G. skoro určitě starého umírajícího člověka vyhodí z té podělané pevnosti, rozdělené na ubikace, ať Leonard umírá nebo ne.

To není kurva můj problém, hloubal. To byla jeho mantra, bojové heslo jeho – vlastně Billyho Coynea – drogové party. Ne… můj… kurva… problém.

Dottie Davisonová mu chtěla dát další jídlo, ale Val vrátil těm strašně hodným lidem telefon, poděkoval jim neohrabaně za polštář a deku a řekl, že půjde. Taky řekl, že děda ho vyzvedne o kus dál na ulici.

Harold se pokusil ho přemluvit, aby ještě chvíli zůstal, ale Val zavrtěl hlavou, otočil se zády a šel kolem jezera směrem ke stromům a většímu táboru bezdomovců na druhé straně, dokud manželům nezmizel z očí. Ruku držel na pažbě beretty za opaskem.

Konečně uviděl zrezivělý gelding, který mu fotr popsal. Viděl, že parkem projelo pár otlučených aut, ale Val ho poznal podle toho, že jel pomalu – i když kvůli zapadajícímu slunci a odlesku na čelním skle auta nemohl vidět dovnitř – že to je auto jeho otce. Hledal ho. Protože nevěděl, co ho ve skutečnosti čeká.

V poslední minutě Val uskočil za hlouček borovic a nechal auto pomalu projet kolem.

Hovadina!

Ale nebyl to jen strach, to Val věděl, když se schovával za stromy, a čekal, až jeho otec znovu pomalu objede okruh parkem zpátky k němu.

Jen si najednou nebyl jistý, že dokáže nasednout do auta a ukázat pistoli a donutit otce jet k nějakému bankomatu a to všechno ostatní, a pak udělat, co udělat musí. Nedokázal s otcem promluvit po telefonu, tak moc ho nenáviděl… jak by si mohl přisednout k němu na deset minut do auta?

Plus, fotr je policajt. Nebo byl, než se z něj stala beznadějná závislácká nicka. Býval rychlý. Fotr vídal lidi – obviněné – mávat před ním pistolí a takovou situaci zvládal. Přední sedadlo toho poničeného auta bude stísněným prostorem. Takový policista ví, jak vzít zbraň někomu, kdo sedí na vedlejším sedadle, a vyjít z toho nezraněný.

Val si uvědomil, že začíná ztrácet nervy.

Prostě ho zastřel. Jednoduše dojdi k autu a zastřel ho. A vyser se na peníze.

Došlo mu, že celá ta věc, že bude nezávislým truckerem, je blbost. Ani neumí řídit auto. Nikdy se nenaučí, jak šoférovat truck se všemi těmi rychlostmi – už jen couvat s těmi návěsy, připojenými za tahač, je noční můra. A nikdy nebude mít tři sta tisíc nových dolarů, aby zaplatil padělané doklady. Všechno to byla blbost.

Prostě ho zastřel. Zavraždil mámu. Obejdi auto, až se vrátí, a zastřel ho.

Starý gelding znovu rachotil po parku na sever od jezera a směřoval na jih k Valovi a stanovému táboru bezdomovců.

Val vytáhl berettu zpoza opasku, nabil komoru a schoval pistoli za zády. Vystoupil o pět kroků od stromů, aby stál vedle cesty.

Tentokrát fotra viděl a viděl taky, jak škubl hlavou, když zase on uviděl jeho. Auto se skřípěním zabrzdilo.

Val si uvědomil, že je na špatné straně cesty. Aby to byl přesný zásah, musel by stát na východní straně, na straně šoféra. Fotr by poznal, že je něco špatně, kdyby Val obešel auto, zpředu nebo zezadu, aby se dostal blíž k okénku na straně šoféra.

Jako kdyby chápal Valův problém, fotr stiskl knoflík a na straně spolujezdce šlo okénko dolů.

Val došel až k autu a – držel najednou ztěžklou berettu oběma rukama – namířil její ústí na fotrovu lehce zírající tvář. Se ztuhlýma rukama, ale bez třasu, napřáhl Val pistoli okénkem dovnitř, až byla asi metr od cíle.

Udělejtoudělejtoudělejtonečekejudělejto…

Nezdálo se, že by Nick Bottom byl překvapený. Potichu řekl: „Mám na sobě pod košilí kevlarovou vestu, Vale. Budeš mi muset mířit na hlavu… do obličeje.“

Val zamrkal. Fotr se ho snaží oblafnout.

Zmáčkni ten kohoutek! Udělej to teď… udělej to teď… nečekej… udělej to teď…

Valův ukazováček se přesunul z chrániče spouště na spoušť a tiskl.

„Máš tam pořád pojistku, hochu,“ řekl fotr stejným tónem, jaký užíval, když se Val učil udržet na kole rovnováhu.

Val svému otci nevěřil, ale přesto se podíval. Bylo to tak. Páčka pojistky byla dole, červená tečka byla zakrytá. Doprdele! Neobratně zápolil oběma rukama a podařilo se mu páčku zvednout, až červený bod nebylo vidět.

Jeho fotr mohl v těch několika vteřinách šlápnout na plyn a ujet, ale ani se nepohnul. Levou ruku měl na volantu, prázdnou pravou viditelně na odřené podpěrce mezi sedadly a jen se na Vala díval.

Ví, že zasluhuje umřít, protože zabil mámu, přesvědčoval se v duchu Val. Přijel sem a ví, co musím udělat. Je prostě vinnej.

Val měl znovu prst na spoušti, když si všiml nějakého pohybu na zadním sedadle. Pořád ještě se strnule napřaženýma rukama a pistolí namířenou na prostředek fotrova čela Val bleskl očima doleva.

Leonard ležel napříč přes zadní sedadlo, zabořený do naházených polštářů. Stařec měl pootevřená ústa a zavřené oči. Láhev s nějakou čirou tekutinou byla zavěšená na háčku nad dvířky a infuzní hadička vedla k Leonardově holé a pohmožděné levé paži.

„Kruci, vo co de?“ řekl Val.

Fotr otočil hlavu a podíval se na Leonarda. „Je v pořádku. Nebo spíš má nějaké potíže po tom infarktu, jak jsem ti říkal. Říká se tomu stenóza aorty a znamená to, že jedna z jeho srdečních chlopní je ucpaná. Dokud nedostane náhradní, má tvůj děda pořádně nejistou budoucnost. Ale teď je v pohodě. Doktor Tak mu dal sedativa, takže na chvíli usnul.“

Val se nezeptal, kdo je doktor Tak. Zavrtěl hlavou, i když si nebyl jistý, co tím popírá. Možná ten fotrův pokus rozhodit ho. Val zamžoural dolů na otcovu tvář.

Teď!

Val věděl, že to dokáže udělat. Vzpomněl si na tlumený výbuch a na to, jak ho beretta nakopla, když z ní vypálil skrz černou lyžařskou masku. Vzpomněl si, jak Coyne řekl: „Ugh!“ a upustil baterku. Vzpomněl si na kulatou dírku v tričku hned nad bledou tváří Vladimíra Putina, která rozkvétala do červeného motýla a dál rostla… a jak na něj Coyne civěl a řekl: „Tys mě střelil.“

Val si vzpomněl i na to, jak střelil toho druhého chlapce do krku a pamatoval si na zvuk Billyho zubů, když narazil otevřenými ústy na betonovou podlahu tunelu. Vzpomněl si, jak zabil Putinovu umělou inteligenci v tričku, když vystřelil třetí kulku mezi Rusovy dvě slídivé oči.

Tak to musí teď udělat.

Zmáčkni kohoutek, netahej za něj!

Val si uvědomil, že lapá po dechu a zároveň pláče. Ruce se mu roztřásly.

Fotr se naklonil, ale ne, aby mu vytrhl zbraň. Otevřel dveře na straně spolujezdce.

Val vytáhl revolver z okénka, když se dveře začaly otvírat. Ústí teď mířilo nahoru pod jeho vlastní bradu a prst měl pořád na spoušti, pojistku odjištěnou.

„Nastup si,“ řekl Nick. „A opatrně s tou věcí.“ Natáhl se teď po pistoli, ale jenom proto, aby zamáčkl páčku pojistky zpátky. A nevzal chlapci revolver, ani když se Val zhroutil na sedadlo.

Nick vyjel z parku na South Downing Street a jen na sever.

„Vím, co sis přečetl u mě doma,“ řekl, „ale já jsem tvoji matku nezabil, Vale. Nemohl bych Daře ublížit. A myslím to vážně, ty to víš.“

Val se třásl a snažil se soustředit, aby nezačal v autě zvracet. Vzduch z otevřeného okénka mu trochu pomohl.

„Jsi to ty, komu jsem ublížil,“ pokračoval Nick. „Strávil jsem pět a půl roku s Darou, když jsem byl pod drogou, a úplně jsem zahodil veškerou odpovědnost, kterou jsem měl vůči tobě. Omluva to nevyřeší, ale omlouvám se ti, Vale.“

Val si uvědomil, jak se mu v prsou zase zvedá vztek. Měl před chvílí šanci střelit fotra do hlavy – zlost by mu to byla dovolila – ale úplně mu odešla síla z rukou. Nemohl by těžkou berettu zvednout, ani kdyby mu šlo o život.

Když přijížděli na Speer Boulevard, ozval se hrozný rámus a Val i fotr se podívali nahoru, když se masivní Osprey III s burácením přehnal nad nimi a jeho křídla a turbovrtulové motory zvedaly na letovou hladinu. Plátno na plotu Country Clubu, který se táhl na stovky metrů podél ulice, se třáslo a snažilo se utrhnout z drátu.

„Co to kurva je?“ řekl Nick.

„Japončíci,“ zamumlal Val. „Dottie a Harold Davisonovi říkali, že tady ve starým klubu jsou tisícovky japonskejch vojáků.“

Nick se nezeptal, kdo jsou Dottie a Harold Davisonovi. Pozoroval, jak Osprey letí na západ a tiše řekl: „Je to od Japonců nelegální, že si sem přivezou svoje vojáky.“

Val pokrčil rameny. „Mohli bysme jet tam, co jsme bydleli?“ zeptal se. Třeba, myslel si, kdyby viděl jen kousek starého domova a připomněl si mámu, jak stojí na prahu a čeká na něj, jako vždycky čekala, když se denně vracel domů ze školy, pomohlo by mu to zvednout pistoli, zamířit a stisknout kohoutek.

„Nemáme dost v bateriích,“ řekl Nick a odbočil na západ na Speer Boulevard. „Zbývá mi tam tak na devět mil a do Šesti vlajek nad Židy jsou to čtyři.“

„Šest vlajek…,“ opakoval Val a podíval se na Nicka. Zbláznil se úplně?

„K. T. tam pro nás nechala auto… opravdové auto,“ řekl Nick. „Aspoň doufám, že to udělala. Pamatuješ si K. T. Lincolnovou? Moji starou parťačku?“

Val si ji pamatoval… byla to z pohledu dítěte nebezpečná dáma. Ale jeho matka měla K. T. z nějakých důvodů, které malý Val nechápal, ráda.

„Takže,“ řekl Nick, „ty stejný lidi, co se tak snažili předložit velké porotě to vymyšlené obvinění, které jsi četl, když jsi byl u mě doma, po mně teď jdou. Mohli by zranit tebe a Leonarda, kdybyste se nedostali z města pryč. Tohle auto bude rádo, když dojede do ulice, kde je Šest vlajek, kde čeká to auto, ale jakmile se tam dostaneme, vezmeš si ho a dostaneš se s Leonardem někam pryč z města.“

„Neumím řídit,“ řekl Val.

Nick se hořce zasmál. „Leonard mi povídal, než dostal ta svá sedativa, že chceš dostat průkazku řidiče nákladního auta, abys mohl řídit velké trucky.“

„To byla pitomost,“ zamumlal Val. „Všechno to byla jen pitomost.“

„O to se s tebou nebudu hádat,“ řekl Nick. „Leonard říkal, že máš adresu a jméno nějakýho padělatele. Ukaž.“

Val si připadal stejně omámený, jako byl zřejmě jeho děda, ale sáhl do kapsy bundy – plnou náhradních zásobníků a nábojů pro teď zbytečnou berettu – a našel ten lístek. Podal ho Nickovi.

„Jo, toho chlápka znám,“ řekl Nick. „K. T. a já jsme ho poslali na pět let do basy, když jsi byl malý. Žije teď daleko v území reconquisty. Těžko se tam v těchhle dnech dostaneš.“

„Stejně nemám peníze,“ řekl Val. Projížděli kolem Parku maďarské svobody s tou ‚Armádou přídavku‘ osamělých chlapů-bezdomovců. Kolem klubu byly policejní vozy a vany a spousta uniformovaných policistů v pohotovostní výstroji. To všechno Valovi připadalo na hony vzdálené. „Potřeboval bych dvě stovky babek na nový průkaz… starejch babek.“

„Je mi to líto, ale nemám je, abych ti je dal,“ řekl Nick. „Před pár dny jsem měl. Ale vyplácal jsem to na úplatky a odměnu pilotovi, který mě vzal z Las Vegas do L. A.“

Val zíral. „L. A.? Proč jsi tam letěl?“

„Abych tě našel.“

„Hovno,“ reagoval Val.

„Dobře, hovno,“ souhlasil Nick. „Rozfofroval jsem to za automaty v Las Vegas. Je mi jedno, co si budeš myslet. Ale nemohl bych ti ty dvě stovky teď dát, ani kdybych je měl.“

„Proč ne?“

„Použil bych je na zaplacení Leonardovy operace chlopně. Potřebuje to, aby žil, a pojišťovna mu to nezaplatí dřív, než bude už deset nebo dvacet let mrtvý!“

Jako kdyby reagoval na svoje jméno, Leonard se na zadním sedadle pohnul a zasténal.

Val se podíval na dědu a zabolelo ho u srdce.

„Ve snu, který jsem měl v noci,“ řekl Nick, „jsme si to my tři hasili do Texhomy v Oklahomě, starým camarem se super vytuněným motorem V-8.“

„Co je ta pitomá Texhoma v Oklahomě?“

„Pohraniční přechod do Republiky Texas.“

„V Texasu tu operaci Leonardovi zaplatěj?“

Nick se na chlapce podíval. „Ne, ale provedou ji, když zaplatíme. A já najdu způsob, jak to zařídit.“

„Slyšel jsem, že Texas nepřijímá zbytečný lidi,“ poznamenal Val. „Zvlášť takový, co jsou feťáci.“ Nick na to nereagoval.

Val za chvíli řekl: „Takže to auto, co tvoje přítelkyně… K. T, že… pro nás nechala u Šesti vlajek, je starý plynový camaro V-8?“

„Asi ne,“ odpověděl Nick. „Chtěl jsem prostě nejrychlejší auto z garáže zabavenejch auťáků. Pamatuješ na film se Šíleným Maxem? Na ‚Poslední stíhačku V-8’?“

„Nevim, vo čem to kurva mluvíš,“ lhal Val.

Nick pokrčil rameny. Blížili se k nadjezdu mezistátní dvacet pět a. on odbočil doleva k opuštěným mrakodrapům a k obřímu kolu ve starých Elitchových zahradách. Ukazatel mu řekl, že gelding má k dispozici už jen tři a půl míle.

Na parkovišti stálo jedno auto stranou od ostatních, otočené opačným směrem. Nick zastavil vedle něj a zašeptal. „Ale, ne, panebože.“

Zkontroloval pohledem Leonarda a vystoupil. Val udělal totéž o chvíli později a pořád držel pistoli.

Nick vytáhl malou krabičku zpod blatníku levého zadního kola. Kolem klíče byl omotaný malý papírek a na něm bylo rukou K. T. napsáno: „Parkoviště zabavených aut je skoro prázdné a nepovedlo se mi z něj nic dostat. Tohle je moje soukromé auto. Hodně štěstí.“

Nick a Val zůstali stát a zírali na modrý malý Menlo Park s elektrickým pohonem. Když jela dobře, měla tahle malá vozítka energii na přibližně sto mil.

„Aspoň je světle modrej,“ zamumlal Nick. Val neměl zdání, o čem to jeho fotr mluví.

Nick podal klíček Valovi a chystal se něco říct, když parkovištěm projely čtyři oshkoshe s ochranným zabarvením do pouště a se skřípěním u nich zastavily. Tucet japonských mužů v černém balistickém maskovacím oblečení, všichni s automaty v rukou, se vyhrnulo z velkých vozů a namířilo svoje zbraně na Nicka a Vala.

Val začal zvedat berettu, ale otec ho popadl za zápěstí a silně stiskl, až zbraň upustil. Nick sám se pro ni nesklonil.

Hřmotný Japonec, také v balistické černé, vystoupil zadními dveřmi z nejbližšího oshkoshe a klidně se díval, jak jeden z jeho mužů Nicka prohledal a odebral mu devítimilimetrového glocka z opasku a dvaatřicítku z pouzdra na kotníku. Druhý ninja, který zvedl berettu, teď prohledal Vala a vzal mu všechny zásobníky do pistole a volné náboje. Dva další snadno zvedli Leonarda – který pořád spal – z auta. Třetí držel infuzní láhev.

Ti dva, kteří prohledali Vala a Nicka, kývli na velkého muže a ostatní s automaty začali otce a syna postrkovat k zadní části oshkoshe.

„Bottom-sane,“ řekl muž v černém, „je čas.“

1.18

Denver

Sobota 25. září

Nick udělal všechno možné pro to, aby se tomuhle konečnému setkání s Hirošim Nakamurou vyhnul, ale celou dobu věděl, že k němu dojde.

V duševních zkouškách na tohle konečné zúčtování se to vždycky odehrávalo v kanceláři pana Nakamury v jeho sídle na kopci v Evergreen, kde se Nick poprvé s miliardářem setkal. Jenže, když Vala a Nicka vyvedli z oshkoshe – oba v nízkém, ale jasném světle začínajícího soumraku mžikali – Nick viděl, že jsou v LoDo, na ulici Wazee, před domem, ve kterém byl mládenecký byt Keigiho Nakamury.

Teď tahle ulice v centru města Nickovi připomněla scény z nespočetných reportáží o bojích ve městech, které každý večer přenášela televize a ve kterých byly americké jednotky v nějakém městě v Pákistánu nebo v Brazílii nebo v Číně, s těžkými vojenskými auty, zaparkovanými napříč nějakou ulicí, se dvěma helikoptérami, které na té ulici taky přistály, a s americkými vojáky na ulici a na střechách evakuovaných budov.

Jenže tohle bylo americké město a tihle vojáci nebyli unavení američtí vojáci v ošuntělých stejnokrojích a odřených chráničích kolen, ale spousta Nakamurových – nebo možná Satoových (Je v tom nějaký rozdíl? přemýšlel Nick) – ninjů v parašutistických botách a balistické černé, s automaty v rukou, všichni ve stejných taktických brýlích a s maličkými sluchátky a mikrofony pod černými baseballkami.

Nick a Val byli oba spoutaní, ale ruce měli před tělem. To dalo Nickovi slabou naději. Každý policajt a každý policejní bažant ví, že nebezpečným vězňům – a každý, kdo stojí za zatčení a uvěznění, musí být považován za nebezpečného – se spoutávají ruce za tělem. Paže, zápěstí a pěsti spoutané před tělem se docela snadno dají použít jako zbraně.

Buď nebyli skuteční zajatci (tomu Nick ani na chvíli neuvěřil), nebo Satoovi lidé nepovažovali Nicka a jeho syna za vážnou hrozbu. Anebo, to bylo pravděpodobnější, Satoovi lidé sice považovali Nicka a jeho syna za nebezpečné, ale byli si jistí, že jejich počet a zbrojní převaha vylučovaly jakoukoli reálnou hrozbu pro těch několik málo minut života, které jejich vězňům zbývaly.

Vzhledem k počtu ninjů, kteří byli ilegálně nasazení ve Wazee tady v LoDo, a k počtu, který šel s nimi, když vcházeli do budovy, měl Nick tendenci souhlasit s tím posledním.

„Vy tam, opatrně!“ houkl Nick, když tři ninjové nesli stále bezvědomého doktora George Leonarda Foxe ven z auta; dva z nich drželi ruce jako sedačku, třetí nesl připojenou infuzi.

Ninjové ho ignorovali, a když vešli do domu, rovnou zamířili ke schodišti. Nick si vzpomněl, že Keigiho dům, přestavěné skladiště, nemá výtah. Budou mít víc práce, pomyslel si o nich, i když Nickův tchán se zdál být neuvěřitelně slabý a lehký jako profesionálně vyrobený strašák.

Sato šel napřed do třetího patra, a když tam došli, neotočil se doprava, do soukromých prostor a k ložnici, kde se vražda odehrála, ale doleva z haly ven, k nádherné knihovně, kde Nick poprvé uviděl záznam s Darou, stojící v setmělé ulici. Dneska, poprvé za dva týdny od doby, kdy ho ten obrázek šokoval, Nick Bottom věděl přesně, proč tam byla, té noci Keigiho večírku a Keigiho vraždy.

Od té noci vždycky Satoa podezíral, že věděl, že Nick Daru na tom videozáznamu uvidí, že ho na místo činu zavedl úmyslně, aby Nick Daru před domem v temnotě viděl. Ale Nick si nedokázal vysvětlit, proč tam jeho žena byla, ani proč Sato chtěl, aby to věděl.

A teď už na to přišel. A řešení obou těch záhad přivádělo Nicka k slzám.

Hiroši Nakamura během jejich předchozího rozhovoru stál, ale teď byl usazený za velkým mahagonovým stolem před okny. Čtyři černě oblečení ninjové stáli po stranách stolu. Muži, kteří přinesli Leonarda, ho opatrně položili na koženou pohovku vedle knihoven za Nickem, a Vala postrčili, aby se usadil vedle dědy.

Sato poodešel k jedné straně místnosti a kývl. Jeden z mužů zavřel dvojité dveře do knihovny. Včetně těch čtyř, kteří už byli uvnitř s Nakamurou, bylo teď v knihovně deset ozbrojených ninjů – nepočítaje Satoa – ale místnost byla tak velká, že se nezdála být přeplněná. Nikdo Nickovi nenabídl židli, a tak stál na perském koberci před stolem a trochu mžoural, aby rozeznal Nakamurovu postavu proti světlu, které procházelo dřevěnými roletami za ním.

Nakamura vypadal stejně klidně jako při jejich prvním setkání.

„Pane Bottome,“ řekl, „doufal jsem, že se setkáme na příznivějších okolností. Ale nemělo tomu tak být.“

„Pusťte mého syna a tchána, Nakamuro,“ řekl Nick. Ta slova mu připadala jako vystřižená z tisíců televizních dramat. Ale nevadilo mu to. Musel pokračovat. „Jsou to civilové. Nepatří do téhle záležitosti. Nechte je jít a já budu mluvit.“

„Vy a já spolu budeme mluvit tak jako tak,“ řekl Nakamura. „Váš syn aspoň uvidí, co jste za člověka.“

Těch několik elektrických světel v místnosti potemnělo a z dovedně vyřezaného sekretáře na jižní straně pokoje se vynořila plochá obrazovka. Jakmile byla celá vidět, začalo hrát video. Obrázky byly němé.

Nick se na sebe díval z nadhledu asi šesti metrů nad zemí, zaměřeného přímo k zemi. Barevné tóny byly velmi podivné, dokud mu nedošlo, že čočky malého bezpilotního letadla se přizpůsobovaly nepatrnému světlu.

Nick viděl sám sebe, jak prohledává kapsy tří mužů na zemi, bylo zřejmé, že dva z nich jsou mrtví, třetí a nejmladší z nich žebral o život.

Najednou se ozval zvuk a všichni v knihovně mohli slyšet sténání a slova toho mladíka: „Prosím… pane… slíbil jste… slíbil jste… tolik to bolí… slíbil jste“

Nick se spolu se synem a ostatními muži v místnosti – jen Leonard měl zavřené oči – díval, jak postava na obrazovce přikládá pistoli na několik centimetrů k hlavě mladého šokovaného muže a vystřelí.

Obrazovka potemněla a s hučením sjela do sekretáře.

„Víme, že jste se včera setkal s poradcem Omurou v hnízdě toho pána nad Los Angeles, pane Bottome,“ řekl Hiroši Nakamura. „Nemáme sice nahrávku této konverzace, ale umíme si představit, jak se vyvíjela.“

„Pusťte moje lidi, Nakamuro.“

Miliardář ho ignoroval. „Protože všechno, co vám Omura řekl, je nejspíš pokroucené nebo úplně lživé, vysvětlím, co je skutečně ve hře, do které jste vstoupil.“

„Je mi proklatě jedno, co je ve hře…,“ začal Nick.

„TICHO!!!“ zařval Sato.

Všichni v místnosti, kromě Nakamury a Leonarda, jako by při tom výbuchu poskočili. Nick by byl nečekal, že lidský hlas, bez elektronického zesílení, by mohl dosáhnout síly tolika decibelů. Představil si, že i černě oblečení ninjové v celé ulici Wazee, stejně jako ti na střechách, poskočili stejně.

„Velmi správně,“ pochválil Nakamura. „Jestli mě ještě jednou přerušíte, budete vy a ti druzí dva zase spoutáni. A vzhledem k nešťastnému stavu vašeho tchána by to pro něj nemuselo být nejlepší.“

Nick jen stál. Třásl se vztekem.

„Před více než dvaceti lety,“ řekl Nakamura, „skupina mých přátel, japonských obchodníků jako já, sledovala, jak měl váš mladý prezident v Káhiře projev, který pochleboval islámskému světu –bloku islámských států, které se tehdy ještě nestmelily do dnešního Světového kalifátu – a lichotil evidentně překroucenými historickými fakty představám o jejich vlastní velikosti. Tenhle prezident začal proces naprosto přepisující jak historii, tak současnou realitu. Cílem bylo přivést tak radikální islám k tomu, aby začal jeho a tuto zemi milovat.

Slovo, které vystihuje tuhle formu zahraniční politiky, kdykoli je používána spolu s mocí fašismu, pane Bottome, je appeasement.“ Nick nic neřekl.

„Tenhle prezident a vaše země brzy pokračovali v téhle frašce zahraniční politiky s ještě mohutnějším a naprosto zbytečným appeasementem, pokusy stát se sociální demokracií v době, kdy se evropské sociální demokracie začínaly hroutit pod tíhou dluhů a svými programy oprávněných nároků, jednostranným odzbrojením, ústupem ze světové scény a zradou starých spojenců, rychlým a dobrovolných vzdáním se pozice Ameriky jako supervelmoci a naprostým ústupem od mezinárodní odpovědnosti, kterou Spojené státy americké braly tak dlouho vážně.“

Nick se ohlédl přes rameno na Vala. Chlapec seděl s ústy pootevřenými a měl pergamenově bílý obličej. Vypadal jako vážně nemocný a Nick věděl, že Val nechce začít před všemi těmi muži zvracet na viditelně drahý perský koberec.

„Pane Bottome?“ řekl Nakamura ostře. „Posloucháte mě?“

Nick se podíval zpátky na megalomanského miliardáře, který se naklonil dopředu. Položil ruce na lesklou desku stolu a pokračoval ve svém proslovu.

„Ekonomická krize, která vyvrcholila zánikem Evropské unie a kolapsem Číny – stejně jako násilná a zbytečná smrt více než šesti milionů Židů v Izraeli, dalšího milionu nežidovských izraelských obyvatel, které všechny vaše země opustila, pane Bottome – byly jen dalšími etapami onoho úpadku – na první pohled záměrného a pak sotva vyhnutelného – Spojených států amerických.“

Nastala dlouhá odmlka, než Nick promluvil, i když riskoval pouta: „K čemu tahle přednáška z historie, pane Nakamuro? Jak se to týká důvodu, pro který jste mě najal, abych vyřešil vraždu vašeho syna?“

Nakamura zavřel oči, jako by sbíral dohromady svou trpělivost. Pak se slabě usmál.

„Jak jsem řekl, pane Bottome, tohle je ve hře, do které jste vstoupil. My průmyslníci v Japonsku jsme téměř před čtvrt stoletím věděli, že náš stát bude jednoho dne muset vystoupit, aby vyplnil prázdné místo ve válce, které uvolní Amerika svým dobrovolným úpadkem. Nebyla to povinnost, kterou bychom vítali… vzpomínka na to, čemu říkáme Daitoa Senso, válka větší východní Asie, a které vaši historici říkají druhá světová válka… byla příliš bolestivá.

Váhali jsme, pane Bottome, uznat sami sebe, obyvatele Japonska, za shido minzoku, ‚nejlepší národ světa‘ – i když jsme chápali, že tuto roli budeme muset přijmout.

Ta první válka, která začala v Číně před téměř stoletím, byla výsledkem naší arogance – militarismu kombinovaného s nadějemi císařství kombinovaného s deformacemi v důsledku našeho náboženství a samurajského kódu bušido. Ale tato blížící se válka, pane Bottome, válka mnohem rozsáhlejší a pro nepřátele strašnější než Daitoa Senso, nebude onou kurai tanima – ‚temným údolím‘ – té poslední války, Bude to celosvětová válka osvobození.“

„Válka proti komu?“ zeptal se Nick. Slyšel sám sebe, jak to říká nahlas dřív, než řekne, co chtějí oni, aby řekl.

Nakamura smutně potřásl hlavou. „S militantním islámem, pane Bottome,“ řekl tichým hlasem miliardář. „S tou hydrou, která se jmenuje Světový kalifát. Islám vždycky byl, bez ohledu na naprostou americkou neochotu to uznat, násilnickým a barbarským náboženstvím, pane Bottome, jeho prorok byl militarista, stejně krutý jako polní maršál Hadžime Sugijama nebo váš generál letectva Curtis LeMay. Fundamentalistické, terorismem ovládané formy expanzionistického islámu ve dvacátém a jedenadvacátém století jsou odporně nemravné. Obyvatelé sloužící císařskému Synu nebes v Japonsku, který odvozuje svůj původ od samotné sluneční bohyně v Zemi vycházejícího slunce, kde se spojuje všech osm stran vesmíru pod jednou nebeskou střechou, nebudou vrženi zpátky do sedmého století barbarským pouštním náboženstvím, které zamýšlí vládnout zemi a které zachází se svými porobenými lidmi jako s méněcennými otroky!

To se nestane! Nedopustíme, aby se to stalo!“

Teď to byl Hiroši Nakamura, kdo křičel, a i když jeho hlas nedosahoval kvalit zesíleného zvuku rockového koncertu, jaké měl Satoův výbuch, byl dostatečně hlasitý, vážně myšlený a fanatický, aby to Nicka přinutilo ustoupit o krok zpět.

Když miliardář pokračoval a skončil, jeho hlas byl mnohem tišší.

„A tak jsme my, přední japonští podnikatelé, změnili své keiretsu zpátky ve válečné zaibatsu, naše rodinné obchodní zájmy už pouze neslouží japonskému vedení, ale rozhodují o něm. Proto jsme se vrátili k samurajské cti a pravému kódu bušida. Proto budeme brzy potřebovat jednoho všemocného šóguna, aby radil císaři v době této totální války.“

Nick si odkašlal. „Totální jaderné války,“ řekl důrazně.

„Samozřejmě,“ řekl Nakamura pohrdavě, skoro opovržlivě. „Všichni daimyové, dokonce i váš slabý přítel Omura, souhlasí s tím, že tento finální boj o budoucnost našeho světa bude nukleární – a termonukleární. Nepřítel odhalil své bezohledné odhodlání likvidací Izraele. A my budeme stejně likvidovat tu infekční duševní chorobu, která má dvě miliardy obětí po celém světě.“

„Omura-sama věří, že Texas bude spojencem,“ řekl Nick.

Nakamura zavrtěl hlavou. „Poradce Omura je slabý a sentimentální, když jde o ten poslední zbytek kdysi silného státu. O něm nebudeme uvažovat, až přijde čas a my si zvolíme našeho prvního šóguna po sto šedesáti letech. Slabé pozůstatky Ameriky v současnosti hrají svou roli při přípravě nadcházejícího boje.“

Nick přikývl. „Se dvěma sty tisíci našich odvedených chlapců, kteří za vás vedou válku v Číně,“ řekl.

Nakamura dlouho nic neříkal.

Nick zaslechl běžnou helikoptéru, ne jednu z těch šeptajících vážek, jak přelétá nízko nad budovou. Někde blízko se ozvaly sirény policie nebo záchranky v neobydlené části Denveru. Nickovi se zdálo, že slyší vzdálené výstřely.

Opravdu se město rozpadá v základech, jak se K. T. a denverský policejní útvar obávali? Má Nick aspoň nějakou šanci, jestli to tak opravduje?

Nakamura řekl: „Takže teď už chápete, co je ve hře, Nicku Bottome. Je čas, abyste předložil své hlášení o vyšetřování, ke kterému jsem vás najal.“

Nick natáhl dopředu spoutané ruce. „Sundejte mi to.“

Nakamura a Sato jeho přání ignorovali.

Nick věděl, že by mohl na Nakamuru skočit, pokusit se svázanýma rukama sevřít miliardáři krk, ale také věděl, že Sato nebo ti čtyři strážci by ho zabili v tom okamžiku, kdy by se o to pokusil.

Nick si povzdechl, ohlédl se na Vala a zřejmě bezvědomého Leonarda a začal mluvit.

„Konečně vím, proč jste mě najal. Došlo mi to teprve dneska, a většinou náhodou. Najal jste mě, abych tohle vyšetřování provedl, protože jste si nebyl jistý, co všechno vím. Nevěděl jste, co mi moje žena Dara řekla, nebo jaké poznámky třeba pro mě nechala. Pátral jste po jejím telefonu a nikdy jste ho nenašel, takže jste si prostě nebyl jistý.

A konečně: potřeboval jste někoho, kdo něco uveřejní…“

Nick se na chvíli odmlčel a podíval se nahoru do koutů knihovny, až uviděl červená světýlka videokamer.

„Potřeboval jste, aby to byl někdo jiný než vy, kdo něco uveřejní – stejně jako bude zveřejněno toto video po mé smrti, smrti mého syna a mého tchána – a tak jste mě najal.

Byl jsem váš dokonalý šašek. Tak dychtivě jsem chtěl peníze, abych si mohl koupit LSD, že bych byl šel kamkoliv, udělal cokoli, zradil kohokoli, abych získal informace, které jste potřeboval, aby později pronikly do světa.

A tak jsem to udělal.“

Nick udělal několik kroků. Sato a ostatní strážci zpozorněli, ale nebylo to potřeba. Nick si uspořádával myšlenky, nechystal se skočit na Nakamuru.

„LSD je droga vyvinutá v Japonsku,“ řekl konečně. „V izraelské poušti nikdy nebyla žádná válečná laboratoř Havat MaShash. Bylo to jen další křivé obvinění, které Židé museli strpět po tom, kdy byli masově vražděni – znovu. Vy Japonci jste vymysleli a vytvořili LSD – v laboratoři v Nara, pokud jsou moje zdroje správné – a byli jste to vy, kdo jej transportoval do Spojených států a všude jinde, prodávali jste tu drogu pod výrobní cenou a dál jste měli své dealery, od výšin dona Chozh-Ahmeda Nuchajeva až po uliční úroveň chudáka Delroye Niggera Browna a Dereka Deana… a dodávali jste je rostoucímu počtu feťáků ve Státech.“

„Proč by to Japonsko dělalo?“ přerušil ho Nakamura. Jeho hlas byl klidný jako utišující olej.

Nick se zasmál.

„Dostali jste, co jste chtěli, z toho, co zbylo po Dni, kdy šlo všechno do hajzlu,“ řekl Nick. „Když jsme dostali svou zemi do zapomenutí svými dluhy a zbabělostí. Vy jste chtěli své vojáky. A máte je. Chtěli jste nás omámit a my jsme platili jeden nový dolar za minutu drogového omámení, abychom vám vyhověli. Naši vůdci se odvrátili od budoucích desetiletí – opustili důvěru v systém volného trhu, odvrhli naši celosvětovou odpovědnost, kruci, dokonce opustili i náš propracovaný kosmický program – a zbytek nás dokončil to odvrácení od budoucnosti, když jsme se rozhodli vrátit se zpátky tím, že budeme užívat LSD. Tři sta čtyřicet milionů závislých v Americe, včetně mě až do minulého týdne, všichni žijící – znovu žijící – své malé masturbační fantazie, protože jsme se nemohli postavit skutečnému světu.“

Sato promluvil.

„Bottom-sane, jak jste přišel na to, že to bylo Japonsko, kdo vyvinul a dodával LSD do Ameriky?“

Nick se znovu zasmál, s ještě větší hořkostí než předtím.

„Já jsem na to nepřišel. To moje žena. A ta kvůli tomu zemřela.“

Podíval se ze Satoa na Nakamuru a pak kruhem na ostatní muže se zbraněmi. Nakonec se podíval na svého tchána, který byl v bezvědomí – neříkal mu Leonard jednou, že mluví trochu japonsky? – a nakonec na svého syna. Věděl, že už nikdy nebude mít možnost Valovi říct, jak je mu všeho líto.

„Ta žena, kterou zavraždili v ložnici, ani ne třicet kroků odtud, byla nám, denverským policistům, známá jako sexuální hračka z Japonska, která se jmenuje Keli Bracqueová. Představili nám ji jako favoritku Keigiho Nakamury a nic víc. Znali jsme ji jako Keli Bracqueovou, protože to bylo její jméno v úplně smyšleném fasciklu, který jsme dostali od různých japonských policejních služeb. Tenhle fakt potvrdila i kancelář poradce Nakamury.“

Nick ztichl. Začínal mít takový vztek, že se mu roztřásly ruce, zaťal pěsti a cítil, že mu slábnou nohy.

Sato něco štěkl japonsky a jeden z ninjů přinesl Nickovi židli. Nesedl si na ni, jen se o ni opřel, aby se udržel na nohou. „Keli Bracqueová měla být dcerou amerických misionářů v Japonsku,“ pokračoval Nick hlasem, plným únavy a hněvu. „To byla lež. Její skutečné jméno bylo Kumiko Catherine Cattonová a bylo dcerou Sakury Cattonové, v Americe narozené ženy, která celý svůj dospělý život strávila v Japonsku. Zeny, která byla kurtizánou slavného japonského daimya. Jak se japonsky řekne ‚přítelkyně‘ nebo ‚milenka‘ nebo ‚kurtizána‘ nebo ‚druhá žena‘, jak tomu říkáte? Keisi nebo gosai nebo aijin nebo sembo… vy Japonci máte spoustu slov pro své mimomanželské přítelkyně. Bosové mafie v Americe jim říkali goomahs.“

Samotný vzduch v knihovně se zdál zastavit. Nick se koutkem očí rozhlédl a viděl, že nikdo se nedívá na nikoho, dokonce i vždy ostražití ninjové se dívali na své vlastní nohy. Nakamura nasadil onen dovnitř zahleděný pohled, který tokijští obyvatelé zdokonalili pro cesty jejich přeplněným metrem.

„Tady je komplikovaná část toho scénáře,“ pronesl Nick do houstnoucího ticha. Ukázal na Hirošiho Nakamuru. „Vaší rodině a rodinám Munetaka, Morikune, Omura, Tojoda, Joricugo, Jamašita a Jošiake nestačilo, že jste stáhli moderní Japonsko zpátky do feudálních dnů, abyste se připravili na tuhle svatou válku s islámem. Vám nestačilo, že jste přestavěli starý feudální systém z japonského středověku – změnili jste keiretsu do klanem ovládaných a vládu ovládajících zaibatsu a průmyslníky na daimye – nestačilo vrátit feudální prvky jako je šógun a samurajové a roninové a znovu oživit kód bušido – ne, vy super-daimyo představitelé svých über-zai-batsu, vy jste museli vrátit feudální způsoby, jak si zajistit oddanost svých vazalů, včetně vazalských daimyů.“

Nick se odmlčel a znovu se podíval na stále svítící rudé oko videokamery, pak zpátky na Nakamuru.

„Hiroši Nakamura měl problém s jedním ze svých vazalských daimyů, který se mezi lidmi stal příliš oblíbeným, stejně jako mezi Nakamurovými vojáky, jako jakýsi princ-bojovník v Číně. Jeho loajalita nikdy nebyla zpochybněná, pane Nakamuro – věděl jste, že pro vás zemře nebo spáchá sepppuku, když to budete vyžadovat – ale taková popularita někoho podřízeného je nebezpečná sama o sobě. A tak jste vy – a Joricugo, Jamašita, Jošiake, Morikune, Omura, Munetaka a Tojoda – začali dělat totéž, co japonští lenní páni a jejich protějšky ve středověké Evropě, aby si takovou loajalitu pojistili…

Vzal jste si jako svého druhu rukojmí dítě onoho oblíbeného válečníka-daimya. Ne jeho dva dospělé syny, které měl se svou zákonitou manželkou – jeden z těch synů už padl v boji v Číně a ten druhý padne brzy po něm – ale raději milovanou dceru toho válečníka a jeho kurtizány, narozené v Americe.

„Tato Kumiko Catherine Cattonová – o které nám řekli, že to byla sexuální pracovnice Keli Bracqueová – přišla do vaší domácnosti. Nezacházeli jste s ní jako s vězněm, pane Nakamuro. Přesně jako feudálové ve středověké Evropě jste Kumiko vychovali, jako by to byla vážená členka vaší rodiny.

Ale stalo se něco nemyslitelného. Kumiko Catherine Cattonová se zamilovala do vašeho jediného syna. Když Keigi přijel do Spojených států, aby tady natočil svůj dokument, čtrnáct měsíců před tím, než jste byl vaším císařem jmenován poradcem – než jste zařídil, aby vás jmenovali federálním poradcem v Coloradu – Kumiko, alias Keli Bracqueová, přijela s ním. Ona nebyla Keigiho panenka na hraní. Měli se vášnivě rádi.“

Zmlkl.

Nakamura si odkašlal a klidně řekl: „Mohu se vás zeptat, kde jste přišel k těmhle informacím, pane Bottome?“

„Najal jste si mě, abych je našel,“ řekl Nick. „Ale já to nebyl. Nikdy bych se byl minulostí slečny Keli Bracqueové nezabýval. Na to jsem byl příliš hloupý.

Ale Keli-Kumiko se začala obávat o bezpečnost svého milovaného Keigiho. Váš odbojný syn byl ale hodně chytrý, že ano? Vyhodili ho z tokijské univerzity, ale ne protože by byl hloupý… ale protože to byl rodilý rebel. Ve Státech pro to máme rčení: Vrzající kolo se musí namazat. Vy v Japonsku říkáte: Hřebík, který vyčnívá, se musí zatlouct kladivem.

No, pane Nakamuro, asi vám nemusím vyprávět, že Keigi byl hřebíkem, který vyčníval. Byl to rebel ve společnosti, oddané jak nikdy předtím poslušnosti. Ten dokument, který natáčel, nebyl o tom, jak patetičtí byli Američané, když byli prozrazení jako závisláci na LSD… bylo to o tom, odkud LSD pochází, z Japonska. A byl taky o škodách, které dobrovolné a promyšlené užívání udělá s lidmi, kteří si na to zvyknou – od patetických Izraelců, kteří přežili ten druhý holocaust, až po beznadějné městské černochy a hospodyně z předměstí.“

„Dokažte to, pane Bottome,“ řekl Nakamura.

Nick se neusmál. „To nemusím. Viděl jsem několik hodin té metráže, pane Nakamuro. A dost brzy to uvidí i stovky dalších Američanů. Keigi Nakamura ukáže, jakou škodu jste vy a ostatní válečníci v Japonsku tomuto národu způsobili.“

Nakamura nereagoval.

„Kumiko Catherine Cattonová nevěděla vůbec nic o téhle politice,“ řekl Nick. „Ona se jen bála, že někdo zabije jejího milovaného Keigiho. Stejně jako její matka, i Kumiko vyrostla v Japonsku –a viděla změny, které se tam udály za posledních dvacet let. Věděla, že daimyové nedovolí, aby Keigi ukázal a uvedl do distribuce svůj donkichotský dokument. Věděla, že Keigiho někdo zastaví… a že ho zastaví tvrdě.

A tak ve své naivitě – byla přece jen zvyklá na to, jak se věci vyřizují v Japonsku, než v rodišti její matky tady ve Spojených státech –šla hledat pomoc k místním úřadům. Myslela si, že když šokující informace obsažené v té malé Keigiho práci vyjdou najevo veřejně, nebudou daimyové mít důvod mu ublížit.

„Kumiko šla za denverským státním návladním – ambiciózním, ale imbecilním politickým pověřencem jménem Mannie Ortega. Aniž by pochopil, co mu dívka nabízí, Ortega to předal pouhému tajemníkovi okresního návladního Harveymu Cohenovi – který se svou asistentkou, mou manželkou Darou, začal Keli Bracqueovou, alias Kumiko Catherine Cattonovou, vyslýchat. A jen to, co se dozvěděli o původu LSD, bylo neuvěřitelné.

Ortega byl idiot, ale Harvey a Dara pochopili, s čím se setkali. Trvali na tom, na rozdíl od Mannieho Ortegy, který tvrdil, že o nic nejde, aby byli zapojeni lidé z FBI a oddělení Národní bezpečnosti.

FBI i Národní bezpečnost do věci vstoupily. Provedly své vlastní ‚kompletní vyšetřování‘. Pak ujistily okresního návladního Ortegu, tajemníka okresního návladního Cohena a Cohenovu asistentku Daru Fox Bottomovou, že Keli Bracqueová je zatvrzelá lhářka, že to děvče je opravdu jen ambiciózní sexuální pracovnice a že je závislá na heroinu a že někdo jako Kumiko Catherine Cattonová neexistuje.

Lidi z FBI a Národní bezpečnost řekli Manniemu, Harveymu a Daře, že takový druh hysterie by mohl poškodit americko-japonské vztahy v době, kdy jsme na Japonsku závislí, a že osobně mohli urazit budoucího federálního poradce pro Colorado a jihozápadní státy, Hirošiho Nakamuru. Tihle státní agenti doporučili – a silně doporučili – aby se obvinění téhle bláznivé ženské přestaly okamžitě vyšetřovat a všechny záznamy a materiály z výslechů byly zničeny.

A tak Ortega okamžitě zastavil vyšetřování, spálil a vymazal všechny materiály, které měl, a nařídil Cohenovi a Daře, aby udělali totéž.

Ale moje manželka a její nešťastný šéf byli tvrdohlaví. Dál se tajně s Kumiko scházeli – a začali jednat i se samotným Keigim Nakamurou a bláhově mu slíbili bezpečnost v programu na ochranu svědků – až do okamžiku, kdy byli Keigi a Kumiko v říjnu před šesti lety zavražděni.

I po těch vraždách Harvey a Dara uschovávali papírové kopie a počítačové soubory v jednom pokoji, který si pronajali, a k platbám používali Harveyho soukromou kreditní kartu – a to si nemohl dovolit – v motelu tady v Denveru. Jejich plánem bylo předat informace nejvyššímu návladnímu Spojených států a duplikáty všem návladním ve čtyřiceti čtyřech státech.

Až do dne jejich úmrtí – jejich vraždy – více než tři měsíce po popravě Keigiho a Kumiko, Harvey a Dara nevěděli, co mají v rukou. Dara se mě pokoušela navést na pravého vraha v mém vlastním vyšetřování – ale věděla, že kdyby mi řekla, po čem ona a Harvey jdou, mohl bych přijít o práci. O práci, kterou jsem měl zatraceně rád. A pravda je, že ona sama nikdy nepřišla na to, kdo zabil její kamarádku Kumiko a miliardářova syna, Keigiho.“

Nick musel zmlknout. Déle než šest let takhle dlouho nemluvil. Škrábalo ho v krku.

„Ona a její šéf Harvey nikdy nepochopili, jak velká celá ta věc je,“ zachraptěl nakonec. „Mysleli si, že to je jen prozrazení toho, kdo vynalezl a distribuoval LSD. Neviděli, že to je ve skutečnosti o budoucnosti těch, kdo řídí tuhle zemi. Že to je ve skutečnosti o moci.“

Skončil.

Hiroši Nakamura seděl zpříma opřený o opěradlo koženého křesla za velkým stolem. Sepjal prsty do špičky, podíval se na Hidekiho Satoa, zpátky na Nicka a usmál se. Jeho hlas byl přívětivý.

„Ještě pořád jste nám neřekl, kdo je vrahem. Nebo kdo jsou vrahové, detektive Bottome.“

Nick se vyčerpaně opřel o židli před sebou. Podíval se Nakamurovi rovnou do očí.

„Ale kurva, já jsem to řekl,“ pronesl unaveně a chladně. „Vy jste mě neposlouchal. Vy jste nařídil zabít vašeho syna a jeho přítelkyni, Hiroši Nakamuro.“

Byl by na miliardáře ukázal prstem, ale přišlo mu to příliš melodramatické a byl moc unavený na to, aby zvedl paži.

„Udělal jste to, abyste ukázal ostatním daimyům – nejen pánům nahoře, jako je Joricugo, Jamašita, Jošiake, Morikune, Omura, Munetaka a Tojoda, ale spoustě dalších, méně významných daimyů tam ve starém Japonsku – že umíte být nemilosrdný, když jde o obranu tajemství vaší Mutterland. Neboje to spíš Vaterland?

Jakkoli to je, přivolal jste si svého hlavního vraha a nejloajálnějšího daimya, Hideki Satoa – samotného ‚plukovníka Smrt' – z Číny, aby tu práci provedl. Kulka do hlavy byla dostačující pro to děvče, řekl jste mu, ale Keigi musel být… zmasakrován. Abyste ukázal, co se stane těm, kteří chtějí prozradit tajemství budoucího šóguna.“

Nick se unaveně otočil k Satoovi.

„A vy jste tady nikdy nebyl Keigiho bodyguard. Vždycky to byl ten druhý muž, Saitoh. Ale vy jste Keigiho Nakamuru znal celý jeho život. On vám věřil. Když vyšel na střechu, aby vás přivítal – když vy jste vystoupil z jedné z vašich helikoptér, těch ,šeptajících vážek‘, nebo se spustil dolů po laně nebo jak jste to kruci udělal – nikdy by byl nevěřil, že vy byste mohl být ten vrah, kterého poslal jeho otec.

A zvláště proto, Sato-sane, že jste byl otcem Kumiko Catherine Cattonové.“

V místnosti se nic nepohnulo. Nikdy nevydal ani hlásku. Ale Nick cítil napětí ve všech očích, dokonce i v očích ninjů, které se otočily na Satoa.

Mohutný šéf ochranky se bez výrazu na Nicka díval.

„Vy jste udělal svoji práci,“ řekl Nick a jeho hlas byl drsný a bez života. „O tři měsíce později, když bylo rozhodnuto, že chudáci Harvey a moje Dara jsou stále hrozbou, vy jste zařídil, že ‚zemřeli při nehodě‘ na dálnici dvacet pět. A před dvěma dny jste osobně zlikvidoval Mannieho Ortegu ve Washingtonu – nebo jste nařídil svým hochům, aby to udělali.“

Nick odvrátil oči od Nakamury a podíval se nahoru do červeného světla videokamery.

„Stačí to? Můžete to později vydat tiskem. Mělo by to ukázat ostatním daimyům, že Hiroši Nakamura bude šógunem, kterému jde o věc, a že plukovník Hideki Sato udělá vždycky cokoliv, co bude muset, aby posoužil svému lennímu pánovi a bossovi. Stačí to? Protože všechno, co zbývá říct, je snad – jenom snad – že vy daimyové nebudete jediní, kdo se dozví o krutosti Nakamury a Satoa.“

Nick obešel židli a posadil se. Musel to udělat, jinak by upadl.

A on potřeboval šetřit energii. Ať už se ta šance naskytne nebo ne – a on si byl jistý, že oni mu ji neposkytnou – byl odhodlaný něco udělat. Jen to, že vyslovil Dařino jméno několikrát nahlas, ho v tom utvrdilo.

Nakamura se zvedl a rozhlédl se po místnosti. Usmíval se. „Poslední komentář našeho hosta – ta bezvýznamná hrozba – se opíral o to, že dnes odpoledne pan Bottom rozeslal e-mailem kopie deníku své ženy a videa mého syna osmi lidem. Bohužel, pro našeho detektivního přítele, lidé plukovníka Satoa sledovali všechna internetová připojení z toho bytového komplexu a zachytili všech osm e-mailů, které byly odeslány z počítače jistého Gunnyho G.“

Nick si připadal jako po přímém úderu na solar plexus. Před očima se mu roztočily kruhy. Konec i těch nejcyničtějších filmů z dvacátého století, které měl rád, vypadaly tak, že hrdina dal důkazy o konspiracích vlády nebo CIA novinám typu New York Times nebo Washington Post nebo některým jiným hlavním tiskovinám. Teď už tyhle noviny dávno neexistují. A stejně tak přestala existovat naděje, že by Nick dal Dariny poznámky a Keigiho video k dispozici světu.

„Tím zbývá,“ pokračoval Nakamura, „jen drobnost – telefon paní Dary Fox Bottomové s… ah… kompromitujícími záznamy. Plukovníku Sato?“

Sato došel až těsně ke stolu a vyndal telefon, který Nickovi zabavili. Zvedl telefon nad odpadkový koš u Nakamurova stolu a tiskl ho, až plast praskl a mikročipy se z něj vysypaly. Když Sato dlaň rozevřel, zbylé úlomky a nitky se stříbřitým vodopádem sesypaly do koše.

Nick byl příliš zdrcený na to, aby se ohlédl po Valovi. Stále ve stoje Nakamura vychrlil na Satoa rychlou salvu slov v japonštině.

Sato vyštěkl: „Hai, Nakamura-sane,“ a pokynul strážím, aby vyvedli Nicka i Vala a vynesli bezvědomého Leonarda ven.

Nick se soustředil na těch několik vteřin, až budou zase na čerstvém vzduchu a než je naloží do oshkoshe, ale Sato je místo dolů na ulici vedl nahoru.

Všichni vyšli na střechu – ta malá armáda černě oblečených strážců, chlapec, vyčerpaný bývalý policista a spící stařec, kterého nesli – a Sasayaki-tonbo tam stála na místě ve vzduchu, jen necelý metr nad střechou budovy, přesně tak, jak to muselo být té noci, kdy sem přinesla Satoa, aby zavraždil svého mladého přítele Keigiho a svou dceru Kumiko.

Ninjové byli velmi, velmi dobří. Ani jednou si navzájem nevkročili do zorného pole. Nikdy se k Nickovi nepřiblížili tak blízko, aby je mohl popadnout a poprat se s nimi. Minimálně tři z nich měli vždycky namířené zbraně na Nicka, Vala a dokonce i na Leonarda, zatímco ostatní dělali, co měli.

Nickovi staří přátelé ze Santa Fé – ninjové Šinta Iši, Mutsumi Ota a Daigoru Okada – naskákali do vrtulníku spolu se dvěma, které neznal, a všech pět se otočilo, aby kryli Nicka, Vala a spícího Leonarda, kterého nakládali jako prvního, pak vystrčili Vala a nakonec kývli na Nicka. Tři vězňové se museli posadit zády k přední přepážce – Leonard byl pořád mimo a infuzní láhev byla připevněná na sloupek za ním – zatímco naskočil Sato.

Jejich helikoptéra se pohnula a držela výšku nad Wazee, zatímco do druhé a pak i do třetí nastupoval tucet Satoových mužů.

I ve stísněných prostorách vrtulníku drželi Iši, Ota a Okada ústí svých automatů stále namířená na tři americké hlavy, ale naskytl se okamžik – snad jen vteřina nebo dvě – kdy Satoova pozornost byla rozptýlena, když si nasazoval sluchátka a mikrofon.

Těch několik vteřin Nickovi nestačilo k tomu, aby něco zásadního udělal, ale naklonil se k Leonardovi, jako by kontroloval svého tchána a měl čas zašeptat: „Rozuměl jste, co Nakamura řekl japonsky?“

Zdánlivě bezvědomý stařec přikývl.

„Co řekl?“ zašeptal Nick.

„Něco o tom, aby nás zavezli na skládku číslo devět,“ zašeptal Leonard, aniž by pohnul rty.

Ota něco zakřičel japonsky a Šinta Iši opakoval v angličtině: „Žádné řeči, žádné řeči!“

„Sedněte si zády k přepážce, Bottom-sane,“ požádal Hideki Sato. Vytáhl pistoli a namířil ji Nickovi na hlavu. Lehce s ní pokynul.

Nick se posadil, položil si spoutané ruce na kolena a krátce se podíval na Vala. Jeho syn měl rozšířené oči, ale nevypadal vystrašeně. To Nicka udivilo. Val jednou přikývl, jako by mu Nick poslal telepatickou zprávu.

Rada tří vážek ostře zahnula doprava a rychle a tiše zamířila nad Denverem na východ, právě když poslední světlo zmizelo z coloradského nebe.

1.19

Ve vzduchu

Sobota 25. září

Jediným zvukem bylo šumění vzduchu, který proudil konstrukcí vážky a otevřenými dveřmi. Nick neseděl ke dveřím tak blízko, aby viděl, jestli přeletěli přes východní konec Denveru, ale na obzoru poznal, že už jsou nad otevřenou krajinou.

Let na denverskou městskou skládku ěíslo devět bude trvat jen několik minut. Ninjové Iši, Ota a Okada spolu s jedním dalším černě oblečeným strážcem, kterého Nick neznal, ti všichni na ně mířili. Všichni měli paralyzéry za opasky nebo na pohotovostních vestách. Pátý strážce, který asi byl zdravotníkem, přešel k Leonardovi, aby zkontroloval infuzi, když se zdánlivě spící muž obrátil na levý bok a vytáhl si tak jehlu z žíly.

Nick si jen přál, aby se mohl vrátit zpátky o těch několik vteřin na parkoviště u Šesti vlajek, kde by on i Val mohli dosáhnout na své zbraně a padnout v boji. Všechno se to stalo rychle, ale to nebyla omluva. Policisté jsou trénováni, aby reagovali rychle. A policisté jsou také trénováni, aby nikdy neodevzdávali své zbraně. Vůbec nikdy. Tu scénu ve filmech a v televizi, kdy bídák drží nějaké rukojmí –někdy ubohou partnerku toho ještě ubožejšího policisty – a hrdina nebo hrdinka odkládají zbraň se slovy: „Podívej se, pokládám ji na zem!“ si Nick pamatoval z dob, kdy jako malý kluk roztažený na gauči takové policejní melodrama na televizi bez 3D sledoval. Jeho táta, když procházel pokojem, vždycky řekl: „Tak to nikdy není.“

Byla to přítomnost Vala a Leonarda, co mu dnes odpoledne bránilo rvát se – co ho donutilo popadnout syna za ruku a přinutit ho pustit berettu? Snad. Nick se tak nějak smířil s tím, že během několika týdnů zemře, ale nebyl připravený na to, aby přihlížel smrti svého syna.

Přitom – když se vzdáš zbraně, vzdáváš se všech nadějí na to, že znovu získáš kontrolu nad situací. Policisté to vědí a jednu dobu to věděla i Nickova země. Ale pak se rozhodla pro mírovou cestu formou jednostranného jaderného odzbrojení, každoročních škrtů ve vojenském rozpočtu, aby těmi penězi nakrmila exponenciálně narůstající požadavky…

Nejhorší na malém historickém výkladu Hirošiho Nakamury bylo, že s mnohým v něm Nick souhlasil.

Teď Nick potlačil všechny takové myšlenky stranou a soustředil se na to, aby pozoroval. Jestli mu ninjové a Sato na chvilku přestanou věnovat pozornost, Nick tu šanci využije.

A když mu ji nedají, věděl, že toho tak jako tak nějak využije. Sato stál u otevřených dveří, jednu ruku ledabyle pověšenou na popruhu, který visel na přepážce. Nick přesně věděl, o co se pokusí.

Z nějakého důvodu se jeden ninja pořád věnoval poraněním a pohmožděninám jejich zajatců. Proč? Bylo zbytečné plýtvat zdravotnickým materiálem na vězně, když ho stejně za několik minut popravíte. Nick si to vyložil jako něco, co souvisí s japonským středověkým samurajským kódem bušido. Možná není uctivé – to je ta všestranně použitelná japonská koncepce, která dokáže skrýt veškeré druhy dobrovolného šílenství – dovolit, aby odsouzený vězeň zemřel na svá zranění cestou na popraviště.

Ale nešlo teď o to, proč to ten ninja, který hrál zdravotníka, dělá; jediné, o co šlo, bylo, že to Nickovi dávalo šanci.

Pátý ninja odstranil náplast z Leonardova zápěstí a připravoval novou infuzní jehlu – láhev, která visela na sloupku, byla téměř prázdná – když Leonard kopl muže mezi nohy, pod ochranné brnění, a když se strážce zlomil v pase, Leonard zakřičel na Vala a Nicka a stál najednou na nohou, fakticky zvedl menšího Japonce do vzduchu a vrhl se s ním dopředu a tím zabránil komukoli vystřelit.

Jiný strážce skočil na Leonarda, uhodil ho a sáhl pro paralyzér. Val se rozeběhl za dědou a začal s ninjou zápasit o zbraň. Nick se vrhl přímo na Satoa.

Nastal zmatek a rámus. Zbraň, o kterou Val bojoval, vystřelila a z přední přepážky se vysypala izolační hmota tam, kde měl před chvílí Nick hlavu. Střela patrně prorazila do přední části a zasáhla některého z pilotů protože vážka se najednou naklonila doleva.

Nick se střemhlav vrhl na Hidekiho Satoa a bušil ho do obličeje spoutanýma rukama. Sato zavrávoral dozadu, chránil si obličej zraněnou pravou rukou, kterou měl pořád ještě v polymorfní sádře, a zachytil se popruhu navijáku, který se používal pro zvedání lidí a předmětů ze země. Sato měl v levé ruce pistoli a bušil s ní zezadu Nickovi do hlavy, ale ten se skrčil a tvrdé rány padaly na jeho záda a ramena.

Jeden ninja upadl a Val stál nad ním, ale pořád se snažil vykroutit zbraň tomu druhému. Leonardův zdravotník se svíjel na zemi, ale větší muž, se kterým Leonard zápasil, ho zneškodnil paralyzérem. Nick viděl, jak se jeho tchán zhroutil jako pytel brambor, a jen se na chvíli lekl, že je stařec mrtvý.

Sato tlačil Nicka zpátky a snažil se tak uvolnit prostor mezi nimi a na několik málo vteřin stál Nick zády k Valovi a oba se točili na místě, rozdávali rány a odháněli protivníky. A na těch několik vteřin stál svému synovi nablízku natolik, že jejich spojený vztek a rozhodnutí přežít vytvořily jednu sílu.

A pak se ozvalo několik zabzučení imobilizérů a Val se skácel.

Sato nakročil, aby s Nickem skoncoval, ale ten vyskočil do vzduchu, přistál na hrudníku statného muže a hlava nehlava ho znovu tloukl a postrkoval oba ven z otevřených dveří divoce se točící helikoptéry.

Sato znovu popadl popruh navijáku, ale ten se pod jeho vahou uvolnil, Sato se ho jednou rukou držel a Nick se držel Satoa a visel na něm. Křičel a škrábal, rozhodnutý shodit Japonce přes práh a padat dolů spolu s ním.

Vážka se prudce naklonila doprava a nohy jich obou vyletěly vysoko do vzduchu, skoro až na úroveň otáčejících se rotorů. Sato udělal obrat o tři sta šedesát stupňů přes rameno navijáku – jako olympionik, který cvičí na hrazdě – a kovový rám se ohnul a vytrhl z pantů pod jejich spojenou vahou. Nick nechápal, jak to, že Sato má pořád tolik síly v paži, která byla před nedávnem zlomená. Možná že to byl ten pružný obvaz, který mu přidával sílu.

Ninjové se shlukli v bláznivě nakloněných dveřích, mířili na Nicka a japonsky hulákali.

Nick si uvědomil, že vrčí, škrábe nehty Satoa do očí a kouše velkého muže do masivního krku jako divoké zvíře. Ti dva se otáčeli pod uvolněným ramenem navijáku a byli s vrtulníkem spojeni jen silou Satoovy pravé paže.

Nick se mu do ní zahryzl pod ramenem nad obvazem, jako by se chtěl prohryzat až na kost, aby ten parchant uvolnil stisk. Dolů k nakloněné zemi to bylo víc než tři sta metrů. Nick měl dojem, že už cítí zápach skládky číslo devět.

Dobrá, tak tam skončíme, ale půjdeme tam spolu, ty matkomrde, pomyslel si Nick mezi vrčením a kousáním a škrábáním. Se závěrečnou rychlostí tří set kilometrů v hodině, oba dva.

Sato odhodil pistoli, kterou pořád držel ve volné ruce, a uhodil Nicka ze strany do hlavy svou obří pěstí. Nickovi se před očima rozsvítilo a pustil se Satoova krvácejícího krku a hlavy.

Byl volný a padal. Sám. Sato pořád ještě visel na rameni navijáku.

Nick vzdorně vykřikl, i když padal. Ale vážka se ostře naklonila doleva, vrtule prořezávaly vzduch jen centimetry nad Nickovou padající hlavou a pak cítil, jak Satoova levá ruka – neuvěřitelně silná ruka – sevřela jeho spoutaná zápěstí.

A pak, ještě neuvěřitelněji, Sato visel svou pravou rukou na skřípějícím ohnutém rameni navijáku a levou táhl Nicka nahoru a kolem sebe a hodil ho – jakoby pohrdavě – zpátky otevřenými dveřmi do helikoptéry.

Val a Leonard leželi natažení na podlaze, byli buď mrtví nebo v bezvědomí. Nick narazil do přední přepážky a ucítil, jak se mu něco utrhlo v noze, ale vyrazil proti temnému stínu, který se k němu blížil. Viděl Satoa, jak se přehoupl zpátky do helikoptéry za své muže. Nick měl v ústech svoji i Satoovu krev a Satoovu kůži a chtěl víc…

Pak zaslechl cvaknout přinejmenším tři paralyzéry a pak už neslyšel vůbec nic.

1.20

Texline, Republika Texas

Sobota 25. září

Byla to bolest, která Nicka konečně donutila otevřít oči.

Byl udivený, že je vůbec mohl otevřít. Čeká Sato, až znovu bude při vědomí, aby popravu vykonal? Je to součást Nakamurových rozkazů? Bude Nick muset vidět, jak zastřelí jeho syna a tchána, než mu dopřeje milosrdnou kulku do spánku?

Hlava ho bolela tak silně, že když oči otevřel, pomyslel si, že už ho Sato do hlavy střelil. Pokusil se bolest hlavy a divnou bolest v noze zmírnit tím, že oči přimhouřil.

První věc, které si všiml, byla, že neleží mezi zahnívajícími mrtvolami na městské skládce číslo devět. Venku byla tma, ale on ležel v otevřeném, osvětleném stanu. Ležel na lůžku s čistým prostěradlem pod sebou. Na obličeji něco měl… čistou kyslíkovou masku. Nick ji volnou rukou stáhl.

Volnou rukou. Už nemá pouta. Levou nohu má v sádře a nemá na sobě svoje pláťáky.

Nick se pokusil otočit hlavu na stranu, aby zjistil, co je kolem něj, ale ten pohyb znovu vyvolal mžitky před očima a udělalo se mu nevolno. Radši oči zase zavřel.

„Tak jste vzhůru,“ řekl ženský hlas.

Nick znovu zkusil zamžourat, aniž by tím přivolal závrať. Jakási žena v uniformě s šedou košilí, kulatým odznakem a páskou s červeným křížem na rukávu ho zatlačila zpátky na polštář. „Nepokoušejte se moc hýbat, pane Bottome. Máte otřes mozku a taky zlomenou nohu a spoustu odřenin a zhmožděnin. Kapitán McReady za vámi hned přijde.“

Nickovi se podařilo otočit hlavu doleva a nechal přitom oči otevřené. Po levé straně bylo několik volných lůžek a viděl, že před stanem je úplná tma. Elektrické lampy svítily na několik starých terénních aut, zaparkovaných podle drátěného plotu, několik nových obrněných osobních aut s bílou hvězdou a třinácti červenými a rudými pruhy na vlajce Republiky Texas. Za vozidly – na otevřeném prostoru s reflektory a uprostřed kruhu z bílých a zelených světel, která blikala v souladu s bolestí, tepající mu v hlavě – byly usazené Nakamurovy tři vážky, s nehybnými rotory. Muži v různých uniformách stáli kolem a hovořili. Nick neviděl ani jednoho vojáka v černém.

Zavřel oči a znovu hlavu obrátil úplně doprava.

Vedle něj byla prázdná postel a za ní další, na které ležel bezvědomý Leonard pod přikrývkou. Teď do jeho paže vedly dvě infuze, ale Nick viděl, že stařec dýchá. Vlastně tiše chrápal.

Nick hledal Vala, ale ostatní lůžka byla prázdná. Kde má syna?

„Pane Bottome?“

Nick zjistil, že když otevře levé oko víc než pravé, dokáže na předměty zaostřit, aniž by to vyvolalo závrať. Muž nad ním, asi šedesátiletý, měl mohutný bílý knír, nosil stejnou šedou uniformu jako sestra se stejným kulatým odznakem s bílou hvězdou a modrým a bílým kruhem, ve starém pouzdře u boku měl zbraň s dlouhou hlavní a na hlavě velký stetson.

„Já jsem kapitán McReady, pane Bottome,“ řekl muž a sejmul klobouk. V šedivých vlasech měl rýhu toho typu, která vznikne jen dlouhodobým nošením klobouku. „Greg B. McReady, to ‚B‘ nic neznamená, kapitán oddílu C divize texaských rangerů, oddělení veřejné bezpečnosti. A tohle je hraniční stanice texaské armády v Texline, u hranice s Novým Mexikem, na jihozápad od oklahomského okresu Panhandle. Jsme rádi, že jste tu, pane Bottome.“

„Můj syn…,“ zachraptěl Nick. Pokusil se zvednout na lokti.

„Val je v pořádku,“ řekl kapitán. „Má pár odřenin, ale jako první se dostal z šoku po ráně paralyzéru. Čekal tady a hlídal vás a dědu docela dlouhou dobu, ale přesvědčili jsme ho, aby si šel něco sníst. Je v jídelním stanu vedle, bude brzy zpátky.“

„Můj tchán,“ podařilo se Nickovi říct. Zvedl pravou ruku a ukázal k němu. „Bude… žít?“

„Ale ano,“ řekl bělovousý ranger. „Profesor Fox jen spí. Na chvíli se probudil. Známe jeho zdravotní stav – stenóza aorty – od plukovníka Satoa a za dva či tři dny projednáme operační možnosti s dobrým profesorem.“

„Sato,“ zasyčel Nick. Ještě pořád měl příchuť krve toho zabijáka v ústech a chtěl víc. Chtěl jeho srdce.

McReady položil vrásčitou, ale velmi silnou ruku s jaterními skvrnami Nickovi na rameno. „Klid, synu. Víme, co se stalo. Mělo se to zařídit šikovněji, ale nebyl čas na finesy. Plukovník Sato chtěl být tady, aby si s vámi promluvil, až se probudíte, ale měli jsme obavu, že byste ho dřív zabil, než by cokoliv vysvětlil.“

„Zabil bych ho,“ opakoval Nick. Nebyla to otázka. Vzpomněl si, jak ten zabiják rozdrtil Darin telefon a vzpomněl si, jak naplánoval Darinu a Harveyho smrt.

Ano, zabil by Satoa, kdyby mohl. Vlastně mu v tom nic nemůže zabránit.

„Co to mám s nohou?“ zeptal se hloupě.

„Zlomil jste si jednu z kostí v lýtku,“ řekl ranger. „Čistá zlomenina. Dali jsme ji do pořádku, když jste byl v bezvědomí. Mělo by se to dost rychle hojit“

„Co… je dneska za den?“ zeptal se Nick.

„Pořád ta stejná noc, synu,“ odpověděl kapitán. „Něco málo před půlnocí nějakého pětadvacátého září. Sobota. Jak to tak vypadá, měl jste rušný den.“

Sato a Val vešli do stanu společně. Sato měl obvaz na krku a stehy na tváři a na čele. Nick riskovat závrať a rozhlédl se kolem, jestli neuvidí něco ostrého – skalpel, kuchyňský nůž, láhev, kterou by mohl rozbít, cokoli. Nic tu nebylo. Oči mu sjely na velkou pistoli na opasku kapitána McReadyho.

„Jen klid, příteli,“ řekl starý ranger. Zatlačil Nicka zpátky na polštář a ustoupil dozadu.

„Bottom-sane,“ řekl Sato. Posadil se na prázdné lůžko po Nickově pravici a rám postele pod jeho vahou zasténal.

„Teda, tati, viděls, jak děda vykopnul tomu ninjovi koule až do krku?“ vykřikl Val. Chlapec kousal zbytek sendviče. „Chci říct, kdo by čekal, že starý Leonard na to bude mít?“

Tati? uvědomil si Nick. To bylo slovo, o kterém si s jistotou myslel, že ho už neuslyší, i kdyby – nějak, nemožně – on i jeho syn přežili. Vedle na posteli vpravo dál pochrupoval Leonard, buď si pochvaly nevšímal, nebo zase předstíral bezvědomí, aby mohl poslouchat bez komentáře.

„Musíme si promluvit, Bottom-sane,“ řekl Sato velice tiše.

Nick si všiml dalších stehů a obvazů, které na sobě Sato měl. Dva prsty levé ruky měl na dlaze. Černou košili měl rozepnutou a vypadalo to, že i on má zpevněná žebra.

„Do prdele s tebou,“ vydechl Nick. Bylo mu jen líto, že je tak slabý, že se jen díval na rangerovu pistoli, místo aby po ní hmátl.

„Ne, tati. To je v pořádku. Plukovník Sato…,“ začal Val.

„Zabil tvoji matku,“ dořekl Nick chladným tónem. „Drž se od toho dál, Vale.“

Chlapec zamrkal překvapením a ustoupil o dva kroky.

„Ne, Bottom-sane,“ řekl Sato. Velký muž zakýval hlavou dopředu a dozadu tím svým divným způsobem, který zaměstnával celý trup. „Já jsem nezabil ani nenařídil zabití vaší ženy a tajemníka okresního návladního Cohena. To přísahám na svou čest.“

„Vaše čest!“ zasmál se Nick. Smíchem ho tak zabolela hlava, že skoro omdlel. „Vaše čest,“ opakoval. „Čest muže, který chladnokrevně zabil svou vlastní dceru. Střelil ji doprostřed čela dvaadvacítkou, takže kulka zůstala v hlavě.“

„Hai,“ zamručel Sato. „Přiznávám, že jsem zabil svou milovanou Kumiko. Ona – a její matka před ní – byla světlem mého života. A já jsem to světlo zhasil vlastní rukou. Víte, byla to svého druhu forma jigai – ženské samurajské varianty rituální seppuky, která nezahrnuje otevření břicha – a moje drahá Kumiko byla opravdový samuraj.“

„Vaše dcera nespáchala sebevraždu, Sato,“ štěkl Nick. „Vy jste ji zabil. Zastřelil jste ji spolu s Keigim, chlapcem, který vám naprosto důvěřoval. Vy jste toho mladíka zmasakroval,“ řekl Nick.

„Hai,“ řekl znovu Sato, s lehkou úklonou hlavy. „To by se na Nakamurův rozkaz stejně stalo. Můj drahoušek a ani její milenec Keigi neměli šanci. Kumiko věděla, že to bude jejich osud, když se rozhodla obrátit se na vaše místní úřady v Denveru – na šéfa nadřízeného vaší milované ženy – aby vypovídala o pravdivém původu LSD. Bylo to její jigai a já jsem jim oběma daroval rychlou a bezbolestnou smrt.“

„Vy jste toho mladíka zmasakroval,“ opakoval Nick. Sato pomalu kývl hlavou ze strany na stranu. „Jenom tělo. Zemřel okamžitě.“

Nick byl vzepřený na lokti, ale teď se zhroutil na stranu s očima stále upřenýma na Satoa. Kapitán McReady, Val a ostatní lidé, kteří přišli do stanu, se pro něj stali jen siluetami. Pro Nicka tu byl jen Hideki Sato a on sám.

„Nechápu,“ řekl Nick.

„Musel jsem získat naprostou důvěru Hirošiho Nakamury, pokud jsem měl udělat, co jsem udělat musel,“ řekl Sato. „Můj drahoušek Kumiko i mladý Keigi si vybrali svůj osud… Keigiho pokus prozradit celému světu, jak Japonsko využilo LSD ke kompletnímu zničení Ameriky, byl statečný a odvážný, stejně jako on sám. Jak jste řekl, Bottom-sane, byl to skutečný rebel v kultuře, která má ve své historii skutečných rebelů tak málo. Tím, že jsem ty rozsudky provedl sám, obstál jsem v Nakamurově zkoušce.“

„S jakým výsledkem?“ ptal se Nick.

„Vaše poselství pro mě od Omury-sama: ‚Na tomto světě je strom bez kořenů; jeho žluté listí vyzývá k souboji vítr… Je to báseň, kterou složil náš milovaný učitel Sozan, učitel Omury-sama a můj, předtím než zemřel… byla to poslední zašifrovaná zpráva, kterou jsem potřeboval, abych věděl, že dnes v noci přišel okamžik pokračovat.“

„Pokračovat v čem?“ zeptal se s podezřením v hlase Nick. Nemusí věřit ani jednomu slovu z toho, co tenhle člověk říká… tenhle člověk, který střelil svou vlastní dceru do tváře.

Sato se na něj díval, jako by mu četl myšlenky. Přikývl a podíval se na hodinky. „Tady je půlnoc a čtyři odpoledne v Tokiu. Právě teď byly zahájeny operace převzetí osmi z jedenácti hlavních společností Hirošiho Nakamury, které tvoří jádro jeho zaibatsu. Zítra, až se v Japonsku otevřou trhy, bude následovat dalších pět, možná víc. Dynastie Nakamura se zhroutí.“

„Ale on je pořád federálním poradcem,“ odporoval Nick. „Ovládá národní gardu Colorada a tucet dalších ozbrojených skupin.“

„Nakamura a jeho lidé jsou během našeho rozhovoru zatýkáni, Bottom-sane,“ řekl Sato. „Je to jeho trest za to, že nikdy nevyšel ze svých coloradských hor… a za to, že příliš věřil zprávám svých zvědů, mých lidí. Už před sedmi týdny jsem sem dopravil několik tisíc japonských přepadových komand – mých vlastních Taigasu, Tygřích oddílů – z Číny.“

„Viděli jsme je u starého denverského Country Clubu dnes odpoledne, tati,“ připomněl Val, přistoupil blíž a sedl si na druhý konec postele, na které už seděl Sato. „Ospreye se právě rozmísťovaly.“

Nick na chvíli na všechno zapomněl a popadl Valovu ruku do své, a bylo to víc než jen stisk.

Kapitán McReady a ostatní muži také přistoupili blíž. „Je to pravda, pane Bottome. Plukovník Sato, poradce Omura a ostatní byli s námi už několik týdnů v kontaktu. Plukovník Sato nás informoval o vašich služebních záznamech u denverské policie. Potřebujeme tady u texaských rangerů dobré investigativce. Naše role se v nejbližších měsících a letech výrazně rozšíří.“

„Rozšíří?“ opakoval Nick a díval se na Satoa a na vousatého rangera. „Texas je Omurův spojenec, japonský spojenec? V tomhle velkém boji, co přijde, s Kalifátem?“

„To tedy zatraceně jsme,“ řekl kapitán. „Nejdřív si vezmeme zpátky naši zem a pak začneme vyrovnávat některé staré dluhy. Doufám, že se k nám připojíte, detektive Bottome.“

„Vy přece v Texasu nedovolujete žít drogově závislým lidem,“ namítl Nick. „Dovezete je na nejbližší hraniční přechod a vykopnete je“

„Vy snad jste feťák, synu?“ zeptal se starý ranger.

„Ne,“ řekl Nick po jenom kratičkém zaváhání. „Ne, pane.“

Sato se zvedl a Nicka potěšilo, že taky se zjevnými bolestmi.

„Musím zpátky do Denveru. V příštích několika dnech tam bude plno věcí, které musím zorganizovat. Hodně věcí musím koordinovat s Omura-samou a s některými daimyi doma, kteří dlouho čekali na Nakamurův pád. Někdy, Bottom-sane, i podle nejpřísnějších zákonů bušida, ten nejlepší šógun není ten nejdrsnější a nejkrutější nebo nejbezohlednější z kandidátů. Nakamura na to ve svém hladu po moci zapomněl.“

Nick řekl: „Ale vy jste ukázal, jak krutý umíte být, Sato-sane. To pro případ, že by o tom někdo v Japonsku pochyboval.“

„Ano,“ souhlasil Sato. „Dnes vám nenabídnu ruku na rozloučenou, Bottom-sane, protože respektuji váš hněv.“ Dotkl se tlustého obvazu na krku a usmál se tím nejširším úsměvem, jakým kdy Nicka počastoval. „Chvíli jsem si ve vrtulníku myslel, že mě sníte.“

Nick mu úsměv vrátil a nezapomněl ukázat svoje řezáky.

„Ale třeba si někdy v budoucnosti potřeseme rukama a budeme zase spojenci,“ řekl Sato. „Po vašem svátku devět-jedenáct mnoho lidí – i když třeba jen na chvíli – mluvilo o dlouhé válce, která přijde. Měli v tom pravdu. Jen se mýlili v odhadu těch dvou historických protivníků, kteří spolu budou bojovat na život a na smrt.“

Sato se zvedl k odchodu a pak se obrátil.

„Myslím, že si tohle rád vezmete, Bottom-sane,“ řekl a podal Nickovi telefon a flashku velikosti známky. Na telefonním displeji byly Dariny zápisky a Keigiho filmové soubory.

„Na flashce máte videozáznam posledního výslechu u Nakamury v knihovně,“ řekl Sato. „Použijte všechno podle vlastního uvážení.“

Velký muž poklepal Valovi na rameno a vyšel ven.

Zdravotní sestra se vrátila, aby Nickovi změřila tlak a upozornila ho, aby si nasadil kyslíkovou masku.

Zavrtěl hlavou. „Pomůžete mi sednout si, prosím?“

Nakonec ho posadili Val s mladou ženou společnými silami.

Bolest v hlavě byla menší a podlaha se přestala houpat, když hlavou otáčel. Kapitán McReady a tři další rangeři tam pořád stáli. Kapitán měl na hlavě svůj starý stetson.

„Co byste říkal tomu, přidat se k nám, rangerům, synu?“ zeptal se McReady.

„Nechte mě do rána prospat a pak vám odpovím,“ řekl Nick. Kývl směrem ke spícímu Leonardovi. „Vaši lidé dělají operace náhrady aorty za peníze bez čekání, že ano?“

„Jo,“ řekl mladší ranger napravo od kapitána. „V tom jsem trochu staromódní. My tady u nás vám dopřejeme nechat si většinu toho, co vyděláte, a necháme vás zaplatit za to, co potřebujete.“

McReady se obrátil na Vala.

„A co ty, synu? Řekneš mi ráno, že jdeš k nám?“

Val se usmál a Nickovi při tom pohledu poskočilo srdce.

„Ne, děkuju, pane,“ řekl jeho syn. „Chci kvůli něčemu navštívit jednoho chlápka v Austinu a pak si můžu dělat své vlastní plány.“

McReady přikývl, dotkl se okraje klobouku a šel s ostatními muži ven. Venku se tiše zvedaly k odletu ve vírech horkého vzduchu tři vážky.

Val se rozvalil na prázdné posteli a udusal si polštář pod hlavu. „Šéflékař mi řekl, že tu musíme zůstat přes noc – tady na těchhle postelích – a já myslím, že ho vezmu za slovo. S Leonardem si promluvím ráno.“

„Dobře,“ řekl Nick. Za pár minut se bude muset zeptat na cestu k nejbližší latríně a dojít k ní. Žádného bažanta. Ne v tomhle otevřeném stanu. Ani za nic.

„Hele, tati, děda asi nejspíš nabořil tomu japončíkovi koule až do mozku, že jo?“

„Jo, to jo,“ řekl Nick a chystal se přehodit sádru přes okraj postele na podlahu. Může trochu kulhat a počká na sestru. Stejně tak může požádat Vala, dokud je blízko. „Jo, to vopravdu udělal.“

0.00

Nick se vznášel v zelené beztíži.

Neexistoval prostor, ani čas. Vznášel se nad pachem plátěných stěn a trávy pod nohama, pryč od svého syna a tchána, nahoru do skutečného světa nesvěta.

Oční víčka měl sešitá, ale ne úplně zavřená. Ušní bubínky měl proražené, ale ne úplně hluché.

Vznášel se a plíce měl plné tekutiny bohaté na kyslík. Potopili ho do téhle formy smrti-života. Neodstranili mu oční bulvy. Neodstranili mu optické nervy. Byl to trest.

Postavy v bílých pláštích, pokřivené v tvaru a v divné velikosti, se pohybovaly v prostorách vně nádrže. Čas od času se nazelenalá a optikou zdeformovaná tvář přiblížila a zírala na něj v okamžicích, kdy byl při vědomí a probuzený ze svých snů.

NCPV

Suterén plovoucí smrti v NCPV. Nakamurovo centrum pokročilého výzkumu.

A Nickovým trestem je, že má oči, že má zničené ušní bubínky, že ho občas vytrhují z jeho snů, které mu dává E-dvojka. Nickův svět je mrtvý.

Kromě tohoto světa snové fantazie a happy-endu, do kterého jej ponořují a zase vytahují jako kotě, které někdo opakovaně topí.

Nick se vznášel-plul jako bílá, nafouklá neživá věc. Ale pořád měl sny. A mezi sny… tohle.

Vnímal hadice a katetry, přivádějící živiny, jak se mu noří do těla jako slizcí úhoři. Cítil, jak mu v husté kapalině měknou svaly a odehnívají jako bílé žampiony. Mezi stehy sešitých víček zíral na zelený svět.

Zdálo se mu, že je člověk. Ten sen, sen Klubka-Bottoma, je na chvíli sblížil. Ale ona zemřela. A on za ní nesměl.

Měl jsem vám moc zvláštní vidění. Zdálo se mi něco, nad čím zůstává rozum stát. Jen osel by takovej sen chtěl vyprávět, zdálo se mi, že jsem byl – ne, to nemá cenu. Zdálo se mi, že jsem měl –jen blázen by říkal, co se mu vlastně zdálo. Lidský oko neslyšelo, lidský ucho nevidělo, lidská ruka neochutnala, lidskej jazyk nepochopil, lidský srdce neřeklo, co se mi vlastně zdálo… Zazpívám ji po její smrti.

Nick Bottom se vznášel v zelené nádrži husté kapaliny v NCPV a droga mu otvírala tělo a unášela ho zpátky do jeho snu.

1.21

San Antonio, Republika Texas

Sobota 26. února

Nick se probudil, prudce dýchal a celý se zpotil tím děsným nočním snem.

Byla to jeho dávná noční můra. Můra, která se vracela. Můra z NCPV.

Vstal z kasárenské postele, stáhl si propocené tričko a hodil ho přes celou místnost. Jenom v boxerkách došel do maličké koupelny, opláchl si obličej a krk a utřel se ručníkem.

Šel do kuchyně a podíval se z okna, protože vycházelo slunce. Nick byl v desátém patře kasáren texaských rangerů v San Antoniu, v bývalém Mengerově hotelu na East Crockett Street, a nelíbilo se mu, že Alamo je hned naproti přes ulici na náměstí, které se také tak jmenovalo, obnovená stará misie zřetelná ve své kamenné realitě. Neměl to rád, protože se mu o tom jednou zdálo – ten sen o camaru – a Nick Bottom už snům nevěřil.

Pozoroval, jak se slunce dotýká pokřiveného okraje z šedých kamenů nahoře na Alamu.

Svlečený z pyžama se zadíval shora na svoje tělo. Bylo poznamenané jizvami: rány na břiše, dávná památka po noži v Santa Fé; jizvy na noze, jak mu před pěti měsíci napravovali zlomenou nohu v Texline; menší jizvy na rukou a na zádech.

Ale byla to pavučina jizviček na silně opáleném levém předloktí, která teď upoutala jeho pozornost.

Zašel do ložnice a vrátil se do kuchyně s vystřelovacím nožem, který patřil do jeho výbavy rangera. Mnozí muži nosili velké nože –někteří skutečné lovecké nože – ale Nick nosil jenom tenhle svůj nůž do města, ostrý jako skalpel. Z ložnice přinesl také jód a denaturovaný etylalkohol.

Displej telefonu svítil a mrkal na něj. Přišla nová zpráva od Vala. Nick odložil lahvičky s jódem a alkoholem i nůž na skříňku a otevřel zprávu.

Byla stejně krátká jako všechny Valový e-maily. Do Bostonu se vrátí v březnu, pojede s konvojem na jih a rád by tátu viděl, jestli ještě bude v San Antoniu, v kasárnách rangerského oddílu D. Jestli ne, nashle příště. Jak se má Leonard?

Leonardovi se dařilo zatraceně dobře, pomyslel si Nick. Díky operaci srdeční aorty, která Nicka bude stát skoro třicet tisíc dolarů. Texaských dolarů. Každý měsíc splácel účet ze svého rangerského platu nadporučíka-detektiva. Ještě má pár let před sebou.

Ale stálo to za to.

Čekal i e-mail od básníka Dannyho Oze. Oz se chystá na cestu zpátky do Izraele – do té radioaktivní pouště, která bývala Izraelem – v květnu, v rámci Velké pouti. Japonské a texaské vojenské jednotky budou asistovat při cestě jednoho milionu a jednoho sta tisíc Židů – někteří z nich jsou expatrioti, mnozí z Ameriky a ostatních zemí – zpátky na Střední východ.

Předmostí vyklidily japonské a americké konvenční zbraně, ale vracející se Židé je budou muset udržet. A rozšířit. Oz psal, že jeho rakovina je na ústupu, a i kdyby nebyla, on se s Velkou poutí vrátí a nechá, ať si rakovina a Kalifát dělají, co umějí.

Nick si byl jistý, že Kalifát to určitě zkusí.

Ale to nejhorší možná nebude tak strašné, jak by bývalo před několika měsíci. Nový šógun Japonska varoval hlavní islámské státy Kalifátu, že jakékoli použití jaderných zbraní na území Kalifátu se setká s okamžitými odvetnými opatřeními v podobě Medvídků Gé a jaderných hlavic, které – alespoň na začátku – udeří na jejich hustě obydlená města. Šógun specifikoval, že bude zničeno sedm nejposvátnějších islámských svatyní – každá po čtyřiadvaceti hodinách od výzvy k evakuaci – pokud džihádisté použijí zbraně hromadného ničení proti komukoli jinému. Aby dokázal, že on a jeho noví spojenci jsou pevně rozhodnutí to udělat, šógun po slíbeném varování a času k evakuaci vyhladil jako příklad menší šíitskou modlitebnu v Basře.

Jestli bylo možné věřit zpravodajství Al-Džazíry, víc než miliarda obyvatel Kalifátu se po takové svatokrádeži s pěnou u úst vydala do ulic. Dalších více než padesát tisíc lidí bylo v pouličních nepokojích zabito.

Ale žádné zbraně hromadného ničení nebyly použity na mořském pobřeží, kde stávala Haifa.

Příští rok v Jeruzalémě! napsal Oz na konci své zprávy. Nick věděl, že je to vážně myšlené pozvání.

No, a proč ne? Emeritní profesor doktor George Leonard Fox tam jede taky. Stařec se svou novou, nakloňovanou aortou – čilejší než kdy jindy, podle svých vlastních slov – bude na té pláži s jedním milionem devadesáti devíti tisíci devíti sty devadesáti devíti ostatními Židy.

Dara mu nikdy neřekla, že je její otec Žid. Určitě jí to zapadlo v paměti. Nick teď brzy do Nového Izraele nepojede. Počínaje dneškem se jeho rangerský oddíl – v síle dvanácti tisíc mužů a žen – přesouvá přes hranice do Nového Mexika a spolu s ním více než dvě stě mužů a žen z armády Sama Houstona, armády Republiky Texas.

Ozbrojené síly mají za úkol vyklidit poslední zbytky „cizí přítomnosti“ v bývalých a budoucích státech Nového Mexika, Arizony a jižní Kalifornie. Pak se přesunou dál na jih, přinejmenším k Monterrey a Torreónu a Cauliacánu. Později možná až k Ciudad de México.

Pro ty, kteří křičeli „Imperialismus!“ – a v tom, čemu se teď říká ‚Váhavé státy americké‘, jich zbylo hodně – bylo odpovědí: „Jestli nesnášíte horko, vypadněte z kuchyně vašeho souseda.“

Poslední mail byl od doktorky Lindy Alvarezové, od ženy, se kterou se Nick setkal na vánočním večírku na Riverwalk a se kterou od Nového roku trávil docela hodně času. Na ten se podívá později.

Povím ti o ní později, Daro.

V době, když se sjížděl drogou, Nick nikdy Daře duševní e-maily neposílal. Vlastně o ní ve své tehdejší „současnosti“ ani tak často nepřemýšlel. Nepotřeboval to, protože si neustále vracel zpátky hodiny a dny s ní. Ale to byly neměnné vzpomínky. Teď, bez LSD, se jeho myšlenky vracely k Daře často – i když bezprostřednost jejích doteků a pohledů mu vybledla – a posílal jí denně tyhle myšlenkové e-maily. Bývaly krátké, ale ne tak krátké jako ty Valový.

Musíme se naučit vyrovnat se s našimi ztrátami. Nebyla to nijak zvlášť hluboká myšlenka, kterou by si Nick vymyslel, ale včera to řekl major Trevors ve svém projevu k oddílu D. Ztráty by neměly být mezi rangery velké – budou postupovat jako civilní infrastruktura a policejní síla za armádou.

Ale jeden nikdy neví.

Za tři měsíce pojedou Omurovy oddíly – Satoovy úderné jednotky plus národní gardy států Kalifornie a Washingtonu – do Kanady, aby se postavily proti milici Kalifátu, která se tam shromáždila. To zřejmě budou ostré boje s mnoha ztrátami. Nick by byl raději součástí tohohle… ale zase ne tak moc. Ne, pokud bude moci trávit čas s doktorkou Lindou Alvarezovou. Nebo když si bude číst dobrou knížku. Nebo se dívat na nějaký starý dobrý film. Nebo čekat na některou ze vzácných Valových zastávek na trase.

Musíme se naučit vyrovnat se se svými ztrátami.

Nick byl připravený. Už se tuhle těžkou roli naučil.

Rozložil na skříňku ručník. Pak cvaknutím otevřel vystřelovací nůž s ostřím jako skalpel a namočil tenký břit do etylalkoholu. Naklonil se nad kuchyňský pult, za oknem se město probouzelo do ranního světla, Alamo zářilo – slyšel, že dnes je nějaké výročí – a pak si přejel ostřím přes předloktí, až vytryskla krev a v pramíncích stékala dolů po paži a vpíjela se jako červení motýlci do ručníku.

Nick zabořil ostří nože hlouběji a zatínal zuby, když pohyboval nožem ve svalstvu. Dostal by se až na kost, kdyby musel.

Ale ne, téhle bolesti už bylo dost. Byla to ostrá, opravdová, nepopiratelná bolest. Byla to přesně ta bolest, kterou ani elvis-dvojka do snů nepřinese. Nikdy.

Nick nůž vytáhl, ošetřil ránu a pak ji rychle zavázal. Bude tam jizva, ale brzy se ztratí mezi tuctem ostatních v té malé pavučině jizev.

Protože tohle se Nick Bottom ze svého velkého snu naučil – v letech drogového opojení: Být živý znamená protrpět se bolestmi. A chtít se jimi protrpět.

Nick dokončil úklid, očistil a odložil nůž, hodil ručník do umývadla, aby se odmočil, a doplnil vodu a kávu do kávovaru. Co ksakru – udělá si dneska velkou snídani: vajíčka, slaninu, toust, prostě úplně všechno. Nástup je až v devět, ale bude to dlouhý den a on neví, kdy bude zase jíst.

Nemůžeš mít život bez bolesti, to už Nick pochopil. Nemůžeš mít ani budoucnost bez bolesti. Být živý znamená mít sílu postavit se bolesti a ztrátě a najít v ní a za ní něco skutečně opravdového.

Všechno ostatní je jen záblesk minulosti.

Z anglického originálu Flashback,

vydaného nakladatelstvím Reagan Arthur Books, USA, 2011, přeložila Zdeňka Vaníčková

Grafická úprava a obálka Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Martin Křivý

Technická redakce Martin Zhouf

Sazba Jarka Černá

Vydalo nakladatelství Plejáda publishing s. r. o.,

Bořivojova 878/35, 130 00 Praha 3,

jako svou 100. publikaci.

Tisk a vazba PB tisk, s.r.o., Příbram

Stran 496

První vydání

Praha 2011

Knihy z nakladatelství Plejáda si můžete objednat

na adrese nakladatelství

nebo e-mailem na adrese

obchod@knihyplejada.cz

www.knihyplejada.cz

1 překlad M. Hilský, Torst 1999