Dan Simmons

Temné léto

JEDNA

Stará střední škola pořád stála, ale uvnitř uchovávala tajemství. Osmdesát čtyři let křídového prachu, který pluje vzácnými kužely slunečního světla, tmavé schodiště, podlahy a jejich vzpomínky na osmdesát let natírání, vzpomínky, které naplní zatuchlý vzduch vůní mahagonových rakví. Zdi staré střední školy byly tak tlusté, až se zdálo, že pohlcovaly zvuk. Vysoká okna, jejichž sklo pokroutilo stáří a zemská přitažlivost, obarvila vzduch a propůjčila mu unavený sépiový nádech.

Jestli čas ve staré střední škole vůbec plynul, pak velmi pomalu. Na schodech a po chodbách se ozývaly kroky, ale jejich zvuk byl tlumený a neměl nic společného s pohybem ve stínech. _

Základní kámen staré střední školy položili v roce 1876, v roce, kdy daleko na západě zmasakrovali Indiáni generála Custera a jeho muže blízko Little Big Hornu; v roce, kdy byl ve Philadelphii, daleko na východě, předveden na národní výstavě první telefon. Starou střední školu postavili ve státě Illinois někdy mezi těmito událostmi, daleko od důležitých okamžiků historie.

Na jaře roku 1960 začala stará škola připomínat některé z nejstarších učitelů, kteří tam sloužili. Byla tak stará, že už nemohla dál, ale byla moc pyšná na to, aby skončila. Držela se vzpřímeně jen silou vůle, odmítala se ohnout. Stará střední škola, neplodná a vzteklá stará panna, která si půjčovala celá desetiletí cizí děti.

Holčičky si hrály s panenkami ve stínech jejích tříd a chodeb, aby později zemřely při porodu. Chlapci křičeli, pobíhali po chodbách a nejedno zimní odpoledne seděli za trest v tmavých a tichých učebnách, aby je později pohřbili na místech, jejichž jména ani nezazněla při hodinách zeměpisu: San Juan Hill, Belleau Wood, Okinawa, Omaha Beach, Pork Chop Hill a Inchon. Kolem staré střední školy kdysi rostly příjemné stromky, jilmy vrhaly v teplých květnových a červnových dnech stíny na dolní třídy. Ale blíž rostoucí stromy postupně zemřely a kruh mohutných jilmů, které lemovaly celý městský blok staré školy jako tiché stráže, se pomalu změnil v řadu koster, které poznamenal věk a nemoci. Lidé několik stromů porazili a odvezli, ale většina jich zůstala. Stíny holých větví se natahovaly na hřiště a připomínaly pokroucené ruce, které ohmatávají samotnou starou školu.

Návštěvníci malého městečka Elm Haven, kteří zabloudili o dva bloky a opustili Velkou cestu, si často starou školu spletli s ohromnou budovou soudu nebo radnicí, kterou místní arogance nafoukla do absurdních rozměrů. Koneckonců, na co mohlo potřebovat chřadnoucí městečko s osmnácti sty lidmi ohromnou dvoupatrovou budovu, která zabírá celý blok? Teprve potom si návštěvníci všimli hřiště a došlo jim, že se dívají na školu, na bizarní školu, jejíž padesát stop vysokou zvonici zdobila měděná střecha, která už dávno zezelenala; jejíž románské kamenné oblouky se kroutily jako hadi nad čtyřmetrovými okny; jejíž kulatá a oválná okénka z barevných sklíček vyvolávala představu absurdního hybrida mezi katedrálou a školou; jejíž vysoké štíty se zvedaly vysoko nad okapy druhého poschodí; jejíž voluty připomínaly zkamenělé svitky pergamenu nalepené nad dveře a slepá okna. Ale nejvíc ze všeho šokovala náhodného pozorovatele její nepochopitelná a jaksi děsivá velikost. Stará střední škola měla tři řady oken, obrovské okapy, mohutné štíty, klenutou střechu a starou zvonici, pro tak malé městečko byla prostě moc velká.

Pokud měl návštěvník nějaké znalosti z oboru architektury, určitě se zastavil na tiché asfaltce, vystoupil z auta, vytřeštil oči a udělal si snímek.

Ale přestože udělal obrázek, opravdu vnímavý pozorovatel si všiml, že vysoká okna připomínají veliké černé díry – jako by je navrhly tak, aby nepropouštěla a neodrážela světlo, ale naopak ho pohlcovala – a románské a italské prvky byly brutálně naroubovány na běžnou architekturu, jakou můžete popsat slovy „středozápadní školní gotika“, takže celek nepůsobil jako oslňující budova nebo architektonický výstřelek, ale spíš jako nadměrná a schizofrenická masa cihel a kamení, kterou zdobí zvonice, jakou musel navrhnout nějaký blázen.

Pár návštěvníků, kteří dokázali ignorovat sílící pocit neklidu, se mohlo začít vyptávat po okolí, snad zajeli do Dubového kopce do místního archivu, aby vyhledali záznamy o staré střední škole. Tam zjistili, že škola byla před nějakými osmdesáti lety součástí plánu, který měl za úkol postavit pět velkých škol v okresu – severovýchodní, severozápadní, střední, jihovýchodní a jihozápadní školu. Stará střední škola byla první a zároveň jediná, kterou skutečně postavili.

Elm Haven byl v roce 1870 mnohem větší než v roce 1960. Zřejmě za to mohla železnice, která se dnes už nepoužívala, a vlna přistěhovalců z jižního Chicaga, které kdysi přilákaly ambiciózní plány. V roce 1875 žilo v okresu dvacet osm tisíc lidí, ale do roku 1960 jejich počet klesl pod dvanáct tisíc. Zbyli většinou zemědělci. Elm Haven se chlubil v roce 1875 počtem čtyři tisíce tři sta lidí a soudce a milionář Ashley, který stál za místními plány a výstavbou staré střední, věřil, že město brzy předhoní Peorii a jednoho dne i svého rivala Chicago.

Architekt, kterého soudce Ashley přivedl z východu, muž jménem Solon Spencer Alden, studoval u Henryho Hobsona Richardsona a R. M. Hunta. Výsledkem jeho architektonického snažení byla noční můra, která odrážela temnější elementy nadcházejícího románského oživení, postrádala jeho velkolepost a nesnažila se sloužit veřejnosti.

Soudce Ashley trval na tom – a celý Elm Haven s ním souhlasil – aby škola počítala s rostoucí populací nadcházejících generací dětí, které se objeví v okresu Creve Coeur. Proto nepostavili jen třídy pro základní školu, ale v druhém patře se objevily třídy pro gymnázium (používaly se před válkou) a části, kde chtěli později vybudovat městskou knihovnu… a v budoucnosti počítali dokonce i s vysokou školou.

Vysoká škola se v okresu Creve Coeur ani v Elm Havenu nikdy neobjevila. Rodinný dům soudce Ashleyho na konci Široké třídy lehl popelem, když jeho syn zbankrotoval během hospodářské krize roku 1919. Stará střední zůstala základní školou, ale chodilo tam stále méně žáků. Lidé odcházeli a v dalších částech okresu vyrostly menší školy.

Druhé patro ve střední škole přestalo fungovat v roce 1920, kdy otevřely skutečnou střední školu v Dubovém kopci. Zařízené třídy se zavřely, zůstala jen tma a pavučiny. Městská knihovna opustila klenby základní školy v roce 1939 a knihovny zůstaly prázdné. Shlížely dolů a pozorovaly několik posledních žáků, kteří procházeli po tmavých chodbách a širokých schodech, proplétali se podzemními katakombami jako uprchlíci ulicemi dávno opuštěného města z daleké minulosti.

A nakonec, na podzim roku 1959, nová městská rada a okresní školská rada Creve Coeuru rozhodly, že stará střední už není k ničemu, že je to architektonické monstrum (přestože bylo už značně vykuchané) těžké vytápět a udržovat, takže se sto třicet čtyři žáků z Elm Havenu přestěhuje na podzim roku 1960 do nové základní školy v Dubovém kopci. Ale na jaře roku 1960, poslední den školního roku, jen několik hodin předtím, než starou střední školu pošlou na odpočinek, pořád ještě stála a ukrývala svá tajemství.

DVĚ

Dale Stewart seděl v učebně šesté třídy staré střední školy a byl si jistý, že poslední den vyučování je ten nejhorší trest, jaký kdy dospělí pro děti vymysleli.

Čas se vlekl pomaleji, než když seděl v čekárně u zubaře, bylo to horší, než když udělal doma průšvih a čekal, až se tatínek vrátí domů a potrestá ho. Horší než…

Bylo to zlé.

Hodiny na zdi nad modrou hlavou staré Dvouzadkové ukazovaly 2:43 odpoledne. Kalendář na zdi ho informoval, že je středa, 1, červen roku 1960, poslední den školy, poslední den, kdy se Dale s ostatními budou nudit za zamčenými dveřmi v útrobách staré střední. Zdálo se mu, že se čas úplně zastavil, připadal si jako hmyz uvězněný v jantaru, jako pavouk ve žlutém kameni, který Otec Cavanaugh půjčil Mikovi.

Neměli co dělat. Ani ve škole. V půl druhé odevzdala šestá třída půjčené učebnice. Paní Dvuzedková všechny knihy zkontrolovala a pečlivě zaznamenala škody… Dale nikdy nepochopil, jak rozezná škody tohoto roku od těch minulých, od škod, které na nich napáchali dřívější uživatelé. A když skončila, třída zůstala úplně prázdná. Prázdná nástěnka a pečlivě vydrhnuté dřevěné lavice. Stará Dvouzadková navrhla, aby si četli, ale školní knihovna zavřela už minulý pátek.

Dale by si vzal nějakou knihu z domova – snad Tarzana, kterého nechal ležet otevřeného na kuchyňském stole, když si odskočil na oběd, snad nějakou vědeckofantastickou knihu od nakladatelství ACE – ale přestože přečetl několik knih za týden, školu za správné místo ke čtení nepovažoval. Ve škole se psaly písemky, poslouchal se učitel, odpovídalo se na tak jednoduché otázky, že by odpověď vykoukal z učebnice i šimpanz.

Takže Dale a dalších šestadvacet žáků šesté třídy seděli v letním horku a vlhku, zatímco se už dost tmavá obloha nad starou střední ještě víc zatáhla. Zdálo se, že zatímco hodinové ručičky zamrzly, léto ustoupilo a na třídy staré střední se snesla plesnivá a vlhká pokrývka.

Dale seděl ve druhé řadě, čtvrtá lavice zprava. Viděl odtud dveře šatny a tmavou chodbu, jen tak tak dohlédl na dveře páté třídy, kde seděl jeho nejlepší kamarád Mike O’Rourke, který čekal stejně jako Dale na konec školního roku. Mike byl stejně starý… vlastně byl o měsíc starší… ale musel opakovat čtvrtou třídu, takže se mezi nimi otevřela propast celé třídy. Stalo se to přede dvěma roky. Ale Mike přijal neúspěch čtvrté třídy se stejným sebevědomím, jaké předváděl ve většině situací – dělal si z toho legraci a na hřišti si udržel pozici vedoucího party Dalových kamarádů. Ani se nechoval nepřátelsky k paní Grossaintové, staré učitelce, která ho nechala propadnout… a Dale si byl jistý… že to udělala schválně.

Ve třídě sedělo i pár dalších kamarádů: Jim Harlen v první lavici, kde na něj mohla paní Dvuzedková dávat pozor. Harlen si opíral hlavu o ruce a jeho oči jezdily po třídě. Dale cítil stejný neklid, ale snažil se ho zamaskovat. Harlen si všiml Dalova pohledu a udělal na něj obličej – našpulil rty.

Stará Dvouzadková si odkašlala a Harlen se začal tvářit znovu sklesle.

V řadě u okna seděli Chuck Sperling a Hrobník Taylor, kamarádi, vůdci a třídní politici, pitomci. Dale se s Chuckem a Hrobníkem málokdy stýkal mimo školu, výjimkou byl jen trénink a utkání v baseballu. Za Hrobníkem seděl Gerry Daysinger v roztrhaném šedivém tričku. Venku nosil tričko a džíny každý, ale do školy si je oblékali jen ti nejchudší – Gerry a bratři Cordie Cookeové.

Za Gerrym seděla Cordie Cookeová, tvář jako měsíček, klidný výraz idiota. Tlustá a bezvýrazná tvář se obrátila k oknu, ale bezbarvé oči byly prázdné. Žvýkala – žvýkala téměř pořád – ale paní Dvuzedková si toho z nějakého důvodu nevšímala a nikdy ji nenapomenula. Kdyby žvýkal Harlen nebo některý ze třídních výtečníků, paní Dvuzedková by je určitě nechala po škole… ale ke Cordii Cookeové to prostě patřilo. Přestože Dale nepoužíval slovo „tupý“, kdykoliv si vzpomněl na Cordii, vybavila se mu přežvykující kráva.

Za Cordií, v poslední obsazené lavici u okna, seděla Michelle Staffneyová, naprostý Cordiin opak. Na sobě měla čistou světle zelenou košili a vyžehlenou hnědou sukni. Rudé vlasy odrážely světlo a Dale přes celou třídu rozeznal pihy na její bledé, málem průhledné pokožce.

Jakmile se na ni podíval, Michelle vzhlédla od knihy, a přestože se neusmála, poznání v jejích očích rozbušilo srdce jedenáctiletého chlapce.

Ale všichni Dalovi přátelé tady nebyli. Kevin Grumbacher chodil do páté – nepropadl, ale byl o devět měsíců mladší. Dalův bratr Lawrence chodil do třetí, k paní Howeové v přízemí.

Ale Dalův kamarád Duane McBride nechyběl. Duane byl dvakrát tak silný než ostatní a seděl ve třetí lavici prostřední řady. Jako vždy byl zabraný do práce. Psal si do odřeného zápisníku, který s sebou všude tahal. Jeho vlnité hnědé vlasy trčely na všechny strany, Duane se zamračil na zápisky, nevědomky si narovnal brýle a pokračoval v práci. Přestože bylo nějakých pětatřicet stupňů, Duane měl na sobě stejnou flanelovou košili a široké manšestrové kalhoty, jaké nosil celou zimu. Dale si nevzpomínal, že by ho někdy viděl v džínách nebo tričku, i když byl tlustý chlapec ze statku… Dale, Mike, Kevin a Jim a většina ostatních pocházeli z města… kde musel pracovat.

Dale se zavrtěl. Bylo 2:49 odpoledne. Z prapodivných důvodů – něco jako jízdní řád autobusu – vyučování končilo až ve tři patnáct. Dale zíral na portrét George Washingtona na zdi a po stopadesáté ho napadlo, proč tam vedení pověsilo nedokončený obraz. Podíval se na čtyři a půl metru vysoký strop, pak na třímetrová okna na vzdálené zdi. Sledoval prázdné police a přemýšlel, co udělají s učebnicemi. Pošlou je do nové školy? Spálí je? Nejspíš je spálí, protože si nedokázal představit, že pošlou ty staré a plesnivé knihy do úplně nové školy, kam ho rodiče vzali autem, aby si ji prohlédl.

2:50 minut. Pětadvacet minut, pak začne skutečné léto, vláda svobody.

Dale se podíval na starou Dvouzadkovou. To jméno nevyvolávalo zášť ani pohrdání. Vždycky to byla stará Dvouzadková. Paní Dvuzedková a paní Dugganová spolu vyučovaly v šesté třídě už osmatřicet let. Původně to byly dvě přilehlé učebny, ale když se Dale narodil a počet žáků poklesl, začaly používat stejnou třídu. Paní Dvuzedková učila ráno čtení, sloh a občanskou nauku, odpoledne přišla paní Dugganová a vyučovala matematiku, vědy, pravopis a psaní.

Dvojice působila jako Mutt a Jeff – paní Dugganová byla hubená, vysoká a energická, paní Dvuzedková zase malá, tlustá a pomalá. Jejich hlasy se lišily tónem i přízvukem, ale životy měly propletené – bydlely v přilehlých viktoriánských domcích na Široké třídě, chodily do stejného kostela, navštěvovaly stejné kurzy v Peorii, dovolenou trávily společně na Floridě. Dvě nekompletní osoby spojily své schopnosti a nedostatky, aby vznikla jediná dokonalá osobnost.

Ale paní Dugganová náhle během posledního roku vlády staré střední onemocněla. Přišlo to těsně před Dnem díkůvzdání. Rakovina, zašeptala paní O’Rourková Dalově matce a věřila, že to chlapci neuslyší. Paní Dugganová se nevrátila ani po vánočních prázdninách a odpolední hodiny dostala paní Dvuzedková, což jen potvrdilo, jak vážně je paní Dugganová nemocná. Paní Dvuzedková učila hodiny, které nenáviděla. Učila je jen do doby, „až se Cora vrátí“. Mezitím se o paní Dugganovou starala. Nejprve ve vysokém růžovém domku na Široké třídě, pak v nemocnici. Nakonec se jednoho rána neobjevila ani stará Dvouzadková a v šesté třídě se poprvé za čtyři desetiletí suplovalo. Na hřišti se začalo šuškat, že paní Dugganová umřela. Stalo se to den před Svatým Valentýnem.

Pohřeb se konal v Davenportu a nikdo z žáků se nezúčastnil. Nepřišel by nikdo ani v případě, že by se konal přímo v Elm Havenu. O dva dny později se paní Dvuzedková vrátila.

Dale se podíval na starou paní a ucítil něco jako lítost. Paní Dvuzedková byla pořád tlustá, ale její váha na ní visela jako kabát nadměrné velikostí. Kdykoliv se pohnula, tuk na jejích pažích se zakroutil a zachvěl jako krepový papír, který zdobí holé kosti. Tmavé oči měla hluboko zapadlé a zdálo se, že má kolem nich modřiny. Seděla a dívala se z okna, ve tváři prázdný a beznadějný výraz jako Cordie Cookeová. Modré vlasy měla rozježené, žluté u kořínků, šaty na ní visely, jako by si špatně zapnula knoflíky. Byla cítit jako paní Dugganová před Vánocemi.

Dale vzdychl a zavrtěl sebou. 2:52 odpoledne.

Ve tmavé chodbě se něco pohnulo. Tichý pohyb a záblesk. Dale poznal Válečka Cookea, Cordiina tlustého a hloupého bratra. Chlapec přecházel po odpočívadle, podíval se dovnitř a snažil se upoutat pozornost své sestry, aby si ho přitom nevšimla stará Dvouzadková. Nedařilo se mu to. Cordii hypnotizovala obloha nad školou a bratra by si nevšimla, ani kdyby na ni hodil cihlu.

Dale mu nenápadně pokynul. Mohutný čtvrťák v montérkách zamával, ukázal mu nějaký papír – zřejmě propustku na toaletu – a zmizel ve stínech.

Dale se zavrtěl. Váleček si s nimi občas hrál, přestože Cookeovi žili v jedné z lepenkových chatrčí u kolejí a nákladního nádraží. Váleček byl tlustý, ošklivý, hloupý, špinavý a používal sprostější slova než všichni čtvrťáci, které Dale kdy poznal. Ale to ho nevylučovalo z party městských kluků, kteří si říkali Rychlá hlídka. Ale Váleček většinou Dala a jeho kamarády nepotřeboval.

Dale chvíli přemýšlel, co chlapec chystá, pak se znovu podíval na hodiny. Bylo 2:52.

Brouci v jantaru.

Váleček Cooke přestal mávat na svou sestru a zamířil ke schodům, než si ho stará Dvouzadková nebo někdo z vyučujících všimne. Dostal od paní Grossaintové povolení k návštěvě toalety, ale to neznamenalo, že ho některá stará bába nepošle zpátky do třídy, když ho uvidí, jak se fláká po chodbách.

Pomalu se sunul po širokých schodech, všímal si míst, která vyšlapaly celé generace dětí, a zamířil k odpočívadlu pod kruhovým oknem. Venku se schylovalo k bouřce a dovnitř svítilo červené a nepříjemné světlo. Váleček prošel pod řadami prázdných regálů někdejší městské knihovny a ignoroval je. Knihovny byly prázdné už od doby, kdy začal chodit do školy.

Náhle měl naspěch. Do konce školního roku nechyběla ani půlhodina a Váleček se chtěl dostat na chlapecký záchod, než skončí den a prokletou školu jednou pro vždy zavřou.

V přízemí bylo víc světla a ozýval se tady šum aktivity v první, druhé a třetí třídě. Přestože mu nad hlavou zívala tmavá díra schodiště, které mizelo ve tmě horních pater, přízemí dýchalo lidským životem. Váleček proběhl otevřeným prostorem, aby si ho nevšiml nikdo z učitelů, prošel dveřmi a spěchal po schodech do suterénu.

Bylo divné, že ta hloupá škola neměla záchody v přízemí ani v prvním patře. Záchody byly jen v suterénu… ale bylo jich tady hodně: malé a středně velké toalety, zamčený záchod vedle místnosti označené jako UČITELSKÁ MÍSTNOST, malý záchod vedle kotelny, kam chodil Van Syke, a další místnosti v nepoužívaných chodbách, které se ztrácely ve tmě.

Váleček věděl to, co ostatní děti – že ze suterénu klesají další schody. A stejně jako ostatní děti tam nikdy nechodil, ani se tam netoužil podívat. Pro boha, vždyť tam nebyla ani světla! Co je tam dole, nevěděl nikdo, jen Van Syke a možná ředitel Roon.

Možná další záchody, napadlo Válečka.

Zamířil do prostředních chlapeckých záchodů, označených jako CHLAPCY Váleček i jeho otec věděli, že stará paní Dugganová ze šesté třídy celá léta nadávala, že je cedule špatná. Stěžovala si už v době, kdy byl Válečkův otec ještě malý. No, stará paní Dugganová už byla mrtvá – byla mrtvá a hnila na hřbitově za hospodou U Černého stromu, kde trávil Válečkův otec většinu času. Váleček zauvažoval, proč stará paní ceduli nevyměnila, když ji tolik rozčilovala. Měla na to alespoň sto let. Váleček hádal, že si ráda stěžovala a nadávala… že si připadala chytrá a mohla se vytahovat na ostatní, na Válečka a na jeho tatínka. Váleček pospíchal tmavou a klikatou chodbou a mířil k toaletě s nápisem CHLAPCY. Cihlové zdi tady natřeli před celými dekádami zelenou a hnědou barvou, nízký strop zdobily trubky, sprchy a pavučiny. Člověk měl pocit, že bloudí dlouhým úzkým tunelem nějaké hrobky. Jako z filmu o mumiích, který Váleček viděl, když je s Cordií propašoval minulé léto kamarád jejich starší sestry do autokina v Peorii. Schoval je do kufru. Byl to dobrý film, ale Válečkoví by se líbil mnohem víc, kdyby nemusel poslouchat všechno to mlaskání, pleskání a vzdychání ze zadního sedadla, kam si zalezla jeho starší sestra Maureen s tím poďobaným klukem jménem Berk. Maureen byla teď těhotná a bydlela s Berkem za skládkou kousek od Válečka. Váleček věřil, že se nevzali.

Cordie se nedívala na film, ale celé představení byla otočená dozadu a raději sledovala nadrženou Maureen s Berkem.

Váleček se teď zastavil ve dveřích toalety a poslouchal, jestli tam někdo není. Občas se tady objevil starý Van Syke a hlídal, jestli se tady děti neflákají… přesně jak to plánoval Váleček. Van Syke je pohlavkoval nebo štípal do ruky. Ale nikdy neubližoval všem… nedovolil si na bohaté a namyšlené, jako byla dcera doktora Staffneye, jak se jen jmenovala, Michelle… jen na kluky jako Váleček, Gerry Daysinger a jejich třídu. Na děti, jejichž rodičům to bylo jedno, nebo se Van Syka báli.

Van Syka se bálo hodně dětí. Váleček přemýšlel, jestli se ho bojí i tolik rodičů. Poslouchal a nic nezaslechl. Byla to tmavá a dlouhá místnost s nízkým stropem. Žádná okna. Svítila tady jen jediná žárovka. Mušle byly nápadně staré, jako by je někdo vysekal z kamene. Stále v nich tekla voda. Všechny kabinky, bylo jich sedm, byly otlučené a popsané… dvě z nich nesly Válečkovo jméno. Ta poslední iniciály jeho otce… všem chyběly dveře. Ale Váleček mířil dozadu, za umyvadla a mušle, za kabinky, do nejtmavějšího kouta u kamenné zdi.

Vnější zeď byla kamenná a ta protější s mušlemi z otlučených cihel. Ale vnitřní zeď… za kabinkami… byla měkká. Váleček se zastavil a zašklebil se.

Ve zdi byla díra. Začínala nějakých deset, patnáct centimetrů nad studenou kamennou podlahou (jak může být další sklep pod kamennou podlahou?) a zvedala se do výšky jednoho metru. Váleček spatřil čerstvý prach omítky a prohnilé laťky, které čněly ven jako obnažená žebra.

Ostatní děti tady pracovaly už od rána. Bylo to tak správné. Odvedly práci a Váleček ji dokončí.

Přikrčil se a podíval se do díry. Byla dost široká, aby prostrčil ruku. Udělal to a po několika desítkách centimetrů narazil na kámen nebo cihly. Vlevo a vpravo byl volný prostor. Válečka napadlo, proč někdo postavil novou zeď, když za ní stála jiná.

Pokrčil rameny a začal kopat. Rány byly hlasité, omítka praskala, laťky se lámaly, na všechny strany létaly úlomky a zvedala se mračna prachu. Ale Váleček si byl jistý, že ho nikdo neuslyší. Ta hloupá škola měla zdi silnější než nějaká pevnost.

Van Syke tady strašil, jako by zde bydlel… možná tady doopravdy bydlí, napadlo Válečka. Nikdo ho nikdy neviděl jinde… vůbec nikde… ale divného patrona se špinavýma rukama a žlutými zuby už nikdo z dětí neviděl celé dny. Bylo zřejmé, že kašle na to, jestli někdo z chlapců (CHLAPCY, napadlo Válečka) kope do zdí záchodů. Proč by mu na tom mělo záležet? Během pár dnů tu starou prašivou školu zatlučou prkny, pak ji strhnou. Proč by mu na tom mělo záležet?

Váleček kopal a cítil vzácný vztek. Cítil frustraci pěti let (včetně školky), kdy mu v té hnusné škole říkali „pomalý žák“. Pět let „problematického chování“ ho nutili sedět vedle starých babek, jako byla paní Grossaintová, paní Howeová a paní Farrisová, jeho stůl stál hned vedle katedry, aby „na něj mohly dohlížet“. Musel nasávat jejich stařecký pach, naslouchat jejich stařeckým hlasům a dodržovat jejich stařecká pravidla…

Kopal do zdi a cítil, jak se díra rozšiřuje a zeď rychle povoluje. Náhle se mu sesypala omítka na boty, díra se roztáhla a Váleček zíral dovnitř. Velká díra. Sakra jeskyně!

Na čtvrtou třídu byl moc tlustý, ale díra byla dost široká, aby se jí protáhl. Vešel se tam! Celá část zdi se propadla, takže díra připomínala vstup do ponorky. Váleček se naklonil, vrazil dovnitř levou ruku a rameno, hlavu nechal venku a na jeho tváři se objevil škleb. Vrazil nohu do mezery mezi starou a novou zdí. Byla to tajná chodba!

Váleček se přikrčil a vlezl dovnitř nohama. Pravá noha šla po levé, až na záchodě zůstala jen jeho hlava a ramena. Ještě víc se přikrčil, zachrochtal a nacpal se do chladné tmy.

To by se Cordie a můj táta posrali, kdyby teď přišli a viděli mě! Cordie by samozřejmě nikdy nevstoupila na chlapecký záchod. Nebo snad ano? Váleček věděl, že je jeho starší sestra dost divná. Když chodila před pár lety do čtvrté třídy, jednou sledovala Chucka Sperlinga, borce z baseballového týmu, vynikajícího sportovce a úplného pitomce, ke Spoonově řece, kde chytal ryby. Stopovala ho celé ráno, pak na něj vybafla, srazila ho k zemi, posadila se mu na břicho a pohrozila, že jestli jí ho neukáže, rozbije mu hlavu kamenem.

Podle Cordie ho vytáhl, plakal a plival krev, ale ukázal jí ho. Váleček si byl jistý, že to nikdy nikomu nevyprávěla. Stejně tak dobře věděl, že to nikomu neprozradil ani Sperling.

Váleček se opřel o zeď své malé jeskyně, ucítil omítku v krátkých vlasech a zašklebil se na tmavý záchod. Vyskočí a vyděsí prvního kluka, který sem přijde, aby si ulevil.

Čekal dvě, snad tři minuty, ale nikdo nepřišel. Jednou zaslechl šelest na hlavní chodbě, ale nikdo nepřišel. Vnímal jen zvuk tekoucí vody v mušlích a tiché bublání v trubkách na stropě, jakoby si ta prokletá škola něco mumlala.

Vypadá to jako tajná chodba, napadlo Válečka znovu, když otočil hlavu doleva a podíval se na průchod mezi zdmi. Byla tady tma a chodba páchla jako úkryt pod verandou jejich domku, kam se schovával před maminkou a tatínkem a kde si hrál, když byl menší. Stejný pronikavý pach plísně a rozkladu.

Začal si v tom stísněném prostoru připadat nepříjemně a najednou spatřil světlo na druhé straně. Někde v místech, kde končil záchod a stála vnější zeď… možná ještě dál. Uvědomil si, že to není skutečné světlo, ale světélkování. Jako zeleně fosforeskující houby, které viděl v noci v lese, když šel s otcem lovit mývaly.

Cítil chlad na krku. Chtěl vylézt z díry, ale pak mu došlo, odkud světlo přichází. DÍVKY (malíř to napsal dobře), vedlejší toaleta musela mít díru ve zdi. Váleček si představil, jak se podívá dírou a spatří světlo na dívčím záchodě.

S trochou štěstí uvidí, jak nějaká holka čůrá. Možná to bude dokonce Michelle Staffneyová nebo Darlene Hansenová. Nebo zahlédne některou z těch namyšlených holek z šesté třídy s kalhotkami okolo kotníků, uvidí jejich nejtajnější místa.

Cítil, jak mu buší srdce. Cítil, jak mu proudí krev v těle. Posunul se dál. Pryč od díry, hlouběji do chodby. Byla úzká, ale vešel se tam.

Těžce dýchal a zamrkal, aby se zbavil pavučin a prachu v očích. Všude kolem cítil pach čerstvé hlíny, jaký se šířil pod verandou. Pomalu se sunul ke světélkování, pryč od skutečného světla.

Dale s ostatními se seřadili, aby převzali vysvědčení a konečně směli odejít. V tu chvíli se ozval křik. Zpočátku zněl tak nahlas, až se Dalovi zdálo, že je to nějaký zvláštní hrom, předzvěst bouřky, která se připravovala za okny. Ale ten zvuk byl moc vysoký a ječivý, byl delší než hrom… ale moc lidsky nezněl.

Nejprve se zdálo, že přišel shora… ze schodů a tmavého patra… ale pak jakoby se odrazil od zdí a ozval zezdola, z trubek a kovového topení. Pokračoval dál a dál. Dale s bratrem Lawrencem navštívili minulý podzim strýčka Henryho a tetu Lenu v době zabíjačky. Řezník pověsil prase na trám ve stodole, podřízl mu krk a dal pod něj umyvadlo na krev. Prase kvičelo úplně stejně – stejné falsetto, pištění a jekot jako nehty na tabuli, pak hlubší a hlasitější řev, který ukončilo bublání krve. Pak to začalo znovu. A znovu. Paní Dvuzedková se zarazila a první žák v řadě – Joe Allen nedostal své vysvědčení. Pak se učitelka obrátila ke dveřím a sledovala je, dokud řev neutichl. Jako by čekala, že se tam objeví jeho původce. Dala napadlo, že výraz na tváři staré paní odráží hrůzu a ještě něco… očekávání?

V tmavých dveřích se objevil stín, podle abecedy seřazení žáci, kteří čekali na své vysvědčení, zalapali po dechu.

Byl to doktor Roon, ředitel ve tmavě pruhovaném obleku a ulíznutými vlasy. Mizel ve stínech chodby, takže se zdálo, že se tam vznáší jen jeho hubený obličej bez těla. Dale se podíval na jeho růžovou pokožku a napadlo ho: Jako kůže narozené krysy. Nenapadlo ho to poprvé.

Doktor Roon si odkašlal a pokynul staré Dvouzadkové, která zůstala stát na místě, vysvědčení napůl cesty k Joe Allenovi, oči vytřeštěné, kůži tak bledou, až makeup na tvářích připomínal prach barevné křídy na bílém pergamenu.

Doktor Roon se podíval na hodiny. „Jsou… ach… tři hodiny patnáct minut. Je výuka u konce?“

Paní Dvuzedková dokázala jen přikývnout. Pravou rukou držela Joeovo vysvědčení tak pevně, až Dale uvěřil, že zaslechne praskání kostí v jejích kostech.

„Ach… ano,“ vydechl doktor Roon a očima přejel všech sedmadvacet žáků, jako by se vloupali do jeho budovy. „No, chlapci a děvčata, asi bych vám měl vysvětlit, že jste… ach… podivuhodný zvuk, který jste právě slyšeli, způsobila zkouška kotle. Informoval mě o tom pan Van Syke.“

Jim Harlen se obrátil a Dale si byl jistý, že udělá legrační obličej. Pro Dala by to znamenalo neštěstí. Byl tak napružený, že by se jistě začal smát. Určitě nechtěl zůstat po škole. Harlen vytřeštil oči, nasadil skeptický výraz a obrátil se zpět k doktoru Roonovi.

„… každopádně jsem chtěl využít této možnosti, abych vám všem popřál příjemné letní prázdniny,“ pokračoval Roon, „a připomněl vám, ať nezapomenete na skutečnost, že jste měli šanci navštěvovat alespoň určitou dobu tuto starou střední školu. Přestože je ještě brzo na to, aby se rozhodlo o osudu této skvělé staré budovy, můžeme doufat, že školská rada vše moudře zváží a uchová ji pro budoucí generace žáků, jako jste byli vy.“

Dale spatřil v řadě Cordii Cookeovou, která se dívala přes levé rameno z okna a nonšalantně se šťourala v nose.

Doktor Roon si toho zřejmě nevšiml. Odkašlal si, jako by chtěl pokračovat v projevu, pak znovu zkontroloval hodiny a dodal: „Dobrá, paní Dvuzedková, buďte tak laskavá a rozdejte, prosím, dětem vysvědčení za čtvrté čtvrtletí.“ Mužík pokýval hlavou, obrátil se a rozplynul se ve stínech.

Stará Dvouzadková jednou zamrkala – zdálo se, že si vzpomněla, kde je – a podala Joeovi Allenovi vysvědčení. Joe se na něj ani nepodíval a hrnul se ke dveřím. Ostatní třídy už ukázněně sestupovaly po schodech. Dale si vždycky všiml, že v televizních pořadech a filmech děti pobíhají na konci vyučování jako blázni, ale ve staré střední všichni chodili ukázněně v řadách a poslední vteřiny poslední minuty posledního dne školy nebyly žádnou výjimkou.

Řada se šourala kolem paní Dvuzedkové a Dale přijal své vysvědčení v hnědé obálce. Ucítil kyselý pach potu a pudru, který se šířil kolem jeho učitelky. Postoupil dál a postavil se do druhé řady. Pak dostala vysvědčení Pauline Zauerová a řady u dveří byly kompletní. Tentokrát nestáli podle abecedy, ale rozdělili se na chlapce a dívky, dojíždějící dopředu, městské děti dozadu. Paní Dvuzedková se před ně postavila, založila si ruce, jako by je chtěla naposledy pokárat, udělala pauzu a tiše jim pokynula, aby následovali pátou třídu paní Shrivesové, která právě mizela na schodech.

Jako první šel Joe Allen.

Jakmile se Dale dostal ven, nasál vlhký vzduch, světlo a pocit náhlé svobody ho nutily k tanci. Škola za ním se tyčila jako obrovská zeď, ale na štěrkové cestě a travnatých hřištích pobíhaly nadšené děti, sbíraly svá kola, spěchaly na školní autobusy, odkud je popoháněli řidiči. Všichni se radovali, všude samý pohyb a rámus. Dale zamával Duanovi McBridovi, kterého zahnali na autobus, pak si všiml skupiny třeťáků, která se shromáždila vedle stojanů na kola. Dalův bratr se oddělil od kamarádů ze třetí třídy, přehodil si přes záda prázdnou plátěnou tašku na učebnice, přiběhl k Dalovi a ukázal mu svůj předkus a tlusté brýle.

„Svoboda!“ vykřikl Dale, chytil Lawrence a roztočil ho ve vzduchu.

Přitočili se k nim Mike O’Rourke, Kevin Grumbacher a Jim Harlen. „Ježíši,“ začal Kevin, „slyšel jsi ten zvuk, když nás paní Shrivesová postavila do řady?“

„Co to podle tebe bylo?“ zeptal se Lawrence, zatímco skupinka zamířila k travnatému baseballovému hřišti.

Mike se usmál. „Myslím, že stará střední dostala jednoho třeťáka.“ Přejel klouby ruky po Lawrencových krátkých vlasech.

Lawrence se usmál a odstrčil ho. „Ne, vážně?“

Jim Harlen se sklonil a obrátil se ke staré škole zády. „Mně se zdá, že si stará Dvouzadková odprdla,“ prohlásil a názorně to předvedl.

„Hele,“ vykřikl Dale, kopl Jima Harlena do zadku a ukázal na svého mladšího bratra. „Dávej si bacha, Harlene.“

Lawrence už se smál a válel se po trávě.

Školní autobusy odjely a zamířily do všech směrů. Školní hřiště se začalo rychle vyprazdňovat a děti spěchaly pod vysokými jilmy, jako by chtěly předhonit bouřku.

Dale se zastavil na okraji baseballového hřiště – přes ulici stál jeho dům – a podíval se na černé mraky, které se kupily nad starou střední. Bylo vlhko a vzduch se nehýbal jako před tornádem. Ale bylo mu jasné, že bouřka je už minula. Nad stromy na jihu rozeznal pruh modré oblohy. Chlapci sledovali, jak se třese listí, zvedá se vítr a přináší vůni čerstvě posekané trávy, květů a zeleně.

„Podívejte,“ vydechl Dale.

„Není to Cordie Cookeová?“ zeptal se Mike.

„Jo.“ Malá postavička stála před severním vchodem do školy, měla založené ruce a dupala nožkou. V nadměrném kabátu, který se dotýkal štěrku, vypadala ještě hloupější a tlustější. Za jejími zády stáli dva nejmenší chlapci z jejich rodiny, dvojčata, která navštěvovala první třídu, na sobě montérky. Cookeovi žili daleko za městem, takže by měli jezdit domů autobusem, ale ke skládce a nákladnímu nádraží žádný autobus nejezdil. Proto Cordie vodila své tři bratry po kolejích. Teď něco křičela na školu.

Ve dveřích se objevil doktor Roon a odháněl ji růžovou rukou. Bílé skvrny ve vysokých oknech byly možná tvářemi učitelů. Ve dveřích za ředitelovými zády se vznášela tvář pana Van Syka.

Roon ještě něco zavolal, obrátil se a zavřel vysoké dveře. Cordie Cookeová se sklonila, sebrala kámen ze štěrkové cesty a hodila ho na školu. Kámen se odrazil od okna vedle hlavního vchodu.

„Ježíši,“ vydechl Kevin.

Dveře se rozletěly a Van Syke vyběhl právě ve chvíli, kdy Cordie chytla dva mladší bratry za ruku a prchali po cestě, aby zamířili po Železniční ulici ke kolejím. Na tak tlustou holku byla nápadně rychlá. Jeden z bratrů zakopl, když přecházeli Třetí ulici, ale Cordie ho zvedla do vzduchu a táhla ho, dokud znovu nenarazil nohama na zem. Van Syke doběhl na okraj školního pozemku, zarazil se a dlouhé prsty ukázaly do vzduchu.

„Ježíši,“ vydechl Kevin ještě jednou.

„Pojďte,“ vyzval je Dale. „Padáme odtud. Moje máma slíbila, že nám dá po škole limonádu.“

Jásající parta kluků opustila školní pozemek, utíkala pod jilmy, přeběhla rozpraskaný asfalt Železniční ulice a mířila k letní svobodě.

TŘI

V lidském životě – alespoň v životě mužů – je jen málo událostí, které vyzařují tolik svobody, nadšení a nekonečného potenciálu jako první den léta jedenáctiletého chlapce. Léto čeká jako obrovský banket a dny jsou plné času, po který může vychutnat jednotlivé chody.

Když se Dale probudil první krásné letní ráno, ještě chvíli zůstal ležet a vnímal ten rozdíl. Pak si uvědomil, co za tím stojí – žádný budík, maminka nekřičí, aby je s bratrem Lawrencem probudila, na okna se netlačí chladná mlha, v půl deváté ho nečeká žádná chladná škola, žádné sbory dospělých hlasů mu nebudou říkat, co má dělat, jakou si má nalistovat stránku v učebnici, nad čím má přemýšlet. Ne, toto ráno vnímal jen zpěv ptáků, hustý a teplý vzduch léta, který proudil okny, a zvuk sekačky na trávu – nějaký důchodce, ranní ptáče, se pustil do denních povinností. Přes záclony dovnitř proudily bohaté a teplé sluneční paprsky, požehnání dopadající na jejich postele. Jako by šedivý školní rok najednou oddělila bariéra a do světa se směla vrátit barva.

Dale se obrátil na bok a spatřil bratrovy oči, které se dívaly přes brýle na plyšového medvídka. Lawrence se zašklebil a ukázal mu svůj předkus. Oba chlapci rychle vstali, svlékli si pyžamo, natáhli si džíny a trička, která je čekala na židlích, vzali bílé ponožky a téměř čisté kecky. A už byli venku. Seběhli po schodech, rychle se nasnídali, smáli se s maminkou hloupostem a rychle zase ven… na kola, na ulici, pryč, vzhůru do léta.

O tři hodiny později už se oba bratři váleli u Mika O’Rourka v kurníku na starém kanapi bez nohou, potrhaných křeslech a špinavé zemi jejich neoficiální klubovny. Byli tady i další – Mike, Kevin, Jim Harlen i Duane McBride, který přijel ze statku, zatímco jeho otec nakupoval ve městě. Všichni se tvářili vyděšeně, zaskočilo je šílené množství možností, které se před nimi otevíraly.

„Můžeme zajet ke Kamennému potoku nebo k Hartleyovu rybníku,“ navrhl Kevin. „Půjdeme se vykoupat.“

„Ach, ach,“ zavzdychal Mike. Ležel na pohovce, nohy zvednuté, hlavu opřenou o baseballovou rukavici. Střílel gumou na pavouky na stropě. Guma se odrazila a vždycky se vrátila zpět. Dával si pozor, aby je netrefil, ale pavouci nervózně přebíhali sem a tam. Kdykoliv se přiblížili k nějaké puklině nebo trámu, Mike vystřelil a zahnal je na druhou stranu. „Nechci se jít koupat,“ odmítl. „Po včerejší bouřce to bude všude samej had.“

Dale a Lawrence si vyměnili pohledy. Mike se bál hadů. Ničeho se nebál, jen hadů.

„Zahrajme si,“ navrhl Kevin.

„Ne,“ odmítl Harlen, který seděl na křesle a četl si comics se Supermanem. „Nepřinesl jsem si rukavici a nepotáhnu se pro ni až domů.“

Zatímco všichni chlapci – kromě Duana – bydleli jen blok daleko, Jim Harlen bydlel na druhé straně Železniční ulice, u kolejí, které vedly ke skládce a špinavým boudám, kde žila Cordie Cookeová. Harlenův dům byl v pořádku. Stará bílá zemědělská usedlost, kterou před dekádami pohltilo město, ale v sousedství stálo mnoho podivných staveb. Jen dva domy od Harlena bydlel bláznivý soudce J. P Congden a jeho syn C. J., nejhorší rváč ve městě. Chlapci si nehráli u Harlena doma moc rádi, a pokud nemuseli, ani tam nejezdili, takže moc dobře chápali, proč se tam nechce Jim Harlen vracet pro věci.

„Zamíříme do lesa,“ navrhl Dale, „můžeme se mrknout na Cikánskou cestu.“

Chlapci se začali neklidně ošívat. Proti tomu návrhu neměli co namítnout, ale už se jich zmocnila lenost. Mike vystřelil gumu a pavouci přeběhli na druhou stranu. „To by trvalo moc dlouho,“ namítl Kevin. „Musím být doma na večeři.“

Ostatní chlapci se usmívali, ale nic neřekli. Moc dobře znali hlas Kevinovy matky, když otevřela dveře a svým falsetem zakřičela: „Kevinééééé!“ A dobře znali rychlost, s jakou Kevin všeho nechal a rozběhl se k bílému domu na kopci vedle staršího stavení, kde bydlel Dale s Lawrencem.

„Co chceš dělat ty, Duane?“ zeptal se Mike. O’Rourke byl rozený vůdce, který vždycky rozhoduje za ostatní.

Velký chlapec ze statku s příšerným zástřihem, v širokých manšestrákách něco žvýkal. Nebyla to žvýkačka – a jeho výraz připomínal duševně zaostalého člověka. Dale dobře věděl, že zdání klame – všichni chlapci to cítili, neboť Duane McBride byl tak chytrý, že pokud šlo o jeho myšlenkové pochody, ostatní mohli jen hádat. Byl tak chytrý, že to ani nedával najevo ve škole. Nechal učitele, ať se kroutí frustrací ze správných, ale nápadně krátkých odpovědí obtloustlého hocha. Nechal je, ať se drbou na hlavě při jeho odpovědi, ze které vyzařuje ironie a drzost. Škola ho vůbec nezajímala. Jen věci, kterým ostatní chlapci nerozuměli.

Duane přestal žvýkat a ukázal do rohu na staré rádio RCA Victor. „Já bych poslouchal rádio.“ Udělal tři těžkopádné kroky, půvabně se posadil na bobek a začal ladit.

Dale jen zíral. Nějaký metr dvacet vysoké rádio mělo několik vlnových pásem. To první neslo název NÁRODNÍ, na devětačtyřiceti megahertzech bylo Mexico City, na čtyřiceti megahertzech Hong Kong, Londýn, Madrid, Rio a celý seznam dalších, na jedenatřiceti megahertzech děsivá města Berlín, Tokio a Pitssburg. Na devatenácti megahertzech osamocená a tajuplná Paříž. Ale skříň byla prázdná. Nic v ní nezůstalo.

Duane seděl na bobku a opatrně kroutil knoflíkem. Naklonil hlavu a pozorně naslouchal.

Jim Harlen se chytil jako první. Schoval se za skříňku a přirazil ji do rohu, aby ho nebylo vidět.

Duane prohlásil: „Zkusím místní pásmo.“ Nastavil prostřední knoflík mezi MEZINÁRODNÍ a SPECIÁLNÍ SLUŽBA. „Tady vidím značku Chicaga,“ zamumlal si pod vousy.

Ze skříňky se ozvalo hučení, jako by se lampy žhavily, pak Duane otočil knoflíkem a bylo slyšet šumění. Krátké výbuchy barytonu byly umlčeny, hlasatelé ztichli uprostřed věty, ozvaly se útržky rockn’rollu, následovalo šumění, skřípání a baseball – Chicago White Sox!

„Vrací se zpátky! Zpátky! Zpátky na pravou stranu Comiskey Parku! Vyskakuje nahoru! Až na zeď! Je…“

„Ale, nic nedávají,“ zavrčel Duane. „Zkusím mezinárodní pásmo. Tam-ta-da-dáá… a máme to tu… Berlín.“

„Ach du lieber der chnusná mitch ist nehorže und hier!“ ozval se Harlenův hlas, který okamžitě přešel z chicagského nářečí na krční německé slabiky. „Der Fuhrer ist nicht stasten. Nein! Nein! Er ist sehr nasranei a viel zurži!“

„Nic moc,“ zavrčel Duane, „zkusím Paříž.“

Ale falsetto a rádoby francouzštinu ze skříňky udusil smích ostatních. Poslední rána Mika O’Rourka šla mimo a pavouci se schovali do pukliny ve stropě. Dale přešel k rádiu, aby vyzkoušel další stanice, a Lawrence se překulil na podlahu. Kevin zkřížil ruce a našpulil rty, zatímco Mike ho dloubl teniskou do žeber.

Kouzlo zmizelo. Chlapci mohli udělat, cokoliv se jim zachtělo.

O několik hodin později, po večeři, při dlouhém a bolestivě krásném soumraku letního večera, zavezli Dale, Lawrence, Kevin a Harlen svá kola na roh u Mikova domu. „Íí-áá-kýý!“ zaječel Lawrence.

„Kýý-áá-íí!“ ozvalo se ze stínů pod jilmy a objevil se Mike. Udělal zadním kolem smyk na štěrku a zařadil se vedle ostatních.

Byla to jejich Rychlá hlídka, kterou pětice chlapců založila přede dvěma lety, když nejstarší chodil do čtvrté třídy a nejmladší ještě věřil na Ježíška. Už si Rychlá hlídka neříkali, neboť jim to připadalo hloupé. Už vyrostli a přestali předstírat, že hlídají Elm Haven, pomáhají lidem v nesnázích a chrání nevinné před darebáky. Ale Hlídka pořád existovala. Zůstal hezký pocit, s jakým se děti těší na Štědrý den.

Na chvíli se zastavili na tiché ulici. První ulice míjela Mikův dům a mířila ven z města, na sever, ke čtvrt míle vzdálené vodárenské věži, pak se stočila na východ a mizela ve večerním oparu, který se vznášel nad polem a lesem, kde se ukrývala Cikánská cesta a hospoda U Černého stromu.

Obloha měla světle šedý nádech, jaký přináší hodina mezi západem slunce a úplnou tmou, na polích rostla nízká kukuřice, která jim nedosahovala ani ke kolenům. Dale se podíval na pole, jež se táhla až k obzoru, kde se zvedaly stromy, a představil si Peorii, šedesát kilometrů vzdálené městečko daleko za kopci, údolími a lesem, městečko, které leželo v říčním údolí a hořelo vlastním světlem. Ale v dálce nic nesvítilo. Dale pozoroval jen rychle tmavnoucí obzor a město si nedokázal ani představit. Místo toho zaslechl tichý šepot a šustění kukuřice. Nefoukal vítr. Možná to byl zvuk, jak kukuřice rostla a razila si cestu k nebi, aby se brzy změnila ve vysokou zeď, která obklopí Elm Haven a izoluje ho od okolního světa.

„Pojďte,“ zašeptal Mike, opřel se do pedálů, předklonil se přes řídítka, vyrazil a za ním se zvedl mrak prachu.

Dale, Lawrence, Kevin a Harlen ho sledovali.

Mířili po První ulici k jihu, směřovali do šedých barev, pohybovali se ve stínech jilmů, aby se nakonec objevili na otevřeném prostranství. Nalevo se táhla pole, napravo tmavé domy. Projeli Školní ulicí a spatřili dům Donny Lou Perryové, který zářil jeden blok na západě. Minuli Kostelní ulici a dlouhý tunel jejích jilmů a dubů. Pak se objevili na Velké cestě, silnici 151A, a jakmile se dostali na prázdný, ale pořád teplý asfalt dvoupruhé Hlavní ulice, ze zvyku zpomalili.

Šlapali dál, a když překonali první blok a uslyšeli za sebou hukot starého Buicku, rychle sklouzli na chodník. Mířili k západu, ke žhnoucí obloze. Průčelí domů na Hlavní ulici se třpytila v blednoucím světle. Z parkoviště před Carlovou hospodou na jižní straně ulice vyrazil náklaďák a zamířil na Velkou cestu. Dale si všiml, že starý náklaďák GM řídí tatínek Duana McBrida. Byl opilý.

„Světla!“ vykřiklo všech pět chlapců, když ho míjeli. Náklaďák pokračoval, nerozsvítil, ale za jejich zády opsal široký oblouk a zatočil na První ulici.

Seskočili z vysokého obrubníku na prázdnou Velkou cestu a minuli Druhou a Třetí ulici. Napravo spatřili banku a AaP, vlevo kavárnu U Parku a samotný Hudební park, kde rostly tmavé a tiché jilmy. Připadalo jim to jako sobotní večer, ale bylo teprve úterý. V parku se nehrálo, do noci nezářila světla a neozývala se odtamtud hudba. Ještě ne. Ale už brzy.

Mike zavýskal a odbočil vlevo, na Širokou třídu. Přejel severní cíp malého parku a minul obchod s traktory a malé domky, které se v těch místech krčily. Už se doopravdy smrákalo. Na Hlavní ulici za jejich zády se rozsvítily pouliční lampy a ozářily dva bloky centra města. Široká třída za nimi se změnila v rychle tmavnoucí tunel s jilmovou střechou, před nimi byla ještě větší tma.

„Kdo se dotkne schodů!“ vykřikl Mike.

„Ne!“ zařval Kevin.

Mike to navrhl pokaždé a Kevin byl vždycky proti. Nikdy to nevynechali.

Ještě jeden blok na jih a dostali se do městské části, kterou navštěvovali jen během večerních hlídek. Projeli dlouhou slepou ulicí plnou nových domů, kde bydleli Hrobník Taylor a Chuck Sperling. Překonali oficiální konec Široké třídy a vyrazili po soukromé cestě k Ashleyově vile.

Vyježděné stopy byly zarostlé plevelem. Z hustého podrostu po obou stranách se po nepozorných cyklistech natahovaly nízké větve. Cesta se změnila v úplně černý tunel.

Dale jako vždy sklonil hlavu a zuřivě šlapal, aby neztratil Mika. Lawrence těžce dýchal a snažil se nezůstat pozadu na svém malém kole. Z Harlena a Kevina zůstal jen zvuk gumy na cestě za Dalovými zády. Vynořili se na širokém prostranství u zříceniny starého domu. Sloupy odrážely šedé světlo, které se natahovalo přes hustý podrost. Základy tvořily černé kameny. Mike objel kruhovou cestu, odbočil doprava, jako by chtěl vyrazit po zarostlých kamenných schodech, plácl rukou do desky kamenné verandy a pokračoval dál. Dale ho napodobil. Lawrence odbočil, minul, ale už se nevrátil. Kevin s Harlenem jen projeli kolem, za nimi se zvedal prach.

Projeli celý kruh zarostlé příjezdové cesty, jejich kola skřípala a klouzala na prašné cestě. Dale si všiml, jaká je tu tma, když letní porost blokuje světlo. Ashleyova vila za jeho zády se změnila v temný stín, tajemné místo plné ohořelých trámů a propadlých podlah. Přesně tak se mu líbilo. Ve dne to byl jen smutný a opuštěný dům, ale teď ukrýval tajemství a jistou hrozbu.

Vynořili se z černočerného tunelu na Široké třídě, zařadili se jeden vedle druhého a zamířili z kopce kolem nové části a Hudebního parku. Chytili dech a rychle se dostali přes Velkou cestu. Harlena s Kevinem oslnily reflektory k západu uhánějícího náklaďáku a Dale se rychle obrátil a spatřil Jima, jak ukazuje řidiči prostředník.

Šlapali po Široké třídě a za zády se jim ozval zvuk klaksonu. Kola se tiše pohybovala po asfaltu pod korunami jilmů. Chlapci vnímali vůni čerstvě posekané trávy. Zamířili k severu a minuli poštovní úřad, malou bílou knihovnu a větší bílou budovu, presbyteriánský kostel, kam chodil Dale s Lawrencem. Dál k severu, další blok vysokých domů, kde se nad nízkými pouličními lampami zvedaly koruny stromů. Objevil se před nimi starý dům paní Dvuzedkové. V prvním patře hořelo jediné světlo. Dům paní Dugganové byl tmavý.

Dostali se na Železniční ulici a zastavili se na štěrkové křižovatce, aby si oddychli. Už byla noc. Nad hlavou jim létali netopýři. Z oblohy zůstaly bledé vzory vysoko nad korunami stromů. Dale přimhouřil oči a spatřil první hvězdu na východě.

„Tak se mějte,“ pozdravil Harlen a zamířil na západ Železniční ulice.

Ostatní čekali a sledovali ho, dokud nezmizel pod nízkými duby a topoly, které stínily ulici, dokud neutichl zvuk jeho pedálů.

„Jedeme,“ zašeptal Kevin. „Moje máma bude šílet.“

Mike se zašklebil na Dala a ten ucítil energii a lehkost v pažích, elektrický náboj vlastního těla. Léto. Dale štípl láskyplně svého bratra do ruky.

„Nech toho,“ napomenul ho Lawrence.

Mike se zvedl a zamířil na východní stranu Železniční. Nesvítily tady žádné pouliční lampy a zbytky světla na obloze vykreslily bledé tvary na povrch silnice, tvary, které rychle vygumovaly stíny stromů.

Tiše se prohnali kolem staré střední a všichni se na ni podívali. Pohled blokovaly umírající jilmy a masa staré budovy stínila oblohu.

Kevin je opustil jako první. Odbočil vlevo a zamířil na příjezdovou cestu jejich domu. Maminka nebyla v dohledu, ale přední dveře byly dokořán – jasná známka toho, že už ho volala.

Mike se zastavil na křižovatce Železniční a Druhé ulice, za zády měli černý blok školního hřiště.

„Zítra?“ zeptal se.

„Jo,“ přikývl Dale.

„Jo,“ souhlasil Lawrence.

Mike přikývl a byl pryč.

Dale s Lawrencem zavezli kola na malou zadní verandu. Viděli maminku v osvětlené kuchyni. Něco pekla a do obličeje se jí nahrnula krev.

„Poslouchej,“ ozval se Lawrence a vzal staršího bratra za ruku.

Na druhé straně ulice, ve stínech kolem staré střední, byly slyšet spěšné hlasy.

„To je jenom televize…“ začal Dale, ale pak zaslechl zvuk rozbitého skla a zdušený výkřik.

Chvíli tam stáli, ale zvedl se vítr a šustění listí nad cestou udusilo okolní zvuky.

„Pojď,“ řekl Dale a pořád držel bratra za ruku.

Vkročili do světla:

ČTYŘI

Duane McBride čekal v Hudebním parku, dokud se tatínek neopil natolik, že ho vyhodili z Carlovy hospody. Když se vypotácel ven, už bylo po půl deváté. Kymácel se na chodníku, hrozil pěstí a proklínal Doma Steagla, vlastníka Carlovy hospody (od roku 1943 tam žádný Carl nepracoval), a nakonec si zalezl do náklaďáku. Upadly mu klíče. Starý McBride zaklel, nahmatal je, zastrčil do zapalování a nastartoval motor. Duane pospíchal. Věděl, že táta je tak opilý, že ho tam klidně zapomene, neboť už neví, že ho přivezl, když se vydali před deseti hodinami do města, aby „koupili pár věcí v obchodu“.

„Duáno,“ oslovil ho otec a podíval se na něj. „Co tu sakra děláš?“

Duane neodpověděl, nechal pracovat otcovu paměť.

„Aha, jo,“ přikývl otec po chvilce. „Viděl’s svý kámoše?“

„Jo, tati.“ Duane odešel od Dala a ostatních pozdě odpoledne, když zamířili na městské hřiště, aby si zahráli. V tu chvíli věřil, že táta zůstane střízlivý a vydá se domů, než ho Dom vyhodí.

„Naskoč si, kámo.“ Táta pečlivě vyslovoval, ale ozval se přízvuk jižního Bostonu, který zazněl jen ve chvílích, kdy byl moc opilý.

„Ne, díky, tati. Jestli souhlasíš, pojedu vzadu.“

Muž pokrčil rameny, znovu otočil klíčkem a nastartoval. Duane si naskočil na korbu vedle náhradních dílů k traktoru, které ráno vyzvedli. Zápisník a tužku si schoval do kapsy košile. Díval se přes okraj a doufal, že táta nerozbije novou rachotinu jako dva poslední náklaďáky, které taky koupil z druhé ruky.

Spatřil Dala a ostatní, jak jedou po Hlavní ulici, ale nevěřil, že jejich auto poznali. Přesto se přikrčil, když je táta míjel. Zaslechl, jak křičí: „Světla!“ Otec je buď ignoroval, nebo neslyšel. Náklaďák skřípal, pak proletěl kolem rohu První ulice a Duane se posadil právě včas, aby se podíval na starý cihlový dům na východní straně – děti z města mu říkaly Dům otroků, ale většinou nevěděly proč.

Duane to věděl. Místo patřilo starému Thompsonovi a v roce 1850 sloužilo jako přestupní stanice Podzemní dráhy. Když chodil do třetí třídy, zajímaly ho útěky otroků a zašel na výzkum do městské knihovny v Dubovém Kopci. Kromě Thompsonova domu existovaly v okresu Creve Coeur ještě dvě stanice Podzemní dráhy… první, stará farma, která patřila kvakerské rodině v údolí Spoonovy řeky poblíž Peorie, vyhořela před druhou světovou válkou, ale ta druhá patřila rodině jednoho kluka z Duanovy třídy. Jednu sobotu sedl na kolo a vydal se tam, aby místo viděl. Bylo to třináct a půl kilometru daleko. Duane ukázal chlapci a jeho rodině, kde se nalézala tajná místnost za skříní pod schodištěm. Pak šlapal zase domů. Táta tu sobotu pil, takže Duane nedostal.

Prohnali se kolem domu Mika O’Rourka, kolem městského hřiště na severu a odbočili k východu, kde se tyčila vodárenská věž. Jakmile se dostali na prašnou cestu, Duane se obrátil. Přikrčil se a zavřel oči. Všude létal štěrk a prach, útočil na jeho krk pod tlustou košilí, dostal se mu do vlasů a mezi zuby.

Táta neodbočil a málem minul okresní šestku. Náklaďák začal brzdit, dostal smyk, naklonil se, narovnal a zamířil na plné parkoviště hospody U Černého stromu.

„Hned jsem tady, Duáno.“ Táta ho poplácal po rameni. „Jen tam vběhnu, pozdravím kluky a jedeme domů opravit ten traktor.“

„Ano, tati.“ Duane se uvelebil na korbě, opřel si hlavu o kabinu a vytáhl odřený zápisník s tužkou. Už byla tma. Nad lesem za hospodou U Černého stromu se objevily hvězdy, ale Duanovi svítilo žluté světlo z hospody.

Zápisník byl tlustý, poznamenal ho pot a špína, stránky plné Duanova miniaturního písma. V tajném úkrytu ve svém pokoji ve sklepě jejich domu jich měl téměř padesát.

Duane McBride se v šesti letech rozhodl, že se stane spisovatelem. Četba – knihy četl od čtyř let – pro něj byla vším. Nebyl to žádný únik, málokdy chtěl utéct… pokud chtěl autor poznat svět, musel se mu postavit tváří v tvář… ale četba znamenala jiný svět. Svět plný mocných hlasů, které přinášely ještě mocnější myšlenky.

Jak rád by se podělil o své názory na knihy s otcem. Jeho matka zemřela tak dávno, že ji vlastně ani nepoznal, pak přišla těžká doba. Statek chátral a táta pil. Občas ho bil, ale častěji si ho nevšímal. Přesto poznal i příjemné chvíle – normální dny, kdy táta pracoval na poli, letní cykly tvrdé práce a dlouhé večery, kdy si povídali se strýčkem Artem… tři svobodní muži si pekli steaky na dvoře a rozmlouvali pod hvězdnou oblohou. Rozmlouvali o všem možném, i o hvězdách.

Duanova otce vyhodili z Harvardu, ale než se vrátil domů na statek své matky, získal titul inženýra na Univerzitě v Illinois. Strýc Art byl cestovatel a básník, jeden rok se plavil po moři, učil v soukromých školách v Panamě, v Uruguayi a v Orlandu. Přestože hodně pili, jejich hovory připadali třetímu svobodnému muži, Duanovi, velmi zajímavé. Opíjel se informacemi, cítil nehasnoucí žízeň velmi nadaného člověka.

V okresní škole Elm Havenu Duana McBrida nikdo za nadaného nepovažoval. Takové slovo se v šedesátých letech v Illinois ještě nepoužívalo. Byl tlustý. Byl divný. Učitelé ho často popsali v písemných zprávách či při vzácné návštěvě rodičů jako zanedbaného, necílevědomého a nepozorného. Ale žádné problémy s chováním. Jen zklamání. Duane si toho nevšímal.

Pokud měl problémy s učiteli, omluvil se, usmál a dál se topil ve vlastních myšlenkách a projektech, které právě zpracovával. Škola pro něj nebyla problémem. Samotná její podstata se mu líbila… ale rušila ho od vlastních studií a příprav na povolání spisovatele.

Nebýt staré střední, škola by mu nevadila. Dětí si nevšímal. Nevadil mu ředitel a učitelky, přestože jim to pomalu myslelo a byli omezení. Vadilo mu něco jiného.

Mhouřil oči v šeru a nalistoval si včerejší zápisky – zápisky z posledního dne školy.

„Zdá se, že si ostatní zápachu nevšímají… a jestli ano, pak o něm nemluví. Pach hladu, mrazáku na jatkách, nádech rozkladu, jako když u jižního rybníka umřela jalovice a my ji s tátou nemohli najít celý týden.

Ve staré střední je divné světlo. Husté. Jako když mě vzal táta do opuštěného hotelu v Davenportu, kde chtěl zachránit všechny ty věci a vydělat jmění. Husté světlo. Filtrované prachem, hustými závěsy a vzpomínkami na někdejší slávu. Stejný plesnivý pach beznaděje. Vzpomínám si na kužely světla z vysokého okna, které dopadaly na parket opuštěného tanečního sálu – jako barevná okna nad schodištěm ve staré střední?

Ne, silnější pocit… zhmotnění? Zla? Moc melodramatické. Stejný pocit vědomí na obou místech. Ten a zvuk krys, které pobíhají za zdmi. Zajímalo by mě, proč nikdo nemluví o šramotících krysách ve staré střední. Okresní hygienickou stanici by asi nenadchla základní škola plná krys, krysích hovínek a krys, co pobíhají po trubkách ve sklepě, kde jsou toalety. Vzpomínám si, jak jsem chodil do druhé třídy staré střední, šel jsem tam dolů…“

Přeskočil k poznámkám, které si zapsal odpoledne v Hudebním parku.

„Dale, Lawrence (nikdy Lany), Mike, Kevin Jim. Jak popsat hrášky v lusku?

Dale, Lawrence, Mike, Kevin a Jim. Jak to, že mu každý říká Harlen? Máte pocit, že mu tak říká i jeho máma. Samozřejmě se už Harlenová nejmenuje. Když se rozvedla, nechala si staré jméno. Koho znám ještě v Elm Havenu, kdo se rozvedl? Nikoho. Jestli nepočítáte ženu strýčka Arta, kterou jsem nikdy nepoznal a on si na ni nejspíš ani nepamatuje, protože to byla Číňanka a manželství trvalo jen dva dny. To bylo dvaadvacet let předtím, co jsem se narodil.

Dale, Lawrence, Mike, Kevin a Jim.

Jak porovnat hrášky v lusku? Účesy.

Dale má základní vojenský sestřih ala Elm Haven – starý Friers vám ho udělá v jeho strašidelném holičství (tyč se stékající krví – znamení cechu – možná byli ve středověku upíři), ale Dalův sestřih je vepředu trochu delší, vlasy se mu tam trochu kroutí. Nevěnuje svým vlasům žádnou pozornost (Výjimkou byla jen doba, kdy ho ve třetí třídě ostříhala máma a nechala mu tam zuby a mezery… malá souostroví holých míst… Dale nosil skautskou čepici i v hodinách.).

Lawrence má vlasy kratší a tuží si je nahoru. Nosí brýle a má předkus. Proto vypadá jeho hubený obličej ještě hubenější. Zajímalo by mě, jaké účesy se budou nosit v budoucnosti. Řekněme rok 1975? No, lidi určitě nebudou vypadat jako z vědeckofantastických filmů, kde dnešní herci nosí blýskavé oblečení a přilby. Možná dlouhé vlasy? Nebo ulíznuté s pěšinkou uprostřed jako táta na fotkách z Harvardu? Jedno je jisté: Jednou se podíváme na dnešní fotografie a řekneme si, že jsme vypadali jako pitomci.“

Duane se zarazil, sundal si brýle a zamyslel se.

Stříhal si vlasy sám. Kam až jeho paměť sahala. Nahoře si je nechal dlouhé… mnohem delší, než bylo u chlapců v šedesátých letech běžné… ale hodně je zkrátil za ušima. Teď mu připadaly špinavé, zaprášené z cesty z Elm Havenu. Duane znovu otevřel zápisník.

„Mike: stejný vojenský sestřih, zřejmě od maminky nebo jedné z jeho sester, neboť nemají dost peněz na holiče. Ale u O’Rourka to vypadá docela dobře. Delší vepředu, ale vlasy mu nestojí, žádné vlnky. Nikdy jsem si toho nevšiml, ale Mike má řasy dlouhé jako nějaká holka. Má zvláštní oči – šedomodrý odstín, kterého si všimnete už z dálky. Jeho sestry by se určitě zbláznily mít oči jako on. Ale on není žádná baba, není zženštilý… jen hezký. Něco jako senátor Kennedy… ale něco úplně jiného… jestli to tedy dává smysl. (Nemám rád, když Mailer nebo někdo jako on popisuje postavu jako nějakého herce. To je jednoduché.)

Kevin Grumbacher má vlasy, které stojí jako hřebínek nad králičím obličejem. Hodí se k jeho nápadnému ohryzku, pihám, nervóznímu úsměvu a celkovému zjevu nadšeného ohromení. Pořád čeká, až ho maminka zavolá domů.

Jimovy vlasy – Harlenovy vlasy – jsou krátké, ale žádný vojenský sestřih. Hranatý obličej s chomáčem vlasů nahoře. Jim Harlen mi připomíná herce, kterého jsme viděli minulé léto ve filmu Pan Roberts. Ten chlapík, který hrál podporučíka Pulvera. Jack Lemmon. (Bác ho, a tady je to. Jen popisujte postavičky v knihách jako filmové hvězdy. Pomůže to při rozdělování rolí, až knihu koupí Hollywood.) Ale Harlen tak skutečně vypadá. Stejná pusa. Stejné nervózní a legrační chování. Stejné sarkastické poznámky. Stejný sestřih? Koho to zajímá.

O’Rourke je vyrovnaný vůdce, něco jako Henry Fonda ve stejném filmu. Je možné, že Jim Harlen také jen hraje svou roli z toho filmu. Možná všichni napodobujeme postavičky, které jsme viděli minulé léto v kině, a nevíme…“

Duane zavřel zápisník, sundal si brýle a protřel si oči. Přestože celý den nic nedělal, byl unavený. A měl hlad. Snažil si vzpomenout, co si udělal k snídani, pak to vzdal. Když se ostatní rozběhli na oběd, Duane zůstal v kurníku, dělal si poznámky a přemýšlel.

Přemýšlení ho unavilo.

Seskočil z korby a přešel k lesu. Ve tmě mrkaly světlušky. Zaslechl žáby a cikády, které se ozývaly na druhé straně rybníku v rokli pod ním. Kopec pod hospodou U Černého stromu byl plný odpadků a harampádí, černé stíny na ještě černějším pozadí. Duane si rozepl zip a vyčural se do tmy. Slyšel, jak moč padá na něco kovového. Z osvětleného okna se ozval hlasitý smích a Duane zaslechl hlas otce. Překřičel ostatní a chystal se zakončit svou řeč pointou.

Duane zbožňoval jeho příběhy, ale nesměl být opilý. Většinou humorné vyprávění začalo být hrubé a hraničilo s cynismem. Duane věděl, že se otec považuje za neúspěšného. Neúspěšný na Harvardu. Neúspěšný inženýr, neúspěšný farmář, neúspěšný obchodník, který chtěl rychle zbohatnout, neúspěšný manžel, neúspěšný otec. Duane s ním v podstatě souhlasil, ale věřil, že v posledním případě soud ještě zasedá.

Vrátil se k náklaďáku a vlezl si do kabiny. Nechal otevřené dveře, aby vyvětral zápach whisky. Věděl, že barman otce vyhodí, než začne být agresivní. Věděl, že bude muset otce nacpat na korbu, aby se s ním nepral a neposadil se za volant. A potom odveze otce domů – on, Duane, kterému bylo v březnu jedenáct let a ze školy nosil trojky, přestože strýček Art tvrdil, že má IQ sto šedesát a bůh ví proč ho vzal přede dvěma roky na univerzitu v Illinois k testům. Uloží otce do postele, připraví večeři a půjde do stodoly, aby zkontroloval, zda díly padnou.

Později, mnohem později, ho probudil šepot.

Přestože pořád trochu spal, věděl, že je doma. Odvezl otce přes dva kopce, kolem hřbitova a místa, kde bydlel Dalův strýček Henry, pak po okresní šestce na jejich statek. Uložil chrápajícího otce do postele, vyměnil rozsévač a vrátil se, aby připravil hamburgery. Ale překvapilo ho, že usnul, zatímco mu rádio šeptalo do ucha.

Spal v suterénu, v koutě, který si oddělil pokrývkou a několika krabicemi. Nebylo to patetické, jak by se možná zdálo. První patro bylo v zimě moc chladné a prázdné a otec přestal spát v ložnici, kterou dřív sdílel s Duanovou matkou. Teď spal na posteli v hale a Duane se nastěhoval do sklepa. Byl kousek od kotle a bylo tady teplo, i když se v zimě proháněl vítr po strništi. Sprchu a vanu měli v prvním patře, ale Duane si vzal dolů postel, noční stolek, svou laboratoř a temnou komoru, pracovní stůl a elektronické součástky.

Poslouchal v noci rádio už od tří let. Jeho otec byl stejný, ale před pár lety toho nechal.

Duane měl krystalky a několik přijímačů, soupravu Heath, rádio na krátké vlny, a dokonce nový tranzistorák. Strýček Art mu radil, aby se stal amatérským radiotechnikem, ale Duane neměl zájem. Nechtěl vysílat, chtěl jen naslouchat.

A skutečně naslouchal. Pozdě v noci ve stínech svého sklepa, všude dráty od antény, která lemovala trubky a lezla z oken. Duane poslouchal stanice z Peorie, Des Moines a Chicaga, velké stanice z Clevelandu a Kansas City, ale nejraději měl vzdálené stanice – šepot ze Severní Caroliny, Arkansasu, Toleda a Toronta. A občas, když byla ionizační vrstva správná a nerušily ji sluneční erupce, zachytil španělštinu, nebo pomalý dialekt Alabamy, někdy čtené dopisy z Kalifornie nebo pořad na přání z Quebecu. Poslouchal sportovní přenosy, zavřel oči ve tmavém Illinois a představoval si světlem zalitá baseballová hřiště, kde je tráva zelená, stejně jako je krev červená. Poslouchal hudbu – měl rád klasiku a big bandy, ale žil pro jazz. Nejraději ze všeho poslouchal živé vysílání, kde čekal trpělivý komentátor, až mu zavolají hloupí posluchači, aby přednesli své zdlouhavé a nadšené komentáře.

Duane si občas představoval, že je jediným kosmonautem na odlétající lodi, která se už vzdálila světelné roky od Země. Nemohla se obrátit, byla odsouzena k záhubě a nemohla se dostat do svého cíle během lidského života. Ale pořád byla spojena rozšiřující se slupkou elektromagnetického záření, které se zvedalo jako vrstvy cibule, starými radiovými přenosy z minulosti. Duane putoval vesmírem a naslouchal hlasům, jež patřily lidem, kteří už dávno zemřeli.

Někdo šeptal jeho jméno.

Duane ležel ve tmě a došlo mu, že má pořád nasazená sluchátka. Než usnul, zkoušel novou soupravu Heath.

Hlas se ozval znovu. Zřejmě patřil ženě, ale působil dost bezpohlavně. Tón rozředila vzdálenost, přesto byl hlas jasný jako hvězdy, které pozoroval při půlnočním návratu ze stodoly.

Volala… volalo to… jeho jméno.

„Duane… Duane… jdeme si pro tebe, můj drahý.“

Duane se posadil na postel a přitiskl si sluchátka k uším. Zdálo se, že hlas nevychází z reproduktorů, ale ozývá se pod postelí, ze tmy nad trubkami topení, z betonových zdí.

„Přijdeme, Duane, můj drahý, brzy přijdeme.“

„Můj drahý“ mu nikdo neříkal… ani ze srandy. Netušil, jestli mu tak říkala matka, když ještě žila. Přejel rukou šňůru od sluchátek a našel studený konektor na pokrývce, kam vypadl, když odpojil přijímač.

„Brzy přijdeme, Duane můj drahý,“ šeptal hlas naléhavě do Duanova ucha. „Počkej na nás, můj drahý.“

Duane se naklonil do tmy, nahmatal spínač na šňůře a rozsvítil.

Sluchátka byla odpojená a přijímač vypnutý. Ani jeden z radiopřijímačů nehrál.

„Počkej na nás, můj drahý.“

PĚT

Dale ucítil smrt, ještě než ji spatřil.

Byl pátek, třetí červen, druhý letní den a parta si hrála už od snídaně na hřišti. Po obědě už byli celí upocení a špinaví od prachu a Dale náhle ucítil, jak přichází smrt.

„Ježíši!“ vykřikl Jim Harlen někde mezi první a druhou metou.

„Co je to?“

Dale se právě postavil na místo pálkaře, ale teď ustoupil a zarazil se.

Zápach přicházel z východu a nesl ho vánek po prašné cestě, která spojovala městské hřiště s První ulicí. Byl to pach smrti, rozkladu, zápach zvířete zabitého na silnici, plyny a baktérie, které se hromadí v mrtvém břiše. Pomalu se blížil.

„Uch, juchhh,“ vydechla Donna Lou Perryová z místa nadhazovače. V pravé ruce držela míč, baseballovou rukavicí si přikryla pusu a nos, pak se obrátila směrem, kterým Dale ukazoval.

Obecní náklaďák pomalu odbočil z První ulice a projel sto metrů po prašné cestě, která ho dělila od jejich skupinky. Měl červenou oprýskanou kabinu, korbu kryly pevné dřevěné laťky. Dale spatřil čtyři nohy – snad kráva nebo kůň, na takovou dálku se to nedalo určit. Mrtvola se válela mezi ostatními, kopyta se zvedala k obloze jako karikatura mrtvého zvířete.

Nebyla to žádná karikatura.

„Fuj, dejte pokoj,“ ozval se Mike, který stál za pálkařem. Když smrad ještě víc zesílil, zvedl si tričko přes pusu a nos.

Dale ustoupil o další krok, do očí se mu nahrnuly slzy a zvedl se mu žaludek. Obecní auto dorazilo na konec prašné cesty a odbočilo na travnaté parkoviště za lavičkami. Mrtvolný zápach sevřel Dalův obličej jako ruka a zdálo se, že vzduch houstne.

Kevin přiběhl ze třetí mety. „To je Van Syke?“

Lawrence slezl z lavičky a postavil se vedle Dala. Společně pozorovali náklaďák, kšilty baseballových čapek stažené dopředu.

„Nevím,“ odvětil Dale. „Kvůli těm hloupým paprskům nevidím do kabiny. Ale Van Syke většinou jezdí v létě, ne?“

Gerry Daysinger čekal za Dalem, teď zvedl pálku jako pušku a udělal obličej. „Jo, Van Syke jezdí… většinou…“

Dale se podíval na menšího chlapce. Všichni věděli, že Gerryho otec občas řídí obecní auto nebo seká trávu na hřbitově… náhodné práce, o které se většinou stará Van Syke. Nikdo nikdy neviděl, že by pan Van Syke měl nějakého kamaráda, ale Gerryho otec si s ním někdy vyšel.

Daysinger pokračoval, jako by jim četl myšlenky: „Je to Van Syke. Můj táta je dneska v Dubovém kopci, něco tam staví.“

Donna Lou popošla kupředu, rukavici nechala na obličeji. „Co chce?“

Mike O’Rourke pokrčil rameny. „Nic mrtvého tady nevidím, a vy?“

„Jenom Harlena,“ prohlásil Gerry a hodil drn na Jima, který k nim spěchal.

Obecní auto zůstalo stát deset metrů od nich, přední sklo odráželo sluneční paprsky a tlusté vrstvy barvy na kabině připomínaly zaschlou krev. Dale rozeznal mezi laťkami šedou a černou kožešinu, vzadu další kopyto, za kabinou něco velkého, hnědého a nafouklého. Čtyři k nebi obrácené končetiny patřily krávě. Dale si přitáhl kšilt baseballové čapky a spatřil bílou kost pod prohnilou kůží. Ve vzduchu bzučely mouchy, které se držely auta jako modrý mrak.

„Co chce?“ zopakovala Donna Lou. Chodila do šesté třídy a držela se chlapců z Rychlé hlídky už celé roky – byla nejlepší nadhazovačkou jejich týmu – ale Dale si toto léto všiml, jak moc vyrostla… jak vyrostla a jak se jí zaoblily tvary pod tričkem.

„Jdeme se ho zeptat,“ navrhl Mike, odhodil rukavici a vydal se k autu.

Dale cítil, jak mu poskočilo srdce. Van Syka neměl rád. Když si na něj vzpomněl – a klidně to mohlo být ve spojení se školou, kde mohl zavolat učitele a doktora Roona – vybavily se mu dlouhé pavoučí prsty se špínou pod nehty, špinavé vrásky na spáleném krku a nadměrné množství žlutých zubů. Jako krysí zoubky na skládce.

A představa, že zamíří k náklaďáku – ten pach – znovu se mu zvedl žaludek.

Mike došel k ohradě a zamířil do úzké škvíry.

„Hej, počkej chvíli!“ zvolal Harlen. „Podívej!“

Po prašné cestě jelo nějaké dítě. Kolo odbočilo na pravou část hřiště a dostalo se přes dráhu. Dale si všiml, že je to dívčí kolo a dívka se jmenuje Sandra Whittakerová, kamarádka Donny Lou.

„Ach, pchhh,“ vydechla Sandy a smykem zastavila před skupinkou dětí. „Co umřelo?“

„Právě přijeli Mikovi mrtví bratranci,“ odvětil Harlen. „Zrovna tam šel, aby je mohl obejmout.“

Sandy se na Harlena podívala, pohodila copy a ignorovala jeho poznámku. „Mám novinku. Děje se něco divného!“

„Co?“ zeptal se Lawrence a narovnal si brýle. Třeťák byl celý napjatý.

„J. P a Barney a všichni jsou u staré střední. Je tam Cordie a ta její divná máma. Je tam Roon. Všichni. Hledají jejího hloupého bratra.“

„Válečka?“ zeptal se Gerry Daysinger. Otřel si usmrkaný nos a ruku očistil o šedé tričko. „Já myslel, že utekl ve středu z domova.“

„Jo,“ vydechla Sandy a obrátila se k Donně Lou, „Ale Cordie si myslí, že je pořád ve škole! Divné, co?“

„Jdeme,“ řekl Harlen a rozběhl se k řadě kol u první mety. Ostatní ho sledovali, uvolnili bicykly z plotu, baseballové rukavice natáhli na řídítka nebo na pálky, které si připevnili přes záda.

„Hej!“ vykřikl Mike z druhé strany. „A co Van Syke?“

„Dej mu za nás pusu!“ zařval Harlen a začal šlapat po prašné cestě.

Dale vyrazil za ním, pak Lawrence a Kevin. Kevin dupal, co mu síly stačily, a předstíral, že ho vzrušila zpráva, kterou Sandy přivezla.

Cokoliv, jen když unikne zápachu smrti a tichému obecnímu autu.

Mike chvíli čekal a pozoroval, jak se za ostatními zvedá mračno prachu. Daysinger neměl kolo, ale vezl se s Grumbacherem, Kevinovy dlouhé nohy se zvedaly a klesaly, jak těžce šlapal. Donna Lou se obrátila k Mikovi, pak naskočila na bílé kolo, rukavici hodila do košíku a sledovala Sandy.

Mike zůstal na chvíli na hřišti sám. Jen on, děsivý pach mrtvých zvířat a tichý náklaďák. Stál tam u hrazení a zíral na auto. Muselo být alespoň pětatřicet stupňů, takže mu stékal pot po špinavém krku a tvářích. Jak to Van Syke vydržel, když seděl v kabině a měl zavřená okna.

Mike tam stál a parta dětí se mezitím dostala na První ulici, kde odbočila doprava na asfaltku. Sandy a Donna Lou jely poslední, pak zmizely za řadou jilmů.

Mouchy bzučely. Na korbě obecního auta se něco pohnulo. Ozval se tichý mokrý zvuk a zápach zesílil. Mikovi se zdálo, že ten pach v hustém vzduchu dokonce vidí. Cítil sílící paniku, jakou poznal jednou pozdě v noci, když zaslechl škrábání v dolním pokoji, kde bydlela babička, a napadlo ho, že se její duše snaží osvobodit… nebo když moc dlouho klečel v kostele hypnotizován kadidlem, litaniemi a vlastní ospalostí, kdy zvažoval své hříchy a představoval si pekelný oheň a slizké tvory, kteří tam na něj čekají…

Udělal dalších pět kroků k autu. V suché trávě skákali koníci. Za předním sklem, které pořád odráželo sluneční paprsky, rozeznal stín.

Zastavil se a předvedl náklaďáku a jeho osazenstvu – těm živým i těm mrtvým – prostředník.

Pak se pomalu obrátil a prošel škvírou v hrazení. Nechtěl utíkat, ale čekal, že zaslechne bouchnutí dveří u auta a zvuk těžkých kroků.

Slyšel jen mouchy. Pak tichý a neomylný zvuk z korby, tiché zamňoukání, dětský nářek. Právě chtěl navléknout rukavici na řídítka, ale teď se zarazil.

Nespletl se. Na korbě plné mrtvých zvířat, která seškrábali z asfaltu, naříkalo dítě. Mezi mrtvými psy s vyhřezlými vnitřnostmi, nafouklým dobytkem a koňmi s bílýma očima, mezi nafouklými prasaty a hnijícími mrtvolami z desítek zemědělských usedlostí.

Nářek zesílil a nasadil tón, který v Mikovi vyvolal hrůzu. Pak zaslechl bublání… jako by se tvor začal krmit, začal sát.

Mike uvolnil kolo z plotu a podlomila se mu kolena. Rychle minul první metu, vjel na prašnou cestu a zamířil k první ulici.

Nezastavil se.

Nepodíval se zpět.

Už ze vzdálenosti jednoho bloku spatřili množství aut. Na školním hřišti stál matně černý Chevy J. P Congdena, vedle něj konstáblovo auto a starý modrý pickup, který, jak Dale hádal, patřil mamince Cordie Cookeové. Spatřili i Cordii. Měla na sobě stejné beztvaré šaty, jaké nosila poslední měsíc školy, vedle ní stála tlustá žena s obličejem jako měsíček… zřejmě její matka. Doktor Roon a paní Dvuzedková stáli pod schody severního vchodu, jako by jim chtěli zatarasit cestu. Mezi obě skupiny se postavil soudce a městský konstábl Barney. Společně působili jako dvojice rozhodčích.

Dale s přáteli se zastavili na travnatém hřišti nějakých osm metrů od dospělých. Nešli blíž, aby je nezahnali, ale zůstali v doslechu. Dale vzhlédl a podíval se na Mika, který přijel za nimi. Měl bledý obličej.“

A já říkám, že se Terence ve středu vůbec nevrátil domů!“ křičela paní Cookeová. Její tlusté tváře zhnědly a pokroutily je vrásky. Dalovi se vybavila Mikova baseballová rukavice. Žena měla stejně šedé upracované oči s výrazem beznaděje, jaký Dale viděl u své spolužačky Cordie.

„Terence?“ zašeptal Jim Harlen a udělal obličej.

„Ano, paní,“ přikývl Barney, který pořád stál mezi tlustou ženou a ředitelem s učitelkou. „Doktor Roon to pochopil, ale je si jistý, že ze školy odešel. Musíme zjistit, kam šel po škole.“

„I hovno!“ zařvala paní Cookeová. „Moje Cordelie říká, že ho neviděla vyjít na dvůr… a můj Terence by nikdy nevylez ze školy bez dovolení. Je to hodnej kluk. Kdyby to udělal, zmalovala bych mu prdel.“

Kevin se obrátil k Dalovi a pozvedl obočí. Dale upřeně pozoroval skupinku napružených dospělých.

„Takže, paní Cookeová,“ začal soudce, malý plešatý a nepříjemný mužík, „všichni víme, že Váleček… ach… tedy Terence občas zlobil a…“

Paní Cookeová se na něj obořila: „Sklapni, J. P Congdene. Všichni ví, že tvůj kluk C. J. je ten největší pitomec, co kdy nosil vystřelovací nůž. Tak mi nevyprávěj vo Terencovo chování.“ Znovu se obrátila na hubeného konstábla, kterému ve městě říkali Barney, a ukázala tlustým prstem na doktora Roona a starou Dvouzadkovou. „Konstáble, tyhle lidi něco krejou.“

Barney rozhodil ruce a zvedl dlaně. „No, no, paní Cookeová. Víte, že hledali všude. Paní Dvuzedková viděla Terence, jak to odpoledne odchází ze školy, ještě než pustili ostatní děti…“

„Ale na to vám seru!“ křičela Cordiina matka. Cordie se podívala přes rameno, spatřila skupinku dětí a předvedla svůj prázdný pohled.

Paní Dvuzedková se probrala ze sna: „Takhle se mnou nikdo nemluví. Učím v tomto okrese téměř čtyřicet let a nikdy…“

„Na to, jak dlouho tady učíte, vám z vysoka seru…“ začala paní Cookeová.

„Mami, vona lže!“ vykřikla Cordie a zatahala za matčiny beztvaré šaty. „Koukala sem z vokna a nikde sem Válečka neviděla. Stará Dvouzadková se ani nepodívala.“

„Tak prrrr, mladá dámo,“ začal doktor Roon. Jeho dlouhé prsty si hrály s řetízkem od hodinek na vestě. „Všichni chápeme, že vás rozrušila… ach… dočasná nepřítomnost vašeho bratra, ale nemůžeme si dovolit takové…“

„Tak mi řekněte, kde ten můj kluk je!“ vykřikla paní Cookeová a opřela se o smírčího soudce, jako by chtěla pozvednout své tlusté ruce na ředitele.

„Hele! Hele!“ zařval J. P Congden a ustoupil o krok. Barney se znovu postavil mezi ně a rychle promluvil s Cordiinou matkou. Hovořil tak potichu, že mu děti nerozuměly. Pak se obrátil a něco zašeptal doktoru Roonovi.

„Souhlasím, abychom pokračovali v diskusi mimo… ach… mimo veřejnost,“ prohlásil doktor Roon pohřebním tónem.

Barney přikývl, ještě něco dodal a celá skupina vkročila do staré střední. Cordie se jednou otočila k Dalovi a ostatním dětem, ale v jejím výrazu nebylo žádné nepřátelství… jen smutek a něco jako strach.

„Bylo by lepší, kdyby se k nám… ach… připojil pan Cooke,“ promluvil doktor Roon cestou do školy.

„Celej tejden je mu blbě,“ odvětila Cordiina matka unaveně.

„Celej tejden je vožralej jako slíva,“ doplnil Jim Harlen a pokusil se napodobit její hlas. Přimhouřil oči a podíval se na prázdné parkoviště. „Sakra, už je pozdě a já slíbil mámě, že posekám trávu. Tady to asi skončilo.“

Lawrence si posunul brýle na nose. „Kam myslíte, že Váleček odešel?“

Harlen se naklonil ke třeťákovi, zkroutil tvář do hrozivé grimasy a z prstů udělal pařáty. „Něco ho dostalo, kamaráde. A dneska večer to dostane tebe!“ Přitočil se k němu blíž a bradu mu smáčely sliny.

„Nech toho,“ zarazil ho Dale a postavil se mezi Harlena a svého bratra.

„Nech toho,“ papouškoval Harlen. „Něžlob mýho bláchu!“ Popošel, udělal piruetu a rozhodil ruce.

Dale neodpověděl.

„Jestli chceš posekat tu trávu, tak už raději jdi,“ vyzval ho Mike. V jeho hlasu zazněl nervózní tón.

Harlen se podíval na O’Rourka, zaváhal a odvětil: „Jo. Uvidíme se, pak.“ Nasedl na kolo a odjel po Železniční ulici.

„Vidíte? Já vám říkala, že je to divné,“ vyhrkla Sandy a odjela s Donnou Lou. Když dvojice dorazila k vysokým jilmům na jihovýchodní straně školního pozemku, Donna se podívala přes rameno a vykřikla: „Zítra!“

Dale zamával.

Ozval se Gerry Daysinger: „Sakra, už se nic nestane. Jedu domů a dám si sodovku.“ Vyrazil k lacinému domku na druhé straně Školní ulice.

„Kevi-nééééééé!“ Ten jekot připomínal řev Johnnyho Weissmullera v roli Tarzana. V předních dveřích se objevila hlava a ramena paní Grumbacherové.

Kevin nemarnil čas loučením, obrátil kolo a byl pryč.

Stín staré střední se natahoval až ke Druhé ulici, tam, kam se nedostaly sluneční paprsky, kradl barvu z dětského hřiště a odřízl dolní část tří mohutných jilmů.

Po pár minutách se objevil J. P Congden. Zakřičel na děti a odjel. Zvedla se za ním sprška štěrku.

„Můj táta říká, že používá Chevyho, aby lidi jezdili rychle,“ prohlásil Mike.

„Jak?“ zeptal se Lawrence.

Mike se posadil do trávy a utrhl si jedno stéblo.

„J. P se schová na cestu k mlékárně na kopci, kde se Velká cesta svažuje a dostane se přes Spoonovu řeku. Když jede někdo kolem, vyřítí se ven a zkusí ho dohonit. Když s ním závodí, dá si na střechu auta maják a hned ho sejme za rychlou jízdu. Odtáhne ho k sobě domů a dá mu pokutu pětadvacet dolarů. A jestli nezávodí…“

„No?“

„Pak ho předjede těsně před mostem, schválně zpomalí a zatkne ho za to, že předjíždí v zóně třiceti metrů před mostem.“

Lawrence žvýkal stéblo a zavrtěl hlavou. „Kurva práce.“

„Hele!“ zarazil ho Dale. „Dávej si bacha. Kdyby máma slyšela, že takhle mluvíš…“

„Koukněte,“ přerušil ho Lawrence, vyskočil a rozběhl se k hromadě hlíny. „Co je to?“

Dvojice chlapců ho sledovala. „Sysel,“ doplnil Dale.

Mike zavrtěl hlavou. „Je to moc velký.“

„Nejspíš udělali výkop, aby položili novou kanalizační trubku a zůstala díra,“ navrhl Dale a ukázal. „Podívejte, další zářez. A míří ke škole.“

Mike přešel k další hromadě a sledoval výkop, dokud nezmizel pod chodníkem u školy. Celou dobu žvýkal stéblo trávy. „Pokládat nové trubky nedává smysl.“

„Proč ne?“ zeptal se Lawrence.

Mike ukázal na školu ve stínech. „Budou ji bourat. Ještě pár dnů. Pak vynesou všechny věci a zatlučou okna. Jestli…“ Mike se zarazil, zašilhal k okapům a zacouval.

Dale popošel a postavil se vedle něj. „Co je?“

Mike ukázal. „Tam nahoře. Vidíte to prostřední okno v patře gymnázia?“

Dale si zastínil oči. „Uch, uch. Co?“

„Někdo se dívá ven,“ zašeptal Lawrence. „Viděl jsem bílou tvář, pak zmizela.“

„Nebyl to někdo,“ opravil ho Mike, „ale byl to Van Syke.“

Dale se podíval přes rameno na svůj dům a hřiště za ním. Baseballové hřiště se topilo ve stínech a bylo moc daleko, takže se nemohl přesvědčit, zda tam obecní auto ještě stojí.

Nakonec se objevila paní Cookeová, Cordie, Barney a stará Dvouzadková. Vyměnili si několik nezřetelných slov a odjeli různými směry. Zůstalo jen auto doktora Roona, ale těsně před setměním, chvilku předtím, než Dala s Lawrencem zavolala maminka k večeři, odešel i on. Uzamkl dveře školy a odjel ve svém Buicku, který připomínal pohřebák.

Dale se díval od předních dveří, dokud ho maminka nezahnala ke stolu. Van Syke se neobjevil.

Šel se podívat po večeři. Večerní světlo se dotýkalo korun stromů a staré zelené kupole, zbytek se topil ve tmě.

ŠEST

Byla sobota ráno, první letní sobota a Mike O’Rourke se probudil za úsvitu. Šel do tmavé haly a zkontroloval starou Memo, která už tak málo spala. Když spatřil v hromadě polštářů a šál bledou pokožku a Memo zamrkala, ujistil se, že ještě žije, a dal jí pusu. Ucítil slabý závan rozkladu, vzpomněl si na obecní auto a odešel do kuchyně. Otec už byl vzhůru a holil se ve studené vodě. Pracoval od sedmi v pivovaru Pabst v Peorii a město leželo víc jak hodinu cesty daleko. Mikův otec byl mohutný – měřil sto osmdesát centimetrů, ale vážil víc než tři sta liber, které se soustředily především do jeho kulatého břicha, takže musel stát při holení daleko od umyvadla. Jeho rudé vlasy dávno zmizely, takže zůstalo jen oranžové chmýří nad ušima, čelo měl opálené od práce na zahradě, růžové pokožce přispěly popraskané cévky na tvářích a nosu. Holil se starou břitvou, která patřila jeho dědovi. Teď se zarazil s prstem na ostří a pokynul Mikovi, který zamířil do kůlny.

Mike si teprve nedávno uvědomil, že jsou poslední rodinou v Elm Havenu, která má záchod venku. Našel by i další – paní Moonová měla záchod za starým domem a Gerry Daysinger za dílnou – ale byly to jen zbytky, artefakty někdejší doby. Ale jejich rodina musela pořád chodit ven. Mikova maminka už celá léta mluvila o další instalaci (nestačila jí pumpa nad umyvadlem), ale Mikův otec vždycky rozhodl, že to stojí moc peněz, protože město nemá kanalizační systém, a septik by stál celé jmění. Mike věřil, že jeho otec ve skutečnosti záchod dovnitř nechtěl. Otec často říkával, že matka a Mikovy čtyři sestry pořád melou, melou a melou, takže je záchod jediné místo, kde má klid a užije si ticha.

Mike se vrátil po kamenné cestičce, která se klikatila mezi matčinou květinovou zahrádkou a otcovou zeleninou, podíval se na špačky, kteří poskakovali v prvních paprscích úsvitu, vkročil na malou zadní verandu a opláchl si ruce v kuchyňském dřezu, který otec právě uvolnil. Pak přešel ke skříni, vytáhl si sešit a tužku a posadil se ke stolu.

„Přijdeš pozdě pro noviny,“ upozornil ho otec. Stál u kuchyňské linky, pil kávu a díval se z okna na zahradu. Hodiny na zdi ukazovaly pět hodin osm minut.

„Ne, nepřijdu,“ bránil se Mike. Noviny vozili v pět patnáct před banku vedle AaP na Hlavní ulici, kde pracovala Mikova matka. Ještě nikdy je nevyzvedl pozdě.

„Co to píšeš?“ zeptal se otec. Zdálo se, že ho káva probudila.

„Jen pár vzkazů pro Dala a kluky.“

Otec přikývl, ale zdálo se, že ho neposlouchá. Pořád pozoroval zahradu. „Ten déšť vážně prospěl kukuřici.“

„Ahoj, tati.“ Mike si složil zápisky do kapsy džín, nasadil si baseballovou čapku, dotkl se otcova ramene a vyběhl ven. Naskočil na staré kolo a ze všech sil dupal po První ulici.

Jakmile rozvezl všechny noviny, odjel do svatého Malachiáše v západním cípu města. Kostel ležel u železničních kolejí a Mike dělal ministranta, zatímco Otec Cavanaugh kázal. Mike byl během posledního roku v kostele každý den. Dělal ministranta od sedmi let, a přestože ostatní děti přicházely a odcházely, Otec Cavanaugh říkal, že nikdo není tak spolehlivý jako Mike… nikdo nevyslovuje latinu s takovou úctou. Měl náročný časový plán a nejhorší to bylo v zimě, kdy se objevily hluboké závěje a Mike nemohl vzít kolo. Někdy doběhl do svatého Malachiáše, a aniž by si svlékl kabát, přehodil přes sebe roucho a odříkal mši, zatímco mu tál sníh na botách. A pokud se dostavili jen běžní návštěvníci – paní Moonová, paní Shaugnessyová, slečna Ashbowová a pan Kane, Mike požádal Otce Cavanaugha o svolení a hned po přijímání vyrazil, aby se dostal do školy před posledním zvoněním.

Ale často chodil pozdě. Paní Shrivesová už mu nic neříkala, jen se zamračila a ukázala na ředitelovu kancelář. Mike tam čekal, dokud si doktor Roon nenašel čas, aby ho pokáral, nebo ho seřezal páskem, který měl schovaný v dolní levé zásuvce. Tělesné tresty mu nevadily, ale nerad seděl v kanceláři, protože zmeškal hodinu čtení a větší část matematiky.

Vyhnal vzpomínky na školu z hlavy, posadil se na chodník před bankou a čekal, až auto přiveze ranní noviny z Peorie. Bylo léto.

Vzpomínka na léto, na teplé paprsky na tváři, vůni teplého asfaltu a úrody, na jeho skutečnou tvář, naplnila Mika energií, ještě než se objevilo auto z města. Radost z léta ho neopouštěla, ani když rozvázal balík novin, složil je, do některých zastrčil vzkazy a schoval je do zvláštní kapsy. Radost z léta ho neopouštěla ani ve chvílích, kdy projížděl ranními ulicemi, házel noviny na zápraží, zdravil ženy, které si přišly pro lahve s mlékem, a muže, kteří nasedali do aut a odjížděli do práce. Cítil radost i ve chvíli, kdy opřel kolo o zeď svatého Malachiáše a spěchal do kadidlem provoněného interiéru nejlepšího místa na světě.

Dale se probudil pozdě, po osmé hodině, a ještě zůstal ležet v posteli. V okně se objevil stín mohutného jilmu před domem. Dovnitř proudil teplý vzduch. Lawrence už byl pryč.

Dale slyšel zvuky z kreslených filmů z obýváku pod schodištěm, kde se jeho bratr díval na seriály. Dale vstal, ustlal obě postele, oblékl si spodní prádlo, džíny, tričko a čisté ponožky, pak si natáhl tenisky a sešel dolů na snídani.

Matka už mu připravila oblíbenou kaši a rozinkový bochánek. Byla veselá a mluvila o tom, jaké filmy budou dávat večer v kině. Dalův otec odjel na cestu – prodával ve dvou státech – ale večer se vrátí.

Z obýváku zavolal Lawrence, aby si Dale pospíšil a nezmeškal Ruffa a Reddyho.

„To je pro malé děti!“ odpověděl mu Dale. „Nezajímá mě to.“ Přesto začal rychle hltat.

„Ach, tohle bylo dneska v ranních novinách,“ vzpomněla si maminka a položila mu vedle talíře vzkaz. Dale se usmál, poznal Mikův pečlivý rukopis a příšerný pravopis:

FŠICHNI SE SEJDOU U JESKYNĚ V DEVĚT TŘICET

M.

Dale dojedl kaši a uvažoval, co se stalo tak důležitého, že se povlečou tak daleko. Jeskyně sloužila jen pro zvláštní účely – tajemství, naléhavé porady, zvláštní setkání Rychlé hlídky, když byli mladší.

„No, není to doopravdy jeskyně, že ne, Dale?“ zeptala se maminka a v jejím tónu zazněl strach.

„Ach, mami. Víš, že ne. Je to ten starý můstek za Černým stromem.“

„Dobrá, ale pokud vím, slíbil’s, že posekáš zahradu, než přijde odpoledne paní Sebertová na návštěvu.“

Otec Duana McBrida si nepředplatil noviny z Peorie – většinou noviny nečetl, jen občas New York Times, takže Duane nedostal Mikovu zprávu. Kolem deváté zazvonil telefon. Duane čekal. Měli společnou linku – jedno zazvonění znamenalo jejich blízké sousedy, rodinu Johnsonů, dvě zazvonění patřila jejich domu, tři pro Svede Olafsona kus od nich. Telefon zazvonil dvakrát, utichl a znovu dvakrát.

„Duane,“ ozval se hlas Dala Stewarta. „Už jsem myslel, že budeš venku pracovat.“

„Už mám odpracováno,“ odvětil Duane.

„Máš tátu doma?“

„Jel něco koupit do Peorie.“

Rozhostilo se ticho. Duane dobře věděl, že Dale ví o jeho otci, který často odjede v sobotu „nakupovat“ a vrátí se až v neděli večer.

„Hele, sejdeme se v jeskyni v devět třicet. Mike nám chce něco říct.“

„Kdo znamená to sejdeme?“ Duane se podíval na svůj zápisník. Od snídaně pracoval na své postavě. Začal už v dubnu a zápisník byl plný škrtání, šipek, celých začmáraných pasáží a poznámek po okrajích. Dobře věděl, že dnešní práce nebude zase dokonalá.

„Však víš,“ odvětil Dale, „Mike, Kevin, Harlen a možná Daysinger. Nevím. Před chvílí jsem dostal vzkaz v novinách.“

„A co Lawrence?“ Duane se podíval na obě strany dlouhé štěrkové cesty, která vedla k jejich domu. Zvedal se tam oceán kukuřice, která už mu sahala ke kolenům. Když byla jeho matka naživu, zakázala sázet na předních dvacet akrů cokoliv vyššího než fazole. „Když vyroste kukuřice do výšky, připadám si jako v izolaci,“ prozradila strýčkovi Artovi. „Mám z toho klaustrofóbii.“ Tatínek ji poslechl a zasadil fazole. Ale Duane si nevzpomínal na léto, kdy by se jejich statek pomalu neizoloval od okolního světa. „Čtvrtého července až po pás,“ tvrdilo staré přísloví o kukuřici, ale kukuřice v tomto cípu Illinois většinou dosahovala Duanovi až k ramenům. Kukuřice nerostla, ale dům se smršťoval. Když se chtěl Duane podívat na okresní silnici, musel vylézt do prvního patra a do prvního patra už nechodil ani on, ani jeho otec.

„Co je s Lawrencem?“ zeptal se Dale.

„Půjde?“

„Jasně, že půjde. Však víš, že s námi chodí pořád.“

Duane se usmál. „Jen jsem nechtěl, abys zapomněl na mladšího bráchu,“ doplnil.

Na druhé straně se ozval nějaký hluk. „Podívej, Duane, jdeš nebo ne?“

Duane si vybavil práci, kterou měl ten den před sebou. Jestli začne okamžitě, se štěstím vše stačí do setmění. „Mám dost práce, Dale. Říkáš, že nevíš, o co Mikovi jde?“

„No, nevím jistě, ale asi něco se starou střední. Váleček Cooke se ztratil. To víš.“

Duane udělal pauzu. „Přijdu. V devět třicet, jo? Jestli hned vyrazím, akorát se tam dostanu.“

„Ježíši,“ vydechl Dale, jeho hlas zněl plechově. „Copak ještě nemáš kolo?“

„Kdyby mi Bůh přál kolo,“ začal Duane, „pak bych se jmenoval Schwinn, to je nejlepší značka kol. Uvidíme se.“ Zavěsil, než Dale stačil odpovědět.

Duane sešel dolů, našel zápisník s opisem staré střední, nasadil si čapku s nápisem KOKA a vyběhl ven, aby zavolal svého psa. Witt okamžitě přiběhl. Jméno se vyslovovalo „Vit“ a byla to zkratka od Wittgensteina, filozofa, o kterého se pořád hádali otec se strýcem Artem. Stará kolie už byla téměř slepá a její pohyby byly plné bolesti artritidy. Přesto vycítila, že se Duane někam chystá. Přiběhla a vrtěla ocasem v naději, že ji vezme s sebou.

„Ale, ale,“ uklidňoval ji Duane, který měl strach, že pochod v takovém vedru bude pro starého přítele moc dlouhý. „Dneska tady zůstaneš, Witte. Budeš hlídat. Vrátím se do oběda.“

Zákalem poznamenané psí oči předvedly zraněný a toužebný výraz. Duane psa pohladil, pustil ho zpět do stodoly a zkontroloval, zda má v misce dost vody. „Zažeň zloděje a obludy z kukuřice, Witte.“

Kolie poslechla, po psím zavzdychala a uložila se na pokrývku přehozenou přes hromadu slámy, kterou používala jako postel.

Duane se vlekl po polní cestě k okresní šestce. Bylo strašné vedro. Vyhrnul si rukávy flanelové košile a vzpomněl si na starou střední a Henryho Jamese. Duane právě přečetl Otočení šroubu a vzpomněl si na pozemek jménem Bly, na Jamesovu nenápadnou zmínku o tom, že v místě rezonuje takové zlo, které probouzí „duchy“ a ti straší děti Milese a Floru.

Otec byl alkoholik a zkrachovalá existence, ale stejně tak byl ateistou a zarytým racionalistou. Svého syna vychoval stejně. Pokud si Duane vzpomínal, vždycky vnímal vesmír jako složitý mechanismus, který poslouchá rozumné zákony – zákony, které existovaly, přestože je slabý lidský intelekt nedokázal úplně pochopit.

Otevřel zápisník a nalistoval pasáž o staré střední. „… pocit… zhmotnění? Zla? Moc melodramatické. Stejný pocit vědomí…“ Vzdychl, vytrhl stránku a schoval ji do kapsy manšestrových kalhot.

Dostal se na okresní šestku a zamířil k jihu. Sluneční paprsky se odrážely od bílého štěrku a spalovaly mu obnažená předloktí. V polích za jeho zády, po obou stranách cesty k jejich domu, bzučel hmyz v rostoucí kukuřici.

Dale, Lawrence, Kevin a Jim Harlen jeli do Jeskyně společně. „Proč se musíme setkat tak hrozně daleko,“ vrčel Harlen, který měl tříčtvrteční kolo, takže musel šlapat mnohem rychleji, aby mu ostatní neujeli.

Projeli kolem O’Rourkova domu, pod stínem mohutných stromů, zamířili k severu, k vodárenské věži, pak na východ po Široké třídě. Kevin, Dale a Lawrence jeli v levé vyježděné stopě, Harlen jel vpravo. Žádná doprava, bezvětří, ticho, jen jejich dech a praskání štěrku pod koly. Na okresní šestku to byl kilometr a půl. V polích za severovýchodní křižovatkou se začaly zvedat kopce a objevily se stromy. Kdyby zabloudili na silnici od vodárenské věže, narazili by na kopcovitý kraj mezi Elm Havenem a téměř opuštěným městečkem jménem Jubilejní vysoká škola. Okresní šestka se táhla dva kilometry k jihu a spojovala silnici 151A s Velkou cestou, která protínala Elm Haven. Ale zkratku tvořily jen vyježděné stopy na polích, v zimě a na jaře byla neprůjezdná.

Odbočili k severu, minuli hospodu U Černého stromu a řítili se z prvního prudkého kopce. Stáli na šlapkách a brzdili. Stromy se nakláněly nad úzkou cestu a vrhaly hluboké stíny. Pohádku o vodníkovi zaslechl Dale poprvé, když jim ji paní Grossaintová četla ve čtvrté třídě. Tehdy si představil most a toto místo.

Ale tady žádný most nestál, jen hnijící dřevěné zábradlí po obou stranách prašné cesty. Děti se zastavily pod kopcem a vedly kola po úzké stezce vyšlapané v podrostu na západní straně cesty. Plevel jim sahal až k pasu, někde byl dokonce vyšší, listí pokrýval prach, který zvířila projíždějící auta. Tmavý les odděloval od hustého podrostu plot s ostnatým drátem. Schovali kola do roští, ujistili se, že nejsou vidět z cesty, pak šli dál, až ucítili chlad potoka.

Stezka u vody byla téměř neviditelná. Proplétala se mezi zakrslými stromky a vysokým plevelem, kopírovala úzký potůček. Dale vedl ostatní do jeskyně.

Vlastně to žádná jeskyně nebyla. Vůbec ne. Okres tady z nějakého důvodu nepoužil metrovou plechovou trubku, jaké najdete všude kolem, ale zdejší trubka byla široká a z betonu. Možná čekali jarní záplavy, možná sem betonovou trubku dovezli, protože nevěděli co s ní. Ať už tomu bylo jakkoliv, byla obrovská – měla téměř dva metry v průměru – a uprostřed čtyřiceticentimetrový zářez, kudy zurčel potůček.

Chlapci se mohli opřít o stěnu a natáhnout si nohy, aniž by se namočili. V jeskyni byl chlad i v nejteplejších dnech, vchod kryly popínavé rostliny a plevel, zvuk projíždějících aut tři metry nad nimi jen umocnil dojem tajné skrýše.

Na druhé straně jeskyně se utvořilo malé jezírko. Bylo jen nějaké dva, snad tři metry široké a metr a půl hluboké, ale budilo dojem překvapivé krásy. Voda ze strouhy klesala jako miniaturní vodopád a jezírko ve stínu okolních stromů bylo málem úplně černé.

Mike strouhu pojmenoval Mrtvolný potok, protože tady často našli zvířata, která někdo srazil nahoře na silnici. Dale si vzpomínal, že v rybníčku našli vačici, mývala, několik koček, dikobraza a jednou mrtvolu velkého německého ovčáka. Vybavilo se mu, jak ležel na kraji jeskyně, lokty na studeném betonu, a zíral na psa, kterého pozřel metr křišťálové vody. Německý ovčák měl otevřené černé oči, pozoroval Dala a jediným důkazem toho, že je mrtvý (kromě skutečnosti, že ležel na dně rybníčku), bylo něco bílého u jeho čumáku. Jako by se mu z něj vyvalil prach, jako by zvracel kamení.

Mike už na ně v jeskyni čekal. Chvíli nato se k nim připojil Duane McBride, seběhl po stezce, těžce dýchal a pod čapkou měl červený obličej. V náhlém šeru jeskyně zamrkal. „Ach, setkání Chowderovy společnosti,“ pozdravil sípavě.

„Co?“ zeptal se Jim Harlen.

„To nic,“ odvětil Duane, posadil se a otřel si tvář cípem flanelové košile.

Lawrence našel klacek a začal šťourat do velké pavučiny. Obrátil se, jakmile Mike promluvil.

„Mám nápad.“

„Ha, zastavte tisk!“ vykřikl Harlen. „Nový titulek pro zítřejší noviny!“

„Sklapni,“ vyzval ho Mike nevzrušeně. „Všichni jste byli včera u školy, když Cordie a její máma hledaly Válečka.“

„Já tam nebyl,“ ohradil se Duane.

„Jo,“ přikývl Mike. „Dale, řekni mu, co se stalo.“

Dale popsal konfrontaci mezi paní Cookeovou, doktorem Roonem a J. P. Congdenem. „Byla tam i stará Dvouzadková,“ dodal. „Řekla, že viděla Válečka, jak odchází. Cordiina máma jí řekla, že kecá.“

Duane pozvedl obočí.

„No, co máš za nápad O’Rourke?“ zeptal se Harlen. Sbíral větvičky a listí, aby postavil malou hráz na dně strouhy. Voda přestala téct a rozlila se na beton.

Lawrence stáhl tenisky, aby si nenamočil nohy.

„Chceš, abychom se s Cordií cicmali a ona nebyla smutná?“ zeptal se Harlen.

„Uch, uch,“ vyrazil ze sebe Mike. „Chci najít Válečka.“

Kevin házel oblázky do rybníčku, ale teď se zarazil. Čerstvě vyprané tričko bylo v okolním šeru nápadně bílé. „A jak to uděláme, když to nedokázali Congden a Barney? A proč to vůbec budeme dělat?“

„Rychlá hlídka by měla pomáhat,“ namítl Mike. „To jsme chtěli dělat, když jsme zakládali klub. A taky to dokážeme, protože se dostaneme na místa a uvidíme věci, co Barney a Congden nemohou.“

„To nechápu,“ přiznal Lawrence. „Jak najdeme Válečka, jestli utekl z domova?“

Harlen se předklonil a dělal, jako by chtěl Lawrence chytit za nos. „Použijeme tě jako psa, ty pako. Dáme ti starej pár Válečkovo smradlavejch ponožek a ty ho vyčucháš. Jasný?“

„Buď ticho, Harlene,“ usekl ho Dale.

„Přinuť mě,“ vyzval ho Jim Harlen a postříkal Dalovu tvář vodou.

„Oba sklapněte,“ vyzval je Mike a pokračoval, jako by ho nikdo nepřerušil. „Uděláme to tak, že budeme sledovat Roona, starou Dvouzadkovou, Van Syka a ostatní, abychom zjistili, jestli něco Válečkoví neudělali.“

Duane vytáhl z kapsy provázek a začal hrát přebíračku. „Proč by měli něco udělat Válečkoví Cookeovi?“

Mike pokrčil rameny. „Nevím. Možná jsou divní. Nepřipadají vám jako pošukové?“

Duane se neusmál. „Mně připadá jako pošukové spousta lidí, ale to neznamená, že budou unášet tlusté děti.“

„Kdyby to tak bylo,“ ozval se Harlen, „už je po tobě.“

Duane se usmál a otočil se k němu. Harlen byl o třicet centimetrů menší a nevážil ani polovinu. „Et tu Brute?“ zeptal se.

„Co to znamená?“ vyzvídal Harlen a přimhouřil oči.

Duane se vrátil k přebíračce. „To řekl César, když se ho Brutus zeptal, jestli ten den jedl nějaké Harlenburgery.“

„Hele,“ ozval se Dale, „nechte toho. Musím domů posekat trávu.“

„A já dnes odpoledne pomáhám tátovi vyčistit cisternu na mléko,“ přidal se Kevin. „Tak rozhodneme.“

„Rozhodneme co?“ namítl Harlen. „Jestli budeme sledovat Roona a Dvouzadkovou? Jestli zabili a snědli Válečka Cookea?“

„Jo,“ souhlasil Mike. „Nebo jestli ví, co se mu stalo, a z nějakého důvodu to tají.“

„Ty chceš sledovat Van Syka?“ zeptal se Harlen Mika. „Ten chlap je jediný pošuk ze staré střední, co by dokázal zabít dítě. A jestli zjistí, že ho sledujeme, zabije nás.“

„Van Syka si vezmu já,“ prohlásil Mike. „Kdo chce Roona?“

„Já,“ přihlásil se Kevin. „Nikdy nikam nechodí, jen do školy a do bytu, co si pronajal, takže to nebude nic těžkého.“

„A co paní Dvuzedkovou?“ zeptal se Mike.

„Já!“ vykřikli Harlen s Dalem současně.

Mike ukázal na Harlena. „Vezmeš si ji ty, ale ať nepozná, že po ní jdeš.“

„Budu jako okolní strom, pane.“

Lawrence vzal klacek a rozbil Harlenovu přehradu. „Co bude dělat Dale a já?“

„Někdo by měl zkontrolovat Cordii a její rodinu,“ poučil ho Mike. „Váleček se může vrátit, zatímco tady budeme pobíhat, a nikdo z nás se to nedozví.“

„Ach,“ zavrčel Dale, „bydlí daleko u skládky.“

„Nemusíš tam jezdit každou hodinu. Stačí ji zkontrolovat každý druhý den, podívat se na Cordii, až půjde do města, něco takového.“

„Dobrá.“

„A co Duane?“ naléhal Kevin.

Mike hodil kámen do rybníčku a podíval se na většího chlapce. „Co chceš dělat, Duáno?“

Duanův provázek náhle připomínal Lawrencovu pavučinu. Vzdychl a složitý útvar rozpustil. „To, co chcete udělat, je úplná blbost, víte to? Chcete zjistit, zda za tím stojí stará střední. Tak já budu sledovat starou střední.“

„Myslíš, že to zvládneš, sádelníku?“ zeptal se Harlen, postavil se na betonový okraj a vyčural se do tmavého rybníčku.

„Co myslíš tím, že ji budeš sledovat?“ naléhal Mike.

Duane si otřel nos a narovnal si brýle. „Souhlasím, že je na té škole něco divného. Zjistím to. Seženu nějaké informace. Snad zjistím i něco o Roonovi a ostatních.“

„Roon je upír,“ prohlásil Harlen a zapnul si zip. „Van Syke je vlkodlak.“

„Co je stará Dvouzadková?“ zeptal se Lawrence.

„Je to stará kráva, co dává moc úloh.“

„Hele,“ napomenul je Mike, „dávejte si pozor na jazyk před dětmi.“

„Já nejsem žádné dítě,“ odsekl Lawrence.

Mike se obrátil k Duanovi: „Kde ty informace seženeš?“

Větší chlapec pokrčil rameny. „V Elm Havenu není žádná pořádná knihovna, ale zkusím se dostat do Dubového kopce.“

Mike přikývl. „Dobrá. No, za pár dní se zase sejdeme, abychom… „ zarazil se. Během hovoru jim zahučela nad hlavou dvě auta, do křoví vystřelil štěrk a snesl se oblak prachu. Teď zaslechli hluboké burácení, které připomínalo velký kamión. Zaskřípaly brzdy a auto zastavilo.

„Ššššššš!“ zašeptal Mike a všech šest chlapců si lehlo na břicho, jako by je to mohlo schovat. Harlen ustoupil od otvoru.

Nahoře kašlal motor. Ozvaly se dveře a dolů pronikl hrozný pach, neviditelný, ale jedovatý plyn.

„A kurva,“ zašeptal Harlen. „Obecní auto.“

„Sklapni,“ zasyčel Mike a Jim ho poslechl. Ozvaly se boty na štěrku. Pak se rozhostilo ticho. Van Syke – nebo někdo jiný – se zastavil na okraji cesty přímo nad rybníčkem.

Dale zvedl Lawrencův zahozený klacek a přidržel ho jako hubený kyj. Mike měl obličej bledý jako šlehačka. Kevin se rozhlédl a poskočil mu ohryzek. Duane si složil ruce mezi kolena a čekal.

Zapraskalo listí a do rybníčku spadlo něco těžkého, až voda postříkala Harlena.

„Do prdele!“ zařval Harlen a chtěl pokračovat, ale Mike mu dal ruku přes pusu.

Shora se znovu ozvaly kroky a zvuk praskající vegetace, jako by Van Syke zamířil dolů.

Ozval se motor dalšího auta, které se blížilo z kopce od hřbitova. Následoval zvuk brzd a klaksonu.

„Nemůže se dostat kolem něj,“ zašeptal Kevin.

Mike přikývl. Kroky v podrostu se zastavily a začaly se vzdalovat. Bouchla dvířka náklaďáku a obecní auto vyrazilo do kopce k Černému stromu. Auto vzadu znovu zatroubilo. Za chvíli se rozhostilo ticho a zápach se téměř rozplynul. Téměř.

Mike se zvedl a popošel na betonový okraj. „Do prdele,“ zašeptal. Mike nikdy nemluvil sprostě.

Všichni se zastavili u otvoru.

„Co to sakra je?“ zašeptal Kevin. Přidržel si tričko přes obličej, aby necítil zápach, který jako by stoupal z tmavé vody.

Dale se podíval Kevinovi přes rameno. Voda se přestala čeřit a zvířené bláto se znovu usadilo. Voda nebyla ještě úplně čistá, ale rozeznali bílé maso, nafouklé břicho, tenké ruce prsty a mrtvé hnědé oči, které je pozorovaly pod hladinou.

„Ach, Ježíši Kriste, Ježíši,“ vydechl Harlen. „Je to dítě. Hodil sem mrtvé dítě.“

Duane vzal Dalův klacek, lehl si na břicho, ponořil ruku do vody, píchl do mrtvého tvora a obrátil ho. Zdálo se, že se chlupy na pažích mrtvoly pohnuly a prsty stáhly. Duane vytáhl hlavu mrtvoly k hladině.

Ostatní zacouvali. Lawrence ustoupil na druhou stranu jeskyně, tiše kňoural, slzy na krajíčku. „Žádné dítě,“ odmítl Duane. „Alespoň to není lidské dítě. Nějaká opice. Myslím, že je to makak.“

Harlen napínal zrak, ale pořád se držel dál. „To je houby opice, kde má chlupy?“

Duane vzal další klacek a mrtvolu obrátil. Záda se zvedla nad hladinu a chlapci spatřili ocas. Byl holý. „Nevím, kde má chlupy. Možná byla nemocná, možná ji někdo uvařil.“

„Uvařil,“ zopakoval Mike a zíral na rybníček s výrazem odporu.

Duane mrtvolu pustil a společně sledovali, jak klesá na dno. Prsty se pohybovaly, jako by jim ruka dávala signály, nebo mávala na rozloučenou.

Harlen nervózně zabouchal na promáčklou betonovou zeď. „Hele, Miku, pořád chceš sledovat Van Syka?“

Mike se neobrátil. „Jo.“

„Padáme pryč,“ vyhrkl Kevin.

Vylezli ven, spěšně rozhrnuli roští a vyndali svá kola. Zápach obecního auta pořád visel ve vzduchu.

„Co když se vrátí?“ zašeptal Harlen a vyslovil Dalovy myšlenky.

„Hodíme kola do roští,“ odvětil Mike. „Zdrháme do lesa. Zamíříme k Dalovo strýci Henrymu a tetě Leně.“

„A co když se vrátí, až budeme na cestě do města?“ přidal se Lawrencův roztřesený hlas.

„Pak prcháme do kukuřice,“ odvětil Dale a dotkl se bratrova ramena. „Ale Van Syke po nás nejde. Jenom vyhodil tu mrtvou opici do potoka.“

„Stejně rychle pryč,“ promluvil Kevin, když nasedali na kola a připravili se na cestu do prudkého kopce.

„Počkejte chvíli,“ zastavil je Dale. Duane McBride se právě vyškrábal na silnici. Silný chlapec měl červený obličej a sípal, projev jeho astma. Dale obrátil kolo.

„Jsi v pořádku?“

Duane pokynul rukou. „Dobrý!“

„Chceš, abychom tě doprovodili na statek?“

Duane se na ně usmál. „A pak zůstanete a budete mě držet za ruku, dokud se táta někdy po půlnoci nevrátí? Nebo zítra?“

Dale zaváhal. Napadlo ho, že by měl vzít Duana domů. Mohli by zůstat spolu. Pak mu došlo, jak je to hloupý nápad.

„Zavolám vám, až zjistím něco o staré střední,“ dodal Duane. Zamával, obrátil se a pomalu se vlekl k prvnímu ze dvou nepříjemných kopců, které ho dělily od domova.

Dale zamával a přidal se k ostatním, kteří se chystali k vlastnímu úmornému výstupu. Za příjezdovou cestou Černého stromu už byla cesta rovná, jak se to povede jen v Illinois. Rychle šlapali, a jakmile odbočili z okresní šestky na Vysokoškolskou silnici, už spatřili vodárenskou věž.

Než se dostali do Elm Havenu, nepotkali jediné auto nebo náklaďák.

SEDM

Kino začínalo za soumraku, ale lidé přijížděli do Hudebního parku ještě za světla, kdy se sluneční paprsky protahovaly po Hlavní ulici jako hnědá kočka, která nechce opustit vyhřátý asfalt. Farmářské rodiny zacouvaly s dodávkami na štěrkové parkoviště co nejblíž u Široké třídy, aby měly co nejlepší výhled na film, který se bude promítat na zeď kavárny U Parku. Pak si udělaly piknik na trávníku nebo se posadily na pódium, aby si promluvily s lidmi z města, které nějakou dobu neviděly. Většina místních se objevila až v době, kdy už slunce konečně zašlo a na tmavnoucí obloze se objevili netopýři. Široká třída a její košaté jilmy připomínaly černý tunel, který se otevírá na Hlavní ulici a končí jasným parkem, odkud jsou slyšet zvuky a smích.

Letní kino existovalo už od prvních dnů druhé světové války, kdy bylo uzavřeno nejbližší Ewaltsovo kino v Dubovém kopci, neboť Ewaltsův syn a jediný promítač Walt odešel k námořnictvu. Další kino bylo v Peorii, ale vzhledem k přídělovému systému benzinu byl šedesátikilometrový výlet pro většinu lidí nedostupný. Proto v létě roku 1942 vozil každou sobotu starší pan Ashley-Montague promítačku z Peorie, aby mohli místní sledovat v Hudebním parku všechny týdeníky, válečné reklamy, kreslené a hrané filmy. Na bíle nahozeném promítacím plátně zdi kavárny U Parku se objevily sedm metru vysoké obrazy.

Rodina Ashleye-Montagua už v Elm Havenu nebydlela od doby, kdy vyhořela jejich vila a dědeček současného pana Ashleye-Montagua spáchal sebevraždu v roce devatenáct set devatenáct. Ale mužská část rodiny městečko stále navštěvovala, dotovala místní akce a dohlížela na malou komunitu jako staří šlechtici, kteří ochraňují vesnici, která vyrostla na jejich pozemku. Od léta, kdy přivezl syn posledního havenského Ashley-Montagua v červnu roku devatenáct set čtyřicet dva promítačku na první sobotní letní kino, uběhlo osmnáct let a jeho syn pokračoval v tradici.

Byl čtvrtý červen roku devatenáct set šedesát a na volné místo na západní straně od pódia zajel dlouhý Lincoln pana Ashleye-Montagua. Pan Taylor, pan Sperling a další členové městské rady mu pomohli odnést mohutnou promítačku na dřevěný stojan na pódium, rodiny se usadily na své deky a okolní lavičky, děti musely slézt ze stromů a opustit úkryty pod pódiem, rodiče si upravili skládací stoličky a začali rozdávat misky s praženou kukuřicí. V parku to zašumělo, obloha nad vysokými jilmy potemněla a obdélník na zdi kavárny U Parku ožil světlem.

Dale s Lawrencem přišli pozdě, neboť doufali, že se otec vrátí brzy, aby vzal celou rodinu na letní kino. Nepřišel, ale krátce po půl deváté volal státní linkou, aby jim oznámil, že se vrací, ale ať na něj nečekají. Dalova matka jim připravila praženou kukuřici, každému dala plný sáček a desetník, aby si mohli koupit U Parku limonádu. Pak jim přikázala, ať se vrátí, jakmile představení skončí.

Nevzali si ani kola. Normálně neudělal žádný chlapec bez kola ani ránu, ale pěší cesta do letního kina patřila k tradici, která mizela v dobách, kdy Lawrence deště neměl kolo a Dale ho do parku vodil, a když přecházeli tiché ulice, držel ho za ruku.

I teď byly ulice tiché. Žár večerního nebe slábl a nahradily ho hvězdy. Škvíry mezi korunami jilmů byly tmavé, objevily se mezi nimi mraky. Vzduch byl hustý, voněl čerstvě posekanou trávou a květy. V tmavých zahradách a hustých živých plotech se začali připravovat cvrčci na svou noční symfonii, na mrtvém topolu za domem paní Moonové zahoukala sova. Stará střední se změnila v tmavou masu uprostřed opuštěného hřiště. Chlapci ji minuli po Druhé ulici a odbočili k západu na Kostelní.

Na každém rohu svítily pouliční lampy, ale oddělovaly je dlouhé úseky stínů pod stromy. Dale chtěl utíkat, aby stačili kreslený film, ale Lawrence se bál, že zakopne o kámen a rozsype praženou kukuřici, takže neběželi, ale jen rychle pochodovali a pohybovali se ve stínech stromů, které jim šuměly nad hlavou. Velké staré domy nad Kostelní ulicí byly buď tmavé, nebo spatřili za velkými okny jen modrobílé záblesky televize. Na verandách žhnulo několik cigaret, ale byla taková tma, že nikoho nepoznali. Na rohu Třetí a Kostelní, kde si doktor Roon pronajal byt v prvním patře penziónu paní Samsonové, přeběhli Dale s Lawrencem ulici, rychle minuli tmavou cihlovou budovu, kde se schovávalo v létě zavřené kluziště, a odbočili na Širokou třídu.

„Připadá mi to jako Halloween,“ prohlásil Lawrence tiše. „Jako by se lidé v převleku ukrývali ve stínech, kde je nevidíme. Jako by měli pytel na sladkosti, ale nikdo nebyl doma a…“

„Buď zticha,“ zarazil ho Dale. Už rozeznal hudbu z letního kina – veselá melodie kresleného filmu od Warner Brothers. Jilmy lemovaný tunel Široké třídy už měli za zády a daleko vzadu rozeznali jen několik světel ve velkých viktoriánských domech. Na rohu proti poštovnímu úřadu žhnul první presbyteriánský kostel, kam chodili s rodiči.

„Co je to?“ zašeptal Lawrence, zarazil se a pevně sevřel sáček s praženou kukuřicí.

„Nic. Co?“ zeptal se Dale a zastavil se vedle bratra.

Slyšeli šustění a vřeštění v okolní temnotě a v korunách jilmů.

„To nic,“ dodal Dale a táhl Lawrence za ruku. „Ptáci.“ Lawrence zůstal stát a Dale se znovu zarazil a zaposlouchal se. „Netopýři.“

Už je viděl. Tmavé stíny, které přeskakovaly ve světlejších štěrbinách mezi větvemi, okřídlené stíny na pozadí prvního presbyteriánského kostela. „Jenom netopýři.“ Zatahal Lawrence za ruku.

Jeho bratr se nehýbal. „Poslouchej,“ zašeptal.

Dale ho chtěl praštit, nakopnout kapsu jeho levisek, chtěl ho chytit za velké ucho a odtáhnout ho přes poslední blok, který jim chyběl k letnímu kinu. Místo toho naslouchal.

Listí šustilo. Bláznivé tóny kresleného filmu udusila dálka a vlhký vzduch. Pleskání kožených křídel. Hlasy.

Zvuk v temnotě kolem nich nepřipomínal ani tak vysoké pískání netopýrů, kteří tak hledají cestu, ale spíš vřeštění tenkých hlásků. Nářek. Jekot. Kletby. Nadávky. Většina zvuků se skládala do částečných slov, jako hlasitý hovor v přilehlé místnosti, kdy vnímáte křik, ale nerozeznáte jednotlivé slabiky. Ale dva zvuky byly naprosto jasné.

Dale s Lawrencem stáli jako opaření na chodníku, pevně svírali sáčky s popkornem a zírali nahoru. Netopýři vykřikovali jejich jména. Zvuk připomínal zuby, které brousí školní tabuli. V dálce, hrozně daleko od nich, se ozval zesílený hlas prasátka: „T t-to je vše, přátelé.“

„Utkej!“ zašeptal Dale.

Jim Harlen nesměl jít do letního kina. Jeho matka byla pryč, další schůzka v Peorii, a přestože přiznala, že je dost starý a může zůstat doma bez pečovatelky, nesměl chodit ven. Pro případ, že se matka vrátí před ním, položil do postele panáka a obrátil ho tváří ke zdi, nacpané džíny natáhl pod pokrývku. Věděl, že se matka dřív nevrátí. Nikdy nechodila domů před druhou hodinou ráno.

Sebral z kredence pár sušenek, vytáhl kolo z kůlny a vyrazil na Železniční ulici. Díval se v televizi na Pistolníky a venku se setmělo rychleji, než plánoval. Nechtěl zmeškat kreslený film.

Ulice byly prázdné. Harlen věděl že každý, kdo uměl řídit a nebyl tak hloupý, aby se díval na Lawrence Welka v televizi, nebo šel do letního kina, už dávno odjel do Peorie nebo Galesburgu. Byl si jistý, že až bude starší, v Elm Havenu nestráví ani jednu sobotní noc.

Vlastně nechtěl v Elm Havenu vůbec zůstat. Buď si jeho matka vezme jednoho z těch hlupáků, se kterými se scházela – nejspíš nějakého automechanika, který utrácí všechny peníze za obleky – a Harlen se odstěhuje do Peorie, nebo za pár let uteče do světa. Záviděl Válečkovi Cookeovi. Tlouštík byl inteligentní asi jako pětadvacetiwattová žárovka, kterou nechávala Harlenova matka svítit na zadní verandě, ale pořád byl chytrý na to, aby rychle zmizel z Elm Havenu. Samozřejmě, Harlen neměl život těžký jako Váleček – pokud uvážil, jak měl Váleček pořád opilého otce a jak hloupě vypadala jeho máma – ale Harlen měl své vlastní problémy.

Vadilo mu, že si matka znovu změnila jméno a jemu nechala jméno po otci, přestože se o něm nesměl doma ani zmínit. Vadilo mu, jak zmizela každý pátek a sobotu, jak si pokaždé oblékla blůzku s výstřihem, nebo sexy černé šaty. Připadalo mu to divné… najednou mu připadala jako jedna z těch žen v časopisech, které si schoval ve skříni. Vadilo mu, když kouřila a v popelnících se válely nedopalky s červenými stopami od rtěnky. Vždycky si představil stejnou rtěnku na tvářích těch hlupáků, které ani neznal… na jejich těle. Vadilo mu, když moc pila a snažila se to skrývat, když si hrála na slušnou dámu – Harlen to vždycky poznal podle unavených pohybů, nápadné výslovnosti a její nálady, kdy ho chtěla pořád objímat.

Nenáviděl svou matku. Kdyby to nebyla taková… Harlenova mysl si hrála se slovem „coura“… kdyby byla lepší manželkou, pak by si otec nezačal s tou sekretářkou, se kterou nakonec utekl.

Harlen mířil po Široké třídě, opíral se o šlapky a vztekle si otřel rukávem oči. Spatřil něco bílého mezi velkými starými domy na levé straně ulice. Podíval se, pak ještě jednou, pak přibrzdil a smykem zastavil.

Někdo procházel uličkou mezi širokými dvory. Harlen znovu spatřil malé zavalité tělo, bledé paže a bledé oblečení. Pak postavu spolkly stíny v uličce. Sakra, to je stará Dvouzadková. Ulička se táhla mezi jejím starým domem a růžovým viktoriánským domem, který patřil paní Dugganové a teď byl zatlučený prkny.

Proč se ta stará Dvouzadková plíží po ulici? Harlen na to chtěl zapomenout a pokračovat k letnímu kinu, ale pak si vzpomněl, že má učitelku sledovat.

Pěkná blbost. O’Rourke se pěkně plete, jestli si myslí, že budu sledovat tu starou krabici po celém městě. Dnes odpoledne jsem si nevšiml, že by on nebo někdo z ostatních sledovali své lidi. Mike dává rád rozkazy… všichni ti pitomci ho rádi poslouchají… ale já jsem na ty dětské srandičky moc velký.

Ale co dělala paní Dvuzedková v té uličce po setmění?

Vynáší odpadky, ty pitomče.

Ale odpadky se budou odvážet až v úterý. A nic nenesla. Vlastně byla pěkně nastrojená… nejspíš měla ty nóbl růžové šaty, které nosila poslední dny před vánočními prázdninami. Ta stará rachotina jim nedovolila žádnou skutečnou oslavu, jen třicet minut na to, aby si rozdali dárky.

Kam to sakra jde?

To by se O’Rourke divil, kdyby právě Jim Harlen z celé hloupé Rychlé hlídky něco zjistil o lidech, které chtěli sledovat. Třeba to stará Dvouzadková dělá s doktorem Roonem nebo s tím děsivým Van Sykem, zatímco jsou všichni v letním kině.

Při té představě se mu udělalo zle.

Přejel na druhou stranu ulice, schoval kolo do křoví blíž k domu paní Dugganové a podíval se do tmy. Bledá postava byla ještě vidět, ale už mizela v místech, kde se táhla Třetí ulice.

Harlen se na chvíli přikrčil, uvědomil si, že kolo nadělá moc velký rámus na štěrku a začal se plížit po svých. Přeskakoval ze stínu do stínu, držel se u vysokých živých plotů, vyhnul se popelnicím, aby ho nebylo slyšet. Bál se štěkání psů, ale pak si vzpomněl, že jediným psem je Dexter, který patří Gibsonům. Dexter byl starý a rodina ho obskakovala jako malé dítě. Nejspíš bude uvnitř a bude se s nimi dívat na Lawrence Welka.

Stará Dvouzadková přešla Třetí, minula penzión, kde bydlel v druhém poschodí doktor Roon, a vkročila na hřiště na jižní straně staré střední.

Do pytle, pomyslel si Harlen, něco si zapomněla ve škole. Pak si uvědomil, že to není možné. Když se odpoledne vrátili z toho příšerného výletu do jeskyně, všimli si s Dalem a ostatními, že někdo zatloukl okna v přízemí staré střední – nejspíš proto, aby se dovnitř nedostaly děti jako Harlen, děti, které školu nenáviděly – a na severních i jižních dveřích se objevily řetězy s visacími zámky.

Paní Dvuzedková – Harlen ji jasně poznal na rohu ulice – zmizela ve stínech poblíž požárního žebříku a Harlen se ukryl za topol na druhé straně ulice. Přestože ho dělily od letního kina celé dva bloky, zaslechl hudbu hlavního filmu.

Pak uslyšel podrážky na kovových schodech a spatřil bledé paže staré Dvouzadkové, jak stoupala po požárním žebříku do prvního patra. Zaslechl skřípání otevíraných dveří.

Sakra, má svůj klíč.

Přemýšlel, proč jde asi stará Dvouzadková v noci do staré střední – a ještě k tomu v sobotu, v létě, potom, kdy školu vyprázdnili k demolici.

Sakra, dělá to s doktorem Roonem.

Snažil si představit, jak paní Dvuzedková leží roztažená na dubové lavici, zatímco ho do ní doktor Roon zastrkuje. Bylo to nad jeho síly. Koneckonců ještě nikoho při styku neviděl… i časopisy v jeho skříni ukazovaly samotné dívky, které si hladily ňadra a tvářily se, že se ke styku chystají.

Harlen cítil, jak mu buší srdce. Čekal, až se v prvním poschodí rozsvítí světlo. Nic se nestalo.

Obešel školu a držel se u zdi, aby si ho stará Dvouzadková nevšimla, kdyby se podívala z okna.

Žádná světla.

Počkej. Něco světélkovalo na severozápadní straně, fosforeskující blikání v oknech rohové třídy. Stará třída paní Dvuzedkové. Harlenova loňská třída.

Jak zjistit co se tam děje? Na dolních dveřích visel zámek, okna do sklepa chránily mříže. Napadlo ho, že vyšplhá po požárním žebříku a vejde dveřmi, které právě použila stará Dvouzadková. Pak si představil, jak se s ní potká na žebříku nebo – a to by bylo ještě horší – v tmavé chodbě v prvním poschodí. Rychle ten nápad zapudil.

Chvíli tam stál a sledoval, jak se světlo posunuje z okna do okna, jako by ta stará bába nosila po třídě sklenici plnou světlušek. Tři bloky odtud se ozval smích – určitě dnes dávali komedii. Harlen se podíval na roh školy. Našel popelnici, která ho dostane na úzkou římsu dva metry nad chodníkem. Okapová roura s kovovými skobami mu pomůže k oknům v přízemí, stačí, když se bude držet okapu, někde vyšplhá a teniskami se opře o zářezy, aby nespadl. Pak vyšplhá na římsu, která lemuje první poschodí jen pár desítek centimetrů pod okny.

Římsa byla nějakých patnáct centimetrů široká – koukal z toho okna tak často, že to musel vědět. Když zůstal po škole, někdy sypal holubům drobky z kapes. Nebyla široká natolik, aby na ní vydržel stát… nedokázal by obejít školu… ale stačila, pokud se přidrží okapové roury. Trochu se natáhne a podívá se do okna.

Do okna, kde zamrkalo bledé světlo, pohaslo a znovu zamrkalo.

Harlen začal šplhat na popelnici, pak se zastavil a vzhlédl. Dvě patra… no, nějakých sedm metrů. Na zemi jen dlažba a štěrk.

„Hele,“ zašeptal Harlen, „jdu na to. Chtěl bych tě vidět na mém místě, O’Rourke.“

Začal šplhat.

Mike O’Rourke se toho večera staral o svou babičku. Jeho rodiče odjeli na tancovačku ke Stříbrnému listu a Mike zůstal se sestrami a starou Memo. V zásadě se o ně měla starat jeho nejstarší sestra, sedmnáctiletá Mary, ale deset minut po odchodu pana a paní O’Rourkových se objevil Maryin přítel. Mary nesměla chodit na schůzky, když byli rodiče pryč – a právě měla měsíc domácího vězení za poslední problém, o kterém Mike nevěděl a ani ho nezajímal – ale když se objevil uhrovitý mladík ve starém Chevroletu, vynutila si mlčení u svých sester, Mikovi pohrozila, že ho zabije, a utekla. Mike pokrčil rameny. Další možnost vydírat Mary, až bude potřebovat. V tu chvíli dostala domácnost na starost patnáctiletá Margaret, ale deset minut potom, co odešla Mary, se objevili tři chlapci ze střední školy a dvě její kamarádky. Byli ještě mladí, takže nemohli řídit, ale zavolali na ni ze dvora a Margaret s nimi okamžitě odešla do letního kina. Obě dívky věděly, že se rodiče z tancovačky vrátí až pozdě po půlnoci.

Pak se měla o domácnost začít starat třináctiletá Bonnie, ale Bonnie se nikdy o nic nestarala. Mika občas napadlo, že nepatří do jejich rodiny. Zatímco zbytek jejich rodiny (dokonce i Mike) zdědil krásné oči a irský půvab tváře, Bonnie byla tlustá, měla nenápadné hnědé oči a špinavé hnědé vlasy, mastnou pokožku, kterou sužovalo akné, a záporný postoj, který odrážel černou stránku matčiny povahy a otcovy opilosti. Bonnie utekla do pokoje, který sdílela se sedmiletou Kathleen, zamkla dveře a nechala mladší dívku venku, přestože se Kathleen rozplakala.

Kathleen byla ze všech dívek nejhezčí – měla rudé vlasy, modré oči, pihovatou tvář a oslnivý úsměv. Kdykoliv ji Mikův otec spatřil, začal vyprávět o vesnických dívkách z Irska, které nikdy nenavštívil. Kathleen byla krásná. Stejně tak byla trochu bláznivá a v sedmi letech pořád chodila do školky. Její snaha pochopit nejjednodušší věci Mika občas vyhnala do kůlny, kde bojoval se slzami. Každé ráno, když pomáhal Otci Cavanaughovi sloužit mši, se modlil k Bohu, aby zachránil jeho mladší sestru. Ale zatím se tak nestalo a její zaostalost byla čím dál tím nápadnější. Její spolužáci se pomalu potýkali se čtením a základními počty, zatímco pomatená dívka se jim stále víc a víc vzdalovala.

Mike utišil Kathleen, uvařil jí guláš k večeři, uložil ji do Maryiny postele a sešel dolů, aby pohlídal starou Memo. Když ranila Memo poprvé mrtvice, Mikovi bylo devět. Vzpomínal si na zmatek v domácnosti, když se stará žena přestala hlasitě projevovat v kuchyni a okamžitě se změnila v umírajícího člověka. Memo byla matkou jeho matky, a přestože Mike neznal slovo matriarchát, určitě rozuměl jeho funkci. Stará žena v tečkované zástěře byla pořád v kuchyni nebo šila ve svém pokoji, řešila problémy a činila rozhodnutí, hlas Mary Margaret Houlihanové s nápadným irským přízvukem se nesl přes mříž topení do Mikova pokoje, když utěšovala matčinu depresi nebo kárala otce, že strávil další večer pitím s kamarády. Když bylo Mikovi šest a Johna O’Rourka dočasně propustili na celý rok z Pabstu, Memo zachránila rodinu svými penězi. Vzpomínal si na dlouhé konverzace u kuchyňského stolu, kdy jeho otec protestoval, neboť to byly její životní úspory, ale Memo trvala na svém. Právě Memo zachránila Mika s Kathleen, když mu bylo osm a sestře čtyři, před vzteklým psem, který přiběhl po Železniční ulici. Mike si všiml na zvířeti něčeho divného, stáhl se a volal na Kathleen, ať ke psovi nechodí. Ale jeho sestra psy zbožňovala a nedokázala pochopit, že by jí mohl některý ublížit. Rozběhla se k určícímu a vzteklému zvířeti. Už byla na dosah a pes se připravil k útoku. Mike dokázal jen zaječet, ten hlas mu připadal úplně cizí.

Pak se objevila Memo, tečkovaná zástěra vlála, v pravé ruce držela koště, šedé vlasy se uvolnily ze šátku. Jednou rukou odtáhla Kathleen a máchla koštětem tak tvrdě, že zvedla psa ze země a odhodila ho doprostřed ulice. Postrčila Kathleen k Mikovi a přikázala mu, ať ji vezme dovnitř. Měla klidný hlas, jakému nebylo možno odporovat. Obrátila se právě ve chvíli, kdy se pes vyškrábal na všechny čtyři a znovu zaútočil. Mike utíkal, ale podíval se přes rameno a nikdy nezapomene, jak tam Memo stála s roztaženýma nohama, šátek okolo krku… čekala, čekala… konstábl Barney později prohlásil, že nikdy neviděl psa zabitého koštětem – zvláště potom vzteklého psa – ale paní Houlihanová té obludě málem urazila hlavu.

Přesně to slovo Barney použil – obluda. Mike od té doby věděl, že se může nocí plížit jakákoli obluda, ale Memo na ni bude určitě stačit.

Ale potom, netrvalo to ani rok, Memo onemocněla. První mrtvice byla velmi silná – ochromila ji a odřízla nitky, které ovládaly svaly v tom vždycky tak živém obličeji. Doktor Viskes jí předurčil týdny, možná dny. Ale Memo přežila celé léto. Mike si pamatoval, jak se hala – ten někdejší střed její neúnavné aktivity – změnila v nemocniční pokoj. Pak už čekal se zbytkem rodiny na konec.

Memo přežila léto. Na podzim už vyjadřovala své potřeby mrkáním. O Vánocích už dokázala mluvit, přestože jí rozuměli jen členové rodiny. Na Velikonoce vyhrála bitvu s vlastním tělem, dokázala pohybovat pravou rukou a seděla v obýváku. Tři dny po Velikonocích přišla další mrtvice. A měsíc nato třetí.

Uplynulý rok a půl z ní byla dýchající mrtvola v hale, zažloutlá tvář s ochablými svaly, zápěstí pokroucená jako pařáty mrtvého ptáka. Nemohla se hýbat, nedokázala ovládat tělo, nemohla komunikovat, jen mrkala. Ale pořád žila.

Když se doopravdy setmělo, Mike vstoupil do haly. Zapálil petrolejku (jejich dům měl zavedenou elektřinu, ale Memo vždycky chtěla ve svém pokoji nahoře petrolejku takže pokračovali v tradici) a přešel k vysoké posteli, kde ležela.

Jako vždy ležela na pravém boku, tváří k němu. Výjimkou byly den chvíle, kdy ji každý den opatrně obrátili kvůli nevyhnutelným proleženinám. Její tvář zdobila pavučina vrásek, pokožka byla nažloutlá, vosková… nepatřila člověku. Černé, prázdné oči měla trochu vypouklé, snad hrozný vnitřní tlak nebo naprostá frustrace v situaci, kdy nedokázala vyjádřit své myšlenky. Po tváři jí stékaly sliny a Mike vzal jeden z ručníků uložených u postele, aby jí jemně otřel ústa.

Zkontroloval, zda nepotřebuje přebalit – tento úkol měl patřit výhradně jeho sestrám, ale Mike hlídal Memo víc hodin než všechny čtyři sestry dohromady, takže potřeby jejího měchýře a střev nebyly žádným tajemstvím. Ujistil se, že je čistá a suchá, a posadil se na stoličku; aby ji vzal za ruku.

„Venku bylo fakt krásně, Memo,“ zašeptal. Nevěděl, proč v její přítomnosti šeptá, ale zjistil, že to dělají i ostatní. I jeho matka. „Vážně letní počasí.“

Mike se rozhlédl po pokoji. Těžké závěsy na okně. Stolky obtěžkané lahvičkami léků, ostatní plochy plné fotografií z doby, kdy babička doopravdy žila. Jak dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy dokázala stočit pohled na jeden z vlastních obrázků?

V rohu odpočívala stará Victrola a Mike vyndal jednu z jejích oblíbených desek – Caruso zpíval Lazebníka sevillského. V místnosti se ozval vysoký hlas a ještě vyšší praskání desky. Memo neodpověděla – ani nezamrkala, ani se nepohnula – ale Mike věřil, že hudbu slyší. Otřel sliny na bradě a v koutku jejích úst, pohodlně ji opřel o polštář, znovu se posadil na stoličku a vzal ji za ruku. Připadala mu suchá a mrtvá. Jednou o Halloweenu, když byl ještě malý, mu vyprávěla o „Opičí pracce“ a vyděsila ho, takže nechtěl půl roku zhasnout večer světlo.

Co se stane, napadlo ho, jestli si budu přát, aby umřela? Zavrtěl hlavou, zapudil tu zlou myšlenku a odříkal otčenáš.

„Máma s tátou jsou na tancovačce ve Stříbrném listu,“ zašeptal a snažil se, aby to znělo vesele. Zpěv z desky slábl, přehlušilo ho škrábání. „Maty a Peg jsou na filmu. Dale říká, že dneska večer dávají v letním kině Stroj času. Říká, že je to o chlapíkovi, který se dostane do budoucnosti.“ Mike se odmlčel a pozorně sledoval Memo, která jakoby se nepatrně pohnula: nenápadný, neúmyslný pohyb boku, napnutí pokrývky. Tichý zvuk dechu.

Mike rychle pokračoval, aby zamaskoval rozpaky. „Divná představa, co, Memo? Cesta do budoucnosti? Dale říká, že to lidé jednou dokážou, ale Kevin tvrdí, že je to nemožné. Kev říká, že to není jako cesta do vesmíru… jako Rusové se Sputnikem… vzpomínáš, jak jsme ho spolu sledovali před pár lety? Řekl jsem, že možná jednou pošlou člověka a tys dodala, že bys ráda jela?

No, Kev říká, že není možné cestovat sem a tam časem. Tvrdí, že by z toho vzniklo moc para… „ Snažil si vzpomenout na správné slovo. Mrzelo ho, že vypadá před Memo jako hlupák. Jako jediná z celé rodiny si nemyslela, že je hloupý, když propadl ve čtvrté třídě. „Para – paradoxů. Něco jako: Co se stane když se vrátíš do minulosti a náhodou zabiješ vlastního dědečka“… když mu došlo, co říká zarazil se. Jeho dědeček – její manžel – zemřel před dvaatřiceti lety v obilném silu. Čistil hlavní prostor, když se uvolnily dveře a spadlo na něj jedenáct tun pšenice. Mike zaslechl, jak jeho otec vypráví kamarádům, že starý Devin Houlihan plaval ve víru pšenice jako pes v potoce, až se udusil. Pitva ukázala, že měl plíce plné prachu, jako dva pytle nacpané plevou.

Mike se podíval na její ruku. Pohladil ji po prstech a vzpomněl si na jeden podzimní večer, když mu bylo šest nebo sedm a Memo se tady houpala v křesle, šila a vyprávěla mu: „Michaeli, tvůj dědeček odešel, když si pro něj přišla smrt. Muž v černém vešel do té sýpky a vzal mého Devina za ruku. Ale bojoval – ach, můj drahý, to byl boj! A právě tak budu bojovat já, drahý Michaeli, až přijde muž v černém pro mě. Nepustím ho dovnitř. Nepustím ho bez boje. Ne, Michaeli, bez boje to nepůjde.“

Mike si od té doby představoval smrt jako muže v černém a vždycky před sebou viděl Memo, jak ho bije stejně jako vzteklého psa. Teď sklonil obličej a podíval se jí do očí, jako by je mohla spojit samotná vzdálenost. Viděl odraz vlastní tváře, odraz pokroutily její zornice a prskající petrolejka.

„Nepustím ho dovnitř, Memo,“ zašeptal Mike. Sledoval, jak jeho dech rozvlnil bledé chloupky na její tváři. „Dokud nebudeš chtít, nepustím ho dovnitř.“

Rozeznal tmu mezi závěsy a zdí, tmu, která se tiskla k okenní tabuli. Nahoře zapraskal starý dům. Venku něco zaškrábalo na okno.

Deska skončila a otáčela se v prázdné drážce, škrábala jako pařát na tabuli. Mike tam pořád seděl, tvář u babiččina obličeje, pevně ji držel za ruku.

Když se Dale Stewart posadil vedle svého bratra do Hudebního parku a sledovali Stroj času, netopýři jim už připadali směšní, vzdálení a téměř na ně zapomněli. Dale slyšel, že to bude dobrý film – pan Ashley-Montague často vozil filmy, které před několika dny končily v jeho kině v Peorii – a Dale ho chtěl vidět už od doby, kdy před rokem četl komiks od Classicu.

Rod Taylor zachránil Yvette Mimieuxovou před utonutím v řece, zatímco je sledovala bezvýrazná tvář apatického Eloie a ve větvích parku zašustil vítr. Lawrence klečel a opíral se o paty (dělal to vždycky, když byl vzrušený), dojídal zbytek pražené kukuřice a občas se napil z lahve Dr. Peppera, kterou si přinesli z kavárny U Parku. Třeštil oči a sledoval Roda Taylora, jak sestupuje do podzemního světa Morloků. Přisunul se blíž ke staršímu bratrovi.

„To nic,“ zašeptal Dale, „bojí se světla a ten chlapík má sirky.“

Oči Morloků žlutě žhnuly stejně jako světlušky v křoví v jižním cípu parku. Rod Taylor škrtl zápalku, příšery se stáhly a zastínily si oči modrýma rukama. Koruny stromů pořád šustily. Dale vzhlédl a zjistil, že hvězdy zakryly mraky. Doufal, že představení neukončí déšť.

Pan Ashley-Montague přivezl dva zvláštní reproduktory, které doplnily ten zabudovaný v promítačce, ale zvuk byl pořád slabší než ve skutečném kině. Výkřiky Roda Taylora a řev rozzuřených Morloků se mísily se zvukem šustícího listí, sílícího větru a kožených křídel černých netopýrů, kteří létali mezi větvemi nad parkem.

Lawrence se ještě víc přitulil ke svému bratrovi, ušpinil si levisky od trávy a přestal chroupat praženou kukuřici. Sundal si baseballovou čapku, jak to dělal pokaždé, když byl nervózní, a začal okusovat kšilt.

„To nic,“ zašeptal Dale a něžně pohladil menšího bratra po rameni. „Však on Weenu z těch jeskyní dostane.“

Vítr zesílil a barevné obrázky pořád tančily.

Duane byl v kuchyni a připravoval si pozdní večeři, když zaslechl, jak na příjezdovou cestu zajíždí náklaďák.

Normálně by ho ve sklepě s puštěným rádiem neslyšel, ale teď měl otevřené dveře i okna a kromě cvrčků, rosniček u rybníka a občasného zabouchnutí dvířek u prasečího koryta bylo ticho.

Táta se vrátil brzy, napadlo ho a okamžitě si uvědomil, že motor zní jinak. Byl to větší náklaďák… rozhodně větší motor.

Přikrčil se a podíval se ven. Rostoucí kukuřice už za pár týdnů zastíní pohled na příjezdovou cestu, ale pořád bylo vidět nějakých třicet metrů. Žádné auto se neobjevilo. Nezaslechl praskání štěrku. Duane se zamračil, ukousl játrovku, prošel dveřmi a zastavil se na prostranství mezi domem a stodolou, aby se podíval na příjezdovou cestu. Nebylo to časté, ale občas sem někdo zajel, aby se obrátil. A ten zvuk určitě patřil náklaďáku. Strýček Art nechtěl s náklaďákem jezdit – tvrdil, že život na vesnici je sám o sobě prokletím, takže nemusí lézt do nejošklivějšího vynálezu, jaký vymysleli v Detroitu – a motor, který Duane zaslechl, rozhodně nepatřil strýčkovu Cadillacu.

Duane stál v teplé tmě, ukusoval sendvič a díval se na cestu. Obloha byla černá, zakryl ji strop mraků, v polích nízké kukuřice se rozhostilo sametové ticho před bouří. Kolem příkopů a černé řady planých jabloní, které lemovaly cestu k okresní šestce, pomrkávaly světlušky.

Na začátku cesty, nějakých sto metrů odtud, stálo obrovské nákladní auto se zhasnutými světly. Duane nerozeznal detaily, ale jeho rozměry vyřízly černý klín na světlejším pozadí.

Na chvíli zaváhal, dojedl sendvič a zauvažoval, jestli zná někoho s tak velkým náklaďákem, kdo by přijel v sobotu večer na návštěvu. Nikoho neznal.

Veze opilého tátu někdo domů? Už se to stalo, ale nikdy tak brzy.

Na jihu se zablesklo, ale bylo to moc daleko, aby zaslechl hrom. Krátký záblesk neodhalil detaily náklaďáku, jen prozradil, že tmavý automobil nezmizel.

Něco se mu otřelo o stehno.

„Ššššš, Wittgensteine,“ zašeptal, opřel se o jedno koleno a objal starou kolii kolem krku. Pes se chvěl a chrčel, nebylo to obyčejné vrčení. „Ššššš,“ zopakoval Duane, pohladil psa po štíhlé hlavě a pevně ho k sobě přitiskl. Zvíře se pořád chvělo.

Jestli odešli z auta, už tady budou, napadlo ho. A pak v duchu dodal: Kdo?

„Pojď, Witte,“ zašeptal. Vzal kolii za obojek, vrátil se do domu, zhasl všechna světla, odešel do neuklizeného pokoje, kterému táta říkal studovna, našel klíč ve stole, vrátil se do jídelny a odemkl skříň se zbraněmi. Zaváhal jen na chvíli, pak nechal dvouhlavňovku a dvanáctku na místě a vyndal si šestnáctku.

V kuchyni zakňučel Wittgenstein. Jeho packy zaškrábaly na linu.

„Ššššš, Witte,“ zašeptal Duane. „Všechno bude v pořádku, chlapíku.“ Zkontroloval hlaveň, zda je prázdná, natáhl, zkontroloval ji ještě jednou proti bledému světlu, které filtrovaly záclony a otevřel dolní zásuvku. Našel nábojnice ve žluté krabičce, přikrčil se u jídelního stolu, pět nábojnic zasunul do zásobníku a tři schoval do kapsy své flanelové košile.

Wittgenstein zaštěkal. Duane ho nechal v kuchyni, otevřel dveře v jídelně a vkročil do tmy menšího dvorku. Pomalu obešel dům. Jediná žárovka osvětlovala široké prostranství a prvních deset metrů příjezdové cesty. Duane se přikrčil a čekal. Ucítil, že mu srdce bije rychleji než obyčejně, a začal pomalu a zhluboka dýchat, až se rytmus vrátil do normálu.

Cvrčci a ostatní hmyz utichli. Tisíce stonků kukuřice se ani nepohnuly, vzduch byl úplně tichý, na jihu se znovu zablesklo. Tentokrát zaslechl hrom. O patnáct vteřin později.

Duane čekal, dýchal ústy, palec na pojistce. Zbraň voněla olejem. Wittgenstein přestal štěkat, ale Duane zaslechl tlapky na linu, jak kolie běhala od jedněch zavřených dveří ke druhým.

Duane čekal.

O nějakých pět minut později zavrčel motor náklaďáku, nastartoval a štěrk zapraskal. Duane se předklonil a přeběhl k okraji kukuřičného pole. Proběhl první řadou, aby se mohl podívat na příjezdovou cestu.

Pořád žádná světla. Náklaďák zacouval na okresní šestku, na chvíli se zastavil, a potom zamířil k jihu – ke hřbitovu, k hospodě U Černého stromu a k Elm Havenu.

Duane zvedl hlavu nad kukuřici, ale přestože zvuk motoru na okresní šestce pomalu slábl, nespatřil koncová světla. Vrátil se zpět do kukuřice, přikrčil se, tiše dýchal, šestnáctku si opřel o kolena a poslouchal.

Dvacet minut nato přišly první dešťové kapky. Duane počkal ještě další tři, možná čtyři minuty, pak vylezl ven. Držel se v blízkosti pole, aby se jeho silueta neobjevila na světlejším nebi, obešel celý dům a stodolu – vrabci ve stodole byli zticha, prasata ve chlívku chrochtala a přerývala zem jako normálně – pak se vrátil kuchyňskými dveřmi.

Wittgenstein vrtěl ocasem jako malé štěně, nemocné oči pozorovaly Duana s puškou, pes přebíhal od chlapce ke dveřím, ode dveří k Duanovi.

„Ach, ach,“ vydechl Duane, vyndal náboje a seřadil je na kostkovaný ubrus kuchyňského stolu, „na lov dneska večer nejdeme, hlupáku. Ale dostaneš zvláštní porci… a pak se mnou budeš dnes v noci spát ve sklepě.“ Duane přešel ke kredenci a Wittův ocas začal bouchat o lino ještě rychleji.

Venku zahájil déšť svůj útok, vítr šustil v kukuřici a bičoval plané jabloně.

Jim Harlen zjistil, že to nebude tak jednoduchý výstup. Zvláště pak, když začal foukat vítr, který zvedl prach z hřiště a školního parkoviště. Zastavil se uprostřed okapové roury, aby si protřel oči.

No, když vítr všechno poráží, alespoň utiší zvuky jeho výstupu po té hloupé trubce.

Harlen se ocitl mezi přízemím a prvním patrem, nějakých sedm metrů nad popelnicí, pak mu došlo, jakou udělal hloupost. Co udělá, jestli se objeví Van Syke nebo Roon? Pak přijde Barney. Harlen si představil, co řekne jeho matka, až se vrátí domů ze schůzky a zjistí, že její jediný syn sedí v J. P. Congdenově cele a čeká na převoz do vězení v Dubovém kopci.

Harlen se pousmál. Začala by si ho všímat. Překonal posledních třicet centimetrů okapové roury, pravým kolenem se opřel o římsu, chvíli odpočíval a opíral tvář o cihlovou zeď. Vítr ho zatahal za košili. Ve větvích jilmů rozeznal světlo pouliční lampy na rohu Školní a Třetí ulice. Byl pěkně vysoko.

Harlen se výšek nebál. Když lezli minulý podzim na obrovský dub za Congdenovou zahradou, vyhrál nad O’Rourkem, Stewartem i nad ostatními. Vlastně vylezl tak vysoko; že na něj ostatní chlapci volali, ať jde dolů. Ale trval na tom, že vyleze na poslední větev… na větev, která byla tak tenká, že nemohla udržet ani holuba… a podívá se pod sebe na oceán korun stromů celého Elm Havenu. Proti tomuto výstupu to byla hračka.

Podíval se dolů, a to byla chyba. Kromě okapové roury a rohové římsy spatřil jen osm metrů vzdálenou plechovou popelnici a betonový chodník.

Zavřel oči a snažil se narovnat na úzké římse. Pak vzhlédl a podíval se na okno.

Nebylo půl metru od něj… spíš celý metr. Bude se muset pustit té prokleté trubky, aby se k němu dostal.

A světlo zmizelo. Byl si jistý. Náhle si představil starou Dvouzadkovou, jak obchází roh školy, podívá se na něj a zařve: „Jime Harlene! Okamžitě dolů!“

A potom co? Nechá ho propadnout v šesté třídě, kterou právě dokončil? Zruší mu prázdniny?

Harlen se usmál. Nadechl se, přenesl váhu na kolena a začal se sunout po římse. Opíral se o cihlovou zeď, drželo ho jen tření a deseticentimetrová římsa.

Pravou rukou nahmatal okenní římsu a opřel se o ni prsty. Byl v pořádku, všechno bylo dobré. Chvíli tak zůstal, hlavu měl skloněnou, tvář opřenou o cihly. Teď se stačilo zvednout a podívat se do místnosti.

V tu chvíli mu podvědomí napovědělo, ať to nedělá. Nech to být. Jdi do letního kina. Vrať se domů, než přijde máma.

Ve větvích se zatočil vítr a nahrnul mu další prach do očí. Harlen se podíval na okapovou rouru. Návrat nebude nějak obtížný. Cesta dolů bude lehčí než nahoru. Představil si, jak mu Gerry Daysinger nebo některý z chlapců říká, že je slaboch.

Nemusí se dozvědět, že jsem tady byl.

A proč jsi sem tedy lezl, pitomče?

Harlen si představil, jak to bude vyprávět O’Rourkovi a ostatním – jak příběh trochu vylepší, jestli zjistí, že si stará Dvouzadková přišla jen vyzvednout svou oblíbenou křídu. Představil si, jak se budou ti hlupáci šokovaně tvářit, až jim bude vyprávět, jak šplhal a pozoroval starou Dvouzadkovou, jak to dělá s doktorem Roonem na katedře, přímo ve třídě…

Zvedl hlavu a podíval se do okna.

Paní Dvuzedková nebyla u katedry na druhé straně třídy, ale seděla u malého stolku na této straně – necelý metr od Harlena. Nesvítilo tady žádné světlo. Ale místnost ozařovalo bledé světélkování, nepříjemná záře práchnivějícího dřeva v černém lese.

Paní Dvuzedková nebyla sama. Světélkování vycházelo z postavy vedle ní. Postava seděla u malého stolku, jen malý kousek od místa, kde Harlen tiskl tvář k oknu. Okamžitě ji poznal. Paní Dugganová, bývalá učitelka a přítelkyně paní Dvuzedkové, byla vždycky hubená. Během měsíců před Vánocemi, kdy se u ní objevila rakovina a paní Dugganová přestala učit, ještě zhubla. Harlen si vzpomněl, že se její ruce změnily v pouhé kosti obalené skvrnitou kůží. Nikdo ze třídy paní Dugganovou neviděl během posledních týdnů předtím, než v únoru zemřela – ani na pohřbu – ale matka Sandy Whittakerové ji jednou navštívila a šla se podívat do rakve v pohřebním ústavu. Vyprávěla Sandy, že ze staré paní nakonec zbyla jen kůže a kosti.

Harlen ji okamžitě poznal.

Jednou se podíval na starou Dvouzadkovou – byla předkloněná široce se usmívala a nakláněla se ke své přítelkyni u stolu – pak se znovu obrátil k paní Dugganové.

Sandy jim prozradila, že paní Dugganovou pohřbili v jejích nejkrásnějších hedvábných šatech – v těch zelených, které si vzala na vánoční oslavu, když byla naposledy ve škole. Teď je měla na sobě. Na několika místech měly díry, které světélkovaly. Vlasy měla pečlivě učesané dozadu a zdobily je sponky z želvoviny, které znal Harlen ze třídy. Ale na některých místech vypadaly a objevila se bílá kůže. V kůži měla díry, stejně jako díry v hedvábných šatech.

Harlen pozoroval metr vzdálenou ruku paní Dugganové na stole – dlouhé prsty, volný zlatý prstýnek, žhnoucí kosti.

Paní Dvuzedková se přitočila k mrtvole své kamarádky a něco řekla. Ta se zatvářila překvapeně, pak se obrátila k oknu, kde se krčil Harlen a opíral se koleny o římsu.

V tu chvíli mu došlo, že ho určitě vidí… že světélkování odhalilo jeho tvář za oknem stejně jako špagetám podobné šlachy, které spatřil v dírách na zápěstí paní Dugganové, stejně jako tmavé kolonie plísně pod průhlednou kůží. Pod tím, co z kůže zůstalo.

Koutkem oka spatřil, jak se k němu stará Dvouzadková obrátila, ale nedokázal odtrhnout oči od krku paní Dugganové. Pergamenu podobná kůže se zmuchlala a obratle se pohnuly jako bílé kamínky ukryté pod prohnilou látkou.

Paní Dugganová se obrátila a podívala se na něj. Seděla necelý metr daleko, fosforeskující světlo si propálilo cestu zbytkem jejího levého oka. Její rtů zbavená ústa předvedla úsměv a paní Dugganová se naklonila, jako by ho chtěla políbit přes okenní tabuli. Sklo se nezamlžilo.

Harlen se postavil a začal utíkat. Zapomněl, že je na úzké římse osm metrů nad kamením a betonem. A kdyby si vzpomněl, stejně by utíkal.

Když padal, ani nekřičel.

OSM

Mike zbožňoval celý rituál mše. Tuto neděli – stejně jako každou neděli kromě zvláštních svátků – pomáhal Otci Cavanaughovi sloužit pravidelnou mši v půl osmé, pak zůstal, aby pomáhal jako hlavní ministrant při hlavní mši v deset. Na první bohoslužbě bylo mnoho lidí, neboť většina katolíků z okolí Elm Havenu ráda vynechala o půl hodinu delší hlavní mši. Mike měl vzadu schovaný pár hnědých polobotek. Otec Harrison toleroval, pokud ministrantům vykukovaly pod rochetou tenisky, ale Otec Cavanaugh tvrdil, že příprava Božího těla vyžaduje větší respekt. Mikův otec si stěžoval na zvláštní výdaj. Mike nikdy neměl polobotky a jeho otec tvrdil, že je i tak těžké oblékat čtyři holky. Ale nakonec musel projevit úctu k Bohu. Mike si bral polobotky jen ve svatém Malachiášovi… a to jen když sloužil mši.

Mike zbožňoval celý průběh bohoslužby, čím častěji sloužil, tím víc se mu líbila. Když začínal před necelými čtyřmi lety jako ministrant, Otec Harrison toho od chlapců, kteří byli ochotni sloužit, moc nežádal. Stačilo, když přišli včas. Mike vytvořil s ostatními procesí, zamumlal latinské odpovědi, aniž by si všímal překladů na laminované kartě na stupínku, na kterém klečel. Skutečně se nezamýšlel nad zázrakem, který se chystal, když nesl knězi malé láhve s vodou k přijímání. Byla to povinnost, kterou přijal, protože byl katolíkem a ministranta dělal každý slušný katolický chlapec… i když někteří katoličtí chlapci z Elm Havenu měli spoustu výmluv.

A potom, stalo se to asi před rokem, odešel Otec Harrison na odpočinek (nebo ho odvolali, na jeho vystupování se podepsal věk a alkoholismus, takže jeho kázání byla stále bizarnější) a Otec Cavanaugh všechno změnil. Otec Cavanaugh byl v mnoha směrech (a to i přes to, že byli oba duchovní) pravým opakem Otce Harrisona. Otec Harrison byl starý Ir s šedivými vlasy a červenými tvářemi, měl problémy s myšlením, vyjadřováním i vlastním postojem. Mše se stala pro Otce Harrisona rituálem, který předváděl pro hrstku lidí tolikrát, že mu nepřipadal nikterak důležitý… nic víc než ranní holení. Otec Harrison žil pro své návštěvy a večeře, kam ho zvali – i návštěvy nemocných a umírajících se staly záminkou, aby se starý kněz posadil, vyprávěl, dal si kávu, povídal a vzpomínal na místní, kteří už dávno zemřeli. Mike Otce Harrisona několikrát na těchto návštěvách doprovázel – Otec Harrison věřil, že ministrant dodá vážnost běžnému rituálu přijímání. Mika tyto návštěvy vždycky strašně nudily.

Otec Cavanaugh byl ale mladý, měl tmavé vlasy a vousy – Mike věděl, že se kněz holí dvakrát denně, ale pořád má stín vousů pod tmavou pokožkou – a byl neuvěřitelně nadšený. Otec Cavanaugh se staral o mši – tvrdil, že je Kristovým pozváním, abychom se k Němu připojili na Poslední večeři – a ministranti se museli snažit. Nebo se snažili alespoň ti, kteří zůstali.

Mike byl jedním z mála, kteří sloužili v kostele pravidelně. Otec Cavanaugh toho žádal velmi mnoho – ministrant musel rozumět tomu, co říkal, když mumlal latinské fráze. Mike začal navštěvovat středeční večerní kurzy katechismu, kde ho Otec Cavanaugh učil šest měsíců základy latiny a historický kontext samotné bohoslužby. Všichni ministranti se museli účastnit – skutečně dávat pozor na to, co se děje. Otec Cavanaugh byl vznětlivý a okamžitě vyhodil každého chlapce, který se choval lhostejně a zanedbával své povinnosti.

Otec Harrison rád jedl a ještě raději pil (všichni z farnosti, ne, z celého okresu, věděli o jeho alkoholismu), ale Otec Cavanaugh nikdy nepil během přijímání a zdálo se, že jídlo považuje za nezbytné zlo. Stejný postoj měl i k návštěvám. Otec Harrison vyprávěl o všem a o všech – někdy strávil celé odpoledne tím, že probíral úrodu a počasí se starými farmáři U Parku. Ale Otec Cavanaugh chtěl hovořit jen o Bohu. I jeho návštěvy nemocných a umírajících připomínaly nájezdy jezuitského přepadového oddílu, poslední výslech těch, kteří mají složit závěrečnou zkoušku.

Pokud Mike věděl, Otec Cavanaugh měl jedinou neřest a tou bylo kouření. Mladý kněz byl velký kuřák a pokud zrovna nekouřil, pak toužil po cigaretě. Ale Mikovi to nevadilo. Oba jeho rodiče kouřili. Kouřili i rodiče všech jeho kamarádů. Výjimkou byli jen rodiče Kevina Grumbachera – a to byli Němci a byli divní. Zdálo se, že Otec Cavanaugh je díky kouření ještě víc nadšený. Během první neděle skutečného léta Mike sloužil obě ranní bohoslužby, vstřebával chlad svatostánku a hypnotický šum shromáždění, které tiše odpovídalo. Mike recitoval přesně a pozorně, ani moc nahlas, ani moc potichu, vyslovoval latinu, jak ho Otec Cavanaugh učil během těch dlouhých večerních lekcí na faře.

„Agnus Dei, qui tollis peccata mundi… miserere nobis… Kyrie eleison, Kyrie eleison, Kyrie eleison…“

Mike to zbožňoval. Část jeho vědomí pečlivě sledovala přípravu zázraku přijímání, ale další část bloudila světem… jako by skutečně mohl opustit své tělo… byla s Memo v jejím tmavém pokoji… a Memo mohla znovu mluvit, takže rozmlouvali, jako když byl malý chlapec. Vyprávěla mu příběhy ze staré země, odkud přišla. Nebo se vznášel nad poli a lesy, nad hřbitovem a jeskyní, létal jako havran s lidským mozkem, shlížel na koruny stromů a potoky, plul nad kopci, kterým děti hltaly Kozlí hory, tiše se vznášel nad zarostlými stopami Cikánské cesty, která se klikatila lesem a pastvinami…

Přijímání bylo u konce. Mike vždycky čekal na konec nedělní bohoslužby, aby se sám zúčastnil. Poslední modlitby utichly, lidé odpověděli, svátost zmizela na oltáři, Otec Cavanaugh požehnal shromáždění a odvedl procesí. Mike se ocitl v malém pokojíku, kde se převlékal, odložil sutanu a rochetu, aby je mohla hospodyně Otce Cavanaugha vyprat, a opatrně uklidil naleštěné polobotky na dno cedrové skříně.

Vstoupil Otec Cavanaugh. Sám vyměnil černou sutanu za obyčejné kalhoty, modrou košili a manšestrové sako. Ten pohled Mika vždycky šokoval.

„Jako vždy dobrá práce, Michaeli.“ Přestože se choval neformálně, nikdy mu neřekl Miku.

„Děkuji, Otče.“ Chtěl vymyslet něco jiného – něco, aby prodloužil společné chvíle s jediným mužem, kterého obdivoval. „Při druhé bohoslužbě nebylo moc lidí.“

Otec Cavanaugh si zapálil cigaretu a v pokojíku se rozšířil zápach kouře. Kněz stál u úzkého okna a pozoroval prázdné parkoviště. „Hmmm? Ne, málokdy chodí.“ Obrátil se, aby se podíval na Mika. „Byla tady dnes tvá malá kamarádka, Michaeli?“

„Cože?“

„Však víš… Michelle… jak se jmenuje… Staffneyová.“

Mikův ruměnec dosáhl až na krk. Nikdy se o Michelle před Otcem Cavanaughem nezmínil… nikdy se o ní nezmínil nikomu… ale vždycky se podíval, jestli je mezi přítomnými. Byla tam málokdy – většinou s rodiči jezdila až do vzdálené katedrály svaté Marie v Peorii. Ale kdykoliv se rusovláska objevila, Mike se jen těžko soustředil.

„Ani nechodím do stejné třídy jako Michelle Staffneyová,“ odvětil a snažil se vypadat nenápadně. Přitom ho napadlo: Jestli o ní řekla Otci Cavanaughovi ta krysa Donnie Elson, seřežu ho.

Otec Cavanaugh přikývla usmál se. Byl to přívětivý úsměv, žádný výsměch, ale Mike se znovu začervenal. Sklopil hlavu, jako by se musel soustředit na zavazování tkaniček.

„Moje chyba,“ vydechl Otec Cavanaugh. Zamáčkl cigaretu do popelníku na skříňce a začal hledat po kapsách další. „Máte s kamarády něco v plánu dnes odpoledne?“

Mike pokrčil rameny. Chtěl si vyrazit s Dalem a ostatními, pak začít sledovat Van Syka. Znovu se začervenal a uvědomil si, jak je taková hra na špióny hloupá. „Ach, ach,“ vydechl, „nic.“

„Napadlo mě, že se kolem páté podívám na paní Clancyovou,“ vysvětlil Otec Cavanaugh. „Vzpomínám si, že než její manžel loni na jaře umřel, naplnil jejich rybník rybami. Asi jí nebude vadit, když si vezmeme udice a podíváme se, jak se rybám daří. Půjdeš se mnou?“

Mike přikývl. Cítil radost, která mu připomněla obrázek Svatého Ducha, holubice namalované na západní stěně kostela.

„Dobrá. Vyzvednu tě s papežským autem ve třičtvrtě na pět.“

Mike znovu přikývl. Otec Cavanaugh vždycky říkal farnímu autu, černému Lincolnu, papežské auto. Nejprve ho ta fráze hluboce šokovala, ale pak mu došlo, že Otec Cavanaugh vtip nepoužívá před nikým jiným. Možná by měl problémy, i kdyby ho Mike někde zopakoval. Mike si představoval, jak se náhle objeví helikoptéra a v ní dva kardinálové z Vatikánu, zavřou Otce Cavanaugha na faře a odvezou ho v řetězech. Takže mohl říct, že je žert zkouškou důvěry. „Oba jsme z jednoho světa, Michaeli, můj chlapče.“

Mike zamával na rozloučenou, opustil kostel a vkročil do slunečních paprsků nedělního poledne.

Duane pracoval téměř celý den, spravil Johna Deera, pokropil trávu kolem příkopu, zahnal krávy ze západní pastviny na pole mezi stodolou a kukuřicí a nakonec zkontroloval zeleninu, přestože nebyla ještě doba na plení.

Otec se vrátil domů kolem třetí hodiny ráno. Duane nechal otevřené jedno okno ze sklepa, přestože nemělo ochrannou síť, aby slyšel auto. Otec byl opilý, ale dokázal ještě chodit. Nadával, připravil si v kuchyni sendvič, znovu nadával a křičel. Duane s Wittgensteinem zůstali ve sklepě, stará kolie kňučela, přestože její ocas tloukl o betonovou podlahu.

Když nebyl otec v neděli ráno po opici, často hrával celé dopoledne s Duanem šachy. Tuto neděli šachy nehráli.

Když přestal Duane odpoledne s plením, našel otce na dřevěném lehátku pod topolem na jižním trávníku. Na zemi se válelo nedělní vydání The New York Times.

„Zapomněl jsem, že jsem je koupil minulou noc v Peorii,“ zamumlal otec a protřel si tváře. Dva dny se neholil a narostlo mu šedivé, ve světle téměř stříbrné strniště.

Duane si sedl do trávy a začal si pročítat recenze knih. „Noviny z minulé neděle?“

Otec zavrčel. „Cos sakra čekal, dnešní noviny?“

Duane pokrčil rameny a začal číst poslední recenzi. Našel zde vše o Shirerově Vzestupu a pádu třetí říše a o dalších knihách, které se týkaly chycení Adolfa Eichmanna v Buenos Aires, ke kterému došlo minulý týden.

Otec si odkašlal. „Nechtěl jsem… ach… přijít včera tak pozdě. V jedné malé hospodě na Adamsově ulici se se mnou začal hádat jeden hloupý profesor z Bradley o Marxe a já… no, všechno v pořádku?“

Duane přikývl, ale nepodíval se na něj.

„Ten voják tady v noci spal?“

Duane sklopil noviny s recenzemi. „Jaký voják?“

Otec si protřel znovu tvář a krk, zřejmě se snažil oddělit sny od vzpomínek. „Ach… vzpomínám, jak jsem vezl nějakého vojáka. Nabral jsem ho někde u mostu přes Spoonovu řeku.“ Znovu si protřel tvář. „Většinou neberu stopaře… to víš… ale začínalo pršet… „ Zarazil se a podíval se na dům a stodolu, jako by mohl voják ještě sedět v náklaďáku. „Jo, už si na to vzpomínám. Celou cestu nic neříkal, jen přikývl, když jsem se ho zeptal, jestli ho pustili ze služby. Nejhorší je, že jsem věděl, že je něco divného s jeho oblečením. Ale byl jsem moc… ach… moc unavený, abych tomu přišel na kloub.“

„Co tak divného?“ zeptal se Duane.

„Jeho uniforma. Nebyla to žádná moderní uniforma. Ani Eisenhoverovo sako. Měl na sobě těžkou vlněnou látku… hnědou látku a široký klobouk a ovinovačky.“

„Ovinovačky,“ zopakoval Duane. „Chceš říct, že měl legíny jako pěšák za první světové?“

„Jo,“ přikývl otec. Okusoval si nehet ukazováčku, jak tomu bylo vždycky, když zvažoval nový nápad nebo plán, jak rychle zbohatnout. „Vlastně měl na sobě všechno z první světové… ovinovačky, těžké boty, široký klobouk i ten opasek. Byl velmi mladý, ale nemohl to být skutečný voják… musel si vzít uniformu po dědovi nebo se vracel z maškarního plesu.“ Otec se podíval na Duana. „Zůstal tady na snídani?“

Duane zavrtěl hlavou. „V noci s tebou nepřijel. Musel jsi ho vyklopit jinde.“

Otec se chvíli soustředil, pak zavrtěl rezolutně hlavou. „Ach, ach. Jsem si jistý, že byl se mnou v autě, když jsem odbočoval na cestu. Vzpomínám, jak mi došlo, že jsem na něj úplně zapomněl, protože byl tak zticha. Chtěl jsem mu dát sendvič a nechat ho, ať se vyspí na gauči.“ Otec zíral na Duana. Měl krví podlité oči. „Vím, že byl se mnou, když jsem jel po cestě, Duáno.“

Duane přikývl. „No, neslyšel jsem ho. Možná se vrátil pěšky do města.“

Otec zašilhal přes kukuřici směrem k okresní šestce. „Uprostřed noci? A navíc si vzpomínám, že říkal, že bydlí někde kolem.“

„Já myslel, že nemluvil.“

Otec si okusoval nehty. „Nemluvil… nevzpomínám si, že by vůbec něco řekl… no, čert to vem.“ Vrátil se k obchodní rubrice.

Duane si dočetl recenzi a zamířil zpátky do domu. Witt vyběhl ze stodoly. Zdálo se, že se prospal a chce jít s Duanem ven.

„Hej, chlapíku,“ oslovil ho Duane, „neviděl jsi kolem stodoly nějakého pěšáka z první světové války?“

Witt tiše zakňučel a naklonil hlavu, jako by si nebyl jistý, co po něm chtějí. Duane ho podrbal za ušima. Zamířil k autu a otevřel dveře na straně spolujezdce. Rozpálená kabina páchla od whisky a starých ponožek. Na umělém sedátku spatřil důlek, jako by tam seděl někdo neviditelný, ale důlek tam byl už od doby, kdy auto pořídili. Duane zašátral pod sedadlem, zkontroloval podlahu a podíval se do dvířek palubní desky. Spoustu krámů – hadry, mapy, staré otcovy knihy, několik prázdných lahví od whisky, otvírák, plechovky od piva a dokonce jedna nabitá nábojnice – nic jiného. Žádný mauser, žádné plány zákopů kolem Somme, žádná mapa Belleau Woodu.

Duane se usmál a vrátil se na dvůr, aby si dočetl noviny a pohrál si s Wittem.

Než Mike s Otcem Cavanaughem ukončili svůj rybolov, už byl večer. Paní Clancyová, která umírala stářím i vlastním podivínstvím, nechtěla při zpovědi nikoho v domě, takže Mike počkal u rybníku, zkoušel házet žabky na druhou stranu a přál si, aby neodmítl večeři. Existovalo jen málo věcí, které by Mikovi zabránily v nedělní večeři, ale jak se ukázalo, patřila mezi ně pomoc Otci Cavanaughovi, když se kněz zeptal: „Už jsi jedl, že?“ Mike jen přikývl. Příště to připojí ke své zpovědi, zařadí tu větu do obecné kategorie „několikrát jsem neřekl pravdu dospělým, Otče“. Když Mike zestárl, pochopil pravý důvod, proč se žádný kněz nemůže oženit: Kdo by chtěl žít s někým, komu se musí pravidelně zpovídat?

Otec Cavanaugh za ním přišel k rybníku v sedm hodin, když si vyndal rybářské potřeby z kufru papežského auta. Červnové slunce bylo nízko, ale pořád ještě viselo nad korunami stromů, takže se zdálo, že ještě není tak pozdě. Rybařili celou hodinu, ale úspěšný byl jenom Mike. Chytil několik měsíčníků a zase je hodil zpátky. Jejich konverzace byla tak živá, až se chlapci zatočila hlava. Mluvili o podstatě Trinity, o tom, jaké to bylo, když Otec Cavanaugh vyrůstal na jihu Chicaga, o pouličních partách, proč bylo vše stvořeno, ale Bůh prostě existuje, proč se staří lidé obracejí zpět k církvi – Otec Cavanaugh Mikovi vysvětlil podstatu Pascalovy sázky… alespoň se o to pokusil – probírali desítky témat. Mike o takových věcech rád s knězem rozmlouval. Diskuse s Dalem, Duanem nebo ostatními dětskými chytrolíny byla zábavná – napadaly je i dost divné věci – ale Otec Cavanaugh znal skutečný život. Byl vzdělaný v tajemství latiny a církve a stejně tak poznal tvrdou a cynickou stránku života v Chicagu, o jaké se Mikovi nikdy ani nesnilo.

Stíny stromů už se natahovaly na travnatý břeh a do vody, když se Otec Cavanaugh podíval na hodinky a vykřikl: „Dobrotivé nebe, Michaeli, podívej, jak je pozdě. Paní McCaffertyová bude mít starost.“

Paní McCaffertyová dělala hospodyni na faře. Starala se o Otce Harrisona jako sestra, která pečuje o zaostalého bratra, Otce Cavanaugha rozmazlovala, jako by to byl její syn.

Uklidili rybářské potřeby a zamířili zpět do města. Projížděli po okresní šestce, za papežským autem se zvedala mračna prachu. Vpravo spatřil dům Duana McBrida a těsně předtím, než sjeli z prvního strmého kopce a vystoupali kolem hřbitova, zahlédl dům Dalova strýčka Henryho. Ve zlatém večerním světle pozoroval prázdný hřbitov, zjistil, že na travnatém parkovišti u cesty nestojí žádná auta, a náhle si vzpomněl, že měl dnes hlídat Van Syka. Požádal Otce Cavanaugha, aby zastavil a kněz stočil papežské auto na travnaté parkoviště mezi cestou a černým železným plotem.

„Co se děje?“ zeptal se Otec Cavanaugh.

Mike rychle přemýšlel. „Já… ach… slíbil jsem Memo, že dnes navštívím dědečkův hrob. Však víte, podívám se, jestli je posekaná tráva a jestli zůstaly květiny, které jsme tam dali minulý týden. Takové věci.“ Další lež ke zpovědi.

„Počkám na tebe,“ nabídl kněz.

Mike se začervenal a obrátil se ke hřbitovu, aby si toho Otec Cavanaugh nevšiml. Doufal, že kněz nepozná lež v jeho hlasu. „Ach… raději zůstanu chvíli sám. Chci se pomodlit.“ Dobrý, Miku, dává to smysl. Chceš se pomodlit, aby ten kněz zmizel. Není snad lhaní o modlitbách smrtelný hřích? „A možná budu muset natrhat květiny a chvíli zůstanu.“

Otec Cavanaugh se podíval na druhou stranu silnice, na slunce, které viselo jako červený balón nad kukuřičným polem. „Už je téměř tma, Michaeli.“

„Do tmy budu doma. Vážně.“

„Ale do města je to nějaký jeden a půl kilometru.“

Tvářil se podezíravě, jako by tušil nějakou neplechu nebo nedokázal pochopit, o co jde.

„To nic, Otče. Já a kluci sem chodíme a jezdíme na kolech. Hodně si hrajeme v lese.“

„Snad nechceš jít do lesa po setmění?“

„Ne,“ souhlasil Mike. „Jen udělám, co jsem slíbil Memo a půjdu domů. Rád se projdu.“ Napadlo ho: Je možné, že se Otec Cavanaugh bojí tmy? Okamžitě ten nápad odmítl. Chvíli zvažoval, že přestane lhát a řekne Otci o jejich tušení, že se něco děje ve staré střední – něco se zmizením Válečka Cookea – přizná, že se chce podívat do kůlny na nářadí za hřbitovem, kde prý občas přespává Van Syke. Pak tu myšlenku zapudil. Nechtěl, aby si Otec Cavanaugh myslel, že je cvok.

„Určitě?“ naléhal Otec Cavanaugh. „Tvoji rodiče si myslí, že jsi se mnou.“

„Však oni ví, co jsem slíbil Memo,“ odvětil Mike. Už mu lhaní tolik nevadilo. „Budu doma do soumraku.“

Otec Cavanaugh přikývl a naklonil se, aby mu otevřel dveře. „Dobrá, Michaeli. Děkuji za konverzaci a společnost při rybaření. Přijdeš zítra na první bohoslužbu?“

Byla to jen řečnická otázka. Mike sloužil každou ranní bohoslužbu. „Jistě, zítra,“ přikývl, zavřel těžká dvířka a naklonil se k otevřenému okénku. „Díky, že… „ Udělal pauzu. Nevěděl, za co chce Otci poděkovat. Že jste jediný dospělý, který se mnou mluví? „Děkuji, že jste mi půjčil rybářský prut.“

„Není zač,“ odvětil Otec Cavanaugh, „příště zajedeme ke Spoonově řece, kde jsou skutečné ryby.“ Pokynul mu dvěma prsty, zacouval s papežským autem a zmizel za kopcem na jihu. Mike tam zůstal chvíli stát, rozmrkal prach v očích a vnímal koníky, kteří mu skákali přes nohy v nízké trávě. Pak se obrátil ke hřbitovu. Jeho stín se natahoval k černým pokrouceným stínům železného plotu. Skvělé. Ježíši, co když je tady Van Syke?

Nevěřil, že tady místní správce a zřízenec bude. Vzduch se nehýbal, byl plný vůně kukuřice a vlhkého červnového večera. Celé místo vypadalo, znělo… cítil, že je pusté. Uvolnil závoru na malé brance a vstoupil. Vnímal vlastní stín, který kráčel před ním, vnímal vysoké náhrobní kameny, jež vrhaly vlastní stíny, ještě silněji vnímal nápadné ticho, které vystřídalo hodiny konverzace.

Ani se nezastavil u dědečkova hrobu. Stál v zadní části čtyřakrového hřbitova, tři náhrobky vlevo od štěrkové cestičky, která dělila řady hrobů. Místo patřilo O’Rourkově rodině. Matčini příbuzní leželi u plotu na druhé straně. Dědečkův hrob stál hned vedle silnice. Spatřil široké travnaté místo, které čekalo na jeho rodiče. A na jeho sestry. A na něj.

Květiny z minulého pondělka, ze Dne obětí války, zůstaly. Byly zvadlé a mrtvé, ale zůstaly. Stejně jako malý americký praporek. Praporky měnili každý Den obětí války a Mike dokázal podle vybledlé látky na dědečkově hrobě určit roční období. Dědeček nastoupil během první světové války, ale neodcestoval za moře a strávil pouze čtrnáct měsíců v táboře v Georgii. Když byl Mike ještě hodně malý, poslouchal Memo, jak vypráví o dobrodružstvích, která zažili dědečkovi přátelé za mořem v první světové válce. Pochopil, že dědeček považoval svůj neúspěch za jednu z mála věcí, které mu v životě nevyšly.

Na praporku zářily barvy: nad zelenou trávou se objevila krvavě červená a sněhově bílá. Nízké sluneční paprsky barvy ještě zvýraznily. Někde na statku Dalova strýčka Henryho zabučela kráva. V nehybném vzduchu to bylo jasně slyšet.

Mike sklonil hlavu a odříkal modlitbu. Možná se nebude muset ani zpovídat. Pak se pokřižoval a zamířil po stezce do zadní části hřbitova, k Van Sykově kůlně.

Vlastně mu vůbec nepatřila, byla to stará kůlna na nářadí, která stála na hřbitově už celé roky. Opírala se o zadní plot a od poslední řady hrobů ji izoloval posekaný trávník. Mika napadlo, že k ní jednoho dne hřbitov doroste. Nízké sluneční paprsky se opíraly o západní zeď a připomínaly máslo rozetřené na kameni. Mike zjistil, že je na dveřích visací zámek, a pokračoval dál, jako by mířil do lesa daleko za hřbitovem. Děti používaly hřbitov jako zkratku. Pak se rychle obrátil a vkročil do hlubokého stínu na západní straně malé budovy. Na trávě pod nohama slepě přeskakovali koníci, rostliny praskaly.

Kůlna měla na této straně své jediné okno. Miniaturní okno ve výšce Mikovy hlavy. Přistoupil k němu, zastínil si oči a podíval se dovnitř.

Nic. Okno bylo moc špinavé a uvnitř byla moc velká tma.

Začal si pískat, vrazil ruce do kapes a obešel kůlnu na druhou stranu. Několikrát se podíval přes rameno, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Silnice byla prázdná už od chvíle, kdy Otec Cavanaugh odjel. Na hřbitově bylo ticho. Za silnicí zmizelo slunce s karmínovou elegancí zpomaleného západu typického pro Illinois. Večerní světlo neopouštělo prázdnou oblohu, ta pomalu bledla, blížil se skutečný soumrak a letní noc.

Mike zkontroloval zámek. Byl to pevný visací zámek značky Yale, ale dřevo pod kovovým pantem v rámu dveří bylo rozlámané a zpráchnivělé. Mike si pořád tiše pískal a začal lomcovat kovovou destičkou, až se uvolnil jeden – potom dva – ze tří rezavých šroubů. Poslední šroub musel povzbudit kapesním nožem, ale nakonec ho uvolnil. Rozhlédl se, u jezírka našel kámen, kterým šrouby znovu přitluče, až bude odcházet, pak vstoupil do kůlny.

Byla tam tma. Ve vzduchu cítil čerstvou hlínu a ještě něco kyselého. Zavřel za sebou dveře – nechal jen štěrbinu kvůli světlu a aby slyšel, kdyby zastavilo u brány nějaké auto – několikrát zamrkal a čekal, až se jeho oči přizpůsobí šeru.

Van Syke tam nebyl. To byla první věc, kterou Mike zkontroloval, než vstoupil. Nic moc nenašel – pár lopat a rýčů (ty považoval za standardní vybavení hřbitova), pár polic s hnojivem a sklenicemi tmavé tekutiny, několik rezavých tyčí, které patřily k plotu, v rohu díly na sekačku trávy, několik malých krabic (na jedné z nich stála lucerna a krabice nejspíš sloužila jako stolek), několik hadrových popruhů, nad kterými chvíli přemýšlel, než mu došlo, že se dávají pod rakev, aby ji mohli spustit do hrobu, a přímo pod špinavým oknem nízká postel.

Prozkoumal postel. Páchla plísní a válela se na ní pokrývka, která nevoněla lépe. Ale někdo tady nedávno spal. U zdi se tady válelo středeční vydání Peoria Journal Staru. A pokrývka se válela na zemi, jako by ji někdo ve spěchu odhodil.

Mike si klekl vedle postele a sebral noviny. Pod nimi našel časopis z křídového papíru. Mike ho zvedl, prolistoval a rychle odložil.

Hladké stránky předváděly černobílé fotografie nahých žen. Mike už nahé ženy viděl – měl přece čtyři sestry – už si prohlížel i časopisy s nahotinkami: Gemy Daysinger mu jednou ukázal nudistický časopis. Ale takové fotografie nikdy neviděl. Tyto ženy měly roztažené nohy a předváděly nejintimnější části těla. Nudistické obrázky, které spatřil předtím, byly dokreslované – žádné ochlupení, jen zaoblení mezi nohama – ale tyto fotografie odhalovaly vše. Chlupy, ženské štěrbiny, roztažené pysky… některé ženy si je roztahovaly, nalakované nehty otevíraly nejtajemnější místa. Další klečely, zadek do kamery, takže byly vidět chlupy i řitní otvor. Další ženy si hrály s ňadry.

Mike cítil, že už se tolik nečervená, ale náhle si uvědomil, že se mu hrne krev někam jinam. Cítil, jak mu tvrdne přirození. Přestože časopis znovu nesebral, dotkl se ho a začal obracet stránky.

Další ženy. Další roztažené nohy. Nikdy by ho nenapadlo, že nějaká žena udělá něco takového před kamerou. Co když její rodina někdy spatří tyto obrázky?

Cítil erekci, která mu pulzovala v džínách. Už se sám sebe dotýkal, před rokem dospěl dokonce k vyvrcholení, které ho velmi překvapilo. Ale Otec Harrison mu dlouze vysvětlil duševní i fyzické následky sebeukájení a Mike nechtěl ani zešílet, ani onemocnět zvláštním typem akné, jaké sebeukájení doprovází. Udělal to jen několikrát a vždycky to přiznal při zpovědi. Vyzpovídat se Otci Harrisonovi v šeru zpovědnice a nechat si vynadat byla jedna věc, přiznat to Otci Cavanaughovi by bylo něco úplně jiného. Brzy rozhodl, že se raději stane nevěřícím a půjde do pekla, než by přiznal tento hřích Otci Cavanaughovi. A jestli to udělá a nepřizná se… no, Otec Harrison mu popsal trest, který čekal hříšníky v pekle.

Zavzdychal, vrátil časopis, kde ho našel, naaranžoval noviny a postavil se. Seběhne z kopce a rychlými kroky vyšplhá na ten další. Vyžene tak špatné myšlenky a tvrdý penis v poklopci změkne.

Jak se postavil, zbytek pokrývky sklouzl z postele a do místnosti pronikl syrový zápach.

Mike zacouval, pak popošel kupředu a odsunul pokrývku.

Z postele se šířil pach čerstvé země… a ještě něčeho horšího. Mike zadržel dech, pak zvedl postel a opřel ji o krabici.

Objevil díru. Neměla víc než půl metru v průměru a byla kulatá, jako kanál na ulici. Klesl na všechny čtyři a podíval se dovnitř.

Zápach byl velmi pronikavý. Jednou se dostal na jatka u Dubového kopce a tady to páchlo jako místnost, kam vyhazovali vnitřnosti a kusy, které nemohli prodat. Pach krve se mísil s pronikavou vůní čerstvé hlíny, až se mu zatočila hlava. Chvíli se potácel a zavřel oči.

Když je otevřel, zachytil pohyb v díře. Jako by něco prchalo před světlem. Zamrkal. Okraje díry byly divné – byly syrově červené, nenašel hlínu, ale souměrné žebroví. Něco mu to připomnělo, ale trvalo, než si úplně vzpomněl.

Dale Stewart vlastnil Comptonovu obrázkovou encyklopedii. Chlapci si rádi prohlíželi kapitolu o lidském těle. Skrývala průhledné vrstvy. Jeden z obrázků představoval trávicí systém.

Díra připomínala část lidského střeva. Byla červená a živá.

Mike ji pozoroval a červené žábry se pohnuly – stáhly se a uvolnily. Zápach z díry zesílil.

Po kolenou couval a rychle dýchal. Zaslechl šramot a ťapkání. Krysy venku… nebo něco dole?

Náhle ho napadlo, že tunel vede na hřbitov a spojuje všechny hroby. Představil si Van Syka, který zaslechl jeho pískání, po hlavě skočil do díry a zmizel v hlubokých vnitřnostech země… Van Syka, který klouže jako had a mizí v díře.

Van Syke… nebo něco horšího?

Mike se zachvěl. Podle špinavého okna se zdálo, že venku je už tma, ale pootevřené dveře odhalovaly bledé světlo.

Mike vrátil postel na místo, ujistil se, že jsou noviny s časopisem tak, jak je našel, a upravil pokrývku, aby zakrývala díru. Pak mu došlo, že pokrývka není třeba. Je tady taková tma, že kdyby vás nevaroval zápach, nevšimnete si díry, ani kdyby tady nestála postel.

Pořád ještě klečel a představil si, jak se z černé díry pod postelí natahuje bílá ruka… natahuje se a chytá ho za zápěstí, chytá ho za kotník.

Jeho sexuální vzrušení úplně pohaslo. Chvíli věřil, že bude zvracet. Zavřel oči a otevřel pusu, pak začal odříkávat otčenáše.

Nepomohlo to.

Zdálo se mu, že slyší kradmé kroky na trávě před kůlnou.

Rozrazil dveře a vyběhl ven. Bylo mu jedno, na koho narazí, chtěl se jen dostat pryč od té díry… ven z kůlny.

Hřbitov byl prázdný. Obloha ztmavla, nad korunami stromů na východě se objevila hvězda. Les byl černý, ale pořád se dalo mluvit o letním soumraku. Na vysokém náhrobku dvacet metrů od Mika seděl kos. Zdálo se, že ho pozoruje.

Chtěl odejít, co nejrychleji zmizet, ale vzpomněl si na zámek. Zaváhal a pochopil, co je za hlupáka. Pak se vrátil a začal zatloukat šrouby. Kapesním nožem je dotahoval a při posledním si všiml, že se mu třese ruka.

Jestli něco vyleze z té díry, jak se to dostane z kůlny? Možná to proklouzne oknem.

Buď zticha, hlupáku. Ostří nože sklouzlo a pořezalo mu malíček. Mike si toho nevšímal, přitáhl šroub o poslední centimetr a ignoroval kapky krve na dřevěném rámu.

Tady. Nebylo to dokonalé. Bližší prohlídka odhalí, že někdo panty vytrhl a znovu nasadil. No a co? Mike se obrátil a vydal se po stezce.

Po okresní šestce pořád nikdo neprojel. Mike utíkal z kopce a přál si aby se dole netáhly tak hluboké stíny. Jak se zdálo, v hustých lesích po obou stranách už panovala noc.

Hospoda U Černého stromu byla zavřená a tmavá – v neděli se nesměl podávat alkohol – bez zaparkovaných aut působila divně. Když se dostal Mike na kopec a minul příjezdovou cestu k Černému stromu, zpomalil a kráčel normálním tempem. Vlevo se táhl les, kde se ukrývala Cikánská cesta, ale vpravo se krajina otevřela a objevilo se kukuřičné pole. Bylo tady trochu větší světlo. Několik set metrů před sebou rozeznal křižovatku s Vysokoškolskou cestou. Tam odtud spatří kilometr vzdálenou vodárenskou věž na západě.

Ještě víc zpomalil a nadával si, jaký je zbabělec. Pak zaslechl, jak za ním zapraskal štěrk. Nebylo to auto, ale tiché kroky.

Kráčel dál, obrátil se a couval, nevědomky sevřel ruce v pěst.

Další kluk, napadlo ho, když spatřil, jak se stín odděluje od tmy pod stromy na kopci. Nepoznal ho, ale spatřil starý skautský klobouk a uniformu. Chlapec byl nějakých patnáct metrů od něj.

Pak mu došlo, že to není žádný kluk. Mohlo mu být dvacet a uniforma nepatřila mladým skautům, ale byl to vojenský oblek, jaký viděl na starých fotografiích. V nejasném světle spatřil voskově hladkou, jakoby rysů zbavenou tvář.

„Ahoj!“ zavolal a zamával. Nikdy vojáka neviděl, ale cítil úlevu. Když zaslechl kroky za zády, okamžitě si představil Van Syka, jak ho sleduje.

Mladý voják mu neodpověděl. Mike mu neviděl do očí, ale zdálo se mu, že musí být slepý. Neutíkal – jen rychle a toporně kráčel. Ale stačilo to, aby okamžitě překonal vzdálenost mezi nimi. Už byl deset metrů od něj a Mike rozeznal mosazné knoflíky na hnědé uniformě a podivné cáry z khaki látky – připomínaly obvazy – na jeho nohou. Okované boty skřípaly na štěrku. Mike se mu znovu podíval do tváře, ale široký klobouk vrhal stín.

Mladík pochodoval tak rychle, až se Mikovi zdálo, že ho honí… že spěchá, aby se k němu dostal.

Do prdele, pomyslel si Mike a vzpomněl si, že má další hřích ke zpovědi u Otce Cavanaugha.

Obrátil se a utíkal k Vysokoškolské cestě, ke vzdálenému pruhu stromů, které představovaly Elm Haven.

Dalův mladší bratr Lawrence se bál tmy. Pokud Dale věděl, osmiletý chlapec se nebál ničeho jiného. Klidně vyšplhal, kam se nikdo (možná ani Jim Harlen) neodvážil. Lawrence byl silný, dřímala v něm odvaha, která ho hnala proti jednou tak velkým útočníkům. Přestože ho bili, sklopil hlavu a jeho pěsti bušily, dokud starší útočník se slzami neutekl. Lawrence miloval odvážné kousky. Skákal na kole z nejvyšší rampy, jakou dokázali postavit, a když došlo na odvážlivce, který si lehne před rampu, aby ho mohli ostatní na kolech přeskočit, Lawrence byl jediný dobrovolník. Hrál fotbal proti řadám větších kluků a za legraci považoval, když ho nacpali do lepenkové krabice a shodili z útesů Kozlích hor. Dale si byl občas jistý, že Lawrence kvůli nedostatku strachu jednou spokojené umře.

Ale bál se tmy.

Lawrence se bál nejvíc tmy na chodbě nad schody a ještě víc se bál tmy v jejich pokoji.

Jejich dům – platili nájem celých pět let, od doby, kdy se přistěhovali z Chicaga – byl starý. Spínač pod schodištěm ovládal žárovky v malém lustru nad nízkou vstupní halou, ale odpočívadlo nad schody se topilo ve tmě. Aby se člověk dostal do jejich pokoje, musel projít po odpočívadle. Pro Lawrence bylo ještě horší, že neměli žádný spínač na zdi vlastního pokoje. Když chtěli rozsvítit žárovku uprostřed místnosti, museli jít potmě a nahmatat šňůru, která visela ve vzduchu. Lawrence to neměl rád a vždycky prosil Dala, aby šel nahoru a rozsvítil. Když jednou usínali s rozsvícenou lampičkou, Dale se ho zeptal, proč mu to vadí… čeho se tak bojí v Jejich pokoji? Lawrence nechtěl zpočátku odpovědět, ale nakonec ospale zašeptal: „Někdo tady může být. Čekat.“

„Někdo?“ zopakoval Dale. „Kdo?“

„Nevím,“ odvětil Lawrence ospale, „někdo. Někdy se mi zdá, že přijdu do pokoje a budu hledat šňůru… však víš, není to jen tak… a místo šňůry najdu obličej.“

Dalovi naskočila husí kůže.

„Však víš,“ pokračoval Lawrence, „obličej nějakého velkého chlapa… nebude to lidská tvář… budu tady potmě s rukou na tom obličeji… a jeho zuby budou slizké a studené… a nahmatám jeho vytřeštěné oči, budou mrtvé… a…“

„Buď zticha,“ umlčel ho Dale.

Lawrence se bál v pokoji, i když měli rozsvícenou lampičku. Dům byl tak starý, že neměl komory – Dalův otec jim vysvětlil, že lidé kdysi používali velké šatníky – ale předchozí majitel nebo nájemník vybudoval komoru u jejich pokoje. Byla to hrubá stavba – nic víc než od země ke stropu vysoká rohová krabice z borového dřeva – a Lawrence tvrdil, že mu připomíná zvednutou rakev. Dalovi připadala stejně tak, ale nikdy by to nepřiznal. Lawrence nikdy neotevřel dveře komory jako první… ani ve dne. Dale mohl jen hádat, jaké věci tam jeho bratr ve svých představách vidí.

Ale Lawrence se bál především toho, co na něj může čekat pod postelí.

Chlapci spali na malých postelích kousek od sebe. Byly stejné, měly i stejné pokrývky. Ale Lawrence si byl jistý, že pod jeho postelí něco čeká.

Když byla matka v pokoji, klidně si klekl a odříkal modlitby, ale když se oba chlapci ocitli o samotě, rychle si natáhl pyžamo a skočil do postele. Držel se co nejdál od tmy a skončil dlouhým rituálem, kdy si zastrkal pokrývky a ujistil se, že ho nikdo nevytáhne ven a nestáhne dolů. Když si četl komiks nebo knihu a spadly mu na zem, poprosil Dala, aby je sebral. Pokud Dale odmítl, kniha zůstala na zemi do rána.

Dale bratra přemlouval celé roky. „Koukni, hlupáku,“ říkal mu, „pod postelí nic není, jen starý prach.“

„Může tam být díra,“ zašeptal Lawrence jednou.

„Díra?“

„Jo, něco jako tunel. Něco tam na mě čeká.“ Měl tenký hlásek.

Dale se zasmál. „Hlupáku, jsme v prvním patře. Do prvního patra nevede žádná díra nebo tunel. A je to tvrdé dřevo.“ Naklonil se a klouby ruky zaťukal na podlahu. „Vidíš, je tvrdé.“

Lawrence zavřel oči, jako by čekal, že vystřelí nějaká ruka a chytí Dala za zápěstí.

Dale to vzdal a přestal Lawrence přesvědčovat, že se není čeho bát. Dale se tmy nahoře nebál. Jeho strach se soustředil na suterén, zvláště potom na místnost s uhlím, kam musel chodit každý zimní večer. Ale nikdy se nepřiznal… ani Lawrencovi, nikomu. Měl rád léto, protože nemusel chodit do sklepa. Ale Lawrence se bál tmy celý rok.

Tu první neděli letních prázdnin Lawrence požádal Dala, aby zašel nahoru a rozsvítil. Dale vzdychl, sebral knihu o Tarzanovi, kterou si četl, a šel nahoru.

Žádné obličeje ve tmě nenašli. Nic nebylo pod postelí. Když Dale otevřel komoru, aby pověsil bratrovu proužkovanou košili, nic na něj nevyskočilo a nic ho nevtáhlo dovnitř. Lawrence si vzal zorrovské pyžamo a Dale si uvědomil, že se mu chce spát, přestože není ještě ani devět hodin. Natáhl si vlastní modré pyžamo, špinavé věci hodil do košíku a vlezl si do postele, aby si přečetl Tarzana a ztracené město Opar.

Zaslechli kroky a ve dveřích se objevil otec. Měl brýle na čtení a s tmavými rámečky vypadal starší a vážnější.

„Ahoj, tati,“ pozdravil ho Lawrence z postele. Právě dokončil rituál, všechno zastrkal a ujistil se, že se nic neuvolní a nespadne, aby nepokoušel obludy, které se ukrývají pod postelí.

„Čau, tygři. Už do hajan, co?“

„Chvíli si budu číst,“ odvětil Dale a náhle pochopil, že se něco stalo. Otec jim většinou nedával dobrou noc a dnes večer spatřil zvláštní výraz jeho očí a pusy. „Co se děje, tati?“

Otec vstoupil a sundal si brýle, jako by si právě vzpomněl, že je má na nose. Posadil se na Lawrencovu postel a natáhl levou ruku k Dalovi. „Slyšeli jste telefon?“

„Uch-uch,“ vyrazil ze sebe Dale.

„Jo,“ přikývl Lawrence.

„To byla paní Grumbacherová… „ začal otec. Hrál si s brýlemi, pak se zarazil a schoval je do kapsy. „Paní Grumbacherová volala, aby nám řekla, že dnes potkala slečnu Jensenovou v Dubovém kopci…“

„Slečnu Jensenovou,“ zopakoval Lawrence. „To myslíš mámu Jima Harlena?“ Lawrence nikdy nepochopil, proč má Harlenova matka jiné jméno… nebo proč jí říkají „slečna“, když má dítě.

„Pšt,“ utišil ho Dale.

„Ano,“ potvrdil otec a pohladil Lawrence po noze ukryté pod pokrývkou. „Jimova máma řekla paní Grumbacherové, že Jim měl nehodu.“

Dale cítil, jak mu srdce vyskočilo a znovu spadlo. Vydali se odpoledne s Kevinem za Harlenem – Mike nebyl k zastižení a potřebovali někoho na baseball – ale Harlenův dům byl tmavý a zamčený. Napadlo je, že vyrazili na nedělní návštěvu příbuzných.

„Nehodu,“ zopakoval Dale po chvíli. „Je mrtvý?“ Podvědomě cítil, věděl to, že je Harlen mrtvý.

Dalův otec zamrkal. „Mrtvý? Ne, chlapče, Jim není mrtvý. Ale pěkně si ublížil. Když dneska paní Grumbacherová mluvila s jeho matkou, pořád ležel v bezvědomí v nemocnici v Dubovém kopci.“

„Co se stalo?“ naléhal Dale. Zdálo se mu, že chraptí.

Otec si protřel tvář. „Neví jistě. Vypadá to, že šplhal kolem školy…“

„Stará střední!“ vydechl Dale.

„Jo, šplhal kolem školy na druhé straně ulice a spadl. Paní Moonová ho našla dnes ráno. Hledala noviny a plechovky v popelnicích u školy… no, Jim spadl buď v noci nebo brzy ráno a zůstal v bezvědomí.“

Dale si navlhčil rty. „Jak je na tom?“

Otec nad tím chvíli přemýšlel. Pohladil jejich nohy ukryté v pokrývkách. „Paní Grumbacherová tvrdí, že slečna Jensenová říká, že bude v pořádku. Je pořád v bezvědomí – říká, že se uhodil do hlavy a je to skutečně vážný otřes mozku…“

„Co je to otřes mozku?“ zeptal se Lawrence s vytřeštěnýma očima.

„Jako když si uděláš modřinu na mozku, nebo si naštípneš lebku,“ zašeptal Dale. „Teď buď zticha a nech tatínka mluvit.“

Tatínek se mírně usmál. „Není v komatu, ale je pořád v bezvědomí. Doktoři tvrdí, že je to při vážném poranění hlavy normální. Hádám, že má i pár zlomených žeber a několikanásobnou zlomeninu jedné ruky… paní Grumbacherová neřekla, které. Jim zřejmě spadl a udeřil se o okraj popelnice. Kdyby tam nebyly odpadky, které zbrzdily jeho pád… no…“

Ozval se Lawrence: „Vypadal by jako Mikovo kotě, které se minulé léto rozplesklo na Velké cestě, co, tati?“

Dale ho praštil do ramene. Než mohl otec něco říct, rychle se zeptal: „Zajedeme do Dubového kopce a navštívíme ho, tati?“

Otec si vyndal brýle z kapsy. „Jasně. Proč by ne. Samozřejmě, až za pár dnů. Jim se musí probrat a doktoři si musí být jistí, že bude v pořádku. Kdyby se to zhoršilo nebo nepřišel k sobě, možná ho převezou do nemocnice v Peorii… „ Zarazil se a naposledy poplácal Lawrence po noze. „Ale jestli se bude cítit líp, pojedeme ho příští týden navštívit. Nečtěte moc dlouho, ano?“ Zamířil ke dveřím.

„Tati?“ ozval se Lawrence. „Jak je možné, že Harlenova maminka nevěděla, že je minulou noc pryč? Jak to, že ho nikdo do rána nehledal?“

V otcově tváři se na chvíli objevil vztek. Nezlobil se na Lawrence. „Nevím, chlapče. Možná si jeho matka myslela, že doma spí. A možná Jim odešel a vyšplhal na školu dnes ráno.“

„Uch-uch,“ vyrazil ze sebe Dale. „Harlen je největší spáč ze všech, co znám. Bylo to včera večer. To se vsadím.“ Vzpomněl si na letní kino, na blesky a první dešťové kapky, které poslaly všechny do aut a pod koruny stromů, zatímco Rod Taylor bojoval s Morloky. Druhý film už nepromítali. Vrátili se s jednou z Mikových sester a jejím hloupým přítelem. Proč Harlen šplhal na starou střední?

„Tati,“ pokračoval Dale, „víš, kam Harlen šplhal? Na kterou část školy?“

Otec se zamračil. „No, spadl do popelnice. To je vedle parkoviště. Takže nejspíš na ten roh. Tam jste měli tenhle rok třídu, ne?“

„Ano,“ přikývl Dale. Představil si, kudy Harlen šplhal… nejspíš po okapové rouře, možná po kamenných římsách na rohu, určitě po římse vedle třídy. Sakra, to je výška, co tam mohl Harlen dělat?

Otec vyslovil jeho myšlenky nahlas: „Ví někdo z vás, proč se Jim snažil vyšplhat do staré třídy?“

Lawrence zavrtěl hlavou. Objímal otrhaného medvídka pandu, kterému říkal „Teddy“. Dale zavrtěl hlavou a dodal: „Ach, ach, tati. Nedává to smysl.“

Otec přikývl. „Zítra večer a v úterý budu na cestě, ale zavolám, abych vás zkontroloval… a zjistím, jak se má váš kamarád… a jestli chcete, koncem týdne Jima navštívíme.“

Oba chlapci přikývli.

Dale si chtěl potom číst, ale Tarzanova dobrodružství ve ztraceném městě mu náhle připadala hloupá. Když konečně vstal, aby zhasl světlo, Lawrence natáhl ruku přes mezeru mezi postelemi. Lawrence se většinou chtěl při usínání držet za ruce (jediné riziko, že ho něco chytí, které podstoupil), ale Dale ho většinou odmítl. Dnes nabízenou ruku mladšího přijal.

Závěsy na obou oknech byly roztažené. Listy vrhaly siluety na ochranné sítě. Dale slyšel cvrčky a šustění ve větvích. Ze svého úhlu mohl vidět na starou střední, ale výhled zakryl bledý žár jediné lampy u severního vchodu.

Dale zavřel oči, ale jakmile chtěl usnout, představil si Harlena ležícího v popelnici mezi rozbitými tabulemi a dalšími odpadky. Představil si Van Syka s Roonem a ostatními, jak stojí kolem popelnice, pozorují bezvědomé dítě a usmívají se. Jsou jim vidět krysí zoubky a pavoučí oči.

Rychle se probral. Lawrence už spal, držel svého Teddyho a tiše chrápal. Sliny smáčely polštář pod jeho pusou.

Dale tam tiše ležel, téměř nedýchal. Pořád držel Lawrence za ruku.

DEVĚT

Duane McBride se probudil v pondělí ráno před úsvitem a chvilku si myslel, že musí splnit povinnosti a pospíchat na školní autobus, který zastaví u příjezdové cesty. Pak si vzpomněl, že je pondělí, první pondělí letních prázdnin – a že už se nikdy nevrátí do staré střední. Z beder mu spadlo závaží, Duane si začal pískat a vyběhl nahoru. Našel vzkaz od otce. Odešel časně, aby posnídal s přáteli v kavárně U Parku, ale vrátí se brzy odpoledne.

Duane si odbyl ranní povinnosti. Když vybíral vejce, vzpomněl si na dobu, kdy byl malý a děsily ho zlé slepice. Přestože si nevybavil víc než tečkovanou zástěru a vlídný hlas, byla to příjemná vzpomínka, jedna z mála vzpomínek na jeho matku.

Dal si snídani: dvě vejce, pět plátků slaniny, topinku, kaši a čokoládovou koblihu. Právě se chystal jít na vzdálenou pastvinu vyčistit čerpadlo vodní nádrže a vyměnit kladku, když zazvonil telefon. Volal Dale Stewart. Duane tiše poslouchal, zatímco mu Dale vyprávěl novinu o Jimovi Harlenovi. Udělal pauzu, ale Duane nezareagoval, takže Dale pokračoval. Prozradil mu, že je Mike O’Rourke všechny svolal do jejich kurníku na desátou hodinu ráno.

„Proč ne do našeho kurníku?“ zeptal se Duane.

„Vy tam máte slepice. A kromě toho bychom museli všichni šlapat až k tobě domů.“

„Já nemám kolo,“ namítl Duane. „Budu muset jít celou cestu pěšky. Co kdybychom se sešli na tajném místě pod silnicí?“

„V jeskyni?“ zeptal se Dale. Duane zaslechl, jak hlas druhého jedenáctiletého chlapce zaváhal. Ani jemu se do kanálu pod silnicí nechtělo.

„Dobrá,“ řekl nakonec, „budu tam v deset.“ Když zavěsil, posadil se na chvíli v kuchyni a probíral práci, kterou bude muset stačit odpoledne. Nakonec pokrčil rameny, našel čokoládovou tyčinku, která mu dodá energii na cestu, a vyšel ven. Přiběhl k němu Witt, vrtěl ocasem a Duane už neměl to srdce nechat starého psa doma. Obloha byla zatažená, takže nebylo takové vedro – nějakých sedmadvacet – a Duane věřil, že Wittovi procházka prospěje.

Vrátil se do domu, kapsy u kalhot nacpal psími suchary, sebral další čokoládovou tyčinku k obědu a vydal se na příjezdovou cestu. Nikdy nad tím nepřemýšlel, ale z dálky to byla podivná dvojka – Duane se loudal, trochu se kolébal, Wittgenstein kulhal kvůli artritidě, opatrně pokládal tlapky na rozpálený štěrk, jeho zakalené oči pozorovaly věci, které dobře neviděl, jen cítil.

Stín pod kopci přinesl úlevu, ale když Duane stoupal do srázu k hospodě U Černého stromu, pod flanelovou košili se celý potil. Stálo tam jen několik aut. Tátovo auto neobjevil, ale hádal, že se „snídaně“ už přestěhovala z kavárny U Parku do Carlovy hospody.

Když chlapec se psem odbočili k západu na Vysokoškolskou cestu, mraky se začaly trhat a vzduch kolem vzdálené vodárenské věže se začal tetelit v horku. Duane pozoroval kukuřičná pole kolem silnice a porovnával je s kukuřicí na jejich statku – zdejší kukuřice byla o pár centimetrů vyšší. Sluneční paprsky byly těžké a hmatatelné, opíraly se mu o obličej a ramena a Duane nadával, že si nevzal baseballovou čapku. Witt se za ním vlekl, občas začenichal a slepě vyběhl do porostu v příkopu vedle cesty. Většinou ho zastavil plot a kolie přikulhala k trpělivě čekajícímu Duanovi.

Když zaslechl náklaďák, už byl nějakých tři sta metrů od vodárenské věže a odbočky k městu. Jakmile ho zaslechl, ucítil zápach. Bylo to obecní auto. Witt zvedl hlavu a slepě hledal původce pachu a hluku. Duane ho chytil za obojek a stáhl ho na krajnici cesty. Potkat tady náklaďák nebylo nic příjemného. Celé hodiny se nemohl zbavit prachu ve vlasech, ústech a očích. Potkat jich víc, musel by se vykoupat.

Zůstal stát v porostu a pozoroval, jak se náklaďák rychle blíží. Muselo to být obecní auto – kolik tady jezdilo náklaďáků s oprýskanou červenou kapotou a dřevěnými laťkami vzadu? Sluneční paprsky se odrážely od předního skla, takže připomínalo zrcadlo. Vozidlo se nehnalo jen rychlostí osmdesát, možná devadesát kilometrů za hodinu, ale ani neuhnulo doprostřed nebo na druhou stranu cesty, jak by to udělala většina řidičů. Duane si představil mračno prachu a odtáhl Witta dál, až na okraj mělkého příkopu.

Náklaďák odbočil doprava, mohutný nárazník bičoval plevel a v osmdesátikilometrové rychlosti mířil přímo na Duana se psem.

Duane na nic nečekal. Jediným pohybem sebral Witta, přeskočil mělký příkop a málem narazil na plot z ostnatého drátu. Kolie se začala kroutit a Duane ji málem neudržel. Náklaďák se prohnal metr od nich a zasypal je prachem, štěrkem, rozsekanými rostlinami a odpadky z cesty.

Jak se obecní auto vrátilo na cestu a pokračovalo dál, Duane spatřil mrtvoly několika krav, jednoho koně, dvou prasat a tvora, který připomínal bledého psa.

„Ty svině!“ zařval a postavil se na cestu. Starého vyděšeného psa držel pořád v náručí a nemohl zahrozit pěstí, takže si jen odplivl. Sliny byly plné prachu.

Když náklaďák dorazil k vodárenské věži a odbočil vlevo, narazil na asfalt a ozvalo se zakvílení pneumatik.

„Pitomče jeden,“ zavrčel Duane. Téměř nikdy nenadával, ale teď musel. „Blbče, kreténe, debile!“ Witt v jeho náručí zakňučel a zakroutil se. Duane si náhle uvědomil, jak je starý pes těžký a jak mu buší srdce. Cítil puls na předloktí. Vrátil se do vyježděných kolejí na cestě, položil Witta na zem a snažil se ho uklidnit. Pomalu ho hladil a vlídně k němu mluvil.

„Už je to dobrý, Witte. Je to v pořádku, starý příteli,“ uklidňoval ho. „Ten hlupák, pitomec, blbec a debil nám přece nic neudělal, co? Nic.“ Psa jeho slova uklidnila, ale na žebrech pořád viděl jeho zrychlený puls.

No, Duane přece Van Syka za volantem neviděl. Měl moc práce, když sbíral Witta a couval k ostnatému drátu, než aby si všímal kabiny náklaďáku. Ale nepochyboval o tom, že za volantem seděl ten bláznivý sběrač mrtvých zvířat. No, všichni se to brzy dozví. Jedna věc je vystrašit pár kluků tím, že hodíte mrtvou opici do potoka, ale něco jiného je, když zkusíte jednoho z těch kluků zabít.

Duane si náhle uvědomil, že se ho Van Syke – nebo kdo to byl – skutečně pokusil zabít. Nebyl to žádný vtip. A nebylo to žádné bláznivé varování. Náklaďák na něj mířil a řidič nepřekonal posledních, zákonem stanovených devadesát kilometrů, z jediného důvodu: Věděl, že pokud auto najede v takové rychlosti do příkopu, zcela určitě se převrátí. Někdo by šel kolem a našel by moje tělo v podrostu, pomyslel si Duane. A Witta. Nikdy by nezjistili, kdo to udělal. Další neopatrné dítě a zbabělý řidič. Duane si vzpomněl na ostnatý drát a natáhl ruku, aby si zkontroloval záda. Ruka byla od krve. A co víc, košile se na dvou místech roztrhla, takže ji bude muset zašívat.

Pořád hladil Witta, ale už se chvěl víc než pes. Volnou ruku zastrčil do kapsy, vyndal suchar pro Witta a čokoládovou tyčinku pro sebe.

Na rohu u vodárenské věže se objevilo obecní auto.

Duane zůstal stát a jen zíral, nerozkousanou tyčinku v puse. Bylo to obecní auto. Jasně rozeznal červenou kapotu a masivní nárazník. Vzadu oblak prachu. Auto zpomalilo, ale pořád se pohybovalo rychlostí nějakých padesáti kilometrů za hodinu. Uvážíte-li, že kola vezla tři tuny, pak taková rychlost stačila, aby zemřel Witt i Duane.

„A do prdele,“ zašeptal Duane vyděšeně. Witt zakňoural a zatahal za obojek.

Duane ho odvlekl k levé krajnici, jako by se chtěl vydat do polí na jižní straně. Našel zarostlý, ale nápadně mělký, téměř rovný příkop. Žádná překážka pro auto.

Obecní auto se stočilo doprava a zabralo Duanovu stranu cesty. Zkrátilo vzdálenost na polovinu a Duane rozeznal siluetu v kabině. Seděl tam vysoký shrbený muž, který se soustředil na řízení… soustředil se na něj.

Duane pevně sevřel Wittův obojek a odtáhl vyděšenou kolii na druhou stranu cesty. Pes zapřel přední packy, takže ho musel vláčet po štěrku. Pak ho strčil do příkopu. Obecní auto se stočilo doleva, téměř sjelo z cesty, poskakovalo v příkopu a levé pneumatiky téměř odíraly plot. Přední blatník bičoval porost, do vzduchu se zvedal prach.

Duane se podíval přes rameno a marně doufal, že se objeví další auto, že nějaký dospělý zasáhne… že se probudí.

Náklaďák byl necelých třicet metrů od něj a zdálo se, že zrychluje. Duanovi došlo, že už se nedostane na druhou stranu cesty… a jestli to zkusí, náklaďák ho dostane, zatímco poleze přes plot.

Wittgenstein štěkal a házel sebou, ohnal se po Duanově zápěstí. Duane na okamžik zauvažoval, že kolii pustí, nechá ji, ať se postará sama o sebe – ale pak pochopil, že Witt nemá šanci. Přestože v něm panika zvedla vlnu adrenalinu, jeho klouby byly moc staré a oči moc slabé.

Náklaďák už byl dvacet metrů od nich a blížil se. Levé přední kolo narazilo na zpráchnivělý sloupek plotu a vytrhlo ho ze země. Dráty zahučely jako rozbitá harfa.

Duane se sklonil, zvedl Witta a jediným pohybem ho přehodil přes plot do pole. Witt přistál ve třetí řadě kukuřice, upadl na bok a vyškrábal se na všechny čtyři.

Duane ho nestačil sledovat. Chytil se za tenký dřevěný sloupek a vytáhl se nahoru. Celý plot se začal kývat a klesat. Ostnatý drát mu pořezal levou ruku. Noha se mu zasekla a nemohl ji uvolnit.

Obecní auto naplnilo svět řevem a prachem, změnilo se ve stěnu oprýskaného červeného kovu. Řidič už nebyl vidět, neboť čelní sklo odráželo světlo. Auto bylo necelých deset metrů daleko, poskakovalo a rvalo sloupky plotu ze země. Duane nechal tenisku teniskou, vytáhl nohu a překulil se na druhou stranu. Ucítil, jak mu ostnatý drát trhá břicho. Těžce dopadl do hlíny na okraji pole, převalil se přes kukuřici a zalapal po dechu. Náklaďák ho minul, ulomil sloupek, po kterém přelezl, vyhazoval dráty, podrost a štěrk do vzduchu.

Duane se zvedl na kolena. Klečel v měkkém poli a cítil šok. Flanelovou košili měl na kusy, na manšestrové kalhoty mu kapala krev z tržné rány na břiše. Ruce měl poničené.

Obecní auto se vrátilo na cestu. Duane spatřil ve zvířeném prachu žhnoucí červené oči brzdových světel.

Obrátil se, aby našel Witta. Spatřil ho, jak leží dvě řady od něj. Byl ještě omráčený. Pak se znovu obrátil. Náklaďák se pomalu otočil a těžce zamířil do příkopu. Zadní kola se roztočila a vystřelila štěrk jako sekané olovo. Duane zaslechl, jak kamení útočí na kukuřici na druhém poli. Náklaďák zacouval, zajel do mělkého příkopu na druhé straně, namířil na Duana a vyrazil.

Duane kulhal, potácel se a odstrkoval kukuřičné klasy, aby se dostal k Wittovi. Zvedl tichého psa a utíkal mezi řádkami dál do pole. Kukuřice mu nedosahovala ani do pasu. Wittův ocas narážel do kukuřičných klasů. Víc než kilometr k severu se táhla jen nízká kukuřice, pak další plot a pár stromů.

Duane pokračoval a neobrátil se ani ve chvíli, kdy zaslechl, jak náklaďák přeskakuje příkop, jak praská plot a kola s blatníkem drtí kukuřici.

Před pár dny pršelo, napadlo Duana, zatímco se vlekl dál. Postupoval pomalu jako ledovec. V náručí mu visel unavený a těžký Witt. Jen těžký dech a pohyb žeber prozrazovaly, že ještě žije. Před pár dny pršelo. Horních pár centimetrů je suchých, ale pod nimi… bláto. Prosím, Bože, ať je tam bláto.

Náklaďák už se dostal na pole. Duane slyšel pneumatiky a cvakání převodovky. Jako by ho honilo nějaké obrovské a šílené zvíře. Zápach mrtvých zvířat byl velmi silný.

Duane se vlekl dál. Napadlo ho, zda se nemá zastavit, postavit se proti autu a v poslední chvíli uskočit jako obratný toreador. Dostat se za to prokleté auto. Najít kámen a hodit ho na přední sklo.

Nebyl nijak šikovný. Nemohl uskočit s Wittem v náručí. Vlekl se dál.

Náklaďák byl čtrnáct metrů za ním, pak deset, pak pět. Duane chtěl utíkat, ale dokázal jen prodloužit krok. Kolem něj se zvedala kukuřice a do Wittových chlupů sedal pyl. Zjistil, že řádka, kterou právě překonal, je široká a mokrá, zavlažovací příkop. Pokračoval dál.

Hukot motoru a kol za jeho zády se změnil v kňučení, pak řev.

Duane se podíval přes rameno. Náklaďák stál v divném úhlu, zadní kola se divoce točila. Za korbou se zvedal oblouk bláta a rozsekané vegetace.

Duane pokračoval, nohou odstrkoval klasy, které mohly poranit Wittovi oči. Pak se znovu podíval a zjistil, že náklaďák zůstal třicet metrů za ním. Pořád stál v podivném úhlu, ale začal se kymácet sem a tam. Zůstal v blátě.

Duane se podíval na řadu polí na severu a pokračoval dál. Za plotem se táhla Johnsonova pastvina… a za ní, na severovýchodě, les, který se táhl až k Černému stromu. Tam ležely kopce. A hluboký kanál u potoka.

Ještě deset řad a znovu se podívám.

Silně se potil, jeho pot se mísil s krví a prachem, začalo ho svědět mezi lopatkami. Witt se jednou pohnul, jeho nohy sebou zaškubaly, jako když byl ještě štěně a zdálo se mu, jak honí králíky. Pak se uvolnil, jako by chtěl nechat svého pána, ať se stará.

Osm řad. Devět. Duane odkopl jeden klas a obrátil se.

Náklaďák se uvolnil a znovu vyrazil. Ale couval. Couval pryč z pole, poskakoval a nakláněl se. Určitě couval.

Duane se nezastavil. Vlekl se k plotu, který se zvedal necelých sto metrů před ním. Nezastavil se ani ve chvíli, kdy zaslechl, jak gumy a motor změnily zvuk, zaslechl vzdálené praskání štěrku, jak náklaďák zrychlil.

To není možné. Nemůže mě předhonit. Jestli se budu držet v lese, dál od silnic a cest, dostanu se až na naši pastvinu.

Došel k plotu, něžně přehodil Witta a přišel o další kůži, když šplhal přes ostnatý drát. Teprve potom se zastavil.

Dřepl si vedle psa, opřel zápěstí o potrhaná kolena, hlasitě oddychoval a poslouchal vlastní puls v uších. Zvedl hlavu a podíval se.

Spatřil vodárenskou věž. Dalších tři sta metrů k jihu a rozeznal tmavé stromy Elm Havenu. Cesta byla prázdná. Všude ticho. Že si to Duane všechno nevymyslel, dokazoval jen mrak zvířeného prachu a poničený plot na druhé straně pole.

Naklonil se k Wittovi a pohladil ho po boku. Kolie se nehýbala. Měla skelný pohyb. Duane sklonil tvář k Wittovým žebrům a zadržel dech, aby lépe slyšel.

Žádný puls. Wittovo srdce se zřejmě zastavilo, než přelezli první plot. Ale stará kolie se snažila zůstat se svým pánem, takže ještě chvíli dýchala.

Duane se dotkl přítelovy štíhlé hlavy, pohladil řídké chlupy a pokusil se zavřít Wittovy oči. Víčka nepovolila. Duane poklekl. V krku a hrudníku ucítil bolest, která neměla nic společného s pohmožděninami a řeznými ránami. Bolest sílila, změnila se v explozi pocitů, ale nedokázal ji spolknout a vyplavit slzami. Hrozila, že ho zadusí a Duane zalapal po dechu. Zvedl obličej k modrému nebi.

Klečel tam, bušil krvácejícíma rukama do hlíny. Slíbil Wittovi i Bohu, ve kterého nevěřil, že za to někdo draze zaplatí.

Na setkání Rychlé hlídky, které Mike svolal, se dostavil jenom Kevin Grumbacher a Mike O’Rourke. Kevin byl nervózní, přecházel sem tam a hrál si s gumovou páskou. Ale Mike jen pokrčil rameny. Došlo mu, že Dale s ostatními mají důležitější věci než se vláčet na hloupou schůzku tohoto letního rána.

„Kašleme na to, Keve,“ řekl z pohovky, na které se povaloval. „Promluvím s kluky, až budeme pohromadě.“

Kevin přestal přecházet sem a tam, chtěl něco říct, pak utichl, když se v malých dveřích objevili Dale s Lawrencem. Bylo zřejmé, že Dala něco vzrušilo – oči se mu třpytily, krátké vlasy měl rozcuchané. Lawrence byl také rozčilený.

„Co je?“ zeptal se Mike.

Dale se opřel o rám dveří a zalapal po dechu. „Duane právě volal… Van Syke se ho pokusil zabít.“

Mike s Kevinem vytřeštili oči.

„Je to pravda,“ vydechl Dale. „Volal mi, když tam jeli poldové. Musel zavolat do Carlovy hospody, aby se jeho táta vrátil domů, pak zavolal Barneye. Bál se, že Van Syke přijede, až bude čekat doma. Ale nepřišel. Jeho táta mu to nevěří, ale jeho pes umřel… Van Syke ho nezabil, ale vlastně ano, protože…“

„Zadrž,“ zarazil ho Mike.

Dale utichl.

Mike se postavil. „Začni pěkně od začátku. Jako když vyprávíš příběhy, když stanujeme. Nejprve to hlavní. Je Duane v pořádku? A jak se ho Van Syke pokusil zabít?“

Dale se položil na gauč, který Mike právě uvolnil. Lawrence našel polštář na zemi. Kevin zůstal na místě, kde se zastavil uprostřed svého přecházení, nehýbal se, jen jeho ruce nevědomky splétaly gumovou pásku.

„Dobrá,“ přikývl Dale a ještě chvíli počkal. „Duane právě volal. Asi před půl hodinou, Van Syke… myslí si, že to byl Van Syke, ale doopravdy ho neviděl… někdo v Sykově obecním autě se ho pokusil zajet na Vysokoškolské cestě. Kousek od vodárenské věže.“

„Ježíši,“ vydechl Kevin. Mike se na něj podíval a umlčel ho.

Dale přikývl a jeho oči se poněkud rozostřily, jako by se soustředil na svá slova, jako by skutečně pochopil jejich váhu. „Duane říká, že se ho náklaďák pokusil srazit na cestě, pak si prorazil cestu v plotu, aby ho pronásledoval do pole. Říká, že pak umřel jeho pes… vyděsil se k smrti.“

„Witt?“ zeptal se Lawrence. V hlasu mladšího chlapce zazněla bolest. Kdykoliv zašli s Dalem navštívit Duana, Lawrence si hrál se starou kolií celé hodiny.

Dale přikývl. „Duane to musel vzít přes Johnsonova pole, přes Mrtvolný potok a lesem, aby se dostal domů. A zvláštní věc je…“

„Co?“ pobídl ho Mike tiše.

„Zvláštní věc je, že Duane odnesl psa až domů. Nenechal ho na poli, kde umřel, aby se pro něj vrátil později.“

Lawrence přikývl, jako by tornu rozuměl.

„Nic víc neříkal?“ pobízel ho Mike. „Neříkal, proč po něm Van Syke šel?“

Dale zavrtěl hlavou. „Říkal, že nedělal nic, jen šel sem. Já mu volal, abych mu řekl o schůzce. Tvrdil, že náklaďák nejezdil kolem… nebylo to, jako když J. P. Congden nebo jeden z těch pitom… „ Podíval se na svého mladšího bratra. „Nebylo to, jako když jeden z těch starých hlupáků předstírá, že strhne řízení, aby vás vyděsil. Duane říkal, že – ať řídil obecní auto kdokoliv – skutečně je chtěl s Wittem zabít.“

Mike přikývl, zřejmě se topil v myšlenkách.

Dale si uhladil vlasy. „Musel zavěsit, protože právě přijížděl Barney.“

Kevin rozpustil kolébku. „A volal ti z domova?“

„Jo.“

Kevin se podíval na Mika. „Máto něco společného s tím, o čem jsi nám chtěl říct?“

Vysoký chlapec se probral. „Možná.“ Podíval se na dvůr, kde se válela jejich kola. „Jdeme.“

„Kam?“ zeptal se Lawrence. Okusoval si kšilt baseballové čapky. Byl to zlozvyk, který dělal, když byl nervózní, nebo zamyšlený.

Mike se nepatrně usmál. „Kam si myslíš, že Duane odvede Barneye s tátou? Jestli ho náklaďák honil až do pole, budou tam všude stopy.“

Chlapci se rozběhli pro kola.

Barney už tam byl. Jeho zelený Pontiac s vybledlými zlatými písmeny, která hlásala KONS ABL, stál na kraji cesty, vedle něj auto Duanova otce a černý Chevy J. P. Congdena. Duane s otcem stáli v díře v plotu, Duane tiše hovořil a občas ukazoval na hluboké stopy v poli. Barney přikyvoval a něco si zapisoval do malé trhačky. J. P., kouřil doutník a mračil se, jako by byl Duane podezřelý.

Dale s ostatními chlapci se zastavili deset metrů od skupinky v poli. Congden se obrátil od Duana, odplivl si do trávy a zakřičel na chlapce, ať zmizí. Mike a ostatní přikývli a zůstali na místě.

Zaslechli Duanova otce: „… a já chci, abyste tam jel a zatknul ho, Howarde.“ Barney se ve skutečnosti jmenoval Howard Sills. „Ten idiot mi chtěl zabít kluka.“

Barney přikývl a udělal si poznámku. „Abych řekl pravdu, Martine, nemáme důkaz, že to byl Karl Van Syke…“

Mike se podíval na Dala, Kevina a Lawrence, chlapci mu pohled vrátili. Nikdy neslyšeli, jaké má Van Syke křestní jméno.

„… a váš syn tvrdí, že jasně neviděl,“ dokončil Barney rychle, než pan McBride znovu vybuchne. Duanův otec zrudl, blížil se k explozi. J. P Congden si přehodil doutník z jednoho koutku úst do druhého a řekl: „Karl to nebyl.“

Barney si narovnal čapku a pozvedl obočí ke smírčímu soudci. Deset metrů daleko stojícího Dala napadlo: Barney ve skutečnosti vůbec nevypadá jako Barney z televize. Šerif Howard Sills byl malý, měl řídnoucí vlasy, postojem těla a vykulenýma očima trochu připomínal Dona Knottse, ale nebyl moc podobný šerifovi z pořadu Andyho Griffitha. Přesto mu všichni říkali Barney.

„Jak víte, že to nebyl Karl?“ zeptal se Barney tlouštíka.

Congden znovu přestěhoval doutník a zašilhal na Duana s otcem, jako by šlo o bezdomovce, se kterými nebude ztrácet čas. „Vím to, protože jsem s ním byl celé ráno,“ odvětil. Vyndal si doutník z úst, znovu si odplivl a zakřenil se. Jeho zuby měly stejnou barvu jako doutník. „Karl a já jsme byli u Spoonovy řeky, trochu jsme rybařili pod silničním mostem.“ Barney přikývl. „Obecní vůz většinou řídí Van Syke,“ prohlásil neutrálně. „Ptal jsem se Billyho Daysingera a ten tvrdí, že už v něm nejel od minulého léta.“

Congden pokrčil rameny a znovu si odplivl. „Karl mi dnes ráno řekl, že někdo v noci ukradl auto z místa před jatkama, kde ho zaparkoval.“

Mike O’Rourke se podíval na ostatní chlapce. Jatka představovala stará, rozpadající se budova severně od opuštěné sýpky kousek od skládky. Právě tam vozili všechna mrtvá zvířata ze statků a silnic, aby je tam nechali. Místní zápach se občas zatoulal až k Harlenově domu na severozápadním okraji města.

Barney se podrbal na malé bradě. „Proč jste to nenahlásil, J. P.? Vy nebo Karl?“

Congden pokrčil rameny, zjevně ho to nudilo. Zbytky vlasů za ušima mu ční jako chlupy mokrého bobra, napadlo Dala, a hlavu nemá opálenou, odráží světlo jako břicho kapra.

„Jak jsem říkal, měli jsme práci,“ odvětil městský soudce. „Kromě toho mě napadlo, že ho ukradl někdo z těchto hloupých dětí jako žert. Jak víme, že to neudělal někdo z těchto hlupáků?“ Ukázal na skupinku chlapců na kolech.

Barney se na ně lhostejně podíval.

Congden pozvedl hlas a palcem ukázal na Duana. „A kdo tvrdí, že se toho ten kluk nezúčastnil? Neblbnut s kámošema? Zabíjíme tady čas, aby to vypadalo, že za to nemohou, že nestrhli Summersonův plot a všechno tady…“

Duanův otec překročil stržený ostnatý drát. Jeho obličej už nebyl jen rudý, objevily se fialové skvrny. „Sakra, Congdene, ty prolhaný kapitalistický prase. Víš, že s tím můj kluk… nikdo z těchto dětí… nemá nic společnýho. Někdo chtěl zabít Duana, chtěl ho srazit autem, a jak vidím, ty tady kryješ toho ubožáka, toho podčlověka jménem Van Syke, protože to auto jste ukradli vy dva. Je to stejné, jako když okrádáš ty takzvané rychlé řidiče, které vláčíte k soudu, abyste měli na chlast, vy hloupí…“

Barney se mezi ně postavil a položil ruku McBridovi na rameno. Musel mít pevný stisk, neboť Duanův otec zbledl, ztichl a obrátil se.

„Ach, nechte ho,“ promluvil soudce a zamířil ke svému autu.

„Řekněte Karlovi, ať ke mně přijde,“ řekl mu Barney.

Congden ani nepřikývl, jen zabouchl dvířka černého Chevyho a otočil klíčkem v zapalování. Speciálně upravený motor s řevem ožil, soudce zamířil k městečku a za ním se zvedla pět metrů dlouhá vlna štěrku. Chlapci museli rychle ustoupit do příkopu, aby je Congden nepřejel.

Pan McBride ještě pár minut hovořil, ukazoval na pole, občas křičel a nakonec vzrušeně rozkládal, zatímco si Barney dělal zápisky. Duane stál celou dobu metr v poli, měl založené ruce a za tlustými skly brýlí lhostejný výraz. Když jeho otec se šerifem přešli na cestu, chlapci zahodili kola do zaprášeného podrostu a spěchali k díře v plotu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Dale. Chtěl se ho dotknout, vzít Duana okolo ramen, ale před ostatními nemohl.

Duane přikývl.

„Doopravdy zabil Witta?“ zeptal se Lawrence. Jeho osmiletý hlas se třásl.

Duane znovu přikývl. „Wittovo srdce se zastavilo,“ objasnil to. „Byl starý.“

„Ale tebe chtěl někdo přejet, že?“ naléhal Kevin.

Duane přikývl.

Zavolal ho otec. Duane spustil ruce a tiše řekl: „Něco se děje. Jestli se mi to podaří, promluvím si s vámi.“ Pomalu prošel dírou v plotu a postavil se vedle otce. Barney s ním chvíli hovořil, nakonec mu položil ruku na rameno. Chlapci zaslechli, jak říká: „Je mi líto tvého psa, chlapče.“ Pak Barney Duanova otce před něčím varoval. Nakonec nasedl do svého Pontiacu a odjel. Startoval pomalu, dával pozor, aby nezvířil prach.

Duane s otcem tam chvíli stáli, pozorovali pole, pak nasedli do svého auta, s obtížemi se obrátili a zamířili po Vysokoškolské cestě k okresní šestce. Duane ani nezamával.

Čtyři chlapci zůstali chvíli stát na poli, kopali do hlubokých stop a rozmačkané kukuřice. Rozhlíželi se, jakoby se mohl v nízkém poli objevit duch Duanovy kolie.

„Hele,“ ozval se nakonec Kevin a rozhlédl se. Pole byla tichá. Obloha se znovu zatáhla. Nikde žádný pohyb, žádný zvuk. „Co když se obecní auto vrátí?“

Během osmi vteřin už seděli na kolech a dupali k městečku, za nimi se zvedal prach. Dale se držel zpátky, aby neztratili Lawrence, ale tříčtvrteční kolo osmiletého chlapce se změnilo v rozmazaný stín, minulo Dala, Kevina a nakonec i Mikovo staré červené kolo.

Než stačili zpomalit, už se ocitli v bezpečí tichých jilmů a dubů Elm Havenu. Těžce dýchali, narovnali se, pustili řídítka a projeli po Železniční ulici kolem Dalova domu a staré střední. Zahodili kola na kopci vedle příjezdové cesty ke Kevinovu domu a svalili se do chladné trávy. Pořád těžce dýchali a měli upocené vlasy.

„Hele,“ vydechl Lawrence, když konečně chytil dech, „co je to kapitalistický?“

DESET

Pokus o zabití Duana McBrida byl hlavním námětem půlhodinové diskuse, ale chlapci brzy ztratili zájem a pokračovali ve hře. Mike odložil poradu Rychlé hlídky, až skončí hra, nebo se Duane konečně objeví ve městě.

Městské hřiště leželo na poli za Kevinovým a Dalovým domem, a pokud se tam chtěly děti z městečka dostat, museli přelézt Stewartův plot – tlustý dřevěný sloupek s příčnou laťkou. Tím se stala z jejich příjezdové cesty a západního cípu dlouhého pozemku veřejná cesta pro děti. Dalovi s Lawrencem to nevadilo, ale v jejich domku se bez přestání scházely děti z celého městečka. Dalova maminka byla jedna z mála, kterým nevadí zástupy chlapců – byla dokonce tak hodná, že jim všem nabízela sendviče a limonádu.

Dnešní hra začala pomalu. První hodinu hrál Kevin a Dale proti Mikovi s Lawrencem. Ale kolem oběda se k nim přidal Gerry Daysinger a Bob McKown, Donna Lou Perryová a Sandy Whittakerová. Sandy dokázala dobře odpalovat, ale nadhazovala jako obyčejná holka. Ale byla to kamarádka Donny Lou a tu chtěly oba týmy. Pak se objevili kluci z fajnovější části města: Chuck Sperling, Hrobník Taylor, Bill a Barry Fussnerovi a Tom Castanatti. Další děti zaslechly křik nebo spatřily přicházející, takže na začátku odpoledne už hrály třetí hru, postavily správný počet hráčů a na lavičce seděli náhradníci.

Chuck Sperling chtěl být kapitánem – vždycky chtěl být kapitánem. Jeho otec vedl v Elm Havenu dětskou ligu, aby mohl být Chuck kapitánem a nadhazovačem, přestože neházel ani tak dobře jako Sandy Whittakerová. Ale dnes ho překřičeli. Když vybírali na čtvrtou hru, prvním kapitánem byl Mike, jako druhý vybíral Castanatti – silný a tichý kluk, který měl nejlepší pálku ve městě. Byl to dobrý pálkař, ale především vlastnil tu nejlepší pálku, překrásného jasanového Louisvillského bouchače, kterého mu táta sehnal od kamaráda v týmu Chicago White Sox.

Mike si vybral Donnu Lou a nikdo nic nenamítal. Jak věděli, byla nejlepší nadhazovačkou ve městečku, a kdyby dětská liga brala holky, většina kluků v týmu – alespoň ti, kteří se nebáli Sperlingova otce – by chtěli, aby hrála, a mohli párkrát vyhrát.

Výběr je nakonec rozdělil podle částí města. Severní cíp – Dalova čtvrť, čtvrť chudých – proti jižnímu cípu. Stejně tak je rozdělilo oblečení a baseballové rukavice, džíny a bílá trička. Sperling a ostatní z jihu hráli s novými, relativně velkými a pevnými rukavicemi, zatímco Mike a ostatní používali obyčejné rukavice, jaké znali už jejich otcové. Staré rukavice nepřipomínaly kapsy – nebyly to polstrované kožené zázraky, jaké měl Sperling a Taylor, ale připomínaly spíš obyčejné rukavice. Ale přestože rychlé míčky bolely, chlapci si toho nevšímali, patřilo to ke hře stejně jako modřiny a škrábance. Nikdo z nich nehrál softbal, jen když je nutila paní Dvuzedková nebo nějaká jiná stará bába ve škole. Ale jakmile učitelka odešla, okamžitě si vzali tvrdý míček.

Když se objevila paní Stewartová s košíkem sendvičů s arašídovou pomazánkou a chlazeným Kool-Aid, učitelky byly pro ně tím posledním na celém světě. Přestože hráli teprve druhou směnu, vyhlásili přestávku, která má správně přijít až po sedmé směně, a vrhli se na jídlo. Pak hráli dál. Obloha byla pořád zatažená, ale opět bylo vedro, teplota stoupla na nějakých šestatřicet a ucítili nepříjemnou vlhkost. Přesto jim to bylo jedno. Křičeli, odpalovali házeli míče, naráželi do laviček, vybíhali do hřiště, hádali se, kdo nastoupí a kdo už hraje moc dlouho, ale v zásadě jim to klapalo lépe než většině dětských týmů. Přátelsky se pošťuchovali – zvláště když chtěl Sperling ve čtvrté směně pořád nadhazovat a zkazil pět bodů po sobě. Chlapci a dvě dívky hodně žertovali, ale většinou brali baseball vážně a hráli ho s dokonalostí zen-buddhistické básně a nevyslovené koncentrace.

Hrála bohatá jižní čtvrť proti nižší střední třídě ze severu. Nikdo z dětí to tak nebral, ale sever vyhrál na plné čáře. Castanatti dobře odpaloval a získal čtyři ze šesti bodů v první hře, ale Donna Lou předčila všechny pálkaře a Mike, Dale a Gerry Daysinger měli svůj dobrý den, každý udělal alespoň čtyři body. Na konci druhé hry na devět směn vyhrál Mikův tým 15 – 6 a 21 – 4. Pak si vyměnili hráče a začali třetí hru. Zřejmě by se to nestalo, kdyby neskončil Hrobník Taylor, McKown a několik dalších v týmu s Donnou Lou. Hráli třetí směnu a Donna Lou nadhazovala jedenadvacátou směnu v řadě. Její ruka byla stejně silná jako vždy a právě vyřadila Chucka Sperlinga. Mikův tým odklusal k lavičce. Lawrence se postavil, ostatní se opřeli o plot a natáhli nohy. Deset dětí ve vybledlých džínách a bílých tričkách. Sandy už hra unavila, a když se objevila Becky Cramerová s několika kamarádkami, odešla s nimi pryč. Donna Lou byla jedinou dívkou, která zůstala.

„Škoda, že nerozeznáme týmy od sebe,“ prohlásil Hrobník Taylor.

Mike si otřel tričkem pot z čela. „Co tím myslíš?“

Taylor pokrčil rameny. „Chci říct, že je škoda, že vypadáme všichni stejně. Tedy oba týmy.“

Kevin si odkašlal a teatrálně si odplivl. „Myslíš, že potřebujeme dresy?“ Byl to hloupý nápad. I dětská liga používala obyčejná neočíslovaná trička s natištěným emblémem, který po několika vypráních vybledl.

„Ne,“ odmítl Taylor, „trička proti kůži.“

„No jo,“ souhlasil Bob McKown, kluk, který bydlel v lepenkovém domku poblíž Daysingerova lepenkového domku. „Stejně je mi vedro.“ Svlékl si tričko. „Hele, Larry!“ zavolal na Lawrence. „Teď jsme do půl těla! Sundej si tričko, nebo vypadni z hřiště!“

Lawrence se na staršího chlapce zamračil, protože použil jméno, které neměl rád, ale svlékl si tričko značky Fruit of the Loom a postavil se na místo pálkaře. Jeho páteř se pod bílou kůží na zádech zvedala jako malé šupiny stegosaura.

„Jo, vedro!“ zahulákalo jedno z Fussnerových dvojčat a oba chlapci si svlékli košile. Měli stejná vypouklá břicha.

McKown se poplácal po holé hrudi a obrátil se k vedle sedícímu Kevinovi. „Svlékneš se, nebo se přidáš na druhou stranu?“

Kevin pokrčil rameny, svlékl si košili a složil ji na lavičku. Propadlou hruď zdobily světlé pihy.

Daysinger šel jako další. Předvedl vystoupení a hodil tričko přes hrazení. Triko se zachytilo ve výšce čtyř metrů a děti zařvaly smíchy. Desetiletý chlapec jménem Michal Shoop – darebák ve škole a úplné nemehlo na hřišti – si svlékl šedivé tričko a vyhodil ho do vzduchu, takže zůstalo viset vedle Daysingerova trička čtyři metry vysoko. Byl to nejlepší hod, jaký předvedl za celý den.

Pak došla řada na Mika O’Rourkeho. Tvářil se otráveně, ale svlékl se. Měl opálenou kůži a dobře vykreslené svaly.

Další byl Dale Stewart. Už si sundal vlněnou čapku a chytil spodní cíp trička, pak mu došlo, kdo přijde po něm a zarazil se. Poslední na lavičce seděla Donna Lou. Nedívala se na něj, zdálo se, že zírá do prázdna. Na sobě měla špinavé kecky, vybledlé džíny a bílé tričko. I když ho měla volnější než ostatní, Dale rozeznal, jak je vypouklé. Její tělo přes zimu vyspělo – loňské léto měla tričko obtažené a rovné jako všichni ostatní – a přestože jí nenarostly žádné kopce, už se dalo mluvit o ženských ňadrech.

Dale na chvilku zaváhal. Ani nevěděl proč – její tričko byl její problém, nebo snad ne? – ale cítil, že něco není v pořádku. Celé roky hrál přece baseball s Mikem, Kevinem, Harlenem, Lawrencem a Donnou Lou, a nikoliv s těmi pitomci na lavičce a na hřišti.

„Čeho se bojíš?“ zavolal Chuck Sperling z první mety. „Máš co schovávat, Stewarte?“

„Jo, dělej!“ připojil se Hrobník Taylor na druhé straně lavičky. „Jsme do půl, Stewarte.“

„Sklapni,“ uklidnil ho Dale. Cítil teplý ruměnec na tvářích a za ušima. Aby ho zakryl, svlékl si tričko. Bylo horko, ale ucítil chlad a vlhkost. Otočil se a podíval na Donnu Lou Perryovou.

Konečně se obrátila a podívala se na ostatní. Lawrence vyběhl a teď se zarazil na konci lavičky. Koukala mu žebra, zápěstí a krk měl komicky tmavší než torzo. Zarazil se, pálku přes rameno, a zamračil se do náhlého ticha. Nikdo nevstal, aby se zapojil do hry. Na hřišti byli všichni zticha. Na lavičce bylo ticho, všechny hlavy se obrátily k Donně Lou. Seděli tam – Taylor, Kevin, Bill a Barry, McKown, Daysinger, Michael Shoop, Mike a Dale – devatery džíny, devět párů tenisek a devět holých hrudníků.

„Dělej,“ zašeptal Hrobník Taylor. V jeho hlasu zaznělo něco zvláštního. „Jsme do půl, Perryová. Sundej to.“

Donna Lou se na něj podívala.

„Jo,“ připojil se Daysinger a šťouchl Boba McKowna loktem. „Do toho, Donno Lou. Patříš k týmu, nebo ne?“

Ve středu hřiště se zvedl vítr a kolem Castanattiho na místě nadhazovače zavířil prach. Ani se nepohnul. Nikdo na hřišti nepromluvil. „Do toho,“ přidal se Michael Shoop, bzučel jako nějaký hmyz, „dělej a sundej to, než nás obviní ze zdržování hry.“

Nikdo ho neopravil a nepodotkl, že si plete pravidla fotbalu s baseballem. Nikdo nic neřekl. Dale byl u Donny tak blízko, že se jí málem dotýkal loktem – nepřítomně se jí dotkl před chvilkou – a najednou se podíval do jejích očí a došlo mu, jak jsou modré a plné slz. Nic neřekla, jen tam seděla, baseballovou rukavici v pravé ruce, levou (nadhazovací) ruku sevřenou v pěst a schovanou v rukavici.

„Dělej, Perryová. Mákni,“ naléhal Hrobník. Jeho hlas byl nový, starší a zlý. „Sundej to. Je nám jedno, co tam máš. Jsme do půl těla. Buď jsi s námi, nebo nepatříš k týmu.“

Donna Lou tam seděla dalších deset vteřin plných ticha tak hlubokého, že Dale zaslechl šustění kukuřice na severním poli. Vysoko nad nimi vykřikl jestřáb. Dale rozeznal pihy na jejím nosíku, pot na čele pod modrou čapkou. Její nápadně modré a třpytivé oči se na něj podívaly, pak na Mika a Kevina. Dale v tom pohledu spatřil otázku, snad prosbu, ale nevěděl, co tím chce říct.

Hrobník Taylor chtěl ještě něco dodat, ale ztichl, když dívka vstala.

Donna Lou tam chvíli stála, pak sebrala svůj míč a pálku, které se válely u plotu, a odešla. Ani se neobrátila.

„Do pytle,“ vydechl Chuck Sperling z první mety. Zašilhal na svého přítele Taylora.

„Jo,“ zasmál se Hrobník, „už jsme mysleli, že dneska uvidíme nějaký ty cecky.“ Michael Shoop a Fussnerova dvojčata se zasmáli.

Lawrence se rozhlédl a nechápavě se zamračil. „Hra skončila?“

Mike sedící vedle Dala se postavil a oblékl si tričko. „Jo,“ přikývl. V tónu se ozvala únava a odpor. „Skončila.“ Sebral vlastní rukavici, pálku a míč a odešel k plotu za Dalovým domem.

Dale tam seděl a cítil… zvláštní… směsici vzrušení a smutku, divný pocit, že se stalo něco špatného. Stejně tak se mu zdálo, že se přihodilo něco důležitého a jemu to uniklo – věc, která ho minula stejně jistě jako Lawrence. Nakonec zůstal podzimní pocit, že všechno končí pocit, který zažil, když v srpnu odjížděla pouť a před nimi nezůstalo nic, jen nenáviděná škola. Chtěl se začít smát i plakat, ale vůbec netušil, proč mu tak je.

„Zbabělče!“ zařval Hrobník Taylor za Mikem.

Mike se neobrátil. Přehodil své věci přes plot, chytil se sloupku a přeskočil na druhou stranu. Posbíral svou výstroj, přešel přes dvůr a zmizel ve stínu jilmů u Dalovy cesty.

Dale tam seděl a čekal na přestávku mezi směnami, aby mohl Lawrencovi říct, že musí domů, přestože ještě není večeře. Obloha mu připadala tmavší, beztvará a šedivá, obzor se ukrýval v oparu a okrádal odpoledne o světlo.

Hra pokračovala.

Duane dorazil až večer.

Dale povečeřel a válel se v posteli ve svém pokoji. Četl si starý komiks Scrooge McDuck, aniž by si uvědomil, že přichází večer a sílí vůně čerstvě posekané trávy. Pak se ozval Mike z předního trávníku. „Ií-áá-kýý!“

Dale seskočil z postele a přiložil ruce k ústům jako hlásnou troubu. „Kýý-áá-íí!“ Seběhl po schodech, proběhl předními dveřmi a seskočil čtyři schody z verandy.

Mike tam stál s rukama v kapsách. „Duane je v kurníku.“

Mike neměl kolo, takže Dale nechal své kolo ležet na dvoře. Oba chlapci klusali po Železniční ulici.

„Kde je Lawrence?“ zeptal se Mike. Přestože utíkal, nemusel lapat po dechu.

„Šel na procházku s mámou a paní Moonovou.“

Mike přikývl. Paní Moonové bylo šestaosmdesát, ale pořád chodila ráda večer na procházku. Lidé ze sousedství se střídali, když její dcera, slečna Moonová, knihovnice, nemohla.

Mikův zadní dvorek pohltily stíny mohutných dubů a jilmů z ulice a jabloní, které rostly za domem. Na kraji půlakrové zahrady pana O’Rourka pomrkávaly světlušky. Ve tmě žhnul bílý kurník, dveře připomínaly černý obdélník. Dale vkročil před Mikem a počkal, než si jeho oči zvyknou na okolní šero.

Duane stál vedle prázdného rádia. Kevin ležel na gauči, na sobě nápadně bílé tričko. Dale se podíval, kde je Harlen, pak si vzpomněl, že kamarád leží v nemocnici.

Předklonil se, aby chytil dech, a Mike se mezitím postavil doprostřed místnosti. „Je dobře, že tady Lawrence není,“ prohlásil. „To, co nám chce Duane říct, je trochu strašidelné.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Dale silného hocha. „Jak ses dostal do města?“

„Táta přijel, aby zašel do Carlovy hospody,“ odvětil Duane a narovnal si brýle. Zdálo se, že je ještě víc nervózní než obvykle. „Vážně se to stalo,“ dodal. „Obecní auto mě dnes chtělo zabít.“ Jako vždy mluvil tiše a nevzrušeně, ale Dalovi se zdálo, že zaslechl napjatý tón.

„Mrzí mě to s Wittem,“ řekl Dale. „A Lawrence taky.“

Duane znovu přikývl.

„Řekni jim o tom vojákovi,“ vyzval ho Mike.

Duane jim vyprávěl, jak se jeho otec vrátil v sobotu pozdě v noci – vlastně už to byla neděle ráno – vyprávěl jim o mladíkovi v podivné uniformě, který stopoval na silnici.

Kevin si založil ruce za hlavu. „No a? Co je na tom divného?“

Mike jim vyprávěl, jak ho minulý večer sledoval stejný člověk po Vysokoškolské cestě. „Bylo to dost děsivé,“ dodal. „Rozběhl jsem se… většinou běhám dost rychle… ale ten chlapík mi stačil, i když normálně šel. Konečně jsem se dostal patnáct, možná dvacet metrů před něj, ale když jsem odbočil u vodárenské věže, už jsem ho neviděl.“

„Byla tma?“ zeptal se Dale.

„Asi jako teď. Nebyla taková tma, že bych ho předtím neviděl. Dokonce jsem se vrátil k zatáčce, ale celá cesta byla prázdná.“

Kevin začal pobroukávat úvodní znělku z nového seriálu jménem Šedá zóna.

Dale se posadil na křeslo pod úzkým oknem. „Ten chlápek se mohl schovat v polích. Lehnout si do kukuřice.“

„Jo,“ přikývl Mike, „ale proč? Co tam dělal?“ Vyprávěl jim o díře, kterou našel v kůlně za hřbitovem.

Kevin se posadil. „Ježíši, O’Rourke, ty ses tam vážně vloupal?“

„Jo. Ale o to tady nejde.“

Kevin zapískal. „Ale až to zjistí Congden nebo Barney, pak o to půjde.“

Mike si vrazil znovu ruce do kapes. Tvářil se stejně nervózně jako Duane. „Barney je v pořádku, ale ten Congden mi připadá pěkně divnej. Viděli jste ho dneska s Duanovým tátou. Věřím, že lže s tím Van Sykem.“

Dale se předklonil. „Lže? Proč?“

„Protože v tom jede s nimi,“ odvětil Mike. „Nebo jim pomáhá.“

„S kým?“ zeptal se Kevin.

Mike přešel ke dveřím a podíval se ven. Ruce měl pořád zaražené hluboko v kapsách. Venku bylo trochu větší světlo, takže mohli pozorovat jeho siluetu ve dveřích. „S nimi,“ pokračoval, „s doktorem Roonem. S Van Sykem. Zřejmě se starou Dvouzadkovou. Ať už za tím stojí kdokoliv.“

„A s tím vojákem,“ dodal Dale.

Duane si odkašlal. „Ta uniforma je stejná, jakou nosili pěšáci za první světové války.“

„Pěšáci?“ zeptal se Mike.

Dale s Duanem přikývli.

„A kdy ta válka byla?“ zeptal se Mike, přestože to znal z vyprávění staré Memo.

Duane mu to řekl.

Mike stojící ve dveřích se obrátil a udeřil do rámu. „To je skvělé. Proč se tady prochází chlápek v obleku vojáka z první světové války?“

„Možná se prochází kolem svého domova,“ navrhl Kevin výsměšně.

„A ten je kde?“ zeptal se Dale.

„Na hřbitově.“

Kevin chtěl žertovat, ale byla tady moc velká tma… a Duanův pes skutečně umřel. Chvíli byli všichni zticha.

Pak se ozval Mike. „Slyšel někdo o Harlenovi?“

„Jo,“ přikývl Kevin. „Máma byla dnes odpoledne v Dubovém kopci a viděla jeho mámu. Obědvala v bistru přímo naproti nemocnici a řekla mámě, že Harlen je pořád v bezvědomí. Ruce má úplně dolámané. Několikanásobné zlomeniny.“

„Je to tak zlé?“ zeptal se Dale a napadlo ho, jak je to hloupá otázka.

Mike přikývl. Měl víc skautských odznáčků z první pomoci než všichni, které Dale znal. „Několikanásobné zlomeniny znamená, že se ruka nezlomila jen jednou. Kost nejspíš prošla kůží.“

„Ach, uch,“ vydechl Kevin a Dale ucítil, jak se mu udělalo zle.

„Ten otřes mozku je zřejmě nejhorší,“ pokračoval Mike. „Jestli je Harlen pořád v bezvědomí, pak je to zlé.“

Znovu se rozhostilo ticho. Pod prkny podlahy šramotily myši. V místnosti byla taková tma, že Dale rozeznal jen obrysy ostatních chlapců – Kevinovo tričko bylo nejjasnější, Duanova tmavá flanelová košile pouhý stín mezi stíny. Za dveřmi a okny rozeznal další světlušky, které žhnuly jako uhlíky. Jako oči.

„Zítra jedu do Dubového kopce,“ pokračoval Duane. „Podívám se na Jima a řeknu vám, jak je na tom.“

Kevinovo tričko se posunulo. „Možná bychom mohli jet všichni.“

„Počkejte,“ vyrazil ze sebe Duane. „Máte tady práci, vzpomínáte? Sledoval jsi už Roona?“ Ta otázka mířila na Kevina ukrytého ve tmě.

Grumbacher zavrčel. „Měl jsem práci.“

„Jo,“ souhlasil Duane. „Všichni máme práci. Ale asi bychom se měli pustit do toho, co jsme si slíbili v sobotu v jeskyni. Děje se tady něco divného.“

„Harlen možná něco viděl,“ řekl Dale. „Našli ho v popelnici za starou střední. Možná sledoval starou Dvouzadkovou.“

„Možná,“ souhlasil Duane. „Zkusím to zítra zjistit. Mezitím by mi pomohlo, když někdo jiný pohlídá paní Dvuzedkovou, než se Jim vrátí.“

„Udělám to,“ přihlásil se Dale a sám sebe tím překvapil.

Ozval se Mikův stín ve dveřích: „Nenašel jsem Van Syka na hřbitově, ale zítra ho najdu.“

„Dávej pozor,“ upozornil ho Duane. „Neviděl jsem ho v tom náklaďáku, ale nějak vím, že ho řídil.“

Chlapci chtěli ještě vyprávět o celé události. Duane to rychle shrnul. „Musím jít,“ řekl nakonec. „Nechci, aby se táta moc opil v Carlově hospodě.“

Tři chlapci se nervózně ošívali a byli rádi, že je tma. „Mohu to říct Lawrencovi?“ zeptal se Dale.

„Jo,“ přikývl Mike, „ale moc ho nepoděs.“

Dale přikývl. Schůzka byla u konce, každého někde čekali, ale nikomu se nechtělo odejít. Dovnitř vběhla jedna z O’Rourkeho koček, skočila Dalovi do klína, stočila se a předla.

Kevin zavzdychal. „Sakra, vůbec to nedává smysl.“ Kevin nikdy neklel.

Ostatní neodpověděli, ale ještě chvíli zůstali, byli potmě, ale spolu. V tichém souhlasu.

Ten večer ležel Mike O’Rourke v posteli a počítal světlušky za oknem. Spánek mu připadal jako tunel, do kterého nechtěl vstoupit.

Pod lípou na předním trávníku se něco pohybovalo. Mike se předklonil, opřel nos o ochrannou síť a snažil se něco rozeznat mezi listím a okapem malé přední verandy.

Někdo opustil hluboké stíny pod stromem u okna staré Memo a vkročil na cestu. Mike čekal, že uslyší kroky na asfaltu nebo praskání štěrku na krajnici, ale zaslechl jen hedvábné šustění kukuřice.

Spatřil postavu jen na okamžik, ale rozeznal kulatý stín klobouku. Takhle kulatý klobouk kovbojové nenosili. Spíš připomínal klobouk malého skauta.

Nebo vojenský klobouk, jaký jim popsal Duane. Měl ho na sobě ten pěšák.

Mike ležel u okna a srdce mu bušilo. Snažil se neusnout, držel si spánek od těla jako nějakého nepřítele.

JEDENÁCT

Když Duane McBride dokončil v úterý ráno své domácí práce, okamžitě zamířil do knihovny. Otec byl vzhůru a střízlivý – taková kombinace vždycky přinesla špatnou náladu. Duane zašel do otcovy dílny, aby mu sdělil, že odchází.

„Práce hotova?“ zavrčel otec. Hrál si s novým modelem svého „výukového stroje“. Jeho dílna kdysi sloužila jako jídelna, ale protože Duane s otcem jedli pouze v kuchyni (a společně jedli jen vzácně), otec si udělal z jídelny dílnu. Přinesl kozy na řezání dříví a na ně položil půltucet dveří, které sloužily jako masivní stoly. Všude se válely různé podoby výukových strojů a dalších prototypů.

Otec byl skutečný vynálezce. Nechal si patentovat pět věcí, ale jen jedna z nich – automatické poplašné zařízení do schránky – mu někdy vydělala nějaké peníze. Většina z přístrojů byla stejně nepraktická jako výukový stroj, na kterém právě pracoval: mohutná kovová krabice s pákami, displayem, tlačítky, klikami a množstvím žárovek. Stroj měl přinést revoluci do procesu vzdělání. Pokud ho nakrmili vhodným materiálem a nutnými kartami, stroj dokázal zastat celé hodiny výuky. Ale Duane několikrát poukázal na to, že každý stroj a k němu nutné příslušenství přijde na tisíc dolarů. A zpracování bylo mechanické.

Otec se často hádal, že takové stroje jednoho dne nahradí počítače. Nesnášel elektroniku stejně, jako ji Duane miloval. Dokážeš si představit, jak velký bude počítač, aby dokázal zvládnout ten nejjednodušší učitelský úkol? naléhal otec. Velký jako Texas, odpovídal Duane. S hodinovým průtokem vody jako Niagarské vodopády, aby se ochladil. Ale pak dodal: Ale to kvůli lampám, tati. Teď už pracují s tranzistory a rezistory.

Otec zavrčel a dal se znovu do práce na novém prototypu výukového stroje. Duane musel přiznat, že byly docela zábavné. Když mu bylo osm, prošel na jednom z nich středoškolský kurz politické vědy. Ale stejně tak byly těžkopádné a odpudivé. Prodal se jen jeden – před čtyřmi lety na Brimfieldský školní okres, protože tam strýček Art znal nějakého člověka. Mezitím zabíraly další prototypy pracovní stoly a nakonec končily na chodbách a v prázdných ložnicích prvního patra.

Duane nakonec usoudil, že je výukový stroj daleko bezpečnější koníček než čtyřiadvacet hodin denně otevřené obchodní centrum, které se snažil otec řídit v padesátých letech. „Obchodní centrum“ představovaly ve skutečnosti jen dva obchody – potřeby pro domácnost a otcův všeúčelový OmniMart, který nabízel především chléb a mléko. Otec byl jediným dodavatelem, zvedal telefon uprostřed noci a celé hodiny jezdil po štěrkových a prašných cestách, aby odvezl ve čtyři hodiny bochník chleba nějaké staré dámě v Knoxu, kde zjistil, že ho chtěla připsat na Dlužní plán jeho OmniMartu. Strýček Art, který řídil domácí potřeby, byl stejně jako Duane rád, když otcova vize vybledla. Otec stále ještě tvrdil, že měl v případě „nákupních středisek“ pravdu – jen se podívejte na centrum Sherwood, které vzkvétá v Peorii, devět obchodů! – ale předběhl svou dobu. Tvrdil, že jednoho dne se objeví obrovská nákupní centra pod jednou střechou – desítky specializovaných obchodů pod skleněnou klenbou, které budou připomínat galérie, jež spatřil po válce v Itálii. Většina lidí ho vyslechla a s udiveným výrazem se zeptala proč? Ale Duane a strýc Art jen přikývli a zůstali zticha.

„Práce hotova?“ zopakoval otec.

Duane přestal přemýšlet o výukových strojích. „Jo. Napadlo mě, že zajdu do knihovny.“

Otec vzhlédl a pracovní brýle mu sklouzly po nose. „Knihovna? Proč dneska? Nebyl’s tam v sobotu?“

„Jo, ale zapomněl jsem se podívat, jestli tam nemají návod na opravu malého motoru.“

Otec se zamračil. Čerpadlo starého mlýna potřebovalo opravit. „Já myslel, že už to všechno znáš.“

Duane pokrčil rameny. „Ten motor je starý. Přišel, ještě než zavedli do vesnice elektřinu. Jestli mám udělat něco jiného než vyměnit šrouby, lepší bude mrknout se do návodu.“

Otcovy oči se rozostřily a Duane si dokázal představit, co ho napadlo. Děsila ho skutečnost, že jeho chlapce chtěl minulý den zabít náklaďák. Když odpoledne pohřbívali Witta, Duanovi se zdálo, že spatřil slzy v otcových očích… ale foukal vítr a možná mu jen podráždil oči – na druhou stranu ho nemohl nechat doma celé prázdniny a nemohl ho všude vozit.

„Dostaneš se tam, aniž bys šel po cestě?“

„Jo, snadno,“ přikývl Duane. „Vezmu to přes jižní pastvinu a po okraji Johnsonova pole.“

Otec se znovu podíval na řadu páček a kladek, které právě upravoval. „Dobrá. Ale přijď na večeři, jasné?“

Duane přikývl, vešel do kuchyně, udělal si pár sendvičů a zabalil je do mastného sáčku. Do termosky nalil kávu a pověsil si ji za opasek. Pak zkontroloval, zda nezapomněl zápisník s tužkou, a nakonec se vyšoural ven. Udělal čtyři kroky ke stodole, aby se rozloučil s Wittem, pak si vzpomněl, narovnal si brýle, prošel brankou a zamířil na jižní pastvinu, jak řekl otci.

A stejně tak půjde přes Johnsonovo pole, aby se dostal daleko na západ k železničním kolejím. Vlastně otci nelhal. Jen mu neřekl celou pravdu. Nemířil do malé knihovny a Elm Havenu, která ležela necelé tři kilometry daleko… ale do knihovny v Dubovém kopci, víc než dvanáct kilometrů po kolejích, víc než patnáct cestou, kterou si vybral.

Nasadil ostřejší tempo, termoska ho uhodila při každém kroku do levé nohy, jeho tenisky děsily koníky ve vysoké trávě. Slunce se neukrývalo za mraky a bylo to nejteplejší ráno tohoto léta. Duane si rozepl dva horní knoflíky flanelové košile a chtěl si začít pískat.

Pak si to rozmyslel.

Nejlepší cesta z Duanova domu do Dubového kopce vedla k severu po okresní šestce, pak po neoznačené štěrkové silnici severně od Barmintonovy farmy na západ, kde by Duane narazil na státní silnici 626 (lépe známou jako Dubová cesta), po které by urazil posledních šest a půl kilometru do města. Ale to by musel jít po silnicích.

První silnici přešel severně od Elm Havenu – rychle přeběhl po cestě, která se táhla k jihu a měnila se v První ulici – pak proběhl lesem kovových sýpek na severním okraji města poblíž hřiště. Výhled mu zakryla řada borovic, která se táhla od vodárenské věže, takže neviděl, zda jeho kamarádi hrají baseball.

Směřoval k severu, aby se vyhnul městu a Široké třídě. Na konci Cattonovy silnice pokračoval po úzké stezce mezi křovím až k železničním kolejím. Nevěřil, že se obecní auto dostane přes místní podrost. Pak mu došlo, že je jen několik set metrů od jatek – od místa, o kterém mluvil Congden, že tam „ukradli“ náklaďák. Ale les byl tak hustý, že Duane nespatřil ani plechovou střechu.

Železniční násep přinesl úlevu, takže Duane zpomalil, odepnul termosku a nalil si kávu do víčka. Nezastavil se, ale srkal po cestě, přestože si potřísnil košili a kalhoty. No, kalhoty měly stejnou barvu jako káva.

Ještě než se dostal ke skládce, už ji cítil. Pak spatřil nuzné domky u jižního vstupu na skládku. V jednom z těch domků (můžete-li považovat plech, panel a dehtový papír za domek) bydlela Cordie Cookeová. Duane nevěděl ve kterém. Něco zašramotilo v křoví na západní straně, ale přestože se Duane podíval přes rameno, zvíře už nespatřil.

Pokračoval dál, prošel kolem okresní skládky, mezi stromy rozeznal hory odpadků, pak se dostal přes malý můstek, který se klenul nad strouhou, jež se po pěti kilometrech změní v Mrtvolný potok. Měl štěstí. Vítr vál od severu, a jakmile se dostal za skládku, už o ní nevěděl.

Po skládce ho čekala už jen desetikilometrová procházka přes pole a lesy okresu Creve Coeur. Duane to zvládl za dvě hodiny a kousek.

Dubový kopec byl asi třikrát větší než Elm Haven a žilo tam téměř pět a půl tisíc lidí. Měli tam malou nemocnici a knihovnu větší než kurník, na okraji stála malá továrna, měli tam soud, předměstí, úplně vše.

Jakmile se koleje stočily k východu, aby se vyhnuly městu, Duane seběhl z náspu. Nevadila mu cesta po širokých ulicích Dubového kopce, ale kdykoliv mu za zády odbočilo auto nebo náklaďák, rychle se podíval přes rameno a neustále sledoval verandy, kam by mohl utéct.

Zastavil se na trávníku před soudem, posadil se do stínu vysokého dubu vedle bronzového děla, kde snědl své sendviče a napil se kávy. Bylo mu teplo – dnes bylo nejméně osmatřicet stupňů – ale flanelová košile se mu nelepila k tělu. Dojedl, dopil a schoval termosku za opasek. Pak zamířil k nemocnici na jižní straně náměstí.

Uprostřed jediné chodby, která vedla na oddělení, stál stůl a za ním seděla paní s vizitkou SLEČNA ALNUTTOVÁ. Byla neoblomná. „Nemůžeš dovnitř,“ zavrčela. Větrák nad hlavou vířil vzduch a Duane ucítil pudr a starou kůži. „Jsi moc mladý.“

Duane přikývl. „Ano, paní. Ale Jimmy je můj jediný bratranec a jeho maminka mi řekla, že ho mohu navštívit.“

Slečna Alnuttová pohodila hlavou, jako by tím končila veškerá diskuse. „Jsi moc mladý. Na oddělení nesmí nikdo pod šestnáct. Žádné výjimky.“ Pozorovala ho přes tlusté čočky brýlí. „A kromě toho se nesmí na pokoje pacientů nosit jídlo a pití.“

Duane se podíval na svou termosku a rychle ji uvolnil z opasku. „Ano, paní. Mohu ji tady nechat. Chci ho vidět jen na pár minut – slibuji, jen se na něj podívám a hned se vrátím.“

Slečna Alnuttová mávla žílami zdobeným zápěstím a vrátila se ke kartám v malém pořadači. Duane si zapamatoval číslo pokoje, které se dozvěděl, když se zeptal na Harlena poprvé. Teď řekl: „Děkuji vám, paní,“ a obrátil se zpět do haly.

Jediný veřejný telefon byl v chodbě na záchody. Jediný telefon v hale byl na příjmu, dvacet kroků za rohem. Pro všechny případy si přinesl padesát centů. Stačil niklák. Číslo našel v otrhaném seznamu.

Nevyvolali ji. Přišla jedna sestra z haly, zašeptala něco slečně Alnuttové a doprovodila ji k přednímu stolu. Byl to přece důležitý hovor. Duane prošel kolem prázdného stolu, odbočil na oddělení a znovu se ovládl, aby si nezačal pískat.

Dale Stewart si po snídani půjčil otcův dalekohled a zamířil po Železniční ulici kolem kolejí za Cordií. Nechtělo se mu tam – z té části města mu naskakovala husí kůže na zádech. Mohl za to Congdenův dům a les za skládkou byl ještě horší. Ale po včerejší večerní poradě cítil, že má povinnosti. Přesto netušil, co mají Cordie a Váleček Cookeovi společného s nějakým pitomcem, který vyděsil Duana v obecním autě. Nuzný dům soudce J. P Congdena ležel ve stejném bloku jako Harlenův dům, ale nestál před ním černý Chevy a na zarostlém dvorku se nic nehýbalo. Dale se ani tak nebál samotného soudce – i když ho ten starý páprda včera docela vyděsil – ale bál se jeho syna, mladého delikventa. C. J. děsil všechny děti ve městě.

C. J. Congden konečně odešel minulý rok ze školy – bylo mu šestnáct let a pořád chodil do osmé třídy, kdo ho mohl obviňovat? – a většina chlapců v Elm Havenu chtěla ten den oslavovat. Congden byl comicsovou postavičkou maloměstského tyrana. Měl krátké vlasy, bledou kůži užíraly uhry, které připomínaly nějakou tropickou nemoc. Nosil špinavé tričko, v rukávu zabalenou krabičku cigaret, byl vysoký a štíhlý, přesto měl vypracované svaly a velké nepříjemné ruce. Špinavé džíny na něm visely, až se lidem zdálo, že mu přes opasek vyskočí přirození, nosil těžké pracovní boty s kovovými podkůvkami, a jak se vlekl po chodníku, z betonu vyskakovaly jiskry. V zadní kapse nosil tabák, v přední otvírací nůž… Dale jednou Kevinovi řekl, že C. J. Congden má doma určitě Návod pro tyrany.

Ale nikdy o něm nežertoval, pokud ho mohl někdo slyšet. Když se jeho rodina přestěhovala před čtyřmi lety z Peorie do Elm Havenu (Dale právě postoupil do třetí třídy a Lawrence šel do první), udělal osudnou chybu a upoutal Congdenovu pozornost. C. J. byl tehdy dvanáctiletý a pořád chodil do šesté třídy. Na hřiště malých dětí dělal nájezdy jako žralok na hejna rybek.

Když ho po druhé zbil, Dale poprosil otce o pomoc. Otec mu řekl, že všichni tyrani jsou zbabělci, a jestli se jim dokáže postavit, couvnou. Dale se druhý den Congdenovi postavil.

Přišel o dva mléčné zuby a několik druhých zubů se mu začalo kývat. Tři dny mu tekla krev z nosu a zůstala mu jizva na boku, kam ho C. J. nakopl, když upadl a stočil se do klubíčka. Od té doby už otcovým radám nevěřil.

Zkusil úplatky. Congden si vzal jeho čokoládu a peníze na obědy, ale nakonec ho stejně zmlátil. Chtěl se k němu přidat a nakonec ho doprovázel jako jeden z jeho nohsledů po hřišti. Congden ho stejně zmlátil alespoň jednou týdně… jen tak z principu.

A ještě horší bylo, že Congdenův známý nohsled, Archie Kreck, chodil s Dalem do třídy. Nebýt Congdena, Archie by sám zastával funkci městského tyrana. Nosil stejné oblečení, měl podkůvky na podrážkách, byl malý, podsaditý a zlý, trochu připomínal zlé dvojče Mickeye Rooneyho a měl skleněné oko.

Nikdo nevěděl, jak o oko přišel… na hřišti se tvrdilo, že mu ho C. J. Congden vydloubl kapesním nožem, když měl Archie šest nebo sedm let, jakési zasvěcení… ale levé skleněné oko bylo proslulé. Když paní Howeová někdy přednášela při hodině zeměpisu, Archie si oko vyndal, položil ho do žlábku na lavici a předstíral, že spí, zatímco oko dává pozor.

Dale se tomu poprvé zasmál, ale když Archie odešel od ředitele, počkal si na něj na záchodě (ve staré střední tam stálo CHLAPCY). Držel Dalův obličej v mušli, pětkrát spláchl a nutil ho, ať se pořád směje. Po škole čekali Archie a C. J. na hřišti. Dale nikdy tak rychle neutíkal. Proběhl uličkou za domem paní Moonové, prosvištěl Mikovým kurníkem, proletěl Graysonovou zahradou, pak sprintoval přes ulici až domů. Zabouchl přední dveře dvě vteřiny před příchodem dvou lidských dobrmanů v těžkých botách.

Chytili ho o dva dny později a hrozně ho zmlátili. Přestože tomu otec s matkou nikdy nerozumí, před tyrany není úniku. A tito dva byli světová třída.

Jakmile se dostal za Congdenův dům, ulevilo se mu. C. J. neměl vlastní auto a otec by mu nikdy nepůjčil vylepšeného Chevyho. Dale ho viděl jezdit v autech jeho „kamarádů“. Jakmile začal městský tyran jezdit v autech, bylo to skvělé. Musel vyklidit ulice. Harlenův dům byl třetí, nějakých sto metrů od starého nádraží. Dale svezl kolo před dveře a zaťukal. Ale dům byl zavřený a tichý, nikdo nepřišel otevřít. Podíval se přes ulici, jestli se neobjevili C. J. a Archie, pak vedl kolo dál. Kožené pouzdro od dalekohledu mu poskakovalo na hrudi.

Existovaly dva způsoby jak se dostat k Cordiinu domu. Vytlačit kolo přes železniční násep a dostat se přes podrost na cestu, která vede ke skládce, nebo tady kolo nechat a jít po kolejích.

Nechtěl kolo nechat v této části města. Lawrencovi se jednou ztratilo kolo a Harlen ho našel až za dva týdny v sadu za Congdenovým domem. Ale stejně tak si vzpomněl na Duanovu honičku s náklaďákem.

Schoval kolo do podrostu za stanicí a zakryl ho větvemi. Pak vyndal dalekohled a ujistil se, že na něj C. J. nikde nečíhá. Opatrně přešel po náspu, až minul sýpku na zrní. Pak sebral větev a pokračoval po kolejích. Pískal si a odhazoval kamínky do pole. S vlakem si nedělal starosti. Místní trať se málokdy používala – podle Harlena, který žil vedle kolejí, projížděly nákladní vlaky jednou za několik týdnů.

Za Cattonovou silnicí zmizely stromy a zůstaly jen topoly u potoka a několik stromků mezi poli. Dala napadlo, co udělá, když ho někdo chytí, jak sleduje dům Cookeových dalekohledem? Nebyl na to zákon? Co když ho chytí Cordiin opilý otec… nebo narazí na jednoho z těch cvoků, co bydlí u skládky? Co když se dalekohled rozbije?

Odhodil větev do podrostu a pokračoval dál, jednou rukou držel kožené pouzdro.

To je blbost.

Vlevo rozeznal střechu jatek, ale z křoví na něj nezaútočilo žádné obecní auto, nepokusilo se ho zabít. Pak ucítil skládku a spatřil Cordiin dům mezi stromy.

Slezl z náspu a vstoupil na mokrou trávu. Držel se hustých stromů. Byl nějakých sto metrů od domu, takže si připadal v bezpečí. Nebylo na něj vidět z cesty ani z kolejí za jeho zády. Všude kolem se válely suché větvičky, takže se k němu nemohl nikdo připlížit. Usadil se mezi dva stromy a husté křoví, namířil dalekohled na Cordiin dům a čekal.

Její dům byl příšerný. Byl tak malý, že mohl jen těžko uvěřit, že tam bydlí čtyři dospělí – žili s nimi dva její strýčci – a několik dětí. Daysingerova bouda a Congdenova barabizna působily v porovnání s tímto obydlím jako paláce:

U brány na skládku stály tři staré domky. Přestože byly úplně příšerné, ten Cordiin byl nejhorší. Všechny stály na panelech, ale Cordiin domek se vzadu nakláněl jako loď vyvržená na pobřeží. Všude za lesem a kolem třicet metrů vzdáleného potoka rostla hustá tráva, ale na dvoře byla jen hlína a hluboké louže plné bláta. Všude staré haraburdí.

Dale měl haraburdí rád jako většina chlapců. Kdyby na skládce nežilo tolik krys a nebyly tady sousedé jako Cookeové a Congdenové, určitě by si sem chodili s kamarády hrát. Kopali by, zkoumali a hledali. Když se odvážely staré krámy, Rychlá hlídka trávila většinu času tím, že prohlížela věci na ulicích. Haraburdí bylo skvělé. Lidé vyhazovali úplně bezvadné věci. Dale s Lawrencem jednou našli vojenskou přilbu – s koženým polstrováním a německým nápisem na straně – a Lawrence ji od té doby nosil na fotbal. Jindy našel Dale s Mikem velké umyvadlo, které odnesli do Mikova kurníku, kde na ně paní O’Rourková křičela, ať ho okamžitě vrátí.

Haraburdí bylo skvělé.

Ale tohle bylo něco jiného. Za Coordiiným domem našel rezavé dráty a rozbité záchody – přestože si byl jistý, že Cordie jednou řekla, že mají záchod na dvoře – v křoví se povalovala rozbitá skla od auta, rezavé díly, které připomínaly vnitřnosti nějakého obludného robota, stovky rezavých plechovek se zvednutými víčky, rozlámané tříkolky, po kterých určitě jezdil náklaďák, zahozené panenky s plísní na růžovém plastiku a mrtvýma očima, které pozorovaly oblohu. Dale strávil nejméně deset minut tím, že kontroloval skládku za Cordiiným domem. Teprve potom odložil dalekohled a protřel si oči. Sakra, co s těmi odpadky dělají?

Dale zjistil, že práce špióna je nudná. Za půl hodiny už cítil křeče v nohou, lezli po něm brouci, z horka ho rozbolela hlava. A za celou dobu viděl jen Cordiinu matku, jak sundává prádlo ze šňůry. Prostěradla byla šedivá a našel na nich skvrny, matka křičela na dvě špinavé děti, které se cachtaly v nejhlubší louži, šťouraly se v nose a otíraly si prsty o šortky.

Po Cordii ani vidu. Nic, co by ho zajímalo. Co ho vůbec zajímalo? Sakra, ať sem zajde Mike. Ať sem jde, jestli chce sledovat Cordii Cookeovou. Dale toho chtěl zrovna nechat, když zaslechl kroky na železničním náspu. Přikrčil se, přikryl čočky, aby neodrážely sluneční paprsky, a snažil se zjistit, kdo je to. Mezi větvemi spatřil manšestrové kalhoty, rozeznal známý krok.

Co tady Duane sakra dělá?

Rozběhl se a nadělal hluk v podrostu, ale koleje se třicet metrů na sever obracely. Když se Dale dostal ven, už nic neviděl.

Zamířil zpět na svou pozorovatelnu, ale šedý stín mezi stromy ho zahnal do úkrytu. Vyndal dalekohled. Cordie kráčela mezi stromy a mířila ke kolejím. Nesla dvouhlavňovku.

Dalovi povolila kolena. Co když ho viděla? Cordie byla praštěná – to nebyla žádná otázka, ale pouhý fakt. Před rokem, v páté třídě, dostali nového učitele hudební výchovy, pana Aleo z Chicaga. Cordie ho neměla ráda a poslala mu dopis, v němž mu sdělila, že na něj poštve psy, kteří mu utrhnou ruce, nohy a vše ostatní. Přečetla dopis celé třídě na hřišti, pak mu ho předala.

Za ta slova „vše ostatní“ byla dočasně vyloučena ze školy a pan Aleo odešel ještě před koncem školního roku z Elm Havenu a vrátil se do Evansvillu.

Cordie byla praštěná. To byla skutečnost. Jestli Dala neviděla, klidně šla na lov.

Dale se přikrčil, snažil se nedýchat… a dokonce nemyslet, neboť věřil, že blázni ovládají telepatii.

Cordie se ani nerozhlédla, prošla mezi stromy, nějakých patnáct metrů od Dala, vyšplhala na násep a zamířila k městu. Puška byla větší než ona a Cordie ji nesla přes rameno jako trpasličí voják. Dale počkal, až zmizela z dohledu, pak ji sledoval. Dával si dobrý pozor, aby se neprozradil. Dostali se na půl cesty k městu, mezi jatka a opuštěnou sýpku, a Cordie se pořád držela nějakých třicet metrů před ním. Ani jednou se neobrátila, nerozhlížela se, jen pochodovala, přeskakovala z jednoho pražce na druhý jako hračka na klíček ve starých šedivých šatech. Pak vyšel za zatáčkou a Cordie byla pryč. Dale zaváhal, dalekohledem zkontroloval násep a okraj lesa, opatrně zvedl hlavu a podíval se, jestli se neschovala na druhé straně kolejí.

Za jeho zády se ozval důvěrně známý hlas: „Hele, není to ten blbej Stewartovic kluk? Ztratil ses, hlupáku?“

Dale se pomalu obrátil, v ruce otcův dalekohled.

Necelé tři metry za ním stáli C. J. a Archie. Dával takový pozor, aby ho Cordie neviděla a neslyšela, že si přestal hlídat záda. Archie byl do půl těla, kolem čela uvázaný červený šátek. Na hlavě mu stály špinavé vlasy. Tlustá tvář se rděla, skleněné oko odráželo ranní paprsky. C. J. se opíral nohou o kolejnici a Dalovi připomněl bílého lovce na safari, jehož tvář poznamenalo akné. Iluze byla dokonalá včetně pušky, kterou si C. J. opíral o ruku.

Ježíši Kriste, pomyslel si Dale. Najednou měl tak slabé nohy, že kdyby mu dali šanci, ani nedokáže utíkat. Co to má být, národní lovecký den? Představil si, jak tu hloupost říká nahlas. Viděl, jak se C. J. a Archie smějí, možná ho poplácají po zádech, pak se obrátí a půjdou na skládku, aby odstřelili nějaké krysy.

„Kurva, co se tak šklebíš, pitomče?“ vyštěkl C. J. Congden, jediný syn havenského soudce.

Zvedl pušku a namířil přímo na Dalův, necelé tři metry vzdálený obličej. Ozvalo se cvaknutí pojistky, možná to byl zvednutý kohoutek.

Dale se snažil nezavírat oči, ale musel. Uvědomil si, že ukrývá dalekohled, aby se nerozbil, až mu kulka proletí hrudníkem. Musel se za něco schovat, bylo to silné jako nutkání čůrat… ale mohl se schovat jen sám za sebe.

Jeho pravá noha se roztřásla. Srdce mu bušilo tak divoce, až se zdálo, že přestává slyšet. C. J. něco říkal, ale zvuk k němu nedorazil.

Congden udělal další kroky a opřel Dalovi hlaveň o krk.

Duane McBride našel Harlenův pokoj bez problémů. Byl to dvojpokoj, ale závěs byl roztažený a druhá postel prázdná. O okno se opíralo bohaté červnové světlo, které vykreslilo bílý obdélník na dlaždičky podlahy.

Harlen spal. Duane zkontroloval prázdnou chodbu, a když se na rohu ozvalo skřípání sesterských bot, zavřel dveře.

Přistoupil blíž a zaváhal. Nevěděl, co ho čeká. Nejspíš Harlen v kyslíkovém stanu, rysy pokroucené průhledným plastikem, všude kolem vysoké kyslíkové bomby. Přesně tak vypadal Duanův dědeček, když zemřel přede dvěma lety. Ale Jim klidně spal pod naškrobenou pokrývkou a tenkým prostěradlem a zranění prozrazovala jen tlustá sádra na levé ruce a bílá koruna obvazů na hlavě. Duane tam zůstal stát, dokud boty na chodbě neprošly. Pak přistoupil k posteli. Harlen rychle otevřel oči – jako probouzející se sova – a pozdravil: „Ahoj, McBride.“

Duane málem uskočil. Zamrkal a odpověděl: „Ahoj, Harlene. Jsi v pořádku?“

Harlen se chtěl usmát a Duane si všiml, jak má tenké a bledé rty. „Jo, jsem v pořádku,“ odvětil Harlen. „Probudil jsem se s děsnou bolestí hlavy a ruku mám na sračku. Jinak jsem v pořádku.“

Duane přikývl. „Mysleli jsme, že jsi… „ Udělal pauzu, neboť nechtěl dodat „v kómatu“.

„Mrtvý?“ navrhl Harlen.

Duane zavrtěl hlavou. „V bezvědomí.“

Harlenovy oči se obrátily v sloup, jako by znovu upadal do kómatu. Otevřel je a zamračil se, snažil se je zaostřit. „Asi jsem byl. Tedy v bezvědomí. Probudil jsem se před pár hodinami s tou hroznou bolestí hlavy a na posteli seděla moje máma. Chvíli jsem si myslel, že je neděle ráno. Sakra, pár minut jsem ani nevěděl, kde to jsem.“ Rozhlédl se, jako by si nebyl pořád jistý.

„Kde je tvoje máma teď, Jime?“

„Šla přes náměstí na oběd a zavolat šéfovi.“ Harlen mluvil pomalu, jako by ho slova bolela.

„Takže jsi v pořádku?“ zeptal se Duane znovu.

„Jo, asi jo. Dneska ráno tu byla kupa doktorů, svítili mi do očí, musel jsem počítat do padesáti a tak dál. Dokonce se mě ptali, jestli vím, kdo jsem.“

„A věděl jsi to?“

„Jasně. Řekl jsem, že jsem Dwight Úděs Eisenhower.“ Harlen překonal bolest a usmál se.

Duane přikývl. Neměl moc času. „Jime, vzpomínáš, co se ti stalo? Jak to bylo?“

Harlen si ho dlouze prohlížel a Duane si všiml, jak má široké zornice. Jeho rty se chvěly, jako by nechtěl ztratit svůj úsměv. „Ne,“ odvětil nakonec.

„Takže si nevzpomínáš, žes byl u staré střední?“

Harlen zavřel oči a začal kňourat. „Nic si sakra nepamatuju,“ zakňučel, „alespoň nic po našem blbém setkání v jeskyni.“

„Jeskyně,“ zopakoval Duane. „Myslíš sobotu pod silnicí.“

„Jo.“

„Vzpomínáš na sobotní odpoledne? Po jeskyni?“

Harlenovy oči se otevřely a objevil se v nich vztek. „Řekl jsem, že ne, tlusťochu.“

Duane přikývl. „Když tě v neděli ráno našli, ležel jsi v popelnici u staré střední…“

„Jo, máma mi to řekla. Začala přitom plakat, jako by to byla její vina.“

„Ale nevzpomínáš si, jak ses tam dostal?“ Duane zaslechl rozhlas, který vyvolával nějakého doktora.

„Ach – ach. Nevzpomínám si na nic ze sobotní noci. Vím jen to, že ty, O’Rourke a banda dalších pitomců mě vytáhli z postele, přetáhli mě prknem a hodili mě tam.“

Duane se podíval na tlustou sádru na Harlenově ruce. „Kevinova máma říká, že tvoje máma řekla, že kolo našli na Široké třídě poblíž domu staré Dvouzadkové.“

„Jo? To mi neřekla.“ Měl lhostejný tón, vůbec ho to nezajímalo.

Duane přejel prsty po pokrývce.

„Nemohl jsi ho tam nechat, protože jsi sledoval paní Dvuzedkovou? Do školy?“

Harlen zvedl levou ruku a zakryl si oči. Měl do masa okousané nehty. „Podívej, McBride, řekl jsem, že nevím. Tak mě nech na pokoji, jasný? Ani bys tu neměl být, ne?“

Duane poplácal Harlena po rameni v tvrdém nemocničním pyžamu. „Všichni jsme chtěli vědět, jak se máš,“ odvětil. „Mike, Dale a ostatní tě chtějí navštívit, až se budeš cítit lépe.“

„Jo, jo.“ Harlenův hlas udusila jeho dlaň, za kterou schovával obličej. Prsty se dotkly obvazů.

„Budou rádi, že jsi v pořádku.“ Duane se obrátil k chodbě, odkud se ozvaly další kroky. Místní zaměstnanci se vraceli z oběda. „Chceš něco přinést?“

„Nahou Michelle Staffneyovou,“ odsekl Harlen, ruku pořád na obličeji.

„Dobrá,“ přikývl Duane a přešel ke dveřím. Chodba byla prázdná. „Dostanem tě příště, Frede.“ Ta fráze byla v módě ve čtvrté třídě.

Harlen vzdychl. „McBride?“

„Jo.“

„Můžeš udělat jednu věc.“ Na chodbě zavřeštěl rozhlas. Venku někdo zapnul sekačku na trávu. Duane čekal.

„Rozsviť,“ vyzval ho Harlen, „uděláš to?“

Duane se podíval na pronikavé sluneční paprsky, které prosvětlily místnost, ale rozsvítil. Nebyl to žádný rozdíl.

„Díky,“ zašeptal Harlen.

„Vidíš Jime?“ zeptal se Duane tiše.

„Jo. Vidím.“ Harlen spustil ruku a předvedl neutrální výraz. „To jen… no… jestli znovu usnu, nechci se probudit po tmě. Chápeš?“

Duane přikývl a ještě chvíli počkal. Už nevěděl co říct, tak zamával, vyklouzl ven a zamířil k postrannímu východu.

Dale Stewart se díval přes hlaveň pušky na uhrovitý obličej C. J. Congdena a napadlo ho: Ježíši, já umřu. Bylo to něco nového a zdálo se mu, že se okolní scéna změnila v jedinou řadu vjemů: Congden, Archie Kreck, teplé sluneční paprsky na Dalově tváři, stíny listů a modrá obloha za C. J., horko, které se odráželo od kamení a kolejí, modrá ocel hlavně a slabá vůně oleje, která se zvedala ze zbraně, až se mu roztočila hlava. Všechny ty vjemy se spojily a držely ho jako Mikův jantar, který uvěznil pavouka před miliónem let.

„Dal jsem ti otázku, ty přiblblej zmrde,“ zaskřehotal C. J..

Dale slyšel Congdenův hlas z hrozné dálky. V uších mu bušil vlastní puls. Přestože musel bojovat se závratí, která na něj útočila, zmohl se na odpověď. „Hu?“

Congden se zašklebil. „Ptal jsem se, na co se sakra šklebíš?“ Přiložil si pažbu k rameni, ale hlaveň stále přidržoval na Dalově krku.

„Nešklebím se.“ Dale zaslechl vlastní roztřesený hlas a věděl, že se může stydět. Bylo mu to jedno. Srdce si snažilo probít cestu z hrudníku.

Zdálo se mu, že se celá zem naklání, a musel se soustředit, aby udržel rovnováhu.

„Jasně že ne!“ zařval Archie Kreck. Obličej druhého tyrana se trochu pootočil a Dale zjistil, že má skleněné oko o trochu větší než to skutečné.

„Sklapni,“ umlčel ho C. J. roztržitě. Zvedl hlaveň, takže přestala tlačit na Dalův krk. Cítil v těch místech bolest, a věděl, že mu tam nechala červený kroužek. Teď mířila přímo na jeho obličej.

„Pořád se šklebíš, zmrde. Co řekneš, až ti udělám díru do toho přitroublýho šklebu?“

Dale zavrtěl hlavou, ale pořád se usmíval. Cítil ten úsměv, škleb, který nedokázal ovládat. Pravá noha se viditelně třásla, cítil plný měchýř. Snažil se neztratit rovnováhu a neuvolnit měchýř do kalhot.

Hlaveň pušky se vznášela třicet centimetru před jeho obličejem. Dale nemohl uvěřit tomu, jak je velká. Černý otvor pozřel celou oblohu a zatemnil slunce. Dale poznal, že je to dvaadvacítka, ten druh, co musíte zlomit a nasadit další nábojnici. Dobrá na střílení krys na skládce, kam tyto dvě krysy nejspíš mířily. V představách spatřil nábojnici, která čeká na druhé straně hlavně na úder kohoutku, který ji vystřelí. Pronikne mu přes zuby, jazykem, patrem a nakonec do mozku. Snažil si vzpomenout, jak poškodí dvaadvacítka zvířecí mozek, ale vzpomněl si jen na to, jak mu otec při přípravě na společný lov řekl, že kulka z dvaadvacítky uletí celý kilometr.

Musel se držet, aby se nezeptal, jestli je v pušce dvaadvacítková nábojnice.

„Nelíbilo by se ti to, zmrde jeden?“ pokračoval C. J. a podíval se přes hlaveň, jako by chtěl vybrat zub, který odpálí.

Dale znovu zavrtěl hlavou. Ruce mu visely podél těla a teď ho napadlo, že by je měl zvednout. Jak se zdálo, nepohnou se.

„Odpráskni ho! Odpráskni ho, C. J.!“ zařval Archie, jeho hlas přeskakoval vzrušením, pubertou nebo obojím. „Zab toho malýho krypla.“

„Sklapni,“ umlčel ho Congden a podíval se na Dala. „Ty seš ten Stewartovic zmrd, co?“

Dale přikývl. Jeho strach z C. J., jeho vztek a frustrace vytvořily jakýsi intimní vztah k tyranovi. Představa, že si Congden nepamatuje jeho jméno, byla naprosto nepřijatelná.

C. J. přimhouřil oči. „Řekneš nám, proč nás sleduješ a šklebíš se, nebo mám zmáčknout kohoutek?“

Ta otázka mu v tu chvíli připadala tak složitá, že znovu zavrtěl hlavou. Připadalo mu důležité odpovědět na tu část, kde se mluvilo o mačkání kohoutku. Nechtěl, aby ho Congden zmáčkl.

„Tak dobrá, zmrde, sám jsi to chtěl,“ prohlásil C. J., který pochopil Dalovo gesto jako odmítnutí. Natáhl kohoutek, ozvalo se hlasité cvaknutí, a přitiskl tvář k pažbě.

Dale přestal dýchat. Hrudník mu zamrzl. Chtěl si dát ruce před obličej, ale představil si, jak mu projde kulka dlaněmi, pak mu rozbije pusu. Poprvé mu došlo, co je to smrt. Už neudělá ani krok po kolejích, večer nesní večeři, neuvidí maminku, nebude se dívat na Mořský lov v televizi. Ani nesmí posekat příští sobotu trávník, ani pomáhat otci hrabat listí na podzim.

Neměl na výběr, jen tady bude ležet mrtvý vedle kolejí, nechá ptáky, aby mu vyklovali oči jako nějaké lesní plody, nechá mravence, aby mu pochodovali po jazyku. Neexistovaly žádné volby, žádná rozhodnutí, vůbec žádná budoucnost. Jako by měl navěky domácí vězení.

„Sbohem,“ pozdravil ho Congden.

„Zmáčkni to a uletí ti ta tvoje blbá palice,“ ozval se hlas za Dalem.

Congden a Archie vyskočili, jako by je někdo přepadl v černém pokoji. C. J. se podíval doleva, ale pušku nesklonil.

Dale pořád nedýchal, ale zjistil, že může pootočit hlavu doprava a podívat se, kdo se tam ukrývá.

Cordie Cookeová vylezla z lesa, jednou nohou stála na náspu, druhou měla v podrostu. Dvojhlavňovka se zvedla, pažbu měla opřenou o malé rameno, obě hlavně mířily na C. J. Congdena.

„Cookeová, ty malá píčo… „ začal Archie Kreck svým přeskakujícím hlasem.

„Drž hubu,“ zarazil ho C. J. Větší chlapec mluvil klidně. „Co tu děláš, Cordie?“

„Mířím tátovo dvanáctkou na tvůj poďobanej ksicht, pitomče.“ Měla tenký a nepříjemný hlásek – křída na staré tabuli – ale mluvila naprosto klidně.

„Polož tu bouchačku, pitomá,“ pokračoval C. J. „S tebou to nemá nic společnýho.“

„Sám jí polož,“ vyzvala ho Cordie. „Polož jí na zem a couvni.“

C. J. se na ni znovu podíval, jako by přemýšlel, jak dlouho bude trvat, než obrátí hlaveň jejím směrem. Přestože byl Dale Cordii vděčný za její zásah, v tu chvíli se modlil, aby na ni C. J. namířil. Ať se stane cokoliv, hlavně ať hlaveň nemíří na jeho obličej.

„Co je ti po tom, jestli odprásknu tutoho malýho zmrda?“ zeptal se C. J. konverzačním tónem. Hlaveň se pořád vznášela třicet centimetrů před Dalem.

„Polož to Congdene.“ Cordiin hlas zněl jako ve třídě, jako v těch mála případech, kdy promluvila. Byl tichý, vzdálený, docela znuděný. „Polož to a couvej. Můžeš si pro ní přijít, až budu pryč. Já se jí nedotknu.“

„Vodprásknu jeho, pak vodprásknu tebe, ty malá píčo,“ vyštěkl C. J. Začal se vztekat. Akné na jeho vyhublé tváři hořelo.

„Je to Remington na jednu ránu, Congdene,“ upozornila ho Cordie.

Dale se na ni znovu podíval. Její prsty se dotýkaly obou kohoutků starodávné pušky. Zbraň vypadala těžká, hlavně zdobila rez, pažba byla otlučená věkem. Ale Dale nepochyboval o tom, že je nabitá. Unaveně zauvažoval, jestli broky, které ustřelí C. J. hlavu, budou mít takový rozptyl, že na tom bude stejně.

„Tak vodprásknu nejdřív tebe,“ zavrčel C. J., ale zbraň k ní neobrátil.

Dale spatřil, jak se napínají svaly na jeho pažích, a došlo mu, že Congdena drží strach… stejně jako jeho.

„Sejmi jí, Archie!“ vyštěkl C. J.

Kreck zaváhal, zakroutil hlavou, jak to dělával, aby zvážil situaci, pak přikývl. Vytáhl z volných džín nůž, otevřel ho, předvedl osmicentimetrové ostří a zamířil přes koleje k Cordii.

„Přejde druhou kolej a je z tebe žrádlo pro psy,“ oznámila Cordie Congdenovi.

„Nech toho!“ zařval C. J. Platilo to na všechny, málem ječel. Ale Archie se zarazil. Podíval se na svého vůdce a čekal další příkazy.

„Pojď zpátky, sakra, debile, ty kreténe, zmrde,“ oslovil C. J. svého nejlepšího kamaráda.

Archie se stáhl na druhou stranu.

Dale si všiml, že znovu dýchá. Čas se opět rozběhl. Byl pomalejší, ale pohyboval se. Dale přemýšlel, co má udělat. Milionkrát se díval na kovbojky, kde někdo mířil na Sugarfoota nebo Bronco Lana. Přesně jako teď. A vždycky se jim podařilo zloduchovi vytrhnout pušku. Bylo by to jednoduché. Hlaveň se pořád vznášela nějakých třicet centimetrů od Dalovy tváře, Congden se soustředil na Cordii. Stačilo ji chytit a zakroutit.

V tu chvíli mu došlo, že se nedokáže nikdy pohnout.

„Dělej,“ pokračovala Cordie unaveně. „Rozmysli si to, Congdene. Už mám unavenej prst.“

Svaly na Congdenově tváři sebou zacukaly. Dale spatřil, jak mu z nosu a brady kape pot.

„Víš, že tě dostanu, že jo, Cordie? Víš, že si na tebe počkám, a udělám ti něco vážně hnusnýho, že jo? Neprojde ti to, však víš.“

Zdálo se, že Cordie pokrčila rameny, ale hlavně se ani nepohnuly. „Jestli mi něco uděláš a nezabiješ mě, C. J., pak si za tebou dojdu s tátovou dvanáctkou. Minulej rok jsem poslala psy na pana Alea. Nebude mi vadit, když zabiju tebe.“

Dale znal epizodu s učitelem hudební výchovy a jejími psy. Znal ji každý ve městě. Cordie byla deset týdnů vyloučena ze školy. Když se vrátila, pan Aleo odjel do Chicaga.

„Seru na tebe,“ zasyčel C. J., pomalu spustil pušku a opatrně ji odložil na dřevěné pražce. Pak couval. „A ty, Stewarte, ty zmrde Stewartovic, nemysli si, že na tebe zapomenu.“ Couval od pušky a pokynul Archiemu. Archie pořád držel nůž, připojil se k němu a společně couvali z náspu. Když se dostali ke křovinám, obrátili se a rychle zmizeli mezi stromy.

Dale tam chvíli stál a zíral na pušku, jako by mohla vyletět do vzduchu a ohrozit ho. Když se tak nestalo, ucítil, že se zem vrací do normálu, ucítil běžnou zemskou přitažlivost. Málem upadl, narovnal se, zapotácel se a posadil na koleje. Třásla se mu kolena.

Cordie počkala, dokud C. J. a Archie nezmizeli mezi stromy, pak se obrátila, takže namířila pušku k Dalovi. Nemířila přímo na něj, jen jeho směrem.

Dale si toho nevšiml. Zíral na Cordii, jeho vjemy posílily vlny adrenalinu. Byla malá a tlustá, na sobě stejně beztvaré, špinavé šedivé šaty, které nosila do školy. Na nohou měla zablácené tenisky a pravý palec koukal ven. Měla špinavé nehty, zplihlé, mastné vlasy, tlustý, rozměklý obličej, který připomínal měsíček, malá očka, tenké rty a nos se k sobě mačkaly, jako by je navrhli pro mnohem hubenější tvář.

V tu chvíli byla tou nejkrásnější bytostí, jakou kdy spatřil.

„Proč mě sakra sleduješ, Stewarte?“

Dale zjistil, že se mu chvěje hlas, ale pokusil se odpovědět: „Já ne…“

„Jenom žádný kecy,“ přerušila ho a puška se zachvěla. „Viděla jsem tě s dalekohledem, jak nám čumíš do domu. Pak’s šel za mnou, jako bych tě nemohla slyšet a vidět. Vodpověz.“

Dale byl tak unavený, že nedokázal lhát. „Sledoval jsem tě… protože někteří z nás chtějí najít Válečka.“

„Co chcete po Válečkoví?“ Když Cordie přimhouřila oči, zdálo se, že úplně zmizely.

Dale zjistil, že slyší i přes svůj puls. „Nic od něj nechceme. Jen ho chceme… najít. Zjistit, jestli je v pořádku.“

Cordie zlomila pušku a opřela si ji o pravou tlustou ruku. „A ty myslíš, že sem mu něco udělala?“

Dale zavrtěl hlavou. „Uch – uch. Chtěl jsem jen zjistit, co se u vás děje.“

„A proč vás zajímá Váleček?“

Mě ne, napadlo Dala, ale řekl: „Jen mě napadlo, že se něco děje. Doktor Roon, paní Dvuzedková, ty lidi nemluví pravdu.“

Cordie si odplivla na koleje. „Mluvil’s v množným. Kdo se tady ještě motá a snaží se najít Válečka?“

Dale se podíval na pušku. Právě mu došlo, že Cordie Cookeová je skutečně praštěná. „Jen pár kamarádů.“

„Hmmmmm,“ zamručela Cordie. „To musí bejt O’Rourke, Grumbacher, Harlen a ostatní srabové, co se s nima taháš.“

Dale zamrkal. Nikdy ho nenapadlo, že si Cordie všímá toho, s kým se kamarádí.

Dívka k němu popošla, zvedla Remington, uvolnila hlaveň, vyndala nábojnici, zahodila ji do lesa a položila zbraň do trávy. „Pojď,“ vyzvala ho, „jdem, než ti dva pitomci seberou odvahu.“

Dale se postavil a pospíchal za ní. Mířila k městu, ale po padesáti metrech slezla z kolejí, prošla mezi stromy a zamířila na pole.

„Jestli hledáte Válečka,“ prohlásila, aniž by se na něj podívala, „proč pozorujete můj dům, když je to jediný místo, kde určitě není?“

Dale pokrčil rameny. „Ty víš, kde je?“

Cordie se na něj s odporem podívala. „Kdybych věděla, kde je, myslíš, že bych ho takhle hledala?“

Dale se nadechl. „Napadá tě, co se mu stalo?“

„Jo.“

Dale čekal dalších dvacet kroků, ale už nic neřekla, takže ji pobídl: „Co?“

„Někdo, nebo něco ho zabilo v tej blbej škole.“

Dale cítil, jak znovu přestává dýchat. Rychlá hlídka se snažila Válečka najít ale nikoho z nich nenapadlo, že je mrtvý – nejspíš utekl, možná ho unesli. Nikdy ho doopravdy nenapadlo, že by mohl být mrtvý. Při živé vzpomínce na hlaveň přitisknutou ke krku to mělo nový význam. Nic neřekl.

Dostali se na Cattonovu silnici, kus od místa, kde se další cesta táhla k jihu, aby se změnila v Širokou třídu.

„Radši už jdi,“ vyzvala ho Cordie. „A nikdo z tvejch skautíků ať se mi neplete do cesty v hledání mýho bratra, slyšíš?“

Dale přikývl a podíval se na pušku. „Jdeš s ní do města?“

Cordie otázku zvážila s tichým odporem, jaký si podle ní zasloužila.

„Co s ní budeš dělat?“ zeptal se Dale.

„Najdu Van Syka nebo někoho z těch sviní. Přinutím je, aby mi řekli, kde je Váleček.“

Dale polkl. „Zavřou tě do vězení.“

Cordie pokrčila rameny, odhrnula si pramen špinavých vlasů z očí, obrátila se a zamířila k městu.

Dale tam jen stál a zíral. Malá postavička v šedivém pytli už mizela ve stínech jilmů na okraji Široké třídy, pak náhle vykřikl: „Jo, a díky!“

Cordie Cookeová se nezastavila ani neobrátila.

DVANÁCT

Duane se po návštěvě Jima Harlena posadil na pár minut do stínu na dvoře, napil se kávy z termosky a přemýšlel. Neznal Jima tak dobře, aby poznal, jestli říká pravdu a skutečně si nepamatuje, co se stalo v sobotu v noci. Jestli neříkal pravdu, proč lhal? Duane srkal kávu a zvažoval všechny možnosti:

(A) Harlena něco vyděsilo natolik, že o tom nebude… nemůže… mluvit.

(B) Někdo mu řekl, aby o tom nemluvil, a použil hrozbu, které se Harlen bojí.

(C) Harlen někoho chránil.

Dopil kávu, zašrouboval víčko termosky a rozhodl, že poslední možnost je nejméně pravděpodobná. Ta první se zdála nejpravděpodobnější, ale Duane nemohl potvrdit, že Jim Harlen lhal. Měl jen takový pocit. Každé vážné zranění hlavy, po kterém zůstane člověk víc než čtyřiadvacet hodin v bezvědomí, určitě poznamená paměť a vymaže vzpomínky na zranění samotné.

Duane rozhodl, že nejlepší bude věřit, že si Jim nevzpomíná, co se stalo. Možná si vzpomene později.

Přešel přes náměstí do knihovny a před vstupem zaváhal. Co tady chtěl najít, aby to pomohlo O’Rourkovi a ostatním… aby zjistili něco o Válečkoví, Van Sykovi, Harlenově nehodě, Duanově příhodě a o všem okolo? Proč knihovna? Proč probírat historii staré střední, když za těmi zdánlivě náhodnými událostmi zřejmě stál jediný šílenec – nejspíš bláznivý Van Syke.

Duane věděl, že musí do knihovny. Vyrůstal v knihovně, vše tam hledal – hledal otázky na soukromá tajemství která sužují mozek nápadně inteligentního dítěte. Knihovna představovala zaručený zdroj informací. Určitě existovalo mnoho intelektuálních hádanek, které nemohl rozřešit návštěvou – nebo několika návštěvami – v dobré knihovně, ale Duane McBride zatím žádnou takovou nenašel.

A kromě toho, připomněl si, celé to tajemství začalo, protože on a ostatní kluci cítili něco divného ve staré střední. Ten pocit je trápil už dávno předtím, než zmizel Váleček Cooke. Hledání bylo opožděné.

Duane vzdychl, ukryl termosku za křoví vedle schodů a vstoupil dovnitř.

Trvalo mu to mnohem víc hodin, než čekal, ale nakonec našel téměř vše, co chtěl.

Místní knihovna měla jen jediný stroj na mikrofiše a jen několik zdrojů je doopravdy využívalo. Hledal-li historii Elm Havenu – a zvláště potom historii staré střední – musel zalovit v místních vázaných knihách, které dodala Společnost pro historii okresu Creve Coeur. Duane dobře věděl, že Společnost pro historii zastupuje jediný člověk – doktor Paul Priestmann někdejší profesor na univerzitě v Bradley a místní historik, který zemřel před necelým rokem. Ale ženy, které vybíraly peníze na publikaci Priestmannových knih (jak Duane zjistil, poslední svazek vyšel až po jeho smrti), udržovaly jméno společnosti při životě.

Stará střední tvořila důležitou část historie Elm Havenu – jak zjistil, tvořila důležitou část celého okresu Creve Coeur – a nejdůležitější části zabraly polovinu jeho zápisníku. Kdykoliv Duane navštívil tuto knihovnu, litoval, že nemá jeden z těch nových xeroxů, jaké začaly používat obchodní firmy. Jak moc by to usnadnilo kopírování informací z příruček, ke kterým se člověk tak často nedostane.

Duane se podíval na stránky se starými fotografiemi, které doktor Priestmann zařadil, aby ilustroval stavbu staré střední… v roce osmnáct set sedmdesát šest to byla jen střední škola… pak našel další stránky se sépiovými snímky z doby prvních fotografií, které ukazovaly slavnostní otevření na konci léta roku osmnáct set sedmdesát šest, piknik starousedlíků na pozemku školy koncem srpna, první třídu, která vkročila do střední školy (devětadvacet žáků, kteří se museli v té obrovské budově úplně ztratit), a slavnost na nádraží, když dorazil zvon.

Velká písmena pod poslední fotografií hlásala: Pan a paní Ashleyovi a starosta Wilson vítají borgijský zvon pro novou školu. A podtitulek pokračoval: Historický zvon ozdobí havenskou citadelu vzdělání a pýchu okresu.

Duane se zarazil. Pokud si vzpomínal, zvonice na staré střední byla vždycky zatlučena prkny. Nikdy o žádném zvonu neslyšel, natož potom o borgijském zvonu.

Přiblížil hlavu ke stránce. Zvon na staré fotografii byl v dřevěné bedně na nákladním vagónu, ale bylo jasné, že je obrovský. Byl dvakrát tak velký jako dvojice mužů, kteří si potřásali rukama uprostřed obrázku. Lépe oděný muž s kníry a nastrojenou ženou byl zřejmě pan Ashley. Menší vousatý muž v buřince byl nejspíš starosta Wilson. Základna zvonu musela být tři metry široká. Přestože byla stará fotografie nekvalitní a neposkytovala žádné detaily – vůz u kolejí táhli dva rozmazaní koně, doba expozice byla moc dlouhá, takže zachytila jejich pohyb. Použil brýle jako zvětšovací sklo, aby přečetl písmena na kovovém proužku, který lemoval zvon ve dvoutřetinové výšce.

Opřel se a počítal, kolik může vážit tři a půl nebo čtyři metry vysoký a tři metry široký zvon. Nedokázal to vypočítat, ale při samotné představě zvonu, který celé roky visí na zpráchnivělých trámech nad hlavami dětí, mu naskočila husí kůže na krku. Určitě už tam není.

Další hodiny probíral knihy Společnosti pro historii a strávil jednu zaprášenou hodinu v „archivech“ – v dlouhé úzké místnosti vedle pokojíku, kde paní Frazierová a ostatní zaměstnanci knihovny obědvali. Procházel velké knihy se starými kopiemi Strážní hlídky Dubového kopce, místních novin, kterým Duanův otec vždycky říkal Strašná bitka.

Nejvíc informací přinesly novinové články z léta roku osmnáct set sedmdesát šest, jejich vyumělkovaný styl popisoval borgijský zvon a jeho místo v historii. Pan a paní Ashleyovi objevili starožitnost ve skladišti na předměstí Říma během velké cesty po starém kontinentu. Ověřili jeho autentičnost, zapojili místní i cizí historiky, pak ho koupili za šest set dolarů jako piece de résistance pro školu, kterou Ashleyova rodina nadšeně budovala.

Duane si dělal rychle poznámky, popsal celý zápisník a vylovil náhradní. Příběh putování borgijského zvonu z Říma do Elm Havenu zabíral nejméně pět novinových článků a několik stránek v knize doktora Priestmanna. Jak se zdálo – viktoriánským korespondentům to tak určitě přišlo – zvon přinesl neštěstí všem, kdo s ním měli něco společného. Když ho Ashleyova rodina koupila a odjela do Států, skladiště lehlo popelem. Zemřeli tři místní lidé, kteří ve staré stavbě bydleli. Většina nepojmenovaných a nezařazených artefaktů ve skladišti byla zničena, ale borgijský zvon byl jen špinavý od sazí, jinak zůstal celý. Nákladní loď, která ho vezla do New Yorku, jmenovala se H. M. S. Erebus – se málem potopila při neočekávané bouři poblíž Kanárských ostrovů. Poškozené plavidlo bylo odtaženo do přístavu a náklad se přestěhoval. Pět mužů posádky se utopilo a jeden byl zabit, když se posunul náklad. Kapitán byl propuštěn.

Měsíční pobyt v New Yorku nepoznamenalo žádné neštěstí, ale zvon špatně popsali a málem se ztratil. Právníci Ashleyovy rodiny v New Yorku historický kousek vypátrali, předvedli ho v newyorském muzeu historie (objevil se tam Mark Twain, P. T. Barnum i skutečný John D. Rockefeller), pak ho naložili do vlaku a poslali do Peorie. Období smůly se vrátilo. Vlak vykolejil poblíž Johnstownu ve státě Pennsylvanie, s dalším vlakem se zřítil můstek v Richmondu ve státě Indiana. Novinové zprávy byly nejasné, ale při nehodách zřejmě nikdo nezahynul.

Do Elm Havenu dorazil čtrnáctého června roku osmnáct set sedmdesát šest a po několika týdnech byl zavěšen do speciálně upravené zvonice. Letní slavnost starousedlíků se točila kolem zvonu a do městečka dorazili učenci z Peorie a Chicaga.

V době třetího září, kdy začínala škola, zvon už visel. Fotografie z prvního dne ukazovala starou střední ve stromů zbaveném městečku, pod ní stálo: Historický zvon ohlašuje žákům novou éru výuky.

Duane se posadil v archívu, otřel si cípem flanelové košile pot z tváře, zavřel novinový svazek ve tvrdých deskách a napadlo ho, proč není výmluva, kterou použil před paní Frazierovou, aby ho sem pustila, skutečností. Proč doopravdy neplánoval slohové cvičení o staré střední a jejím zvonu?

Jak se zdálo, na zvon si nikdo nevzpomínal. Po půldruhé hodině hledání narazil na pouhé tři odkazy – a žádný už o něm nemluvil jako o borgijském zvonu. Kniha doktora Priestmanna přinesla dobové výstřižky, které mu tak říkaly, ale místní historik jméno nepoužil. Nejbližší zmínka, kterou Duane našel, zněla: „… masivní zvon, který údajně pochází z patnáctého století, a nejspíš tomu tak bude, koupil pro okres pan Charles Catton Ashley s manželkou během cesty po Evropě v zimě roku osmnáct set sedmdesát pět.“

Teprve když přečetl čtyři svazky knih Společnosti pro historii, mu došlo, že jeden svazek chybí. Kniha s lety osmnáct set sedmdesát pět až osmnáct set osmdesát pět byla netknutá, ale byly tam většinou jen fotografie a nejdůležitější události. Doktor Priestmann napsal mnohem detailnější a vědecky pojatou zprávu o zbývajících letech desetiletí pod názvem Monografie, dokumenty a hlavní zdroje. Všechny doplnila data v závorkách. Rok osmnáct set sedmdesát šest chyběl.

Duane šel dolů, aby si promluvil s paní Frazierovou. „Promiňte, paní, ale můžete mi říct, kde Společnost pro historii schovává v dnešní době další dokumenty?“

Knihovnice se usmála a sundala si brýle na řetízku. „Ano, drahoušku. Určitě víš, že doktor Priestmann odešel…“

Duane přikývl a tvářil se pozorně.

„No, protože se ani paní Caddberryová, ani paní Esterhazyová… naše dámy, které vedly fond na podporu Společnosti… nechtějí, nebo nemohou věnovat výzkumu doktora Priestmanna, všechny jeho spisy a věci darovaly.“

Duane znovu přikývl. „Na Bradley?“ Bylo jasné, že spisy starého vědce skončí na univerzitě, kterou vystudoval a strávil tam mnoho let jako učitel.

Paní Frazierová se zatvářila překvapeně. „V žádném případě, drahoušku. Dokumenty dostala rodina, která skutečně podporovala celé ty roky jeho výzkum. Věřím, že to bylo předem domluvené.“

„Rodina… „ začal Duane.

„Rodina Ashley-Montaguů,“ doplnila paní Frazierová. „Jsou z Elm Havenu… nebo bydlí někde blízko… určitě jsi o nich slyšel.“

Duane přikývl, poděkoval jí, zkontroloval, zda vrátil knihy na správné místo a zápisníky do kapes, vyzvedl si termosku a překvapilo ho, jak je pozdě. Ze stromů se natahovaly stíny a plížily se přes knihovnu až na hlavní ulici. Po silnici projelo několik aut, pneumatiky syčely na chladnoucím betonu, skučely na asfaltových záplatách. Blížil se večer a město se začalo pomalu vyprazdňovat.

Duane přemýšlel, že se vrátí do nemocnice, aby si znovu promluvil s Jimem, ale pak si uvědomil, že je doba večeře a určitě tam bude Harlenova matka. A kromě toho měl před sebou dvě, možná tři hodiny dlouhou cestu domů. Jestli se nevrátí do tmy, otec bude mít možná strach.

Začal si pískat, přemýšlel o borgijském zvonu, který visí v zatlučené zvonici staré střední jako zapomenuté tajemství, a zamířil ke kolejím, k domovu.

Mike to vzdal.

Celé pondělí odpoledne a celé úterý hledal Karla Van Syka, aby ho mohl sledovat, ale muž se ztratil. Mike se poflakoval okolo staré střední, v úterý ráno kolem půl deváté objevil doktora Roona a sledoval skupinu dělníků (Van Syke mezi nimi nebyl), která se objevila o hodinu později, aby zatloukla okna v prvním a druhém poschodí. Mike se točil okolo dveří školy tak dlouho, až ho Roon před polednem odehnal.

Zkontroloval všechna místa, kde byl Van Syke většinou k vidění. V Carlově hospodě v městečku našel tři, čtyři oblíbené pijáky (s lítostí zjistil, že je mezi nimi i otec Duana McBrida), ale Van Syke tam nebyl. Použil telefon v AaP a zavolal do hospody U Černého stromu, ale barman mu sdělil, že Van Syka už neviděl celé týdny… a kdo to vůbec volá? Mike rychle zavěsil. Zašel do Železniční ulice a zkontroloval dům J. P. Congdena, kde se Van Syke často zdržoval s tlustým soudcem, ale černý Chevy tam nestál a dům byl zřejmě prázdný.

Mika napadlo, že půjde po kolejích a podívá se na stará jatka, ale byl si jistý, že tam Van Syke nebude. Chvíli jen tak ležel ve vysoké trávě u hřiště, žvýkal stéblo a sledoval řídkou dopravu na První ulici u vodárenské věže. Samé dodávky ze statků a velká stará auta. Žádné obecní auto s Van Sykem za volantem.

Vzdychl, převalil se na záda a podíval se na oblohu. Věděl, že by se měl vydat na hřbitov a zkontrolovat kůlnu, ale prostě nemohl. Bylo to tak jednoduché. Vzpomínka na kůlnu, na vojáka a postavu na dvoře mu tlačila hruď jako obrovské závaží.

Znovu se převrátil a spatřil stříbrný mlékárenský vůz Kevinova otce, který se blížil z Vysokoškolské cesty. Ještě nebylo ani poledne a pan Grumbacher už pomalu končil a odvážel mléko z okresních statků. Mike věděl, že auto zamíří k východu, do dvacet kilometrů vzdálené Cahillské mlékárny, která leží na začátku údolí Spoonovy řeky. Tím pro něj skončí dnešní práce, vrátí se domů, vypláchne auto a doplní nádrž z pumpy, která leží na západní straně jejich domu.

Převalil se na levý bok a spatřil Grumbacherův nový dům pod jilmy, hned vedle velké staré viktoriánské vily, kde bydlel Dale. Pan Grumbacher koupil opuštěný dům po paní Carmichaelové na Železniční ulici před pěti lety krátce předtím, než se Dalova rodina přistěhovala do Elm Havenu. Grumbacherovi strhli starý dům a postavili ve staré části města jediný domek, který připomínal ranč. Pan Grumbacher vzal buldozer a nahrnul zem tak, že nízký dům seděl nad úrovní východních oken Dalova domu.

Mike párkrát Kevina navštívil, a vždycky mu to připadalo divné. Přestože měli doma klimatizaci (bylo to jediné místo s klimatizací, které kdy navštívil, kromě Ewaltsova kina v Dubovém kopci), divně to tam páchlo. Zatuchlý vzduch… ale ne tak docela. Jako by se tam po čtyřech letech používání pořád držela chladná vůně betonu, borovicových trámů a nového koberce. Mikovi se samozřejmě zdálo, že tam nikdo nebydlí. Jejich obývací pokoj zdobily igelitové běhouny, drahý gauč a křesla kryly igelitové přehozy, kuchyň byla čistá a netknutá (spatřil tam první myčku nádobí, kterou měl někdo doma) a jídelna působila dojmem, že paní Grumbacherová leští dlouhý višňový stůl každé ráno.

Kdykoliv si směl Mike a ostatní kluci hrát u Kevina doma (a bylo to jen několikrát), zamířili rovnou do suterénu… Kevin mu z nějakého důvodu říkal „vrakoviště“. Našli tady ping-pongový stůl a televizor – Kevin přiznal, že mají další dva televizory nahoře – půl místnosti zabíraly elektrické vláčky. Mike by si s nimi rád hrál, ale Kevin se nesměl ani dotknout ovládání v otcově nepřítomnosti. A pan Grumbacher většinou odpoledne spal. V zadní části místnosti stálo dlouhé kovové koryto – kov se blýskal a třpytil jako všechny věci v domě – a Kevin jim vysvětlil, že ho tam otec přinesl, aby si mohli hrát s loďkami poháněnými motůrkem, které vyráběli ve volných chvílích. Ale Mike, Dale a ostatní kluci se směli na lodě jen dívat, nesměli se jich ani dotknout, ani si vyzkoušet vysílačky, které je ovládaly.

Parta ke Kevinovi domů moc často nechodila. Mike se postavil a zamířil k Dalovu zadnímu plotu. Dobře věděl, že myslí na hlouposti, jen aby zapomněl na toho vojáka.

Dale s Kevinem leželi na travnatém svahu mezi domem Grumbacherů a domem Stewartů a čekali na Lawrence, až začne pouštět svůj kluzák. Pak začnou házet štěrk z Dalovy cesty a budou se snažit letadlo sestřelit z nebe. Lawrence ho musí vypustit a rychle se schovat, než začnou létat střely.

Mike si nabral štěrk a položil se vedle nich. Vtip byl v tom, že člověk musel letadlo zasáhnout, aniž by zvedl hlavu z trávy. Lawrence vypustil kluzák a přikrčil se. Kamení létalo. Kluzák dvakrát zakroužil, zamířil k velkému dubu, který natahoval větve k Dalově ložnici v prvním patře, a nakonec přistál na cestě. Bez jediného zásahu. Trojice si nabrala další munici, Lawrence sebral letadlo, narovnal křídla a ocas.

„Kamení ti lítá na trávník,“ oznámil Mike Dalovi. „Budeš těžko sekat trávu.“

„Slíbil jsem mámě, že to na konci posbíráme,“ odvětil Dale a napřáhl nedočkavě ruku.

Lawrence vypustil letadlo. První útok minul… všichni chlapci házeli a předváděli zvuky podobné výstřelům a raketám. Mike se trefil druhou ranou, rozbil pravé křídlo a poslal kluzák ve vývrtce do trávy. Trojice napodobila zvuky vynechávajícího motoru a výbuchu. Lawrence uvolnil zlomené křídlo a utíkal pro náhradní díl vedle starého pařezu.

„Nemohu najít Van Syka,“ oznámil jim Mike a připadal si jako u zpovědi.

Kevin si vedle sebe připravil do trávy hromádku kamení. Jeho rodiče by mu nikdy nedovolili házet kamení na jejich trávník. „To je jedno,“ prohlásil, „ já dnes ráno našel Roona. Ale nedělal nic, jen dohlížel na zatloukání oken.“

Mike se obrátil. Stará střední působila se zatlučenými okny na všech podlažích zvláštním dojmem – počítáte-li okna do sklepa, pak jich byly celé čtyři řady. Mike si všiml, že odstranili ochranné sítě, zatloukli okna a sítě vrátili. Škola byla divná… jako by byla slepá. Skleněné tabule zůstaly jen v malých oknech na strmé střeše a Mike znal jen málo dětí, které by dokázaly házet tak vysoko. Zvonice byla zatlučená už celé věky.

„Možná to sledování není zase tak dobrý nápad,“ řekl Mike. Lawrence obtočil letadlo lepící páskou. „Dělám mu brnění,“ vysvětlil.

„Určitě to nebyl dobrý nápad dnes ráno,“ ozval se Dale. Vysvětlil jim, co se stalo na kolejích a chlapci si přestali hrát s municí.

„Ježíši,“ zašeptal Kevin, „jémine.“

„Co teď Cordie udělá?“ zeptal se Mike a snažil si představit, jak na něj míří puška. C. J. Congden si ho vybral několikrát v nižší třídě, ale Mike se bránil tak rychle, tvrdě a nadšeně, že ho místní výtržníci nechali na pokoji. Teď se podíval na školu. „Šla tam a zastřelila doktora Roona?“

„Jestli to udělala, neslyšeli jsme to,“ odvětil Dale.

„Možná použila tlumič,“ navrhl Mike.

Kevin udělal obličej. „Hlupáku. Pušky tlumiče nemají.“

„Dělal jsem si srandu, Rum-Bechere.“

„Grumbachere,“ opravil ho Kevin automaticky. Jeho jméno zesměšňovali všichni ve městě.

„Nechte toho,“ zarazil je Mike a zašklebil se. Lehce hodil kamínek na Dalovo koleno. „A co se stalo potom?“

„Nic,“ odpověděl Dale. V jeho hlasu zazněl tón, jako by litoval, že jim to prozradil. „Dávám si pozor na C. J.“

„Neřekl’s to mámě?“

„Ovšem že ne. Jak jí mám vysvětlit, že jsem vzal tátův dalekohled, abych pozoroval dům Cordie Cookeové, co?“

Mike udělal obličej a přikývl. Dělat špióna byla jedna věc, ale pozorovat dům Cordie Cookeové bylo úchylné. „Jestli po tobě půjde.“ řekl Dalovi, „pomohu ti. Congden je zlý, ale hloupý. Archie Kreck je ještě hloupější. Když najdeš při rvačce jeho slabé místo, máš vyhráno.“

Dale přikývl, ale netvářil se moc nadšeně. Mike dobře věděl, že jeho kamarád není dobrý rváč. Byl to jeden z důvodů, proč ho měl Mike rád. Dale něco zamumlal.

„Cože?“ zeptal se Mike. Lawrence na druhé straně cesty promluvil ve stejnou chvíli.

„Říkal jsem, že jsem si ani nevyzvedl kolo,“ zopakoval Dale.

Mike poznal tón, jaký používá vážný hříšník při zpovědi. „Kde je?“

„Schoval jsem ho za staré nádraží.“

Mike přikývl. Když ho bude chtít Dale vyzvednout, musí se vrátit kolem Congdenova domu. „Vyzvednu to,“ navrhl.

Dale se na něj podíval s výrazem úlevy, rozpaků a vzteku. Mike poznal, že se vzteká, protože se mu ulevilo. „Proč? Proč bys ho měl vyzvednout ty? Je to moje kolo.“

Mike pokrčil rameny, zjistil, že má u sebe ještě stéblo z pole a začal žvýkat. „Mně je to jedno. Ale později jdu do kostela takže ho můžu vyzvednout. Přemýšlej… mě Congden nehledá. A kromě toho, kdyby na mě někdo jednou mířil, nechtěl bych to zažít znovu. I co, vyzvednu ho po obědě, až tam půjdu něco vyřizovat pro Otce Cavanaugha.“ Napadlo ho: Další lež. Přiznám ji u zpovědi? Nevěděl.

Dalův výraz tentokrát odhalil jasnou úlevu, až chlapec musel sklopit hlavu, aby úlevu zakryl. Tvářil se, že počítá kamení na své hromádce. „Dobrá,“ zašeptal. A ještě tišeji dodal: „Díky.“

Lawrence se postavil sedm metrů od nich a zvedl „obrněné“ letadlo. „Budete se vybavovat celý den, pitomci?“

„Připraveni!“ zvolal Dale.

„Hoď ho!“ vykřikl Kevin.

„Schovej se!“ zaječel Mike.

Rakety vystartovaly.

Když se dostal Duane před soumrakem domů, nenašel otce, takže se vydal zpátky do polí k Wittgensteinovu hrobu.

Witt si vždycky nosil pamlsky a kosti na toto trávou zarostlé místo východní pastviny, aby si je zahrabal do měkké půdy na kopci nad potokem. Tady ho Duane pohřbil.

Slunce viselo v hustém vzduchu těsně nad obzorem, kousek nad pastvinou a západním kukuřičným polem. Byl to typický západ slunce v Illinois, jaký patřil k Duanovu životu. Vzduch na konci dne měl šedomodrou barvu, zvuky putovaly rychlostí myšlenky. Duane slyšel tiché přešlapování a dýchání krav na druhé straně pastviny, přestože je nebylo vidět přes severní kopec. Ve vzduchu visel hustý kouř, který přicházel z míst, kde pan Johnson pálil plevel, od dva kilometry vzdáleného plotu na jihu. Večer voněl prachem a únavou, voněl příjemným kadidlem a kouřem.

Duane zůstal seděl u Wittova malého hrobu, zatímco slunce zapadlo a večer se pomalu změnil v noc. Jako první vyšla Venuše. Hořela na východním obzoru jako jeden z létajících talířů, které Duane vyhlížel. Sedával tady někdy večer, vedle něj oddaný Witt, a společně pozorovali nebe. Pak vyšly další hvězdy, jasné a viditelné.

Vzduch se začal pomalu a neochotně ochlazovat. Pořád byl vlhký, takže se Duanovi lepila košile na tělo, ale horko nakonec pominulo a hlína pod jeho rukou byla náhle studenější. Naposledy hrob pohladil a pomalu zamířil k domu. Znovu ucítil ten rozdíl. Dnes procházel vysokou trávou sám, nemusel čekat a zpomalit kvůli stárnoucí a téměř slepé kolii.

Borgijský zvon. Chtěl si o něm promluvit s otcem, ale jestli proseděl celé odpoledne u Carla nebo v hospodě U Černého stromu, nebude mít náladu.

Udělal si večeři. Upekl vepřové plátky na velké pánvi, s nacvičenou zručností nakrájel brambory a cibuli. Mezitím si pustil rádio a poslouchal stanici z Des Moines. Zprávy přinesly stejné problémy – na Broadwayi se pořád nehrálo kvůli stávce herců za rovná práva, mluvčí senátora Johna Kennedyho prohlásili, že budoucí kandidát na prezidenta přednese svůj návrh zahraniční politiky příští týden ve Washingtonu, Ike plánoval velkou cestu na Dálný východ, aby se dostal před všechny ostatní kandidáty. Spojené státy žádaly, aby Rusové vrátili Garyho Powerse, Argentina žádala, aby Izrael vrátil uneseného Adolfa Eichmanna. Sportovní část přinesla informaci o zákazu provizorních tribun v Indianapolisu 500, které se zřítily během závodu v Den obětí války. Několik lidí tehdy zemřelo a dobrá stovka jich byla zraněna. Mluvilo se o blížícím se novém utkání mezi Floydem Pattersonem a Ingemarem Johanssonem.

Duane zesílil zvuk a poslouchal, zatímco jedl u dlouhého stolu. Box měl rád. Chtěl o něm jednou napsat povídku. Možná něco o černoších… o tom, jak černoši dosáhnou stejných práv v ringu. Před lety vyslechl, jak se otec baví se strýcem Artem o Jackie Johnsonovi. Ta vzpomínka v něm žila jako zápletka oblíbeného románu. Mohl by to být dobrý román, napadlo ho, kdybych věděl jak to podat. A kdybych toho věděl dost o boxu, černoších, Jackie Johnsonovi a o celém životě, o všem.

Borgijský zvon. Dojedl, umyl nádobí, hrnek a nádobí od otcovy snídaně, všechno uklidil a prošel celý dům.

Byla tma a svítilo se jen v kuchyni. Starý dům praskal, byl strašidelnější než obvykle. Nahoře našel prázdnou otcovu ložnici a svůj starý a nepoužívaný pokoj, vnímal těžkou přítomnost na svých bedrech. Borgijský zvon. Skutečně visel ve staré střední celé ty roky? Zavrtěl hlavou a zhasl světlo v jídelně.

Výukové stroje ověnčil prach jejich slávy. Na pracovních stolech a podlaze se válely další vynálezy. Jediným, který fungoval, byl telefonní záznamník, který otec sestrojil před několika lety, když promeškal několik hovorů. Byla to jednoduchá kombinace telefonu a malého cívkového magnetofonu – přístroj se připojil na telefonní zásuvku, přečetl zprávu a vyzval druhou stranu, ať nechá vzkaz.

Téměř všichni – výjimkou byl strýček Art – vztekle zavěsili, protože jim odpověděl stroj, ale otec občas dokázal zjistit, kdo volal, podle nahraných nadávek a reptání. Duanovu otci se líbilo, jak moc je to rozčílilo. I lidi z telefonní společnosti. Pracovníci Ma Bellu navštívili statek dvakrát a hrozili, že vypoví svou službu, pokud pan McBride nepřestane porušovat zákony poškozováním jejich zařízení… nemluvě o porušování federálních zákonů o nahrávání konverzace jiných lidí bez jejich svolení.

Otec poukázal na to, že jsou to jeho rozhovory a lidé volají jemu. Poukázal na to, že předpisy žádají, aby druhá osoba věděla o nahrávání – což přiznal na pásce – a když na to přijde, Ma Bell je odporná kapitalistická společnost, která si může strčit své hrozby i zařízení do kapitalistické prdele.

Ale hrozby ho odradily, takže se nesnažil záznamník prodat. Duane byl rád, že mají pořád telefon.

Během posledních měsíců poopravil otcův vynález, takže blikala žárovka, když měli nějakou zprávu. Ve skutečnosti chtěl ještě zařídit, aby blikaly různé barvy podle hlasů na pásce – zelená pro strýčka Arta, modrá pro Dala a ostatní kluky, červená pro člověka z telefonní společnosti – ale zatímco problém rozeznávání hlasů nebyl tak složitý (Duane připojil upravený generátor tónů k ID-obvodu se starými nahrávkami, vytvořil jednoduchou zpětnou vazbu a upravil světla), součástky byly tak drahé, že se spokojil s jedinou žárovkou, která blikala, když někdo zavolal.

Teď neblikala. Žádné zprávy. Málokdy někdo volal.

Přešel ke dveřím a podíval se na žárovku u stodoly. Světlo ozařovalo konec cesty a hospodářské budovy, ale pole byla ještě černější. Cvrčci a rosničky se dnes večer snažili.

Duane zůstal chvíli u dveří a přemýšlel jak přimět strýčka Arta, aby ho zítra odvezl do univerzity v Bradley. Ale než se vrátil do jídelny, aby si zavolal, udělal něco neslýchaného. Zajistil dveře západkou a zkontroloval málokdy používané přední dveře, zda jsou zamčené.

Znamenalo to, že nepůjde spát, dokud se otec nevrátí a nepustí ho dovnitř. Ale s tím počítal. Nikdy dveře nezamykali – ani během vzácných chvílí, kdy se připojili ke strýčkovi Artovi na víkend a vyrazili do Peorie nebo do Chicaga. Prostě je to nikdy nenapadlo.

Ale dnes večer chtěl mít zamčeno.

Upevnil miniaturní háček do světlého dřeva a došlo mu, že by ho dokázal z druhé strany lehko otevřít. Stačilo by pořádně zatlačit nebo kopnout. Usmál se nad vlastní hloupostí a vrátil se, aby zavolal strýčkovi Artovi.

Mikova malá ložnice ležela nad halou, která teď sloužila jako pokoj staré Memo. Nahoře nebylo topení, jen široká kovová mříž, kudy stoupal teplý vzduch. Mříž ležela hned vedle Mikovy postele, takže viděl na svém stropě slabou zář malé petrolejky, která hořela celou noc v dolním pokoji. Mikova matka kontrolovala starou Memo několikrát za noc a tlumené světlo jí pomáhalo. Mike věděl, že když si klekne a podívá se dolů, najde hromadu lůžkovin, najde Memo. Ale nikdy by to neudělal. Nechtěl slídit.

Občas věřil, že slyší její myšlenky a sny, které pronikají mříží. Nebyla to slova nebo obrazy, ale vnímal tlumené vzdychání, měnící se proudy vřelé lásky a chladný vánek touhy. Často ležel ve svém pokoji a napadlo ho, že jestli Memo umře v noci, až bude v posteli, určitě ucítí její duši, jak projde mříží, zastaví se, obejme ho, jak to dělávala, když byl malý a chodila mu dát dobrou noc. Zaprská plamen malé petrolejky a zasyčí ve svém skleněném komínu?

Ležel tam a pozoroval stíny listí, které poskakovaly na šikmém stropě. Nechtěl spát. Celé odpoledne zíval a pálily ho oči, protože nespal minulou noc, ale když přišla tma a hluboká noc, bál se zavřít oči. Ležel tam a snažil se neusnout – vzpomínal na rozhovory s Otcem Cavanaughem, snil o dnech, kdy se na něj jeho matka usmívá a objímá ho, kdy není tak hádavá a její jazyk se zbaví irského sarkasmu, snilo Michelle Staffneyové, vzpomínal na její rudé vlasy. Stejně jemné vlasy měla jeho sestra Kathleen, ale zatímco Kathleen měla skelný pohled a prázdné rysy, Michelliny vlasy lemovaly inteligentní oči a nápadná ústa.

Už usínal, když ucítil chladný vánek. Okamžitě se probudil.

V pokoji bylo horko, i když měl malé okno otevřené. Celodenní vedro stoupalo nahoru a v pokoji nebyla žádná ventilace, která by ho rozehnala. Ale závan, který ucítil, byl studený jako vítr lednové noci. A přinesl zápach mraženého masa a krve, jaký si Mike pojil s mrazáky, v nichž měli v obchodě uložené hovězí.

Slezl z postele a klekl si vedle mříže. Dole mrkala lampa, jako by v pokoji foukal vítr. Chlad ho obestřel, jako by ho uchopily ledové ruce za zápěstí, kotníky a krk. Čekal, že do pokoje vběhne jeho matka, bude si držet župan a bude chtít vědět, co se děje. Ale dům se nehýbal a všude bylo ticho. Slyšel jen hlasité chrápání otce v ložnici rodičů.

Chlad zeslábl, zdálo se, že ustupuje pod mříž, pak zesílil jako lednový vítr v otevřeném okně. Petrolejka naposledy zaprskala a zhasla. Mikovi se zdálo, že zaslechl sténání v černém rohu, kde Memo ležela. Vyskočil na nohy, v rohu vzal Louisvillského bouchače a seběhl po prudce klesajících schodech. Bosé nohy tiše našlapovaly na dřevěné schody.

Memo měla vždycky pootevřené dveře. Teď byly zavřené.

Napadlo ho, že jsou zevnitř zavřené na závoru. Jestli byla Memo sama, bylo to nemožné. Chvíli se krčil za dveřmi a prsty se opíral o dřevo jako požárník, který vnímá horko plamenů. Ale Mike cítil v prstech jen chlad. Pak dveře otevřel a rychle vstoupil. Připravil si baseballovou pálku.

Bylo tady dost světla, takže spatřil prázdný pokoj a tmavou hromadu – Memo. Všude stály zarámované fotografie, lahvičky s léky, nemocniční stolek, v rohu houpací křeslo, staré rádio Philco, které pořád fungovalo… vše jako obyčejně.

Ale jak tam stál a opíral se o paty, držel zvednutou pálku a byl si jistý, že tady s Memo nejsou sami. Chladný vzduch tiše vířil kolem, trychtýř ledového a odporně páchnoucího vzduchu. Jednou čistil u paní Moonové mrazák plný kuřat a hovězího, když na deset dnů vypadla elektřina. Tento zápach byl stejný, jen chladnější a odpudivější.

Zvedl pálku a vítr mu narazil do tváře, otočil se kolem něj. Chladné prsty se mu otřely o břicho a záda, kde neměl pyžamo. Jako by mu přejely po krku chladné rty. Na tvářích ucítil odporný dech, jako by se pár centimetrů od něj vznášel neviditelný obličej, který na něj fouká hnilobu hrobu.

Zaklel a švihl pálkou do tmy. Vítr zesílil. Slyšel černý řev, někdo mu šeptal do uší. Volné papíry v pokoji se nehýbaly. V domě bylo ticho, zachytil jen šustění kukuřice na poli přes ulici.

Spolkl další kletby a znovu švihl pálkou. Stál uprostřed pokoje a připomínal odpalovače a boxera najednou. Zdálo se, že se vítr ukryl do vzdáleného rohu. Mike udělal jeden krok, podíval se přes rameno a spatřil bledý obličej v hromadě černých pokrývek. Pak ustoupil, aby se vítr – ať tam na něj čekalo cokoliv – nedostal na druhou stranu. Aby se nedostal k ní.

Přikrčil se a ucítil její suchý dech na zádech. Věděl, že je pořád naživu. Chtěl odehnat chlad teplem vlastního těla.

Vítr se naposledy zatočil, jako by se tiše zasmál, a vyletěl otevřeným oknem. Jako černá voda, která odtéká z kanálu.

Lampa se náhle rozsvítila a plamen zaprskal. Tančící stíny zlatého světla Mika vyděsily, takže vyskočil na nohy a ucítil, jak mu srdce vyskočilo do krku. Stál tam se zvednutou pálkou a pořád čekal.

Chlad zmizel. Otevřeným oknem proudil jen teplý červnový vánek, náhle znovu slyšel cvrčky a šustění listí.

Obrátil se a přikrčil se vedle Memo. Oči měla dokořán, zornice černé a vlhké. Mike se předklonil, ucítil její zrychlený dech a volnou rukou se dotkl její tváře.

„Jsi v pořádku, Memo?“ Občas rozuměla a zamrkala odpověď – jedno mrknutí ano, dvě mrknutí ne. Ale v posledních dnech stále častěji neodpovídala.

Jedno mrknutí. Ano.

Mike ucítil, jak mu divoce buší srdce. Už dlouho s ním nemluvila… ani pomocí těchto hloupých signálů.

Cítil, jaké má sucho v ústech. Odtrhl jazyk od patra a dostal ze sebe: „Cítila jsi to?“

Jedno mrknutí.

„Bylo tady něco?“

Jedno mrknutí.

„Bylo to… skutečné?“

Jedno mrknutí.

Zhluboka se nadechl. Nebýt mrkání, měl by pocit, že mluví s mumií. A i mrkání vypadalo v okolním šeru jako pouhá iluze. Kdyby s ním mohla stará Memo teď mluvit, dal by vše, co vydělá za celý život. Alespoň na chvíli.

Odkašlal si a ucítil vlnu emocí. „Bylo to něco ošklivého?“

Jedno mrknutí.

„Byl to… duch?“

Dvě mrknutí. Ne.

Mike pozoroval její vytřeštěné oči. Když neodpovídala a nemrkala, jako by rozmlouval s mrtvolou.

Zavrtěl hlavou, aby se zbavil těch zrádných myšlenek.

„Byla to… smrt?“

Jedno mrknutí. Ano.

Když odpověděla, zavřela oči a Mike se ještě předklonil, aby se ujistil, že dýchá. Pak se znovu dotkl dlaní její tváře. „Už je to v pořádku, Memo,“ zašeptal jí do ucha. „Jsem tady. Dnes v noci se už nevrátí. Klidně spi.“

Seděl vedle ní, dokud přerývaný dech nezpomalil. Pak vzal dědečkovo křeslo a přitáhl si ho k posteli. Houpací křeslo nebylo tak těžké, ale chtěl to dědečkovo. Seděl tam, baseballovou pálku přes rameno, křeslo a on mezi Memo a oknem.

Lawrence a Dale se ten večer, jeden a půl bloku západně od Mikova domu, připravovali do postele.

Dívali se na Mořský lov s Lloydem Bridgesem v půl desáté (jediná výjimka, kdy nemuseli do postele v devět), pak šli nahoru. Dale vstoupil jako první do tmavého pokoje a nahmatal šňůru od lampy. Přestože už bylo deset hodin, za okny bylo pořád trochu světla – soumrak před blížícím se slunovratem.

Leželi v pětačtyřicet centimetrů vzdálených postelích a šeptali si.

„Jak to, že se nebojíš tmy?“ zeptal se Lawrence tiše. Ležel v posteli, v ruce držel svého medvídka pandu. Medvídka, kterému Lawrence pořád říkal Teddy, přestože mu Dale opakoval, že je to panda a žádný obyčejný medvídek, vyhráli před lety na pouti v Chicagu. Byl celý odřený, jedno uvolněné oko, levé ucho málem utržené, šestileté objímání mu vydřelo chlupy na bříšku, černá nit jeho pusy se párala, takže se zdálo, že se šklebí.

„Jestli se bojím tmy?“ zeptal se Dale. „Tady není tma. Svítí lampička.“

„Však víš, co myslím.“

Dale to věděl. A stejně tak dobře věděl, jak těžké je pro Lawrence přiznat svůj strach. Ve dne se osmiletý chlapec nebál vůbec ničeho. Večer většinou prosil Dala, aby ho držel za ruku a mohl usnout. „Nevím,“ řekl Dale. „Jsem starší. Když jsi starší, tmy se nebojíš.“

Lawrence chvíli tiše ležel. Slyšeli tlumené kroky, jak dole přecházela jejich matka z kuchyně do jídelny. Jakmile vkročila na koberec obýváku, kroky utichly. Otec se ještě nevrátil ze služební cesty. „Ale měl jsi strach,“ řekl Lawrence, nebyla to otázka.

Ne takový jako ty ty strašpytle, chtěl odpovědět Dale. Ale teď nemohl bratra škádlit. „Jo,“ zašeptal, „trochu. Občas.“

„Bál ses tmy?“

„Jo.“

„Že vstoupíš a budeš hledat šňůru od světla?“

„Když jsem byl malý v bytě v Chicagu, můj pokoj – náš pokoj – žádnou šňůru neměl. Byl tam vypínač na zdi.“

Lawrence si přitiskl Teddyho ke tváři. „Kéž bychom tam teď bydleli.“

„Ále,“ zašeptal Dale, složil si ruce za hlavu a sledoval, jak po stropě skáčou stíny listí. „Tenhle dům je miliónkrát hezčí a v Elm Havenu je mnohem větší zábava než v Chicagu. Když jsme chtěli hrát, museli jsme až do Garfieldského parku. A musel s námi někdo dospělý.“

„Trochu si vzpomínám,“ zašeptal Lawrence, kterému byly teprve čtyři, když se přestěhovali. V jeho hlasu znovu zazněl naléhavý tón. „Ale bál ses tmy?“

„Jo.“ Dale si ve skutečnosti nemohl vzpomenout, jestli se bál tmy v jejich bytě, ale nechtěl, aby si Lawrence připadal jako úplný zbabělec.

„A skříně?“

„Tam jsme měli skutečnou skříň,“ opravil ho Dale a podíval se do rohu na skříň ze žlutého dřeva.

„Ale bál ses jí?“

„Nevím. Nevzpomínám si. Proč se jí bojíš?“

Lawrence neodpověděl okamžitě. Zdálo se, že se krčí v pokrývkách. „Občas z ní slyším zvuky,“ zašeptal po chvíli.

„V tomhle starém domě jsou myši, hlupáku. Však víš, jak máma s tátou pořád dávají pasti.“ Jeho úkolem bylo pasti čistit a neměl to rád. V noci často slyšel škrábání za zdmi. I tady v prvním poschodí.

„To nejsou myši.“ I když byl ospalý, mluvil jistě.

„Jak to víš?“ Přestože Dale nechtěl, ucítil, jak mu při bratrových slovech běhá mráz na zádech. „Jak víš, že to nejsou myši? Co myslíš, že to je? Nějaká obluda?“

„Žádné myši,“ zašeptal Lawrence na pokraji spánku. „Stejná věc, která občas číhá pod mou postelí.“

„Pod postelí nic není,“ odsekl Dale, rozhovor ho začal nudit. „Jenom prach.“

Lawrence neodpověděl, ale natáhl ruku k jeho posteli. „Prosím.“ Měl zasněný hlas, jako by mluvil ze spaní. Měl krátké rukávy, protože mu bylo oblíbené pyžamo s Royem Rogersem už malé, ale nechtěl nosit nic jiného.

Dale ho občas nechtěl vzít za ruku – koneckonců už na to byli dost staří – ale dnes mu to nevadilo. Zjistil, že potřebuje sám nějakou jistotu.

„Dobrou noc,“ zašeptal, aniž by čekal odpověď. „Hezké sny.“

„Jsem rád, že už se nebojíš,“ odvětil Lawrence. Ten hlas přicházel odjinud, filtroval ho závoj spánku.

Dale tam ležel, levou ruku nataženou k bratrovi, a cítil, jak má malé prsty. Když zavřel oči, spatřil, jak mu míří na obličej ústí Congdenovy dvaadvacítky. Okamžitě se probudil a rozbušilo se mu srdce.

Věděl, že existuje tma, které se pořád bojí. Ale jeho strach byl skutečný, bál se skutečných hrozeb. Během příštích týdnů si musí dávat dobrý pozor, aby se vyhnul C. J. i Archiemu.

V tu chvíli mu došlo, že hra, při které chtěli najít Válečka Cookea a sledovat Roona, je u konce. Alespoň pro něj skončila. Byla to hloupost a někomu se mohlo něco stát.

Elm Haven žádná tajemství neukrýval. Žádná dobrodružství Nancy Drewové či Joe Hardyho s tajemnými chodbami a ukrytými vodítky. Jen pár hlupáků jako C. J. a jeho otec, kteří vám ublíží, když se jim připletete do cesty. Jim Harlen si nejspíš zlomil ruku a zranil se kvůli jejich hloupému slídění. Dale měl to odpoledne pocit, že už to unavilo i Mika s Kevinem.

Lawrence po nějaké době zavzdychal, převrátil se, sevřel svého Teddyho a pustil Dalovu ruku. Dale se překulil na pravý bok a začal usínat. Za okny šustilo listí mohutného dubu a cvrčci v trávě začali přehrávat své bezduché melodie. Zbytek večerního žáru už dávno vyprchal, ale světlušky vysílaly své signály v černotě mezi větvemi.

Dale usínal a zdálo se mu, že slyší, jak jeho matka žehlí dole v kuchyni. Chvíli nebylo slyšet nic, jen pravidelný dech dvou chlapců. Za okny bylo slyšet houkání sovy. Pak se něco ozvalo ve skříni v rohu. Něco zaškrábalo a zaskřípalo, chvíli počkalo, naposledy zaštrachalo a utichlo.

TŘINÁCT

Duane McBride přesvědčil svého strýčka Arta, že středa je vhodný den na cestu do univerzitní knihovny. Art utrácel většinu peněz za knihy, ale pořád se rád občas podíval do „slušné knihovny“. Vyrazili krátce po osmé hodině ráno.

Co strýček Art neutratil za knihy, vložil do svého auta – do rok starého Cadillacu – a Duane jen žasl nad pompézností automobilu velkého jako bojový křižník. Auto se chlubilo veškerou technologií známou v Detroitu včetně automatického sklápění reflektorů s podivuhodnou anténou. Strýc Art držel třemi prsty dolní část volantu, těžké tělo pohodlně usazené v polstrování.

Duane měl strýčka rád. Art měl jeden z těch růžovoučkých a kulatých obličejů s vlídnými ústy, která se pořád usmívají. Lidé věřili, že se strýček pořád baví. A u strýčka Arta tomu skutečně tak bylo.

Art McBride byl ironik. Zatímco Duanův otec zahořkl a cítil zklamání ze svých neúspěchů, strýček Art pocítil ironickou rezignaci, kterou vyvážil vlastním humorem. Duanův otec často viděl spiknutí a tajné spolky (ve vládě, v telefonní společnosti, mezi prominentními rodinami v Elm Havenu), ale strýček Art si myslel, že většina lidí a všichni byrokrati jsou takoví hlupáci, že nejsou žádného spiknutí schopni.

Oba bratři prožili vlastní neúspěchy. Duanův otec viděl rozpad svých obchodů, který zapříčinilo špatné plánování, nevhodné načasování a řízení, které pohltilo šílené množství energie, ale nikdy nepočítal s efektivitou práce. Na úspěchu jeho podnikání se podepsaly i urážky, kterými zahrnul všechny lidi i organizace. Strýček Art se naopak zapojil do podnikání jen několikrát. Vydělal peníze a zisk utratil za své tři manželky. Pak zjistil, že podnikání není nic pro něj. Když potřeboval peníze, pracoval v továrně poblíž Peorie. Přestože měl diplom a byl inženýrem, dával přednost práci u pásu.

Duane zjistil, že sklony k ironické rezignaci a správný přístup k zodpovědnosti spolu nemusí vždy dobře vycházet.

„Copak za esoteriku hledáš v univerzitní knihovně?“ zeptal se strýček Art.

Duane si narovnal brýle prstem. „Ach, jen pár věcí, které nemohu najít v Dubovém kopci.“

„Zkoušel jsi knihovnu v Elm Havenu? Nejlepší skladiště vědomostí od dob knihovny v Alexandrii.“

Duane se usmál. Často žertovali o „knihovně“, jediné místnosti na Široké ulici. Chlubila se sbírkou nějakých čtyř set knih. Strýček Art měl v knihovně víc než tři tisíce svazků. Duane by tam zkusil najít informace o borgijském zvonu, ale znal jeho sbírku dost dobře a věděl, že strýček Art žádné knihy z té doby nemá.

„Řekl jsem skladiště informací?“ pokračoval strýček Art. „Měl jsem říct skládka. Máš štěstí, chlapče, že mě dočasně propustili.“

„Ano,“ přikývl Duane. Strýček Art byl dočasně propuštěn větší část roku, neboť se poptávka po dělnících k pásu průběžně měnila. Jak se zdálo, nijak mu to nevadilo.

„Vážně, co hledáš?“ Strýček Art vypnul klimatizaci a dotkl se tlačítka, aby spustil okénko. Dovnitř se nahrnul teplý a vlhký vzduch. Art si projel rukou krátké vlasy. Několikrát si je nechal narůst a Duane si pamatoval, jak jsou jemné. Vlnité a bílé. Ale většinou je měl ostříhané nakrátko jako teď. Duane si pamatoval, že když mu byly čtyři roky, Art se vrátil z jednoho ročního výletu (po smrti třetí ženy) a Duane si spletl tehdy vousatého strýčka s Ježíškem.

Duane vzdychl. „Sháním informace o Borgijských.“

Strýček Art zamrkal a předvedl zájem. „Borgijských? Jako Lucrezia, Rodrigo, Césare… myslíš ty?“

„Jo,“ souhlasil Duane a narovnal se na sedačce. „Víš o nich něco? Slyšel’s někdy o zvonu, který měli?“

„Uch-uch. O Borgijských toho moc nevím. Jen ty běžné věci, jako je trávení, incest, špatní papeži. Víc mě zajímají Medicijští. To je rodina, o které je dobré si přečíst.“

Duane přikývl. Mířili k jihovýchodu po Velké cestě, pryč z Elm Havenu a klesali do údolí Spoonovy řeky. Útesy se zvedaly asi jeden a půl kilometru od sebe, ale úbočí bylo tak zarostlé stromy, že visely přes cestu. Pak se před nimi otevřelo úrodné údolí s půdou tak černou od častých povodní, že tady rostla kukuřice o třicet centimetrů vyšší než na polích kolem Elm Havenu. Jedinými stavbami v dohledu byla skladiště kukuřice a kovový most přes řeku. Z mostu se zvedala úzká plošinka k plechové věži, která klesala k deset metrů vzdáleným betonovým základům. Věž měla jen metr a půl v průměru a Duane věděl, že uvnitř se ukrývá uzoučké točité schodiště, které vede ke skladišti správy silnic na úrovni řeky.

„Pamatuješ, jak jste, mi s tátou hrozili, že mě tam necháte, jestli se nepřestanu pořád na všechno ptát?“ zeptal se Duane a ukázal na věž z vlnitého plechu. „Říkali jste, že je to vězení pro upovídané děti. Že mě vyzvednete až cestou zpátky domů.“

Strýček Art přikývl a zapálil si cigaretu pomocí zabudovaného zapalovače. Jeho modré oči pozorovaly horký vzduch nad úzkou vozovkou. „To pořád platí, kamaráde. Ještě jedna otázka a strávíš ve vězení víc času než Thomas More.“

„Thomas kdo?“ zeptal se Duane. Dělal si ze strýčka legraci. Oba Thomase Mora velmi obdivovali.

„To je ale chlapík!“ začal strýček Art a započal jeden ze svých monologů.

Dorazili na silnici číslo sto padesát a odbočili k východu, k malému městečku Kickapoo, pak k Peorii. Duane se zavrtal do hlubokého polstrování a přemýšlel o borgijském zvonu.

Dale, Mike, Kevin a Lawrence opustili městečko krátce po snídani a zamířili do zalesněných kopců za hřbitovem. Samotný hřbitov projeli na kolech – Mike se podíval na kůlnu s visacím zámkem, ale nic jim neřekl – pak kola opřeli o zadní plot. Přešli pastvinu a zmizeli v hustém lese. O tři sta metrů dál se objevili v lomu, kterému říkali Kozlí hory. Celou hodinu tady šplhali, křičeli a házeli po sobě drny, pak se svlékli a vykoupali se v mělkém jezírku.

V deset hodin, právě když se Dale a ostatní znovu oblékali, dorazili Gerry Daysinger, Bob McKown, Bill a Barry Fussnerovi, Chuck Sperling a Hrobník Taylor. Fussnerova dvojčata začala pokřikovat a ostatní nově příchozí začali házet drny. Mike, Dale a ostatní se před koupáním stáhli do východní části lomu, takže přes vodu teď létaly urážky a drny. Útočníci se rozdělili do dvou skupin a rozběhli se kolem rákosím zarostlých skal.

„Chtějí nás obklíčit,“ promluvil Mike a zapnul si džíny.

Kevin hodil drn a ten dopadl deset metrů před severní útes. Daysinger vykřikl nějakou urážku a běžel dál. Občas se zastavil, vypáčil kámen ze země a hodil ho na ně.

Dale popohnal Lawrence, aby si natáhl tenisky. Hodil drn… žádný kámen… a s radostí pozoroval Chucka Sperlinga, jak se krčí.

Drny a kamení létaly vzduchem padaly do mělkého jezírka a dělaly díry do hromady hlíny za jejich zády. Útočníci se dostali na druhou stranu lomu a blížili se ze severu a z jihu. Ale pouhých sedm metrů za lomem se zvedal les, který mizel v nekonečnu.

„Pamatujte,“ upozornil je Mike, „jestli vás dostanou, musí vás přidržet na zemi, než jste zajatci. Když se uvolníte, můžete pokračovat.“

„Jo,“ přikývl Kevin a podíval se do lesa. „Jdeme, jo?“

Mike ho chytil za tričko. „Ale jestli tě dostanou, neprozradíš jim o táborech a neřekneš jim hesla, že ne?“

Kevin se na něj zašklebil. Jim Harlen je jednou podrazil. Pořád nemohli používat někdejší tábor číslo pět. Ale nikdo z ostatních nikdy nepromluvil, ani když musel Dale bojovat s Hrobníkem Taylorem.

Útočníci už byli velmi blízko a jejich taktika vycházela. Drny létaly vzduchem a mizely v podrostu. Lawrence zamířil, napřáhl se a hodil drn, který trefil třicet kroků vzdáleného Gerryho Daysingera tak tvrdě, že si sedl na zem a začal plynule nadávat.

„Tábor číslo tři!“ zařval Mike a prozradil jim, kde se sejdou za třicet minut, až se zbaví útočníků. „Do toho!“

Utíkali. Zmizeli v podrostu hustého lesa a Dale se snažil držet vedle Lawrence. Kevin s Mikem odbočili na jih k Cikánské cestě a rokli, kudy protékal pod břidlicovými útesy Mrtvolný potok, Dale s bratrem pelášili k říčce, která tekla severně od hřbitova, pak pokračovali k ukrytému jezírku na jižním cípu pozemku jejich strýčka Henryho a tety Leny.

Fussnerova dvojčata, McKown a ostatní za nimi křičeli a štěkali jako psi na lovu. Ale rostl tady hustý les, nové stromky, křoviny, plevel a jedovatý břečťan, takže je zaměstnával běh, hon, úprk a hledání cesty. Nemohli házet drny.

Dale utíkal, občas tahal Lawrence, když museli odbočit ze staré stezky nebo stoupat do kopce, ale snažil se držet kus od pronásledovatelů a pořád sledovat mapu. Hledal nejlepší cestu do tábora číslo tři, ale musel to vzít oklikou, aby k němu nezamířil s pronásledovateli v zádech.

V kopcích se ozýval křik boje.

Univerzitní knihovna v Bradley nebyla z nejlepších – škola se koneckonců specializovala na vzdělání v oboru inženýrství a obchodu – ale Duane se tady vyznal a rychle našel informace, které hledal. Přecházel z kartotéky k mikrofilmu a zpět ke knihám, strýček Art zatím seděl v jednom z křesel v hlavní hale a doháněl dvouměsíční ztrátu informací čtením časopisů a novin.

Ve skutečnosti tady neměli moc věcí o Borgijských, natož pak o nějakém zvonu. Duane musel prolistovat spoustu věcí, než narazil na první vodítko. Byla to nenápadná zpráva v dlouhém článku o korunovaci papežů:

Skutečnost, že byla Jeho Excelence Don Alonso y Borja, arcibiskup Valencie, kardinál Quattro Coronati, zvolen v sedmasedmdesáti letech papežem během konklávy roku čtrnáct set padesát pět, šokovala Italy a dokonce jeho španělské příbuzenstvo. Všichni věděli, že kardinálovými výhodami je jeho pokročilý věk a zřejmá nemoc. Konkláva potřebovala vlídného papeže a nikdo nepochyboval, že Borgia, jak Italové zcivilizovali jeho španělské jméno, bude přesně takový.

Zdálo se, že Borgia, teď jako papež Calixtus III., získal ve svém postavení novou energii, pokračoval v konsolidaci papežské moci a zahájil nové křížové tažení, ukázalo se, že bylo poslední proti Turkům, kteří okupovali Konstantinopoli.

Na oslavu svého zvolení a na oslavu rodu Borgijských nechal Calixtus vyrobit obrovský zvon z kovu, který pocházel z pověstmi opředených hor Aragonu. Zvon byl skutečně odlit. Legenda tvrdí, že železo pochází ze slavného Hvězdného kamene. Zřejmě se jednalo o meteorit, ale určitě to byl nejkvalitnější materiál, s jakým se setkali kováři ve Valencii a Toledu za několik generací. Zvon byl vystaven ve Valencii v roce čtrnáct set padesát sedm a vznešené procesí ho neslo do Říma, aby ho ukázalo ve všech důležitých městech království Aragonského a Castilského. Jak se ukázalo, trvalo to moc dlouho.

Calixtův triumfální zvon dorazil do Říma sedmého srpna čtrnáct set padesát osm. Osmdesátiletý papež už ho nespatřil. Předchozí noc zemřel ve svých temných místnostech.

Duane si vyhledal seznam a rychle pročetl zbytek knihy. Ale o Calixtově zvonu už žádnou zmínku nenašel. Zaběhl do katalogu a vrátil se s odkazem na knihy, ve kterých se psalo o papežově synovci jménem Rodrigo.

O Rodrigovi našel mnoho informací. Rychle si je zapisoval a byl rád, že si přivezl několik malých notýsků.

Sedmadvacetiletý kardinál Rodrigo Borgia byl hlavní silou v jednání konklávy v roce čtrnáct set padesát osm. Přestože nebyl mladší Borgia ani vzdáleným kandidátem na post papeže, chytře zmanipuloval volbu nové hlavy církve a získal podporu pro biskupa Aenea Silvia Piccolominiho, který konklávu opustil jako papež Pius II. Pius nezapomněl na pomoc mladého kardinála v době nouze. Někdejší Piccolomini zajistil mladému Rodrigo Borgiovi několik let blahobytu.

Ale ani zmínka o zvonu. Duane prolistoval další dvě knihy a další vodítko našel až ve třetí.

Byla to historická kniha, kterou napsal Piccolomini osobně. Papež Pius II. byl zřejmě rozeným kronikářem, byl lepším historikem než teologem. Jeho popis konklávy roku čtrnáct set padesát osm – popis, který zakazovaly zákony i tradice – odhalil detaily toho, jak získal podporu Rodriga Borgie a jak byla tato podpora důležitá. A v kapitole, která popisovala Květnou neděli roku 1462, Pius popsal slavnostní procesí, které uvítalo příjezd hlavy svatého Ondřeje.

Celý úryvek byl nápadně květnatý:

Všichni kardinálové, kteří žili okolo cesty, nápadně vyzdobili své domy… ale všechny předčil svou snahou, penězi a nadšením vicekancléř Rodrigo. Jeho obrovský a vysoký dům, který si nechal postavit na pozemku staré mincovny, pokryly bohaté a překrásné tapisérie. Kromě toho zvedl vzdušnou stříšku, na kterou zavěsil mnoho zázraků. Nad stříškou visel uprostřed složitých řezbářských ozdob obrovský zvon, který si nechal vyrobit jeho bratr, Náš předchůdce. Přestože byl zvon nový, tvrdilo se, že je talismanem a zdrojem moci Borgijského rodu.

Procesí se zastavilo před jeho pevností, před místem sladkých písní a zvuků, před skvělým palácem, který se třpytil zlatem jako Nerův palác. Rodrigo nevyzdobil na Naši oslavu jen vlastní dům, ale i ty okolní, takže celé náměstí připomínalo park plný nadšených oslav. Chtěli jsme požehnat jeho domu, pozemkům a zvonu, ale vicekancléř se bránil, že zvonu už bylo požehnáno přede dvěma lety, než byl postaven jeho palác. Překvapeně jsme pokračovali s Naší drahocennou svátostí ulicemi plnými uctivých a jásajících lidí.

Duane zavrtěl hlavou, posunul si brýle a usmál se. Představa, že zvon sedí napomenutý v zatlučené zvonici staré střední, byla neuvěřitelná.

Zkontroloval své poznámky, přešel k regálům, vyndal si další knihy a vrátil se na své místo.

Další informace.

Tábor číslo tři ležel na kopci tři sta metrů severovýchodně od hřbitova. Rostly tady husté stromy, větve se často skláněly metr nad zem a kvůli hustým křovinám se dalo projít jen po několika stezkách, které vyšlapal dobytek a lovci. Tábor číslo tři vypadal ze všech stran jako obyčejné křoví. Křoví rostlo do kruhu, některé větve byly tlusté jako chlapecká ruka, listí nad hlavou se pojilo a proplétalo se s větvemi stromů. Ale když si člověk klekl na správném místě a prolezl labyrintem mezi ostružinami a kmeny, objevil vchod na překrásné místo.

Dale s Lawrencem dorazili jako první. Těžce dýchali a dívali se přes rameno. Slyšeli, jak McKown a ostatní křičí jen sto metrů za nimi. Ujistili se, že nikdo není v dohledu, přikrčili se do trávy a zalezli do tábora číslo tři.

Místo bylo pevné a bezpečné jako zastřešená chatrč. Téměř dokonalý kruh měl tři metry v průměru, okolní zdi nabízely několik pozorovatelen, ale dovnitř vidět nebylo. Přestože se kolem zvedal sráz, uvnitř byla půda téměř rovná – snad to způsobil kruh křovisek. Tráva uvnitř byla měkká a krátká jako na golfovém hřišti.

Dale se jednou v táboře číslo tři schoval během letní bouřky a zůstal suchý, jako by ležel ve svém pokoji. Jednou v zimě se protloukli s Lawrencem a Mikem zasněženým lesem a tábor číslo tři našli až po delším hledání. Větve a křoviny vypadaly bez listí úplně jinak, ale když vlezli dovnitř, nenašli žádný sníh. Okolní hradba místo zaštítila stejně jako v létě.

Teď tam Dale ležel se svým bratrem, tiše oddychovali a naslouchali vzrušenému křiku McKowna a ostatních, kteří si razili cestu lesem.

„Šli tudy“ ozval se hlas Chucka Sperlinga. Stál na staré stezce, která se táhla sedm metrů od tábora.

Náhle zaslechli šustění a praskání kousek od nich. Dale a Lawrence zvedli klacky, které nesli jako kopí, a nízkým tunelem proklouzl Mike O’Rourke. Měl červený obličej, modré oči se mu třpytily. Škrábl se o větev a levý spánek mu zdobil krvavý šrám. Široce se usmíval.

„Kde jsou… „ začal Lawrence.

Mike zakryl mladšímu chlapci rukou ústa a zavrtěl hlavou. „Hned venku,“ zašeptal. Všichni tři se přikrčili do trávy, obličeje kousek od křoví.

„Sakra,“ ozval se hlas Hrobníka Taylora necelé dva metry nad nimi. „Viděl jsem O’Rourka, jak tudy běží.“

„Barry!“ hlas Chucka Sperlinga křičel těsně za křovím. „Vidíš je tam?“

„Uch,“ vyrazil ze sebe tlustý Fussner. „Tudy nikdo nešel.“

„Do pytle,“ zasyčel Hrobník. „Viděl jsem ho. A ti Stewartovi pitomci sem běželi taky.“

Lawrence sevřel ruku v pěst a začal vstávat. Přestože se člověk mohl v kruhu křovin postavit, aniž by ho někdo viděl, Dale strhl bratra na zem. Ukázal mu, ať je potichu, ale musel se usmát, když uviděl Lawrencův červený obličej. Ruměnec byl jasným znamením, že bratr skloní hlavu a na někoho se vrhne. Dale už to viděl mnohokrát.

„Možná se vrátili na kopec ke hřbitovu, nebo se vrátili do lomu.“ Ten hlas patřil Gerrymu Daysingerovi, necelých pět metrů od tábora.

„Nejdřív budeme hledat tady,“ přikázal jim Sperling vůdcovským tónem, který používal v dětské lize, kde dělal jeho otec trenéra.

Mike, Dale a Lawrence sevřeli své klacky jako pušky. Naslouchali praskání na úbočí, jak se ostatní chlapci probíjeli mezi křovinami, hledali za poraženými kmeny a tloukli do keřů. Někdo dokonce vrazil klacek do jižní zdi tábora, ale jako by narazil na pevnou zeď.

Pokud člověk neznal odbočky na východní straně a nevěděl o poslední díře menší než kanál, nikdy nenašel cestu dovnitř.

Chlapci v táboře tomu alespoň chtěli věřit.

Ozval se křik na stezce. „Dostali Kevina,“ zašeptal Lawrence. Dale přikývl a znovu bratra utišil.

Zvuk bot a tenisek slábl. Ozval se další křik. Mike se posadil a otřel si trávu a jehličí z proužkovaného trička.

„Myslíš, že nás Kevin prozradí?“ zeptal se Dale.

Mike se zašklebil. „Tábor číslo tři neprozradí. Může jim ukázat pětku nebo jeskyni. Ale nikdy trojku.“

„O pětce už ví od minulých prázdnin,“ namítl Lawrence, který začal konečně šeptat, když už to nebylo třeba. „A jeskyni nepoužíváme.“

Mike se jen usmíval.

Leželi tam ještě půl hodiny a cítili únavu po několika hodinách běhání po kopcích, pomalu klesala hladina adrenalinu po honičce. Zaslechli, že se Kevin vzdal – jestli se k nim „nepřidal“ a nepomáhal jim v pronásledování, pak z něj byl zajatec – zalovili v kapsách a vyndali si jídlo. Nikdo nepřinesl žádný skutečný proviant, ale Mike měl v kapse jablko, Dale vytáhl mandlovou tyčinku Hershey, která se roztekla a několikrát se na ni posadil, a Lawrence vylovil sáček s bonbóny. S chutí poobědvali, pak si lehli a pozorovali útržky oblohy nad téměř neproniknutelnou střechou větví.

Právě mluvili o tom, že připraví další útok u lomu, když Mike vydechl: „Ššššššš!“ a ukázal na kopec.

Dale se položil na břicho a přitiskl tvář do větví. Hledal úhel, pod kterým by spatřil stezku. Spatřil boty. Mužské, hnědé a velké boty. Dala na chvíli napadlo, že jsou to zablácené obvazy, pak si vzpomněl, že se dívá na legíny, které nosili vojáci z Duanova vyprávění. Jak jim Duane říkal? Ovinovačky. Dva metry od tábora stál nějaký člověk, na nohou těžké boty a ovinovačky. Dale rozeznal hnědou vlněnou nohavici kousek nad obvazy.

„Co… „ zašeptal Lawrence a napínal zrak.

Dale se obrátil a zakryl mu ústa rukou. Lawrence se chtěl vykroutit a udeřil ho, ale pro změnu zůstal zticha.

Když se Dale znovu otočil, boty byly pryč. Mike mu zaťukal na rameno a ukázal na východní zeď kruhu.

Kroky drtily listí a větvičky těsně před tajným vchodem.

Duane toho našel o Borgijských víc, než původně zamýšlel.

Listoval a rychle projížděl knihy, jak to většinou dělal, když se potřeboval naučit velké množství informací během velmi krátké doby. Byl to zvláštní pocit. Často mu připadal jako jedna z jeho krystalek, kterou špatně naladil a přijímal několik stanic najednou. Takové rychloučení ho unavilo a trochu se mu točila hlava, ale neměl jinou možnost. Strýček Art nestráví v knihovně celý den.

Jako první zjistil, že z „obecných zdrojů“ získal pouze špatné nebo velmi překroucené informace. Na chvíli se zarazil, okusoval pacičku od brýlí a zíral do prázdna. Zjistil, že obecné zdroje jsou zcela nespolehlivé a považoval to za jedno z nejdůležitějších zjištění posledních několika let. Nic nebylo tak jednoduché a hloupé, jak si lidé mysleli. Zauvažoval, zda je to základní zákon celého vesmíru. Jestli ano, pak nechtěl ani pomyslet na všechny ty roky, kdy bude muset vygumovat původní informace, aby se mohl začít učit znovu. Rozhlédl se po knihovnách v suterénu – tisíce a tisíce knih – a ucítil smutek, že si je nikdy nepřečte… nikdy nepozná všechny ty rozdílné názory, fakta a myšlenky tohoto suterénu… natož potom všech těch knihoven v Princetonu, Yale, Harvardu a ostatních škol, které chtěl navštívit a pochopit.

Probral se z myšlenek, vrátil brýle na místo a prohlédl si zápisky, které pořídil.

Hlavně Lucrezia Borgia byla víc obětí než viníkem z legend, které znal. Žádný prsten s jedem, který zabíjí milence a hosty u večeře, žádné bankety, kde se kupila mrtvá těla v době podávání dezertu. Ne, Lucrezia byla obětí nenávistných historiků. Duane se podíval na některé tituly, které si přinesl na stolek: Guicciardiho Historie Itálie, Machiavelliho Princ a jeho Proslovy a úryvky z Historie Florencie a italské problémy, Piccolominiho/Piovy upovídané Komentáře, Gregoroviovu knihu o Lucrezii, Burchardovo Liber Notarum s poznámkami o každodenním programu papežského dvora té doby.

Ale nic o zvonu.

Pak dostal nápad a podíval se na původní zdroje informací o Benvenuto Cellinim, který byl oblíbenou historickou postavičkou jeho otce. Vyhledal ho, přestože věděl, že se ten bláznivý umělec narodil až v roce patnáct set, osm let potom, co se stal Rodrigo Borgia papežem Alexandrem VI.

Cellini popsal v jedné pasáži své uvěznění v Castel Sant Angelo, v obrovské kamenné stavbě, kterou dal čtrnáct set let předtím postavit Hadrian jako rodinnou hrobku. Papež Alexander – Rodrigo Borgia – dal tento ohromný náhrobek opevnit a předělat na rezidenci. Místnosti a kamenné chodby, které znaly přes tisíc let jen mrtvoly, tmu a rozklad, se staly domovem a pevností borgijského papeže.

Cellini o tom napsal:

Byl jsem uvězněn v tmavé kobce pod úrovní zahrady, kde tekla voda a bylo tam mnoho pavouků a jedovatých červů. Hodili mi špinavou matraci z hrubého konopí, nedali mi najíst a zamkli se za mnou čtvery dveře… Každý den jsem viděl na hodinu a půl slabé světlo, které pronikalo do té smutné jeskyně úzkou štěrbinou. Zbytek dne a noc jsem trávil potmě. A toto byla jedna z lepších cel. Od ostatních nešťastníků jsem se dozvěděl o zatracených duších, které trávily poslední dny v těch nejodpornějších jámách, v hlubších kobkách na dně šachty neblaze proslulého zvonu zlého borgijského papeže. V Římě a okolních provinciích se rozkřiklo, že zvon byl odlit z poskvrněného kovu, posvěcen odpornými skutky a teď tady visí jako znamení paktu mezi někdejším papežem a samotným Ďáblem. Všichni v celách se krčili ve špinavé vodě, jedli zkažené zbytky a věděli, že zvuk zvonu oznámí konec světa. Přiznávám, že jsem prožil chvíle, kdy bych ten zvuk uvítal.

Duane si psal poznámky. Sžírala ho zvědavost. V Celliniho autobiografii už další zmínku o zvonu nenašel, ale pasáž o umělci Pinturicchiovi (který nebyl zřejmě Celliniovým současníkem, ale pocházel z doby borgijského papeže) byla naprosto jasná:

Na příkaz a jménem jeho papeže…

Duane zkontroloval, že to byl Alexander, neboli Rodrigo Borgia. Bylo to tak.

Na příkaz a jménem jeho papeže, začal tento hluchý a malý umělec…

Duane se ujistil, že Cellini mluví o Pinturicchiovi, borgijském umělci. Bylo to tak.¨

… dodaly Torre Borgia tak bizarní efekt, který vyvrcholil Pokojem sedmi mystérií v ponurém borgijském apartmá.

Duane přerušil četbu Celliniho zápisků a vyhledal si Torre Borgia. Průvodce Vatikánem ho poučil, že je to mohutná věž, kterou nechal papež Alexander VI. přistavět k vatikánskému paláci. Předchozí přírůstek si vyžádal papež Sixtus a jednalo se o tmavé a rozlehlé skladiště jménem Sixtínská kaple. Papež Nevinný zvolil krásný altánek v odlehlé části vatikánských zahrad. Borgia postavil věž. Poznámka o architektuře z roku osmnáct set osmdesát šest tvrdila, že Borgia Torre byla na vrcholu zdobena masivní zvonicí, ale na vysokou věž nesměl vstoupit nikdo jiný než papež a jeho nelegitimní děti. Věž bránil labyrint chodeb a zamčených dveří.

Duane se vrátil k Celliniho zápiskům:

Pinturicchio sestoupil na papežský příkaz do Města mrtvých, aby našel inspiraci a modely pro nástěnné malby v borgijském apartmá. Pod městem nenašel křesťanské katakomby s posvěcenými kostmi, ale náhodné vykopávky z doby nevěřícího Říma. Vykopávky a rozklad.

Tvrdilo se, že Pinturicchio bral na tyto podzemní výpravy své učedníky a zvědavé kolegy. Představte si světlo pochodně v těchto tunelech plných rozvalin z dob Césarových, vstup do chodeb, síní a celých příbytků, celé ulice mrtvého Říma, které se táhly jako žíly pod plevelem zarostlými třídami našeho živého, ale oslabeného města… představte si ty výkřiky, když Pinturicchio vyhnal obrovské krysy a hordy netopýrů, kteří se živili na zdejších mrtvolách, pozvedl louč a spatřil pohanské ozdoby, které sem uložili před patnácti stoletími lidé.

Ten malý mužík a bezbožný umělec přenesl tyto náměty a pohanské obrazy do apartmánu borgijského papeže a jeho věže. V nejsoukromějších a tajných komnatách Prohnilého papeže převažovaly pohanské obrazy – zdobily zdi, oblouky, stropy a dokonce i obrovský železný zvon, který byl borgijským talismanem v Torre.

Hlupáci dodnes nazývají tyto ztracené malby groteskními, neboť to byly pouhé kopie bezbožných podzemních jeskyní, které se ukrývaly v temnotě pod Římem.

Strýček Art se mu naklonil přes rameno a zeptal se: „Už půjdeme?“ Chlapec nadskočil, upravil si brýle na nose a snažil se usmát.

„Ještě chvilku.“

Zatímco strýček Art neklidně přecházel mezi okolními policemi, Duane prolistoval poslední svazky. Našel jen jedinou zmínku o zvonu, která znovu hovořila o umění vysušeného umělce jménem Pinturicchio:

Ale v komnatě, která vede z pokoje sedmi mystérií na uzamčené schodiště, které se zvedá do zvonice a kam mohou vstoupit jen Borgiové, malíř reprodukoval podstatu těch pohřbených a zapomenutých kreseb, které studoval za světla pochodní, zatímco kolem kapala voda z rozbitých kamenů. Zde, v místnosti, které se bude kvůli sedmi skvělým malbám říkat Pokoj svatých, Pinturicchio vyplnil příkaz a veškeré místo mezi jednotlivými malbami, každý oblouk, zákoutí a sloup, pokryl stovkami – někteří odborníci mluví o tisících – obrazy býků.

Býci v jeho práci a na tomto tajném místě nejsou žádným překvapením – býk byl znakem borgijské rodiny. Benevolentní býk byl dlouho metaforou papežského procesí.

Ale tito býci, kteří se znovu a znovu objevovali v tmavých chodbách, síních a ve dveřích nad zakázaným schodištěm nad pokojem sedmi mystérií, nepředstavovali ani jeden z těchto znaků.

Nebyl to ani vznešený borgijský symbol, ani mírumilovný býk. V těchto místnostech se objevil nespočet stylizovaných, ale jasných postav obětního býka Osirisova, který byl egyptským bohem a vládl království Mrtvých.

Duane zavřel knihu a sundal si brýle.

„Připraven?“ zeptal se strýček Art.

Duane přikývl.

„Vyzkoušíme McDonalda na ulici Válečných obětí,“ navrhl strýček. „Hamburgry už tam stojí čtvrťák, ale jsou vážně dobré.“

Duane zamyšleně přikývl a sledoval strýčka Arta ven ze suterénu, vzhůru ke světlu.

Kroky vedle tábora číslo tři utichly. Nevzdálily se, neodešly, jen… utichly. Mike, Dale a Lawrence se přikrčili u nízkého vchodu a čekali. Snažili se zůstat potichu a málem nedýchali. Vnímali zvuky lesa: daleko na kopci, směrem k pozemku Dalova strýčka Henryho, někomu nadávala veverka; občasný výkřik party Chucka Sperlinga, která se už vzdálila na jih od lomu; krákání vran v korunách stromů na dalším kopci směrem ke hřbitovu. Ale ani jediný zvuk z míst, kde čekal těsně za křovinami neviditelný voják.

Dale se vrátil na svou pozorovatelnu, ale už nic nespatřil.

Náhle zaslechli šramot a dupání na stezce. Listí šustilo a křoviny na východní straně tábora se třásly, jak se někdo probíjel pokrouceným otvorem. Dale uskočil a zvedl klacek. Mike ho napodobil a postavil se ke druhé straně otvoru. Lawrence se přikrčil a připravil svůj kyj.

Větve se zvedly, listí se zatřáslo a na travnatý plácek vlezl Kevin Grumbacher.

Dale s Mikem si vyměnili pohledy, spustili klacky a vydechli si.

Kevin se na ně zakřenil. „Co jste chtěli udělat, praštit mě do hlavy?“

„Mysleli jsme, že jsou to oni,“ odpověděl Lawrence a lítostivě spustil klacek k zemi. Lawrence se rád pral.

Dale zamrkal a najednou mu došlo, že ostatní neviděli ani boty, ani ovinovačky. Mike s Lawrencem si nejspíš mysleli, že ten hluk udělala Sperlingova parta.

„Jsi sám?“ zeptal se Mike a přikrčil se, aby zkontroloval tunel mezi větvemi.

„Jasně, že jsem sám. Kdybych nebyl sám, nevrátil bych se.“

Lawrence se zamračil na staršího chlapce: „Neřekl’s jim o táboře, že ne?“

Kevin se na něj otráveně podíval, pak se obrátil k Mikovi. „Říkali, že se k nim můžu přidat, jestli jim řeknu, kde máme tajné úkryty. Ten blbec Fussner mi svázal ruce provazem na prádlo a tahali mě, jako bych byl jejich otrok.“ Zvedl ruce a ukázal jim červené zářezy na zápěstí a předloktí.

„Jak jsi utekl?“ zeptal se Dale.

Kevin se znovu zašklebil, jeho velké zuby, vojenský zástřih a poskakující ohryzek se proměnily v obraz sebeuspokojení. „Když vás začali honit, Fussner jim nestačil, protože táhnul mě. Ten pitomec mě přivázal ke stromu a vyběhl na stezku, aby se podíval, kudy utekli. Měl jsem pořád volné prsty, takže jsem jenom zacouval ke stromu a rozvázal tu šňůru.“

„Zůstaňte tady,“ zašeptal Mike a proklouzl otvorem, aniž by se dotkl jediné větve. Trojice chlapců tiše seděla několik minut, Kevin si masíroval zápěstí a Lawrence jedl čokoládovou tyčinku, kterou si přinesl. Dale čekal, že zaslechne křik, bitku… že se prozradí chlapík, kterého viděl mezi větvemi.

Mike se vrátil. „Už jsou pryč. Slyšel jsem jejich hlasy od okresní šestky. Zdá se, že Sperling s Hrobníkem jdou domů.“

„Jo,“ vydechl Kevin. „Už je to nudilo. Říkali, že doma mají něco důležitějšího. Daysinger chtěl, aby zůstali. Fussnerovci chtěli jít se Sperlingem.“

Mike přikývl. „Daysinger a McKown tady zůstanou a počkají, až vylezeme, aby nás přepadli.“ Nakreslil mapku do hlíny před vchodem. „Jak znám Gerryho, zamíří zpátky do lomu, kde je hodně drnů a odkud nás uvidí, jestli se budeme vracet ze statku Dalova strýčka, nebo z lesa od Cikánské cesty. Schovají se s Bobem nejspíš tady… „ Nakreslil stezky, jezírka v lomu a teď přidal kopeček na západní straně lomu. „Na vrcholku je plošinka, pamatujete?“

„Před pár lety jsme tam tábořili,“ souhlasil Dale.

Lawrence zavrtěl hlavou. „Nevzpomínám si.“

Dale ho šťouchl. „Byl’s moc malý, takže jsi s námi nesměl přes noc.“ Obrátil se k Mikovi. „Pokračuj.“

Mike ukázal na stezku z tábora číslo tři, která se táhla zpět ke kopci, kde budou, jak věřil, čekat Daysinger s McKownem. „Budou vyhlížet těmito třemi směry,“ dodal a nakreslil šipky. „Ale jestli se schováme za ty stromy na jižním svahu, dostaneme se až nahoru, aniž by nás viděli.“

Kevin se na mapu zamračil. „Posledních patnáct metrů je otevřený prostor. Na kopci je jenom hlína.“

„Správně,“ souhlasil Mike a pořád se usmíval. „Musíme být pěkně potichu. Ale pamatujte, výhled mají na druhou stranu. Pokud budeme potichu, dostaneme se jim do zad, aniž by tušili, že jsme jim nablízku.“

Dale ucítil sílící vzrušení. „Tam sebereme drny a vylezeme nahoru. Bude tam hodně munice.“

Kevin se pořád mračil. „Jestli nás nachytají na otevřeném prostranství je po nás. Vždyť házeli kamení.“

„Když na to přijde,“ uklidňoval ho Mike „můžeme taky házet kamení.“ Podíval se na ostatní. „Kdo je pro?“

„Já!“ Lawrence málem křičel. Byl plný očekávání.

„Jo,“ souhlasil Dale, zatímco si pořád prohlížel mapku a napadlo ho, kde a jak dokázal Mike tak rychle připravit složitý plán. Každý metr cesty z tábora číslo tři až na kopec využíval všechny úkryty, které byly k dispozici. Dale tudy chodil už celé roky, ale nikdy by ho nenapadlo použít mělký příkop přes pole za hřbitovem jako úkryt. „Jo,“ zopakoval. „Jdeme na to.“

Kevin pokrčil rameny. „Snad mě znovu nechytí.“

Mike se na ně usmál, sevřel ruku v pěst, přikrčil se a prolezl otvorem. Ostatní ho tiše následovali.

„Vypadáš zamyšleně, kamaráde,“ konstatoval strýček Art po cestě domů. Právě klesali do údolí Spoonovy řeky. Na obloze nebyl jediný mráček a po tolika hodinách v klimatizované knihovně se zdálo, že červnové slunce zesílilo. Přestože strýček Art pustil burácející klimatizaci svého auta, otevřel okna a dovnitř proudil teplý vzduch. Podíval se na Duana. „Mohu ti s něčím pomoci?“

Duane zaváhal. Měl pocit, že to strýčkovi nemůže říct. Ale proč ne? Hledal jen nějaké informace o staré střední. Právě míjeli most přes Spoonovu řeku. Duane se podíval na tmavou vodu, která mířila k severu pod mohutné větve, pak se obrátil zpět ke strýčkovi. Proč ne?

Vyprávěl mu o novinových článcích. O borgijském zvonu. O Celliniho knize, kterou našel v knihovně. Když skončil, připadal si unaveně a trapně, jako by na sebe prozradil něco ostudného. Ale současně pocítil úlevu.

Strýček Art zapískal, chvíli nic neříkal a jen bubnoval prsty o volant. Zdálo se, že se jeho modré oči nesoustředí na Velkou cestu, ale na něco úplně jiného. Dorazili na prašnou cestu, která směřovala na sever k okresní šestce, a strýček Art odbočil doprava. Zpomalil Cadillac, aby kamení nelétalo na podvozek a auto neházelo na vyježděných kolejích. „Ty si myslíš, že tam ten zvon pořád je?“ zeptal se nakonec. „Pořád ve škole?“

Duane si narovnal brýle. „Nevím. Nikdy jsem o něm neslyšel, a ty?“

Strýček Art zavrtěl hlavou. „Nikdy, co tady bydlím. To je samozřejmě od doby po válce. Kořeny tady zapustila rodina tvé matky. Ale kdyby se o takovém zvonu něco vědělo, určitě bych něco zaslechl.“ Dostali se na křižovatku okresní šestky a Vysokoškolské cesty a strýček Art se odmlčel. Jeho domov ležel pět kilometrů východně po Vysokoškolské, ale musel vzít Duana domů. Vlevo před nimi se objevila hospoda U Černého stromu pod vysokými jilmy a duby. Přestože bylo teprve brzy odpoledne, už tam stálo několik aut. Duane se rychle obrátil, aby neviděl, zda tam stojí auto jeho otce.

„Něco ti řeknu, kamaráde,“ promluvil strýček Art. „Zeptám se na ten zvon ve městě… zjistím, jestli o něm ví nějaký starý páprda… podívám se do mé knihovny, jestli tam najdu něco o té prokleté věci. Souhlas?“

Duane se rozzářil. „Myslíš, že o tom něco máš?“

Strýček Art pokrčil rameny. „Ten zvon nezní jako kov, ale spíš jako mýtus. Vždycky mě zajímalo nadpřirozeno – zjistit pravdu. Podívám se do svých příruček. Crowley, něco takového. Stačí?“

„Skvělé!“ vykřikl Duane a ucítil úlevu.

Než sjeli z prvního kopce, přece jen se podíval. Otcovo auto nestálo U Černého stromu! Možná to bude přece jen skvělý den. U hřbitova si všiml řady kol naskládaných u zadního plotu. Možná tady byl Dale s kamarády, a jestli teď vystoupí, může je najít v lese. Zavrtěl hlavou. Už takhle dost zanedbal své povinnosti.

Otec byl doma, byl střízlivý a pracoval na zahrádce, která zabírala tři čtvrtě akru. Měl opálenou tvář a mozoly na dlaních. Ale zdálo se, že je v dobré náladě, takže strýček Art zůstal na pivo, zatímco Duane srkal svou RC Colu a poslouchal. Strýček Art se o zvonu nezmínil.

Když odjel, Duane si vyhrnul rukávy flanelové košile a šel okopávat zeleninu s otcem. Pracovali v přátelském tichu několik hodin, pak se šli opláchnout na večeři, otec začal pracovat na jednom ze svých nových strojů a Duane připravil hamburgery, rýži a uvařil kávu.

Během večeře probírali politiku a otec mu popisoval svou práci pro Adlai Stevensona při minulých volbách. „Nevím, jak ten Kennedy,“ prohlásil. „Určitě bude nominován, ale nikdy nevěřím milionářům. Ale bylo by dobře, kdyby zvolili katolíka. Zlomili část diskriminace v této zemi.“ Pak Duanovi vyprávěl o neúspěšné kampani Alfreda E. Smitha v roce devatenáct set dvacet osm.

Duane o tom četl, ale poslouchal a pokyvoval hlavou. Byl rád, že mu otec vypráví, když je střízlivý a na nikoho nemá vztek.

„Takže šance pro katolického uchazeče je velmi malá,“ uzavřel otec diskuzi. Chvíli zůstal sedět a přikyvoval, jako by chtěl ukázat, že jeho analýza nemá žádné slabé místo. Pak se postavil, odklidil ze stolu, opláchl talíře pod proudem vody a odložil je na pozdější mytí.

Duane se podíval ven. Bylo teprve po páté hodině, ale stín topolu za domem už postupoval přes okno. Vyslovil otázku, které se bál celé odpoledne. Snažil se mluvit klidně a vyrovnaně. „Jdeš dnes večer ven?“

Otec se zarazil. Stál u dřezu a pára mu zamlžila brýle. Sundal si je a otřel do cípu košile, jako by otázku zvažoval. „Asi ne,“ odvětil nakonec. „Musím udělat pár věcí v dílně a napadlo mě, že dokončíme ty šachy, na které padá prach.“

Duane přikývl. „Dám se raději do práce,“ dodal, dopil kávu a odložil hrnek na linku. Usmál se až ve stodole s vědrem v ruce.

Útok ze zálohy byl úspěšný.

Přestože bylo posledních deset metrů pěkně nebezpečných – museli se plížit po břiše do svahu, a kdyby McKown nebo Daysinger vzhlédli ze svých hradeb, neměli se kam schovat – Mike, Kevin, Lawrence a Dale to dokázali. Dokázali to i přes Lawrencovo nervózní chichotání, a když už byli nahoře, přistihli Gerryho s Bobem, jak se dívají na druhou stranu a od hromady drnů je dělí dva metry.

Mike hodil jako první a trefil Boba McKowna do zad, těsně nad opasek. Pak se rozpoutal boj. Šest chlapců po sobě metalo drny, snažili si krýt obličej a zároveň házet, pak se prali a zápasili na vrcholku malého kopce. Kevin, Daysinger a Dale se skutáleli jako první a sklouzli dolů o nějakých deset metrů. Kevin vstal jako první a rozběhl se k opevnění a munici. Ale McKown po něm házel drny, dokud Mike neskočil na menšího chlapce zezadu. Tentokrát se svalili ze svahu oni dva a zvedli mračno prachu. Patnáct minut si hráli na krále hory. Původní majitelé byli svrženi z kopce a museli šplhat v krupobití drnů, aby se ho znovu zmocnili. Když se jim to nepodařilo, stáhli se (Daysinger s McKownem) na okraj jezírka a házeli na dálku. V tu chvíli propukl bratrovražedný boj o kopec v Mikově jednotce a brzy už bojovali všichni proti všem.

Dale dostal ránu drnem na solar plexus a tři minuty zůstal sedět na zemi a lapal po dechu. Kolem něj zuřil boj. Pak se Mike zřítil ze svahu, narazil na ukrytý kámen a rozřízl si obočí. Rána nebyla hluboká, ale množství krve působivé. Daysinger dostal hlavu na vrcholek a v tu chvíli dostal drnem zblízka do pusy. S hlasitými nadávkami se stáhl pod kopec a pár minut chodil s rukama přes pusu, dokud nezjistil, že má všechny zuby. Pak si otřel hlínu z rozbitého spodního rtu a znovu zaútočil. Na bradě měl bláto a krev. Kevin stál přímo za svým bývalým velitelem. Když se Mike napřáhl, Kevin dostal pěstí do čela. Všichni se zvědavě podívali a boj se na chvíli zastavil. Kevin Grumbacher využil komickou situaci, zašilhal, udělal obrátku, podlomily se mu nohy a jako mrtvola sklouzl po zádech ze svahu. Ostatní chlapci se smáli, aplaudovali a házeli po něm drny. Lawrence dosáhl vítězství.

Na chvíli se ocitl na kopci úplně sám, zatímco starší chlapci bojovali dole. Lawrence se postavil na vrchol, zvedl ruce nad hlavu a zakřičel: „Jsem král!“

Rozhostila se chvíle uctivého ticha, pak se zvedly tři salvy drnů. Cíl zasáhlo nejméně šest, možná sedm z nich. Lawrence odvrátil v poslední chvíli obličej, ale ve chvíli, kdy dostal zásah, se mu zvedl oblak prachu ze špinavého oblečení. Dostal ránu do zad a do nohou, kulometná dávka mu srazila baseballovou čapku.

„Hele!“ vykřikl Dale a začal mávat, aby přestali házet. Lawrence zůstal stát na místě a Dale věděl, že jestli se rozpláče, bude to vážné. Lawrence se pomalu a půvabně obrátil, kolem něj se zvedal oblak prachu, pak přepadl dopředu.

Vlastně nepřepadl, skočil s půvabem umírající labutě, vrhl se kupředu jako kaskadér z nějaké kovbojky. Než dopadl na stráň, stačil udělat salto, pak se znovu zlomil v pase a letěl dál. Rozhodil ruce a nohy, jako by se v nich neukrývaly kosti, letěl jako mrtvý. Chlapci ustoupili. Bezvládné tělo proletělo kolem nich, převalilo se na rovném břehu jezírka a zastavilo se. Jedna ruka se potopila do vody.

„Uááá,“ vydechl Kevin. Ostatní se přidali.

Lawrence vstal, otřel si prach z oblečení a vlasů a uklonil se.

Dalších pár hodin chlapci umírali. Letní odpoledne se krátilo a blížil se večer, chlapci lezli po jednom na vrcholek a ostatní po nich házeli drny. Když dostali zásah, znovu umírali.

Kevin byl skutečným komikem. Choval se jako starý herec, kterého zastřelili a on si musí lehnout na zem. Většinou klouzal dolů, ale pořád si držel svou čapku. Daysinger a McKown uměli nejlépe řvát. Řítili se do zkázy, sténali, křičeli a vzdychali. Mike padal velmi půvabně a vydržel stát ze všech nejdéle. Pokud nechtěl, nepohnula s ním ani druhá salva drnů. Dale si vysloužil pochvalu, když předvedl smrtelný skok po hlavě, jeho tvář klouzala po strmém svahu a Dale si odřel kůži na nose. Ale Lawrence si udržel královskou korunu. Při posledním coup de grace se zapotácel a zmizel jim na půl minuty z dohledu. Pět chlapců začalo reptat a přemýšleli, kam zmizel. Pak se náhle objevil nad vrcholkem. Neutíkal, ale skákal. Dale zalapal po dechu a ucítil, jak mu vyskočilo srdce do krku, když jeho malý bratr vyskočil do vzduchu deset metrů nad ním. Nejprve ho napadlo: Ježíši, vždyť umře. Hned na to si pomyslel: Máma mě zabije.

Lawrence neumřel. Ne tak docela. Jeho skok byl tak divoký a plný energie, že ho odnesl až do jezírka. Tvrdou římsu minul o pět centimetrů a voda postříkala Kevina s McKownem.

Tato část jezírka byla velmi mělká – asi jeden a půl metru – a Dale si představil mladšího bratra s hlavou zapíchnutou v bahně. Právě si začal svlékat košili, aby ho mohl jít zachránit, při představě umělého dýchání se mu udělalo nevolno, když Lawrence vyplaval na povrch, široce se usmál a předvedl svůj předkus.

Tentokrát skutečně jásali.

Kevin nazval jeho kousek Skok smrti a všichni si ho museli vyzkoušet. Dale skočil až na třetí pokus a udělal to jen kvůli ostatním, kteří stáli dole a čekali. Jezírko bylo tak strašně daleko. I s dlouhýma nohama žáka šesté třídy se musel rychle rozběhnout do vrchu a přesně se odrazit od hradby, aby měl vůbec šanci, že se vyhne tvrdému břehu pod sebou. Kdyby jim Lawrence neukázal, že je to možné, nikdo z nich – ani Dale – by to nezkusil. Přestože Dale překvapil sám sebe a při čtvrtém pokusu skutečně skočil, cítil obdiv k mladšímu bratrovi.

Několik vteřin letěl a zdálo se mu, že se vznáší sedm metrů nad svými přáteli. Byl pořád na úrovni vrcholku malého kopce a jezírko leželo neskutečně daleko, daleko za rozbláceným břehem, který slunce spálilo na tvrdé cihly. Zmocnila se ho zemská přitažlivost a Dale začal padat. Ruce a nohy tloukly kolem sebe, jako by chtěl šlapat vzduch… byl si jistý, že to dokáže… pak si byl úplně jistý, že je to nemožné… pak to dokázal. O pár centimetrů. Náhle byla všude kolem něj zelená a vlažná voda z jezírka, natekla mu do nosu. Ohnutýma nohama se odstrčil od zarostlého dna a znovu ucítil vzduch a spatřil světlo. Křičel nadšením a ostatní děti mu tleskaly.

Kevin šel jako poslední. Nechal ostatní deset minut čekat, zatímco nervózně pokašlával, zkoušel vítr, znovu a znovu si zavazoval tkaničky a přistavoval rampu. Pak vystřelil z vrcholku jako dělová koule – jeho skok byl nejdelší ze všech – a dopadl do vody metr a půl od břehu. Dal nohy k sobě a prsty si zmáčkl nos. Kevin měl jediný dost rozumu na to, aby si svlékl džíny a tričko, takže skočil jen v trenkách a teniskách.

S úsměvem se objevil na hladině. Ostatní jásali a křičeli. Vzali jeho džíny, tričko a ponožky a hodili je do jezírka. Kevin vylezl a německy nadával, ani se nedíval na Lawrencův šestý skok, při kterém malý chlapec předvedl salto.

Protože byli všichni mokří, šli se ve čvachtajících teniskách vykoupat na druhou stranu lomu, kde skákali do hloubky z třímetrových útesů. Většinou sem nechodili. Bylo tady moc vodních hadů a rodiče, kteří si dělali starost s „bezedným lomem“ je většinou nutili, aby počkali, až je někdo odveze k Hartleyovu rybníku na Dubové cestě. Proto jim večerní koupání připadalo ještě báječnější.

Asi hodinu se sušili na břehu a Dale začal dřímat, aby za chvíli nadskočil a probudil se. Pak se rozdělili na skupiny a hráli v lese na schovávanou. Mike se usmál na kluky ve zmačkaných šatech. „Kdo půjde se mnou?“

Nakonec to byl Lawrence a McKown. Dale, Gerry a Kevin dostali pětiminutový náskok – počítali do tří set – pak vyrazila Mikova skupina, aby je našla. Dale věděl, že Mike s Lawrencem nepoužijí jejich tajné tábory.

Další půl druhé hodiny se honili mezi stromy a pastvinami, podle nálady měnili své skupiny, občas se napili z lahve, kterou přinesl McKown a doplnil v jezírku (i když Kevinovi se zelená voda moc nezdála), a nakonec prošli přes jižní stranu lomu a přešli prvních pár set metrů po Cikánské cestě.

Kola našli u plotu, jak je tam nechali. Slunce se změnilo v rudý talíř, který plul nad západním Johnsonovým kukuřičným polem. Vzduch zahustil večerní opar, pyl a prach s vlhkostí, ale jak začala modrá obloha tmavnout a přiblížil se soumrak, nebe jim pořád připadalo nekonečné a průzračné.

„Poslední U Černého stromu je teplouš!“ vykřikl Gerry Daysinger a vyrazil dopředu. Začal rychle šlapat a uháněl tvrdou brázdou ve štěrkové cestě, která se ztrácela v šeru pod kopcem.

Ostatní křičeli a snažili se ho dohonit. Rychle se řítili z kopce a svištěli tmou, cítili, jak jim chladnější vzduch nad potokem bičuje vlasy, pak se postavili a dupali do kopce. Kdyby se vyhouplo na kopci od hospody U Černého stromu nějaké auto, chlapci by museli opustit brázdu a zamířit do hlubšího štěrku na krajnici, takže by si určitě odřeli kolena a roztrhali oblečení. Bylo jim to jedno. Dupali a přestali křičet, aby šetřili dech na posledních dvacet metrů. Když se dostali na rovný úsek u příjezdové cesty k hospodě, už těžce dýchali a lapali po dechu.

Mike vyhrál, obrátil se a zašklebil se. Pak sklonil hlavu a natáhl závod k Vysokoškolské cestě, několik set metrů před nimi.

Odbočili na západ k Elm Havenu, uklidnili se a utvořili dvě tříčlenné skupinky. Lawrence pustil řídítka jako první, narovnal záda, založil si ruce a šlapal dál. Pak si založilo ruce všech šest chlapců a pomalu projížděli mezi zvedajícími se zdmi kukuřice.

Když míjeli místo, kde opravili plot po Duanově dobrodružství, Dale ani nevzhlédl. Byly tam hluboké brázdy a několik metrů od plotu rozdrcená kukuřice, ale Dale ani nevzhlédl. Pozoroval západ, kde viselo slunce nad nízkou řadou stromů, které tvořily Elm Haven.

Byl unavený, bolel ho tucet modřin a zmožené svaly, odřené ruce a nohy, škrábaly ho usušené džíny, měl žízeň, až mu popraskaly rty, a bolela ho hlava. Měl strašný hlad, protože už doopravdy nejedl od snídaně… a to bylo před třinácti hodinami. Cítil se šťastný.

Všechny ty ošklivé sny a blížící se tma, kterou vnímal od posledních dnů školy, dnes zmizely. Hrůza z C. J. a jeho pušky vybledla. Dale byl rád, že Mike s ostatními tiše souhlasí a pustili Válečka a starou střední z hlavy.

Léto bylo přesně takové, jaké čekal.

Když opustili štěrk a vjeli na chladnoucí, ale pořád měkký asfalt První ulice, znovu se chytili řídítek. Dale spatřil stromy před Mikovým domem na křižovatce před nimi a rozeznal zadní část vlastního domu za širokým polem a hřištěm městského parku.

McKown a Daysinger jim zamávali a předjeli je. Ať mířili kamkoliv, už tam chtěli být. Dale, Kevin, Mike a Lawrence pomalu překonali posledních padesát metrů a zamířili do relativní tmy pod vysoké stromy Elm Havenu.

Když zamávali Mikovi a zamířili přes Železniční ulici k domovu, Dale ucítil štěstí. Bylo to správné léto. Přesně takové čekal.

Nikdy se tak nemýlil.

ČTRNÁCT

Duanův otec zůstal střízlivý celý týden. Nebyl to sice žádný rekord, ale Duanův první týden prázdnin byl o to šťastnější.

V úterý, devátého června a den po výletu do univerzitní knihovny v Bradley, zavolal strýček Art a vzkázal, že shání informace o Duanově zvonu. Nemá si dělat starosti, něco najde. Večer zavolal znovu a promluvil s Duanem osobně. Vyprávěl, že volal havenskému starostovi, Ross Cattonovi, ale ani on, ani nikdo z těch, které strýček kontaktoval, o zvonu nic neví. Zeptal se dokonce i knihovnice, slečny Moonové, která se zeptala své matky a zavolala mu. Slečna Moonová prozradila, že její matka jen zavrtěla hlavou, ale otázka ji velmi rozrušila. Samozřejmě, přiznala, v těchto dnech matku rozruší spousta věcí.

Toho večera se otec vrátil z cesty do AaP – Duane byl zvědavý, jestli to nebyla jen záminka. Ale otec byl střízlivý, a když ukládali mouku a plechovky s jídlem, řekl: „Ach, slyšel jsem od paní O’Rourkeové, že včera zatkli jednoho tvého spolužáka.“

Duane se zastavil, v pravé ruce těžkou plechovku fazolí. Volnou rukou si narovnal brýle. „Ach?“

Otec přikývl, navlhčil si rty a poškrábal se po tváři, jak to dělal, když byl střízlivý a něco ho ranilo. „Jo, nějaká holka jménem Cordie. Paní O’Rourkeová mi řekla, že byla o rok starší než její syn Mike.“ Podíval se na Duana. „Takže chodila do tvé třídy, ne?“

Duane přikývl.

„Tak jako tak,“ pokračoval otec, „vlastně ji nezatkli. Barney ji chytil, jak se prochází po městě s nabitou puškou. Pušku zabavil a dívku odvezl domů. Nechtěla říct, co tam dělala, jen to, že to mělo něco společného s jejím bratrem Válečkem.“ Poškrábal se na tváři a zřejmě ho překvapilo, že se ten den oholil. „Není Váleček ten kluk, co před pár týdny utekl?“

„Jo.“ Duane pokračoval v práci a vyndával další plechovky z krabice.

„Tušíš, proč se jeho sestra plížila po městě s puškou?“

Duane se znovu zarazil. „Sledovala někoho?“

Otec pokrčil rameny. „Nellie O’Rourkeová říkala, že ředitel… jak se jmenuje… pan Roon volal Barneye a stěžoval si. Tvrdil, že se ta malá holka s puškou poflakuje okolo školy a jeho pronajatého bytu. No, proč by to nějaké dítě dělalo?“

Duane přikývl. Došlo mu, že to otce zajímá a zřejmě tam bude stát a dívat se na něj, dokud Duane něco neřekne. Položil poslední plechovku do police, a přestože stál na židli, obrátil se a odvětil: „Cordie je dobrá, ale trochu praštěná.“

Otec tam chvíli zůstal stát, pak přikývl, jako by mu to stačilo, a odešel do své dílny.

V pátek si Duane udělal další výlet do Dubového kopce. Odešel při úsvitu, aby se mohl domů vrátit ještě ráno. Chtěl se podívat na knihy a noviny a porovnat je se zápisky z Bradley, ale nenašel nic nového. Článek v The New York Times o slavnosti při uvítání zvonu v roce osmnáct set sedmdesát šest byl zajímavý… další důkaz, že se zvon objevil někde jinde než v Elm Havenu… ale nic jiného nenašel. Snažil se vylákat z knihovnice telefonní číslo rodiny pana Ashley-Montagua a prohlásil, že nemůže dokončit školní práci bez nahlédnutí do knih Společnosti pro historii, které rodina získala, ale paní Frazierová mu řekla, že jejich číslo nezná (bohaté rodiny nikdy nejsou v seznamu a Duane zjistil, že alespoň u této rodiny to skutečně platí), pak ho pohladila po hlavě a řekla: „Dělat školní práci o prázdninách stejně není zdravé. Tak běž, běž na slunce, vem si něco lehčího a jdi si hrát. Vážně, tvoje matka by tě měla oblékat… vždyť je dneska nějakých pětatřicet stupňů.“

„Ano, paní,“ přikývl Duane, narovnal si brýle a odešel. Domů se dostal právě včas, aby pomohl otci naložit čtyři prasata a odvézt je na trh do Dubového kopce. Duane vzdychl a sledoval, jak během deseti minut překonali krajinu, kudy šlapal čtyři hodiny. Než někam příště vyrazí, zjistí otcův časový plán.

V sobotu promítali v letním kině Herkula, starší film, který pan Ashley-Montague zřejmě přivezl z peorijského autokina. Duane málokdy chodil do kina ze stejného důvodu, kvůli kterému s otcem málokdy zapínali televizi – knihy a vysílání rádia podněcovaly jeho představivost víc než filmy a televizní šou.

Ale měl rád filmy s italským svalovcem. A zvláštním způsobem ho přitahoval dabing. Herec pohyboval ústy dvě minuty jako šílenec a z filmu zazněly dvě slabiky. A ještě k tomu si přečetl, že v římském studiu dělá všechny zvukové efekty pro tyto filmy jediný starý muž – všechny kroky, řinčení mečů, koňská kopyta, erupce vulkánů, úplně vše. Ta představa ho nadchla.

Ale to nebyl pravý důvod, proč šlapal v sobotu večer k městu. Chtěl si promluvit s panem Ashley-Montaguem a dobře věděl, že kino je jediným místem, kde ho najde.

Poprosil by otce, aby ho odvezl, ale ten si začal hrát po večeři s jedním ze svých výukových strojů a Duane nechtěl pokoušet osud tím, že mu navrhne cestu do města kolem Carlovy hospody.

Když mu Duane oznámil, kam jde, otec ani nevzhlédl od práce. „Dobrá,“ přikývl, obličej v kouři, který se zvedal z plošného spoje, „ale nechoď domů potmě.“

„Ano,“ souhlasil Duane, ale napadlo ho, jak se má podle otce asi dostat domů.

Nakonec se ukázalo, že nemusí šlapat celou cestu. Právě minul dům Dalova strýčka Henryho, když před ním zastavil pickup se strýčkem Henrym a tetou Lenou.

„Kam jdeš, chlapče?“ Strýček Henry věděl, jak se jmenuje, ale všem mužům pod čtyřicet říkal „chlapče“.

„Do města, pane.“

„Do letního kina?“

„Ano, pane.“

„Naskoč si, chlapče.“

Teta Lena otevřela dveře a Duane vlezl dovnitř. Jen tak tak se tam vešel.

„Raději pojedu vzadu,“ nabídl Duane, když zjistil, že zabral polovinu polstrované sedačky.

„Nesmysl,“ odmítl strýček Henry. „Je to tu živější. Drž se!“ Auto vyrazilo z prvního kopce jako po horské dráze, rachotilo ve stínech pod kopcem a začalo stoupat ke hřbitovu.

„Drž se vpravo, Henry,“ poučila ho teta Lena. Duane si dokázal představit, že to stará paní říká, kdykoliv tudy projíždějí – což znamenalo, kdykoliv jedou do města nebo kamkoliv jinam – a kolikrát to bylo za těch šedesát let? Miliónkrát?

Strýček Henry pozorně přikývl a držel se na stejném místě, přesně uprostřed cesty. Nehodlal podstoupit vyježděné stopy nikomu jinému. Přestože slunce zapadlo už před dvaceti minutami, bylo tady větší světlo. Auto přeskočilo stopy na vrcholku a řítilo se do tmy pod stromy nad Mrtvolným potokem. Po obou stranách mrkaly světlušky. Plevel okolo cesty zdobil prach, takže připomínal nějaké albínské mutace. Duane byl rád, že ho někdo svezl.

Když už mířili k vodárenské věži, Duane se podíval na Henryho a Lenu Nyquistovi. Táhlo jim na sedmdesát a Duane věděl, že je to ve skutečnosti Dalův prastrýc a prateta z matčiny strany, ale všichni v okrese Creve Coeur jim říkali strýček Henry a teta Lena. Byl to atraktivní pár, jehož skandinávská povaha si držela od těla následky stáří. Teta Lena měla bílé vlasy, které zůstaly husté a dlouhé, mezi vráskami byly vidět růžové a pevné tváře. Měla nápadně jasné oči. Strýček Henry přišel o část svých vlasů, ale přes čelo mu viselo několik pramenů, takže připomínal zlobivého chlapce, který se bojí, že ho brzy chytí nějaký učitel. Duane věděl od otce, že strýček je gentleman ze staré školy, ale u piva rád vypráví sprosté příběhy.

„Není to místo, kde tě málem přejeli?“ zeptal se strýček Henry a ukázal na pole, kde byly vidět zářezy pneumatik.

„Ano, pane,“ souhlasil Duane.

„Drž volant oběma rukama, Henry,“ napomenula ho teta Lena.

„Chytili toho člověka, co to udělal?“

Duane se nadechl. „Ne, pane.“

Strýček Henry si odfrkl. „Vsadil bych pět ku jedné, že to byl ten nedobrý Karl Van Syke. Ten svi… „ Stařík zachytil káravý pohled své ženy. „Svinutý člověk nebyl nikdy na práci, natož aby dělal školníka a správce na hřbitově. Na jaře a v zimě se můžeme podívat a ten… ten Van Syke tam není. Nebýt pomocníků, kteří přijdou každý měsíc ze svatého Malachiáše, to místo úplně zaroste.“

Duane přikývl, ale neměl co dodat.

„Kuš, Henry,“ umlčela ho teta Lena tiše. „Malý Duane nebude poslouchat tvé bláboly o panu Van Sykovi.“ Otočila se k Duanovi a pohladila ho vrásčitou rukou po tváři. „Mrzelo nás to s tvým psem, Duane. Vzpomínám, jak jsem ho pomáhala vybírat tvému otci ze štěňat Viry Whittakerové, než ses narodil. To štěňátko byl dar pro tvou matku.“

Duane přikývl a podíval se na městské hřiště, které právě míjeli. Pozorně si ho prohlížel, jako by ho nikdy neviděl.

Hlavní ulice byla nacpaná. Všude stála auta a rodiny s košíky a dekami mířily do Hudebního parku. Na vysokém obrubníku před Carlovou hospodou sedělo několik mužů, hlasitě rozmlouvali a jejich červené ruce držely lahve Pabstu. Strýček Henry musel kvůli tolika lidem zaparkovat až dole u AaP. Stařík bručel, jak nerad sedí na skládacích židličkách, které si přivezli. Raději by zůstal v autě a předstíral, že jsou v autokině.

Duane jim poděkoval a pospíchal do parku. Už neměl moc času, aby si mohl promluvit s panem Ashley-Montaguem o samotě, ale chtěl se k němu alespoň dostat.

Dale s Lawrencem nechtěli jít do letního kina, ale jejich otec zůstal doma, vzal si v sobotu volno, což bylo velmi vzácné – a v televizi jen opakovali staré pořady, takže se rodiče rozhodli, že půjdou na film. Vzali deku a velký pytel pražené kukuřice a za soumraku zamířili do města. Dale si všiml, jak nad stromy poskakují netopýři, ale byli to jen obyčejní netopýři. Děs minulého týdne mu připadal jako ošklivý a vzdálený sen.

Objevilo se nezvyklé množství lidí. Trávník východně od pódia a přímo před promítacím plátnem pokryly deky a Lawrence běžel napřed, aby zabral místo u starého dubu. Dale hledal Mika, ale pak si vzpomněl, že dnes večer hlídá babičku… stejně jako každou sobotu. Kevin s rodiči nikdy do letního kina nechodili – měli barevnou televizi… jeden ze dvou barevných televizorů ve městě. Druhý vlastnila rodina Chucka Sperlinga.

Když se snesla opravdová tma a měl začít první kreslený film, spatřil Duana McBrida, jak šplhá po schodech na pódium. Rychle se omluvil a přeběhl přes park, přeskakoval natažené nohy a jednou musel přeskočit dva puberťáky, kteří se váleli na dece. Když se dostal na poslední schod pódia, který si rezervoval pan Ashley-Montague s promítačem, chtěl pozdravit Duana, ale pak zjistil, že větší chlapec rozmlouvá s milionářem u promítačky. Opřel se o zábradlí, mlčel a poslouchal.

„… a k čemu by ti byla taková kniha… pokud tedy existuje,“ říkal pan Ashley-Montague. Mladík s vázankou po jeho boku připojil reproduktory a nasadil malou cívku kresleného filmu. Duane působil vedle městského dobrodárce jako široká silueta.

„Jak jsem říkal, píšu práci o historii staré střední školy.“

Pan Ashley-Montague namítl: „Teď jsou prázdniny, synu,“ a obrátil se ke svému asistentovi. Přikývl a plátno na stěně kavárny U Parku se rozzářilo. Dav na trávníku, v pickupech a autech začal odpočítávat čísla na začátku filmu. Začal film s Tomem a Jerrym. Pomocník zaostřil obraz a upravil zvuk.

„Prosím, pane,“ zašeptal Duane McBride a popošel k milionáři. „Slibuji, že knihy v pořádku vrátím. Potřebuji je jen, abych dokončil svůj výzkum.“

Pan Ashley-Montague se posadil na lehátko, které mu připravil jeho asistent. Dale se k němu nikdy nedostal tak blízko. Vždycky si myslel, že pan Ashley-Montague je mladý, ale ve světle promítačky zjistil, že je mu nejméně čtyřicet let. Možná byl starší. Vázanka a nóbl oblek ho dělaly ještě starším. Dnes si vzal bílý oblek, který žhnul v soumraku.

„Výzkum,“ zasmál se pan Ashley-Montague. „Kolik je ti, synu? Čtrnáct?“

„Za tři týdny mi bude dvanáct,“ odvětil Duane. Dale nevěděl, že má narozeniny v červenci.

„Dvanáct,“ zopakoval pan Ashley-Montague. „Dvanáctiletí neprovádějí výzkumy, můj příteli. Ať potřebuješ na školní práci cokoliv, najdi si to v knihovně.“

„V knihovně už jsem byl, pane,“ ohradil se Duane. Přestože říkal „pane“, Dale nezaslechl v Duanově hlasu žádnou úctu. Jako by spolu rozmlouvali dva dospělí. „Nejsou tam správné informace. Knihovnice v Dubovém kopci mi řekla, že jste zbytek materiálů Společnosti pro historii dostal vy. Věřím, že jsou dokumenty Společnosti pro historii pořád veřejné… a prosím vás jen o několik hodin, abych si prostudoval materiál týkající se staré střední.“

Pan Ashley-Montague si založil ruce a sledoval plátno, kde Tom mlátil palicí Jerryho. A nebo Jerry mlátil Toma… Dale si nikdy nepamatoval, jak se kočka s myší jmenují. Muž v lehátku konečně promluvil: „A jaký je přesně námět tvé práce?“

Zdálo se, že Duane zatajil dech. „Bombastický zvon,“ odvětil nakonec. Snad se to Dalovi jen zdálo. Výbuch zvuků v kresleném filmu Toma a Jerryho udusil ostatní slova.

Pan Ashley-Montague vyskočil z lehátka, uchopil Duana za předloktí, pak ho pustil a ustoupil, jako by pocítil rozpaky. „Nic takového neexistuje.“ Dale zaslechl jeho slova pod kulometnou palbou reproduktorů.

Duane něco odvětil, ale odpověď pohltil výbuch dynamitu, který explodoval pod kocourem. I pan Ashley-Montague se musel předklonit, aby Duanovi rozuměl.

„… existoval zvon,“ říkal milionář, když Dale znovu rozeznal jeho slova, „ale dávno ho odstranili. Před mnoha desetiletími. Myslím, že to bylo před první světovou válkou. Byl to samozřejmě podvod. Mého dědečka… napálili, tak je to. Podvedli. Oklamali.“

„Ano, právě tím chci ukončit svou práci,“ pokračoval Duane. „Jinak ji budu muset odevzdat s tím, že nevíme, kde se zvon nalézá.“

Pan Ashley-Montague přecházel sem a tam kolem promítačky. Kreslený film skončil a jeho pomocník pospíchal s další cívkou – filmový týdeník 20th Century o šíření komunismu komentovaný Walterem Cronkitem. Dale vzhlédl a spatřil tmavovlasého reportéra, jak sedí za stolem. Krátké zprávy byly černobílé… Dale je viděl minulý rok ve škole při zvláštním promítání. Mapa Evropy a Asie náhle zčernala a komunistická hrozba se rozšířila. Šipky zamířily do východní Evropy, Číny a míst, která Dale nedokázal pojmenovat.

„Není to žádné tajemství,“ vyštěkl pan Ashley-Montague. „Už si vzpomínám. Dědův zvon sundali a odvezli někdy na přelomu století. Myslím, že kvůli puklinám ani nezvonil. Pak ho vzali ze skladu, roztavili a kov použili v první světové válce.“ Zarazil se, otočil se k němu zády a znovu se posadil, jako by byl rozhovor u konce.

„Bylo by skvělé, kdybych mohl použít citace z knihy a možná vyfotit pár starých obrázků,“ naléhal Duane.

Milionář vzdychl, jako by reagoval na šířící se oceán komunistické nadvlády na plátně. Hlas Waltera Cronkita duněl jako kreslený film s Tomem a Jerrym. „Mladíku, žádná kniha neexistuje. Z toho, co mi doktor Priestmann odkázal, se vyklubala hromada neoznačených, neověřených a vzájemně nesouvisejících materiálů. Pokud si vzpomínám, bylo to několik krabic. Ujišťuji tě, že jsem si je nenechal.“

„Můžete mi tedy říct, komu jste je věnoval… „ začal Duane.

„Já je nevěnoval!“ odsekl pan Ashley-Montague a pozvedl hlas. „Spálil jsem je. Podporoval jsem výzkum toho skvělého profesora, ale neměl jsem pro ně využití. Ujišťuji tě, že neexistuje žádný tajemný svazek, který by uzavřel tvoji práci. Cituj mě, mladíku. Zvon byla chyba… jeden z mnoha bílých slonů, které dědeček přivezl z líbánek v Evropě… ze staré střední ho odstranili někdy kolem přelomu století a uložili do skladu… někam v Chicagu… a v roce devatenáct set sedmnáct, kdy jsme vstoupili do války, byl roztaven na kulky. Tak, a to je vše.“

Krátký film od 20th Century skončil a asistent pospíchal, aby nasadil velkou cívku s Herkulem. Několik hlav se obrátilo k pódiu, kde v relativním tichu duněl hlas pana Ashley-Montagua.

„Kdybych jen mohl… „ začal Duane.

„Tady žádné jen neexistuje,“ zasyčel milionář. „Už žádná diskuse, mladý muži. Neexistuje žádný zvon. A tím končím.“ Ukázal na schůdky pódia a Dala napadlo, že byl pohyb jeho zápěstí zženštilý. Další gesto zavolalo jeho pomocníka – film právě začínal a diváci odpočítávali zaváděcí pásku – a Duane zíral na metr osmdesát vysokého muže s vyhrnutými rukávy. Dale věřil, že tento pomocník pracuje jako komorník, osobní strážce a možná vyhazovač v jednom z kin, která pan Ashley-Montague vlastnil. Duane pokrčil rameny a obrátil se. Pomalu sestupoval ze schodů, mnohem pomaleji, než by to dokázal Dale, kdyby na něj nějaký dospělý křičel. Přestože se Dale ukrýval ve stínech v zadním rohu pódia a byl úplně nenápadný, přeskočil zábradlí a zastavil se na metr a půl vzdáleném trávníku. Málem narazil do strýčka Henryho a tety Leny.

Utíkal, aby dohonil Duana, ale silnější chlapec opustil park a už pochodoval po Široké třídě. Ruce měl v kapsách, pískal si a zřejmě mířil k rozbořenému Ashleyovu domu dva bloky na jihu. Dale už se nebál noci – ten nesmysl už překonal – ale přece jen se mu nechtělo vyrazit do tmy pod staré jilmy. Za zády slyšel hudbu a dabované dialogy, chtěl se dívat na Herkula.

Obrátil se k parku a řekl si, že jestli nepromluví s Duanem teď… no… promluví s ním během příštích dnů. Neměli proč spěchat. Bylo léto.

Duane kráčel po Široké třídě a byl tak vzrušený, že nevěnoval Herkulovi pozornost. Na ulici dopadaly stíny stromů. Pouliční světla na ulicích, které se táhly k jihu, se ukrývala ve větvích a listí. Na severu byla vidět jediná řada malých domků, holé trávníky se spojily a v místech, kde odbočovaly koleje k jihu, rostl plevel. Tam, kde končila cesta, začínalo kukuřičné pole. Na konci tmavé cesty stál jen starý dům rodiny pana Ashley-Montagua, kterému lidé pořád říkali Ashleyova vila.

Duane se podíval na zatočenou příjezdovou cestu, která mizela v tunelu větví a zanedbaného křoví. Z domu zbyly jen ohořelé zbytky, dva sloupy a tři komíny, zčernalé trámy se zřítily do krysami zamořeného sklepa. Duane věděl, že Dale s ostatními chlapci často jezdí po cestě a závodí, projedou kolem přední verandy, nakloní se a dotknou se sloupů nebo schodů, aniž by slezli či zpomalili. Ale teď byla úplná tma – kruh zarostlé cesty nerozjasnily ani světlušky. Přestože přicházely zvuky a světlo letního kina ze vzdálenosti pouhých dvou bloků za jeho zády, místní stromy je nápadně utlumily.

Duane se nebál tmy. Vůbec ne. Ale dnes večer po té cestě kráčet nechtěl. S pískáním odbočil k jihu a pokračoval po štěrkové pěšině, která křižovala nové ulice, kde bydlel Chuck Sperling.

Za jeho zády, ve tmě, kde byla příjezdová cesta nejvíc zarostlá, se něco pohnulo. Rozhoupaly se větve a tvor přeběhl kolem dávno zapomenuté fontány, která se ukrývala uprostřed zřícenin a plevele.

PATNÁCT

Neděle, dvanáctý červen, byl teplý a zamlžený den, na obloze se objevily mraky a proměnily ji v obrácenou šedivou mísu. V osm ráno bylo pětadvacet stupňů, v poledne už teploměr vyšplhal na pětatřicet. Otec vstal časně a odešel na pole, takže Duane odložil četbu The New York Times až do doby, kdy splní své povinnosti.

Kráčel mezi záhony fazolí za stodolou, trhal stonky kukuřice, která se sem nacpala, a náhle spatřil auto, jež odbočilo na dlouhou příjezdovou cestu. Nejprve ho napadlo, že je to strýček Art, ale pak zjistil, že auto je menší a bílé. Pak spatřil červenou bublinu na střeše.

Vylezl z pole a otřel si tvář cípem rozepnuté košile. Nebylo to Barneyovo auto. Zelená písmena na dveřích hlásala ŠERIF OKRESU CREVE COEUR. Muž s hubeným opáleným obličejem a očima schovanýma pod zrcátky brýlí promluvil: „Je tady pan McBride, synku?“

Duane přikývl, přešel na okraj fazolového záhonu a zapískal na dva prsty. Spatřil, jak se vzdálená postava jeho otce zarazila, vzhlédla a zamířila k němu. Duana napadlo, že ze stodoly přiběhne Wittgenstein.

Šerif už vylezl z auta. Duane si všiml, že je to velký muž, nejméně sto devadesát centimetrů. Možná víc. Na hlavu si posadil klobouk se širokou střechou a Duane si vzpomněl na plakát, který lákal chlapce na vojnu: Široká čelist, sluneční brýle, opasek s pistolí a kožené boty. Celkový efekt poznamenal jen pot, který mu promáčel košili v podpaží.

„Něco se stalo?“ zeptal se Duane a napadlo ho, jestli na něj policajta neposlal pan Ashley-Montague. Milionář se minulý večer rozčílil, a když se Duane vrátil do letního kina, aby ho strýček Henry s tetou Lenou odvezli zpátky, už ho tam nenašel.

Šerif přikývl. „Bojím se, že ano, synku.“

Duane tam stál, z brady mu kapal pot a čekal, až otec přejde posledních deset metrů kolem fazolí.

„Pan McBride?“ zeptal se šerif.

Otec přikývl, otřel si upocenou tvář kapesníkem a v šedivých vousech zůstal prach. „Správně. A jestli je to kvůli tomu zatracenému telefonu, říkal jsem Ma Bellu…“

„Ne, pane. Stalo se neštěstí.“

Otec se zarazil, jako by dostal políček. Duane sledoval jeho tvář, spatřil chvilkové zaváhání, pak se objevila jistota. Na světě byl jediný člověk, který nosil v peněžence otcovo jméno na kartičce označené V případě nehody.

„Art,“ vydechl otec. Nebyla to otázka. „Je mrtvý?“

„Ano, pane.“ Šerif si upravil sluneční brýle ve stejnou chvíli, kdy se Duane dotkl prstem vlastních obrouček.

„Jak?“ Otcovy oči se zaměřily na něco daleko v polích, na něco daleko za šerifem. Možná se jen rozostřily.

„Nehoda v autě. Asi před hodinou.“

„Kde?“ Otec nepatrně přikývl, jako by už dostal odpověď. Duane to gesto vídal, když poslouchali zprávy v rádiu nebo otec vyprávěl o korupci v politice.

„Vysokoškolská cesta,“ odvětil šerif. Jeho hlas byl skutečně pevný, neztratil tón jako hlas Duanova otce. „Most přes kamenný potok. Asi dva kilometry od…“

„Vím, kde ten most leží,“ přerušil ho otec. „Chodili jsme tam s Artem plavat.“ Jeho oči se trochu zaostřily a obrátily se k Duanovi, jako by se chystal něco říct nebo udělat. Místo toho se obrátil znovu k šerifovi. „Kde je?“

„Když jsem odjížděl, vyprošťovali tělo,“ odpověděl šerif. „Jestli chcete, vezmu vás tam.“

Otec přikývl a usadil se do šerifova auta. Duane se rozběhl a naskočil si dozadu.

To není možné, pomyslel si, zatímco se řítili kolem statku strýčka Henryho a tety Leny. Ve sto kilometrové rychlosti se vyhoupli na první kopec a prosvištěli kolem hřbitova. Když se zhoupli dolů k lesu, Duanova hlava málem narazila na strop. Zabije i nás. Za uhánějícím policejním autem se zvedal desetimetrový oblak prachu a štěrku. Když stoupali k Černému stromu, roští, podrost, stromy a větve kolem silnice byly šedobílé, jako by je někdo posypal pudrem. Duane věděl, že je to prach zvířený předchozími automobily, přesto si při pohledu na šedé listí a šedou oblohu vzpomněl na Hády, na stíny mrtvých, které čekají v šedivé prázdnotě, na úryvek který mu strýček Art četl, když byl velmi malý – Odysseus sestoupí do Hád, aby se postavil šedé mlze, kde potká stín své mrtvé matky a někdejších spojenců.

Šerif nezpomalil na křižovatce okresní šestky a Vysokoškolské cesty, nezastavil na stopce, ale nacvičeným smykem odbočil na tvrdší štěrk. Duane si uvědomil, že přestože neslyší sirénu, světlo na střeše bliká. Napadlo ho, proč tolik spěchají. Otec před ním seděl nápadně rovně, hlavu před sebe, jen v zatáčkách se nakláněl.

Řítili se další tři kilometry k východu. Duane se podíval přes pole nalevo a spatřil dlouhý pruh lesa, kde se ukrývala Cikánská cesta. Kromě stromů pod kopci se všude táhla kukuřičná pole.

Duane počítal klesání, neboť věděl, že čtvrtý kopec ohlásí malé údolí s Kamenným potokem.

Začali počtvrté klesat, rychle zpomalili a šerif zajel k levé krajnici, aby zastavil v protisměru. Nikdo tady nejezdil. Nížin a řídce zalesněného úbočí se zmocnilo ticho nedělního rána.

Duane si všiml, že u krajnice poblíž betonového mostu stojí další auta: odtahová služba, ošklivý černý Chevy J. P Congdena, tmavý stejšn, který neznal, a další odtahové auto od Ernieho pumpy z východního cípu Elm Navenu. Žádná sanitka! Ani vidu po strýčkově autě! Možná to byla chyba.

Nejprve si všiml poničeného zábradlí. Před čtyřiceti, padesáti lety tady postavili betonovou zeď s dírami. Teď zmizel metra půl široký kus betonu na východní straně. Duane spatřil rezavé železné tyče, které čněly z betonu jako podivuhodná ruka, jež ukazuje na břeh.

Duane se postavil vedle otce a podíval se přes zábradlí. Dole spatřil Ernieho z Ernieho pumpy. Doprovázeli ho tři, možná čtyři lidé včetně nepříjemného soudce. Ležel tam strýčkův Cadillac.

Duane okamžitě věděl, co se stalo. Art byl vytlačen na pravou stranu a narazil levým blatníkem do betonového zábradlí. Rána vytrhla motor a vystřelila ho na řidičovu stranu, zatímco Cadillac se zřítil do Kamenného potoka jako rozbitá hračka. Dvoutunový automobil narazil do stromů na druhé straně, rozsekal mladé stromky a zlomil třicet centimetrů tlustý dub, pak narazil na mohutnější jilm na úbočí. Duane spatřil hluboký zářez, metrovou jizvu v kůře, ze které vytékala míza. Napadlo ho, zda to jilm přežije.

Když druhý náraz promáčkl pravé zadní dveře, Cadillac se odkutálel deset, možná patnáct metrů do svahu, posekal křoví a malé stromky, přeskočil přes balvan – v tu chvíli vyskočilo přední sklo, prasklo a teď se válelo opodál – pak se přihlásila zemská přitažlivost a náraz na další velký strom poslal vrak zpátky z kopce do potoka.

Tam teď auto leželo vzhůru nohama. Přední levé kolo chybělo, ale zbylá tři působila zvláštním nahým, téměř neslušným dojmem. Duane si všiml odřeného vzorku – strýc Art si dělal pořád starosti s ojetými gumami. Odhalený podvozek vypadal čistě a nově, jen v jedné části ho rozbila vytržená osa.

Jedny dveře Cadillacu byly otevřené a zmačkané. Kabina nebyla pod vodou. Přestože nesvítilo slunce, na kopci se třpytily kusy kovu, chromu a skla. Duane spatřil i další věci: na trávě se povalovala ponožka, vedle balvanu krabička cigaret, v křoví poskakovaly silniční mapy.

„Tělo odvezli, Bobe,“ zavolal Ernie, aniž by vzhlédl od práce. Právě upevňoval kabel k přední ose. „Donnie a pan Mercer odjeli s… ach, dobrý den pane McBride.“ Ernie se vrátil k práci.

Otec si navlhčil rty a oslovil šerifa, aniž by obrátil hlavu: „Když jste sem přijel, už byl mrtvý?“

Duane spatřil les a horský hřeben, které se odrážely v šerifových brýlích. „Ano. Byl mrtvý už ve chvíli, kdy projížděl pan Cartel a spatřil něco pod kopcem. To bylo půl hodiny předtím, než jsem dorazil já. Pan Mercer… však víte, že je okresním koronerem… řekl, že pan McBr – ach, váš bratr, zemřel okamžitě při nárazu.“

Zadýchaný J. P Congden vylezl po svahu, jeho dech páchl od whisky a popotáhl si nadměrné montérky. „Vážně mě to mrzí s…“

Otec soudce ignoroval a začal sestupovat z příkrého svahu. Klouzal po blátě a přidržoval se větví, aby se dostal dolů. Duane šel za ním. Šerif je sledoval, ale dával si pozor, aby si nezablátil své vyžehlené hnědé kalhoty.

Otec se přikrčil na okraji potoka a pozoroval zničený Cadillac. Střecha byla promáčklá a voda se zvedla až k palubní desce. Duane spatřil, že se ulomila anténa. Strana spolujezdce byla téměř nedotčená. Neměla ani promáčklou střechu, ale sedadlo na řidičově straně prošlo až dozadu. Chyběl volant, ale tyč zůstala a natahovala se do vody. Vpředu, v místech, kde mělo být sedadlo řidiče, čněla masa pokrouceného motoru jako mrtvola zabitého robota.

Šerif si povytáhl kalhoty a sedl si na bobek. Naleštěné boty se nedotkly bláta ani špinavé vody. Odkašlal si. „Když váš bratr ztratil kontrolu, narazil na svodidlo na mostě a… ach… jak vidíte, náraz ho musel okamžitě zabít.“

Otec znovu přikývl. Krčil se tady, nohy po kotníky ve vodě, zápěstí opřená o kolena. Podíval se na vlastní prsty a vytřeštil oči, jako by mu vůbec nepatřily. „Kde je?“

„Pan Mercer ho odvezl do Taylorova pohřebního ústavu,“ odvětil šerif. „Musí… ach… dokončit pár věcí, pak se můžete domluvit s panem Taylorem.“

Otec zavrtěl hlavou. „Art nikdy nechtěl pohřeb. A určitě ne u Taylora.“

Šerif si narovnal brýle. „Pane McBride, pil váš bratr?“

Otec se obrátil a poprvé se na šerifa podíval. „V neděli ráno nikoliv.“ Měl dokonale nevýrazný hlas, klidný tón, který – jak Duane věděl – věštil vztek.

„Ano,“ přikývl šerif. Všichni museli ustoupit, neboť Ernie začal navíjet lano. Přední část Cadillacu se zvedla, z oken tekla voda a auto se začalo pomalu obracet ke břehu. „No, možná dostal infarkt nebo mu vletěla do auta včela. Hodně lidí se přestane ovládat, když jim vletí do auta hmyz. Překvapilo by vás kolik lidí…“

„Jak rychle jel?“ zeptal se Duane. Když zaslechl vlastní hlas, překvapilo ho to.

Otec se šerifem se k němu obrátili. Duane si všiml, jak je jeho obraz v šerifových brýlích bledý a tlustý.

„Myslíme tak sto deset, sto dvacet,“ odvětil šerif. „Díval jsem se na stopy, ale neměřil je. Ale jel rychle.“

„Můj bratr rychle nejezdil,“ namítl otec a přiblížil tvář k šerifovu obličeji. „Věřil, že musí dodržovat zákony. Vždycky jsem mu říkal, že je blázen.“

Stáli tam tváří v tvář a šerif po chvilce vzhlédl k rozbitému mostu. „Jo, ano, dnes ráno jel moc rychle. Proto musíme udělat zkoušky, jestli pil.“

„Pozor!“ vykřikl Ernie a trojice zacouvala, zatímco se Cadillac zvedl z vody. Duane spatřil raka, kterého vyplavila špinavá voda. Vzpomněl si, jak tady lovili před pár lety raky s Dalem, Mikem a dětmi z města.

„Mohl ho někdo vytlačit z cesty?“ zeptal se Duane.

Šerif si ho dlouhou chvíli prohlížel. „Nic tomu nenasvědčuje, synku. A nikdo nehlásil nehodu.“

Otec si odfrkl.

Duane přešel blíž ke Cadillacu, který se pootočil, takže spatřili řidičovu stranu. Ukázal na červený zářez viditelný na rozmačkaných dveřích. „Nemůže to být barva kterou tam nechalo vozidlo, které vytlačilo strýčka Arta na svodidlo?“

Šerif popošel a přiblížil sluneční brýle k mokrému vraku. „Mně to připadá staré, synku. Ale podíváme se na to.“ Ustoupil, zahákl prsty za opasek s pistolí a zasmál se. „Jestli takhle velký Cadillac nechce, moc aut ho z cesty nedostane.“

„Takové obecní auto by to dokázalo,“ namítl Duane, vzhlédl a spatřil J. P Congdena jak ho pozoruje.

„Musíte uhnout, dokud tu krabici nevytáhneme!“ vykřikl Ernie.

„Pojď,“ vyzval ho otec. Bylo to první slovo, které směřovalo k Duanovi od chvíle, kdy přijel šerif. Vyrazili do příkrého svahu a klouzaly jim nohy. Pak udělal otec věc, jakou neudělal už pět let. Vzal Duana za ruku.

Když se vrátili, statek jim připadal jiný. Mraky se roztrhaly a na pole dopadlo bohaté sluneční světlo. Zdálo se, že jsou dům a stodola čerstvě natřené, starý pickup na cestě opravený. Duane stál u kuchyňských dveří a přemýšlel, otec zatím vyslechl poslední slova od šerifa. Když auto odjelo, Duane se probral.

„Jedu do města,“ oznámil mu otec. „Počkej tady, dokud se nevrátím.“

Duane zamířil k pickupu. „Jedu s tebou.“

Otec ho zastavil a položil mu ruku na rameno. „Ne, Duáno. Jedu k Taylorovi, dokud ten odporný sup Arta neupraví. A chci se na něco zeptat.“

Duane chtěl protestovat, pak se podíval otci do očí a pochopil, že chce být sám, že musí být sám… alespoň těch pár minut cesty do města. Přikývl a šel si sednout na schody.

Chtěl dodělat práci na záhonech, ale pak si to rozmyslel. S pocitem viny si vzpomněl na hlad. Přestože mu hořelo celé hrdlo, bylo to mnohem horší než s Wittem, a hruď mu chtěla explodovat šíleným tlakem, cítil hlad. Zavrtěl hlavou a zamířil do domu.

Žvýkal sendvič s játrovkou, sýrem, slaninou a salátem a zašel zkontrolovat otcovu dílnu. Hledal The New York Times, ale jeho mozek stále přehrával obrázky zničeného Cadillacu, úlomků chromu a skla… a červené barvy na dveřích řidiče.

Na otcově záznamníku blikalo zelené světlo. Žvýkal a bez přemýšlení přetočil malou cívku a zmáčkl tlačítko PLAY.

„Darrene? Duane? Sakra, odpojte ten příšerný stroj a zvedněte sluchátko,“ ozval se strýček Art.

Duanův sendvič se zastavil uprostřed cesty a Duane zmáčkl STOP. Jeho srdce se zastavilo, pak jednou hlasitě udeřilo, pak bolestivě poskočilo. Duane těžce polkl, nadechl se, zmáčkl převíjení a znovu PLAY.

„… a zvedněte sluchátko. Duane, volám tobě. Zjistil jsem, cos hledal. To o zvonu. Celou dobu jsem ležel v mé knihovně. Duane, je to ohromující. Vážně. Neuvěřitelné, ale znepokojivé. Zeptal jsem se deseti starších přátel v Elm Havenu, ale nikdo z nich si na zvon nepamatoval. To je jedno… co říká tato kniha… no, ukážu ti to sám. Je… ach… asi devět dvacet. Budu tam před půl jedenáctou. Zatím ahoj, kamaráde.“

Duane si přehrál zprávu ještě dvakrát, pak stroj vypnul, zašátral rukou, nahmatal židli a těžce se posadil. Tlak na hrudi byl tak silný, že ho nedokázal překonat. Přestal se ovládat, slzy mu tekly po tvářích, občas zavzlykal a roztřásl se. Několikrát si sundal brýle, protřel si rukou oči a znovu se zakousl do sendviče. Trvalo dlouho, než vstal a vrátil se zpátky do kuchyně.

Na oficiálním čísle šerifovy kanceláře nikdo neodpověděl, ale Duane se nakonec dovolal k němu domů. Úplně zapomněl, že je neděle.

„Kniha?“ zopakoval šerif. „Ach, žádnou knihu jsem neviděl. Je to důležité, synku?“

„Ano,“ souhlasil Duane. A dodal: „Pro mě.“

„No, neviděl jsem ji na místě nehody. Ale celá oblast není samozřejmě ještě vyčištěná. A mohla být v tom… mohla být v autě.“

„Kde je auto teď? U Ernieho?“

„Jo. U Ernieho nebo J. P Congdena.“

„Congden?“ Duane zahodil kůrku do odpadků. „Proč by bylo u pana Congdena?“

Zaslechl, jak šerif vydechl, snad ho to otravovalo. „No, J. P poslouchá zprávy o nehodách na policejním rádiu a občas udělá obchod s Erniem. J. P platí Erniemu za vrak, který pak prodá na součástky do obchodu v Dubovém kopci. Alespoň si myslíme, že to tak dělá.“

Stejně jako ostatní děti v městečku i Duane zaslechl dospělé, jak si šuškají, že soudce obchoduje s kradenými auty. Duana napadlo, zda jsou součástky z těchto vraků něco platné. Nahlas řekl: „Víte, kam zamířilo dnešní auto?“

„Ne,“ přiznal šerif. „Ale nejspíš k Erniemu, protože musel odvézt auto. Jako jediný má službu v neděli a jeho žena nechce dělat u pumpy. Ale nedělej si starost, synku, ty s otcem dostanete veškeré osobní předměty, které najdeme. Jste příbuzní, ne?“

„Ano,“ souhlasil Duane a zauvažoval, jak zní slovo „příbuzní“ zvláštně. „Ano,“ zopakoval tiše.

„No, pak si nedělej starosti, synku. Všechny knihy a ostatní věci z auta půjdou rovnou k vám. Zajedu ráno k Erniemu a osobně na to dohlédnu. Mezitím budu možná potřebovat pár věcí do zprávy, kterou píšu. Jste s otcem dnes večer doma?“

„Ano.“

Když domluvil, dům mu připadal najednou prázdný. Slyšel tikání velkých hodin nad kamny a bučení dobytka na vzdálené západní pastvině. Znovu se zatáhlo. Přestože bylo horko, sluneční paprsky zmizely.

Dale Stewart se dozvěděl o smrti Duanova strýčka odpoledne od maminky, která mluvila s paní Grumbacherovou, ta to zaslechla od paní Sperlingové, která byla dobrou kamarádkou paní Taylorové. Když jim to maminka tiše oznámila, právě stavěli s Lawrencem model letadla. V Lawrencových očích se objevily slzy a chlapec řekl: „Jů, chudák Duane. Nejprve jeho pes a teď strýček.“

Dale v tu chvíli šťouchl bratra silně do ramene, aniž by věděl, proč to udělal.

Chvíli sbíral odvahu, ale pak zašel k telefonu na chodbě, vytočil Duanovo číslo a nechal telefon na společné lince dvakrát zazvonit. Ozvalo se cvaknutí, probudil se ten podivný záznamník a Duanův neutrální hlas odříkal: „Ahoj. Právě nemůžeme vzít telefon, ale vše, co řeknete, se nahraje, takže vám odpovíme. Prosím, počítejte do tří a mluvte.“

Dale počítal do tří a zavěsil. Obličej mu hořel. Bylo těžké promluvit s nebohým Duanem, ale vyjádřit soustrast do záznamníku bylo nad jeho síly. Nechal Lawrence pracovat na modelu – bratr měl vystrčený jazyk a soustředil se tolik, že málem šilhal – a odjel na kole k Mikovi.

„Ií-áá-kýý!“ zavýskal Dale, seskočil z kola, které pokračovalo dalších deset metrů a zřítilo se na trávník.

„Kýý-áá-íí!“ Mikův pokřik se ozval z obrovského javoru, který se tyčil nad ulicí.

Dale se kousek vrátil, vylezl po několika posledních příčkách do stromového domu pět metrů nad zemí, pak šplhal po větvích k tajné plošině o deset metrů výš. Mike tam seděl, zády se opíral o jeden z rozdělených kmenů a nohy mu visely dolů. Dale se vytáhl na tři prkna, která tvořila plošinu, a opřel se o druhý kmen. Podíval se dolů, ale zem se ztrácela mezi listím. Věděl, že je nikdo zdola nevidí. „Ahoj,“ pozdravil, „právě jsem slyšel…“

„Jo,“ přikývl Mike. Žvýkal dlouhé stéblo trávy. „I já to před chvílí slyšel. Chtěl jsem za tebou za chvíli zajít a promluvit si. Znáš Duana lépe.“

Dale přikývl. S Duanem se skamarádili, když ve čtvrté třídě zjistili, že mají zájem o stejné knihy a o rakety. Dale o raketách snil, Duane je stavěl. Dale četl na svůj věk náročné knihy, ve čtvrté přečetl Ostrov pokladů a Robinsona Crusoe, Duanova četba byla naprosto neuvěřitelná. Přesto zůstali přáteli, trávili spolu přestávky a občas se přes léto navštěvovali. Dale věřil, že je jediným člověkem, kterému Duane svěřil svou touhu stát se spisovatelem. „Neodpovídá,“ odvětil Dale a udělal neohrabané gesto. „Už jsem volal.“

Mike se podíval na stéblo trávy, které žvýkal, a zahodil ho do větví pět metrů pod nimi. „Jo. Moje máma tam volala dnes odpoledne. Odpověděl záznamník. Zajede tam odpoledne s kamarádkami a vezmou nějaké jídlo. Tvoje máma půjde nejspíš taky.“

Dale znovu přikývl. Úmrtí v Elm Havenu nebo blízkém okolí znamenalo pluk žen, které se snesly jako Valkýry, jež přinášejí jídlo. Duane mu o Valkýrách vyprávěl. Dale si nemohl vzpomenout, co přesně Valkýry dělaly, ale věděl, že se snesly, když někdo umřel. „Viděl jsem jeho strýčka jen párkrát. Vypadal bezva. Chytrý a příjemný. Nebyl nedůtklivý jako Duanův táta.“

„Duanův táta je alkoholik,“ podotkl Mike a z jeho tónu bylo jasné, že nesoudí ani nekritizuje, bylo to pouhé konstatování faktu.

Dale pokrčil rameny. „Jeho strýček má… měl bílé vlasy a nosil bílé vousy. Jednou jsem s ním mluvil, když jsem si hrál u nich na statku, a byl… zábavný.“

Mike si utrhl list a začal ho trhat na kousky. „Slyšel jsem, jak paní Somersetová řekla mé mámě, že paní Taylorová tvrdí, že byl na dva díly, když ho probodl volant. Paní Taylorová prý také říkala, že nebude na pohřbu otevřená rakev. Říkala, že Duanův táta pohrozil panu Taylorovi, že mu udělá druhou díru do zadku, jestli se dotkne bratrova těla. Tím myslím tělo McBridova bratra.“

Dale si utrhl vlastní lístek. Přikývl. Nikdy neslyšel frázi „udělat druhou díru do zadku“ a musel se ovládat, aby se neusmál. Ta věta se mu líbila. Pak si vzpomněl, o čem mluvili, a úsměv se rozplynul.

„Otec Cavanaugh zašel do pohřebního ústavu,“ pokračoval Mike. „Nikdo nevěděl, k jakému náboženství pan McBride – strýček McBride – patřil, tak mu dal Otec Cavanaugh pro všechny případy poslední pomazání.“

„Co je to poslední… ta věc?“ zeptal se Dale. Roztrhal lístek a utrhl si další. Hluboko pod nimi poskakovaly nějaké dívky, aniž by tušily, že třináct metrů nad nimi někdo tiše hovoří.

„Poslední požehnání,“ poučil ho Mike.

Dale přikývl, ale pořád to moc nechápal. Katolíci měli tolik zvláštností a věřili, že je každý zná. Dale to viděl ve čtvrté třídě, když si Gerry Daysinger dělal legraci z Mikova růžence – dal si ho kolem krku, tančil a obvinil Mika, že nosí náhrdelník. Mike nic neřekl. Jen udeřil Daysingera do obličeje, sedl si na něj a opatrně mu růženec sebral. Nikdo už ho od té doby neotravoval.

„Otec Cavanaugh tam byl, když dorazil Duanův otec,“ pokračoval Mike, „ale ten nechtěl o ničem mluvit. Jen řekl panu Taylorovi, ať dá své ghoulovské ruce od jeho bratra, a řekl mu, kam poslat tělo na kremaci.“

„Kremace,“ zašeptal Dale.

„To je, když tě nepochovají, ale spálí.“

„Já vím, hlupáku,“ odsekl Dale. „Jen mě to překvapilo.“ A ulevilo se mi, dodal v duchu. Uplynulých patnáct minut si představoval, jak půjde do Taylorova pohřebního ústavu a uvidí tělo vedle Duana. Ale kremace… to znamená žádný pohřeb, nebo snad ano? „Kdy to bude?“ zeptal se. „Ta kremace?“ Bylo to slovo pro dospělé, naznačovalo konec.

Mike pokrčil rameny. „Chceš se jít na něj podívat?“

„Na koho?“ zeptal se Dale. Věděl, že Hrobník Taylor občas propašuje své kamarády do márnice a ukazuje jim mrtvoly. Chuck Sperling se jednou chlubil, že viděli s Hrobníkem paní Dugganovou, když ležela nahá v přípravné místnosti.

„Koho? Samozřejmě Duana, na koho sis myslel, že se půjdeme podívat, hlupáku?“

Dale zavrčel, zmuchlal zbytek listu a snažil si otřít mízu z ruky. Přes řídnoucí listí nad jejich hlavami zašilhal k nebi. „Brzy bude tma.“

„Ne, nebude. Máme ještě pár hodin. Tento týden jsou nejdelší dny z celého roku, tupohlavče. Dnes večer je jen zataženo.“

Dale si představil dlouhou cestu k Duanovu domu. Vzpomněl si, jak Duane vyprávěl o obecním autě, které se ho pokusilo zabít. Budou na stejné cestě. Věděl, že bude muset promluvit s panem McBridem a ostatními dospělými, kteří se tam objeví. Co je horšího než návštěva po něčí smrti?

„Dobrá,“ souhlasil, „jdeme.“

Slezli dolů, sebrali svá kola a zamířili ven z městečka. Obloha na východě byla téměř černá, jako by se blížila bouře. Vzduch se ani nepohnul. V polovině cesty k okresní šestce se před nimi objevil pickup v oblaku prachu. Dale s Mikem sjeli doprava, málem spadli do příkopu, a nechali auto projet.

Seděl v něm Duane s otcem a mířili na druhou stranu. Auto nezastavilo.

Duane spatřil své dva kamarády na kolech a hádal, že ho nejspíš jeli navštívit na statek. Podíval se přes rameno a viděl, že zastavili, chvíli pozorovali auto, pak je obestřel oblak prachu. Otec si Mika s Dalem vůbec nevšiml. Duane nic neřekl.

Nebylo jednoduché přesvědčit otce, že kniha byla důležitá. Duane mu přehrál pásku.

„Sakra, o čem to celé je?“ zeptal se otec. Od návratu z Taylorova pohřebního ústavu měl vražednou depresi.

Duane váhal jen okamžik. Mohl otci vyprávět cokoliv… stejně jako to vysvětlil strýčkovi Artovi. Ale přišlo to ve špatnou chvíli. Tváří v tvář realitě skutečné ztráty, kterou s otcem pocítili, mu připadal borgijský zvon jako nesmysl. Vysvětlil otci, že se strýčkem Artem po zvonu pátrali… byl to artefakt, který přivezl jeden z rodiny pana Ashley-Montagua z Evropy, a zdálo se, že na něj všichni zapomněli. Duane to podal jako legraci, jako jeden z nespočetných projektů, které se strýčkem Artem připravovali. Jako chvíle, kdy se zbláznili do astronomie a stavěli vlastní dalekohledy, jako podzim, kdy se pokoušeli postavit všechny přístroje, které navrhl Leonardo da Vinci. Přesně tak.

Otec to pochopil, ale neviděl nutnost, proč zamířit do města a znovu zkontrolovat vrak Cadillacu. Duane věděl, že otec vnímá dočasnou střízlivost jako jehly, které ho trhají na kusy. Stejně tak věděl, že jestli otec zmizí U Carla nebo U Černého stromu, neuvidí ho celé dny. Hospody byly v neděli oficiálně zavřené, ale štamgasti si vždycky našli cestu dovnitř.

„Mohu se podívat po té knize a ty zatím koupíš láhev vína nebo něco takového,“ navrhl Duane. „Však víš, připiješ si na Artovu památku.“

Otec se na něj zlobně podíval, ale jeho tvář se pomalu uvolnila. Málokdy přijímal kompromisy, ale pokud zaslechl dobrý kompromis, okamžitě ho poznal. Duane chápal, že otec balancuje mezi nutností zůstat střízlivý, dokud nevyřeší záležitost se strýčkem Artem, a nutností zajít do hospody.

„Dobrá,“ souhlasil otec. „Podíváme se a já vyberu, co si koupíme domů. Můžeš si připít i ty.“

Duane přikývl. Jedinou věcí, které se kdy bál… až do dnešního dne… byl alkohol. Měl obavy, že se ta nemoc dědí a jediné selhání ho postrčí přes okraj, probudí v něm touhu pít, která žene jeho otce už nějakých třicet let. Ale když poseděli u večeře, aniž by se jí někdo dotkl, přikývl a společně odjeli do městečka.

Ernieho pumpa měla zavřeno. V neděli vždycky zavírala ve čtyři odpoledne a dnešní den nebyl výjimkou. Vzadu stály tři vraky, ale žádný Cadillac. Duane prozradil otci, co mu šerif vyprávěl o Congdenovi.

Otec se odvrátil, ale Duane zaslechl, jak si bručí: „Prokletej zloděj a kapitalistická svině.“

Když projížděli po Druhé ulici a odbočili na Železniční, stará střední se topila ve stínech. Duane spatřil rodiče Dala Stewarta, jak sedí na dlouhé verandě. Když ho poznali, změnili výraz obličeje. Duane s otcem pokračovali po Železniční a minuli Širokou třídu.

Congdenův černý Chevy nestál na dvorku ani neparkoval vedle omšelého domku v rozblácených stopách, které mohl někdo považovat za příjezdovou cestu. Otec zaťukal na dveře, ale odpověděl jim jen vzteklý štěkot velkého psa. Duane sledoval otce přes zarostlý dvorek a za malou kůlnou našli spoustu starého železa, plechovky od piva a starou pračku.

Objevili osm aut. Dvě stály na podstavcích a působily dojmem, že je možná někdo opraví. Okolo ostatních rostl plevel a připomínaly kovové mrtvoly. Strýčkův Cadillac stál hned vedle kůlny.

„Nelez dovnitř,“ vyzval ho otec. V jeho hlasu se ozvalo něco divného. „Jestli najdeš tu knihu, sám ji vyndám.“

Auto stálo na kolech, takže bylo ještě víc patrné, jak moc je poničené. Střecha se promáčkla. Stáli z druhé strany, ale jasně viděli, jak auto zmačkal náraz do mostu. Kapota zmizela a Congden – nebo někdo jiný – už rozložil motor na trávník.

Duane přešel na řidičovu stranu.

„Tati.“

Otec obešel auto a společně zírali. Levé zadní dveře i dveře u řidiče zmizely.

„Když auto vytáhli, byly tam,“ namítl Duane. „Ukázal jsem šerifovi červenou barvu.“

„Já vím.“ Otec našel kovovou tyč a začal šťourat v plevelu, který se zvedal do výšky jeho pasu. Tvářil se, že tam dveře možná najde. Duane se přikrčila podíval se dovnitř. Pak zašel dozadu; aby se podíval otvorem, který kdysi krylo zadní okno. Vypáčil zadní dveře na pravé straně a opřel se o zbytky zadního sedadla.

Pokroucený kov. Roztrhané čalounění. Pružiny. Látka a izolace ze stropu visely jako krápníky. Rozbité sklo. Pach krve, benzínu a oleje. Žádná kniha. Otec se vrátil. „Žádné dveře. Našel jsi, cos hledal?“

Duane zavrtěl hlavou. „Musíme se vrátit na místo nehody.“

„Ne.“ Duane zaslechl v otcově hlasu tón, který odmítal jakoukoliv diskusi. „Dnes večer ne.“

Duane se obrátil a ucítil hlubokou depresi, která se mu opřela o ramena. Něco mnohem těžšího než bolestivý zármutek, který už cítil. Vydal se ke kůlně a představil si nadcházející večer s otcem a lahví. Obchod byl zbytečný.

Když obešel roh, měl ruce v kapsách. Pes na něj skočil, ještě než je dokázal uvolnit.

Nejprve ani nevěděl, že je to pes. Spatřil obrovskou, černou a určící masu, která vydávala zvuk, jaký nikdy neslyšel. Pak stvoření skočilo, zuby se objevily v úrovni jeho očí a Duane upadl na staré železo a rozbité sklo. Obrovské psí tělo ho přeletělo, kroutilo se, vrčelo a chňapalo.

Ležel na zaneřáděné zemi, volné ruce měl odřené a prázdné a znovu si uvědomil, jaké je stát tváří v tvář smrti. Čas se zastavil a Duane ho napodobil. Jen velký pes se dokázal hýbat – pohyboval se tak rychle, že vypadal jako černý rozmazaný pruh – natahoval se k Duanovi, tyčil se nad ním, otevřel svůj obrovský chřtán, aby mu prokousl hrdlo a změnil se ve velké zuby a kapající sliny.

Otec se postavil mezi psa a ležícího syna. Máchl rukou. Železná tyč udeřila dobrmana do žeber a pes odletěl o tři metry. Zavřeštěl jak stará převodovka.

„Vstávej,“ vydechl otec a dřepl si mezi Duana a psa, který se už vyškrábal na nohy. Duane nevěděl, jestli jeho otec mluví k němu nebo k dobrmanovi.

Dostal se na kolena právě ve chvíli, kdy zvíře zaútočilo znovu. Pokud se chtělo zvíře tentokrát dostat k Duanovi, muselo přejít přes jeho otce a bylo zřejmé, že se o to pokusí. Vyskočilo a zavrčelo tak, že Duanovi povolila střeva.

Otec se obrátil, sevřel železnou tyč oběma rukama, nechal psa skočit a švihl rukama. Duane si pomyslel, že připomíná pálkaře, který poslal míč na konec pole.

Tyč zasáhla dobrmana do čelisti a obrátila mu hlavu do nemožného úhlu. Zvíře udělalo dokonalé salto, narazilo do kůlny a svezlo se k zemi.

Duane se zvedl na nohy a odpotácel se pryč. Dobrman tentokrát nevstal. Otec k němu přešel a nakopl ho do hlavy. Hlava odskočila jako hračka na provázku. Pes měl vytřeštěné oči, které zamlžila smrt.

„Ježíši,“ vydechl Duane. Věřil, že jestli neřekne něco vtipného, lehne si na zem a začne plakat. „Pan Congden bude překvapený.“

„Kašlu na Congdena,“ odvětil otec, ale v jeho hlasu se neozvala zášť. Zdálo se, že hovoří uvolněně poprvé od chvíle, kdy k nim přijelo šerifské auto… a to bylo před osmi hodinami. „Drž se mě.“ S železnou tyčí v ruce zamířil k domu a znovu zabouchal na přední dveře. Pořád bylo zamčeno. Nikdo neotevřel.

„Slyšíš to?“ Otec zaťukal kovovou tyčí.

Duane zavrtěl hlavou.

„Ani já.“

Duane pochopil. Pes uvnitř náhle ztichl, nebo to bylo stejné zvíře, které leželo mrtvé na zadním dvorku. Někdo ho musel pustit ven.

Otec vyšel na chodník a podíval se na obě strany Železniční ulice. Pod stromy už byla téměř tma. Vzdálený rachot sliboval bouři. „Pojď, Duáno,“ vyzval ho. „Najdeme tvou knihu zítra.“

Už byli málem u vodárenské věže a Duane se přestal třást, když si vzpomněl. „Tvoje láhev,“ promluvil. Proklínal sám sebe, ale věřil, že si otec pití zaslouží.

„Kašlu na lahev…“ Otec se podíval na Duana a mírně se usmál. „Připijeme Artovi Pepsicolou. Pořád jste ji pili, ne? Připijeme mu, budeme o něm mluvit a zůstaneme s ním vzhůru. Pak půjdeme brzy spát, abychom mohli zítra vstát a zařídit si pár nutných věcí. Souhlas?“

Duane přikývl.

Jim Harlen se vrátil v neděli z nemocnice. Strávil tam přesně jeden týden. Levou ruku měl v sádře, hlavu a žebra v obvazech, oteklé oči a pořád bral utišující léky. Ale doktor a jeho matka rozhodli, že by se měl vrátit domů.

Harlen se domů vrátit nechtěl.

Na nehodu si téměř nepamatoval. Přesto věděl víc, než přiznal. Tu sobotu se odplížil z letního kina, sledoval starou Dvouzadkovou a rozhodl se, že vyšplhá na školu, aby se podíval dovnitř. Ale na skutečný pád – nebo na jeho příčinu – si vzpomenout nedokázal. Každou noc se probudil z noční můry, těžce dýchal, srdce mu bušilo, hučelo mu v hlavě a rukama svíral kovovou konstrukci postele. Během prvních nocí s ním byla matka. Po nějaké době se naučil, jak zavolat sestru… potřeboval dospělého v pokoji. Sestry (a zvláště potom stará paní Carpenterová) byly hodné a zůstávaly u něj, někdy ho hladily po krátkých vlasech, dokud se mu nepodařilo znovu usnout.

Harlen si nevzpomínal na sny, kvůli kterým křičel a budil se ze spánku, ale vnímal pocit, který přinášely. Ten pocit stačil, aby se mu dělalo nevolno a naskočila mu husí kůže. Stejný pocit přinesl odchod domů.

Domů je vezl přítel jeho matky, kterého Harlen nikdy neviděl. Harlen ležel v jeho stejšnu a v sádře si připadal hloupě a neohrabaně. Musel zvednout hlavu z polštářů, aby viděl okolní krajinu. Každý kilometr z patnáctiminutové cesty z Dubového kopce do Elm Havenu pohlcoval světlo, jako by auto vstupovalo do tmavé zóny.

„Asi bude pršet,“ oznámil matčin přítel. „Nebe ví, že to úroda potřebuje.“

Harlen zavrčel. Ať už dělal tento hlupák cokoliv (Harlen už zapomněl jméno, které matka vyslovila při představování a tvářila se, že tenhle člověk je starým rodinným přítelem, kterého by měl Harlen poznat a milovat), určitě nebyl farmářem. Důkazem byl čistý a naleštěný stejšn Woody, jeho jemné ruce a městský oblek. Tenhle typ se určitě nestaral o to, jestli úroda potřebuje déšť, nebo pohnojit.

Domů dorazili okolo šesté – matka ho měla vyzvednout ve dvě, ale o několik hodin se opozdila – a typ udělal z toho, jak pomáhal Harlenovi do jeho pokoje, velikou estrádu, jako by neměl Harlen zlomenou ruku, ale obě nohy. Harlen musel přiznat, že se mu z výstupu do schodů zatočila hlava. Posadil se na svou postel a rozhlížel se po pokoji. Zaslechl tichou konverzaci, pak se rozhostilo dlouhé ticho. Představil si líbání, představil si, jak typ vyplazuje svůj starý jazyk a matka zvedá pravou nohu a dlouhý podpatek se houpe ve vzduchu. Vždycky to tak dělala, když se loučila se svými typy, zatímco se Harlen díval z okna svého pokoje.

Nepříjemné žluté světlo za oknem propůjčilo pokoji sírový nádech. Náhle mu došlo, proč je pokoj tak divný. Matka tam uklidila. Uklidila všechny hromady oblečení, hromady komiksů, malé vojáčky a rozbité modely, zaprášené věci pod postelí i hromadu starých skautských časopisů, které skladoval v rohu celé roky.

Polil ho ruměnec a zauvažoval, zda uklízela i dole ve skříni a našla časopisy s nahými ženami. Chtěl se jít podívat ale závrať a bolest hlavy ho stáhly zpět na polštář. Sakra. Aby nebylo bolesti málo, ozvalo se večerní bodání v ruce. Ježíši, dali tam ocelový šroub. Zavřel oči a chtěl si představit ocelový hřeb podobný železničnímu nýtu, kterým mu probodli roztříštěnou kost.

Náhle si uvědomil, že má slzy na krajíčku. Kurva, kde je máma? Nebo spíš – kde se máma kurví?

Matka vstoupila do pokoje a celá se tetelila dobrou náladou a radostí, že se její malý Jimmy vrátil domů. Harlen si všiml, kolik má makeupu na tvářích. Její parfém nepřipomínal jemnou vůni květin, jakou šířily sestry, které ho kontrolovaly v noci, ale páchl jako pižmo nočního zvířete. Snad hranostaj nebo lasička v době říje.

„Teď si vezmi prášky a já připravím večeři,“ zašvitořila.

Podala mu lahvičku s léky a nepoužila malý kalíšek, kam sestry odpočítaly předepsanou dávku. Harlen si nevzal jeden, ale spolkl tři pilulky kodeinu. Zničím tu bolest. Matka pobíhala po pokoji, natřásala polštáře a vybalovala jeho kufr, takže si toho nevšimla. Harlen pochopil, že jestli bude nadávat kvůli sprostým časopisům, schovala si to na jiný den.

To bylo dobře. Mohla jít dolů a spálit chystanou večeři – vařila asi dvakrát za rok a vždycky to byla katastrofa. Harlen už cítil nápor léků a pomalu mizel v tom příjemném, teplém a ničím neohraničeném prostoru, kde strávil první dny v nemocnici, když mu dávali silnější léky.

Obrátil se k matce a na něco se zeptal.

„Cože, drahý?“

Právě mu věšela župan, teď se zarazila a Harlen pochopil, jak pomalu mluví. Zkusil to ještě jednou.

„Přišli moji kamarádi?“

„Tvoji kamarádi? Ale ano, drahý, dělají si starosti a přejí ti, aby ses brzy uzdravil.“

„Kdo?“

„Cože, drahý?“

„Kdo,“ vyštěkl Harlen, pak znovu ztišil hlas. „Kdo tady byl?“

„Ale vždyť jsi říkal, že se ten příjemný chlapec ze statku… jak se jen jmenuje… Donald… zastavil minulý týden v nemocnici…“

„Duane,“ opravil ji Harlen. „A to není můj kamarád. Je to kluk ze statku, kterému čouhá sláma z bot. Myslel jsem, kdo přišel sem?“

Matka se zamračila a rozvlnila prsty, jak to dělala, když byla nervózní. Harlena napadlo, že s červeným lakem na nehtech připomínají bílé prsty zakončené krvavými pahýly. Ta představa ho pobavila. „Kdo?“ zopakoval. „O’Rourke? Stewart? Daysinger? Grumbacher?“

Matka vzdychla. „Nemohu si vzpomenout na jména tvých kamarádů, Jimmy, ale slyšela jsem o nich. Alespoň od jejich matek. Všichni si dělají velké starosti. Hlavně ta milá lady, co pracuje u AaP.“

„Paní O’Rourková,“ vydechl Harlen. „Ale Mike s kluky se nezastavili?“

Složila si nemocniční pyžamo přes ruku, jako by ho musela nutně vyprat. Jako by se tady po zemi neválela špinavá pyžama a spodní prádlo celé týdny předtím, než šel do nemocnice. „Určitě tady byli, drahý, ale já byla… no, měla jsem práci, trávila jsem tolik času v nemocnici a starala se o… jiné věci.“

Harlen se chtěl převalit na pravý bok. Sádra na levé ruce ho omezovala, byla ohnutá na loktu, ale pořád byla těžká a tvrdá. Cítil, jak ho kodein odnáší pryč. Možná by dokázal matku přesvědčit, aby tady nechala tu prokletou skleničku a Harlen se mohl o bolest osobně postarat. Doktorům nevadilo, jestli vás něco bolí. Když jste se probudili v noci z noční můry a všechno vás bolelo, až jste si chtěli počurat pyžamo, doktorům to bylo jedno. I ty hodné sestřičky, které tak hezky voněly, na vás ve skutečnosti kašlaly. Když jste zavolali, přišly, ale pak jejich boty zaskřípaly na dlaždičkách chodby, sestřičky odešly ze služby a šli domů šukat s nějakým chlapem.

Matka ho políbila a Harlen ucítil typovou kolínskou. Rychle se odvrátil, než se mu zvedne žaludek z pachu cigaret.

„Teď se hezky vyspi, drahý.“ Zastrkala mu pokrývku, jako když byl malý. Ale sádra se pod ni nevešla, takže ji musela nechat venku. Harlen plul na vlnách náhlé úlevy, nevnímal bolest a cítil se víc živý než za celý poslední týden.

Ještě nebyla tma. Harlen někdy usnul přes den… tmu nenáviděl. Mohl si zdřímnout, pak se probudit a držet tichou stráž. Připravit se pro případ, že to přijde.

Pro případ, že přijde co?

Meditace uvolnila jeho myšlenky, jako by se pomalu hroutily bariéry kolem toho, co se stalo a co viděl. Jako by měl roztáhnout závěsy.

Chtěl se převalit. Opřel se o sádru, zasténal a ucítil bolest jako nějakou vzdálenou věc, jako malého, ale neodbytného psa, který ho tahá za rukáv. Nenechal bariéry padnout, nenechal závěsy roztáhnout. Ať už ho budilo každou noc cokoliv, ať už se každou noc budil, potil a divoce mu tlouklo srdce kvůli čemukoliv, nechtěl, aby se to vrátilo.

Kašlu na O’Rourka, na Stewarta, na Daysingera a na ostatní. Na všechny kašlu. Stejně to nebyli opravdoví kamarádi. Kdo je potřebuje? Harlen nenáviděl celé to hnusné městečko a jeho tlusté a hnusné obyvatele… a jeho hnusné a hloupé děti.

A školu.

Jim Harlen začal dřímat. Sírové světlo, které dopadalo na tapetu, zrudlo, pak vybledlo, a jak se přiblížila bouře, pomalu přišla tma.

Několik bloků na východ, na Železniční ulici, seděli Dale s Lawrencem na zábradlí verandy. Od soumraku uplynula celá hodina a chlapci pozorovali blesky na tmavém nebi. Rodiče se pohodlně uvelebili do proutěných křesel. Kdykoliv se objevil tichý blesk, za řadou jilmů na druhé straně ulice se objevila stará střední, cihlové a kamenné zdi obarvil elektrický záblesk. Vzduch se nehýbal, vítr před bouří ještě nedorazil.

„Nevypadá to na tornádo,“ prohlásil Dalův otec.

Matka usrkla limonádu a nic neřekla. Vzduch byl hustý, ztěžkl blížící se bouří. Kdykoliv tichý blesk ozářil školu, hřiště a druhou ulici, která se táhla k Velké cestě, matka nadskočila.

Dala fascinovaly náhlé exploze světla a zvláštní barva, kterou propůjčily trávě, domkům, stromům a asfaltu na ulicích. Jako by se dívali na černobílou televizi, která začala chvílemi vysílat barevně.

Blesky protínaly východní a jižní obzor, přeskakovaly nad korunami stromů jako divoká aurora borealis. Dale si vzpomněl na příběhy strýčka Henryho o dělostřelectvu za první světové války. Dalův otec sloužil v té druhé v Evropě, ale nikdy o tom nemluvil.

„Podívej,“ zašeptal Lawrence a ukázal na školní dvůr.

Dale se sklonil k jeho napřažené paži. Když se znovu zablesklo, spatřil brázdu na hřišti. Od doby, kdy škola skončila, se jich objevilo několik. Jako by tam někdo pokládal trubky. Ale ani Dale, ani ostatní členové rodiny nikdy neviděli přes den někoho pracovat na školním pozemku. A proč by pokládali trubky ke škole, kterou brzy strhnou?

„Pojď,“ zašeptal Dale, seskočili s bratrem ze zábradlí na kamenné schody a ze schodů na přední trávník.

„Nechoďte daleko!“ zvolala matka. „Bude pršet.“

„Nepůjdeme,“ odvětil Dale přes rameno. Přeběhli přes Železniční ulici, přeskočili nízké, trávou zarostlé příkopy po obou stranách, které sloužily jako městské kanály, a rozběhli se pod roztažené větve obrovského jilmu, který se tyčil na druhé straně ulice.

Dale se rozhlédl a poprvé si uvědomil, jak pevnou zeď jilmy tvoří. Přestože se mezi nimi dalo lehko projít na hřiště člověku se zdálo, že vstupuje bránou v opevnění na nádvoří hradu.

Stará střední dnes v noci skutečně připomínala zachmuřený hrad. Blesky se odrážely od nezatlučených oken na vysokých štítech. Kámen a cihly získaly nazelenalý nádech. Oblouky dveří ukryla tma.

„Tam,“ promluvil Lawrence. Zastavil se tři metry od brázdy, která křižovala hřiště, jako by někdo natahoval trubku ze školy. Dale spatřil místo, kde se brázda dotýkala zdi vedle sklepního okna, pak se táhla přes druhou metu až na místo nadhazovače. Všechny brázdy končily uprostřed hřiště.

Dale se obrátil a podíval se směrem, kam brázda mířila. Spatřil třicet metrů vzdálenou přední verandu jejich domu. Lawrence vykřikl a uskočil. Dale se obrátil.

V krátké explozi světla na obloze spatřil, jak se zem zvedá, drny něco tlačí nahoru a dlouhá čára vykopané země se prodlužuje o další metr, aby se zastavila nějakých osmdesát centimetrů od jeho tenisek.

Mike O’Rourke krmil starou Memo a za záclonami pulzovalo světlo blesků. Krmit starou ženu nebylo nic příjemného: její krk a trávící systém fungovaly… jinak by se o ni nemohli starat doma a musela by zůstat v ústavu v Dubovém kopci. Ale museli jí dávat tekutou stravu pro malé děti a při každém soustu jí otevřít a zavřít pusu. Polykání připomínalo spíš dávení. Hodně jídla vždycky skončilo na její bradě a na širokém bryndáku, který jí zavázali okolo krku.

Ale Mike byl trpělivý a během dlouhých intervalů mezi lžičkami jí vyprávěl o maličkostech – citoval nedělní noviny, hovořil o blížícím se dešti, komentoval úlovky svých sester.

Memo náhle vytřeštila oči a začala rychle mrkat. Chtěla mu něco sdělit. Mike často litoval, že se doma neučili před její mrtvicí morseovku. Ale koho by to napadlo? Teď by se hodila. Stará žena mrkla, udělala pauzu, několikrát zamrkala a znovu se zarazila.

„Co se děje, Memo?“ zašeptal Mike a natáhl se, aby jí otřel utěrkou bradu. Podíval se přes rameno a věřil, že uvidí v okně tmavý stín. Místo toho spatřil tmu za záclonami a náhlý výbuch světla odhalil jen listy lípy a pole přes ulici. „To nic,“ zašeptal Mike a podal jí další lžičku kukuřičné přesnídávky.

Memo to tak zřejmě nepřipadalo. Znovu vzrušeně zamrkala a svaly na jejím krku se pohybovaly tak rychle, až Mika napadlo, že vyzvrátí celou večeři. Naklonil se k ní, aby se ujistil, že se nedáví. Ale zdálo se, že dýchá normálně. Mrkání ještě zrychlilo. Mike zauvažoval, jestli ji znovu neranila mrtvice, jestli tentokrát skutečně neumře. Ale rodiče nezavolal. Venkovní klid před bouřkou ovládl jeho činy a emoce, přimrazil ho na židli s rukou nataženou k Memo.

Mrkání přestalo a její oči se vykulily. V tu chvíli něco zaškrábalo na dřevěné podlaze starého domu – Mike věděl, že pod podlahou je jen málo místa. Škrábání přicházelo z kuchyně v jihozápadním rohu domu, pak postupovalo, skákalo rychleji než kočka nebo pes, dostalo se přes kuchyni, přes obývací pokoj a chodbu pod podlahu v hale. K pokoji staré Memo – pod Mikovy nohy, pod masivní mosaznou postel kde ležela stará paní.

Mike nechal nataženou ruku a podíval se na roztřepený koberec mezi nohama. Škrábání bylo hlasité, jako by někdo jezdil pod domem na vozíku a dlouhým nožem nebo železnou tyčí otloukal trámy a hřebíky pod starými prkny. Zvuk se změnil v bušení a praskání, jako by se nějaké ostří snažilo vysekat díru v prknech mezi Mikovýma nohama.

Zíral na podlahu s otevřenou pusou a čekal, až si přízrak prorazí cestu nahoru. Představil si, jak se vynoří pařáty a chytí ho za nohu. Jediný pohled mu prozradil, že Memo zavřela oči a pevně stiskla víčka.

Náhle, z ničehož nic škrábání utichlo. Mike objevil vlastní hlas. „Mami! Tati! Peg!“ Volal, ale nekřičel. V ruce pořád držel lžičku, ale teď se chvěla.

Otec přiběhl z koupelny na druhé straně chodby. Měl spuštěné kšandy, velké břicho v tílku mu viselo přes pásek kalhot. Matka přiběhla z jejich pokoje a zavazovala si župan. Zvuky na schodišti prozradily Mary, která se opřela o rám dveří a nakoukla do haly.

Sesypaly se na něj otázky. „Sakra, co tady tak řveš?“ zeptal se otec, když se rozhostilo ticho.

Milce se jim podíval do tváře. „Neslyšeli jste to?“

„Neslyšeli co?“ zeptala se matka přísně. Vždycky tak mluvila, ale nemyslela to tak.

Milce se podíval na koberec mezi nohama. Cítil, že tam na něj něco číhá. Čeká. Obrátil se ke staré Memo. Měla pořád zavřené oči, ztuhlé tělo.

„Nějaký zvuk,“ odpověděl Mile a zaslechl svůj roztřesený hlas. „Hrozný zvuk pod domem.“

Otec zavrtěl hlavou a zvedl ručník, aby si otřel tlusté tváře. „V koupelně jsem nic neslyšel. Musela to být jedna z těch prokle… „ Podíval se na zamračenou matku. „Jedna z těch hloupých koček. A možná další skunk. Půjdu ven, vezmu baterku a smeták a vyženu je.“

„Ne!“ zaječel Mike. Vykřikl hlasitěji, než původně zamýšlel. Mary udělala obličej a rodiče se na něj tázavě podívali. „Chci říct, bude pršet,“ doplnil. „Počkejme do zítra, až bude světlo. Zajdu tam a vyženu je.“

„Dávej pozor na černé vdovy,“ upozornila ho Mary, zachvěla se a zamířila ke schodům. Mike zaslechl rockandroll z rádia.

Otec se vrátil do koupelny. Mikova matka vstoupila, pohladila Memo po hlavě, přejela jí rukou po tváři a řekla: „Zdá se, že maminka usnula. Jestli chceš jít nahoru a připravit se do postele, počkám tady a nakrmím ji, až se probudí.“

Mike polkl, spustil roztřesenou ruku a opřel ji o jistější koleno. Cítil, že tam dole něco čeká a dělí je jen dva centimetry a čtyřicet let starý koberec. Cítil to, že to tam ve tmě čeká, až odejde.

„Ne,“ odpověděl matce. „Zůstanu a dokončím to.“ Usmál se na ni. Matka ho pohladila po hlavě a vrátila se do svého pokoje. Mike čekal. Memo za chvíli otevřela oči. Venku se tiše zablesklo.

ŠESTNÁCT

Přestože byly dny šedivé a ve vzduchu visela vlhkost, nepršelo ani v neděli večer, ani v pondělí. Duanův otec určil středu za den kremace strýčka Arta v Peorii, takže musel zařídit mnoho věcí a obvolat lidi. Chtěli přijet dva lidé – strýčkův starý kamarád z armády a bratranec, kterého dobře znal, se chtěli zúčastnit, takže je nakonec čekal krátký obřad. Otec vše zařídil na tři hodiny a domluvil to v jediné márnici v Peorii, kde prováděli kremace.

Celé pondělí se snažil zavolat J. P Congdenovi, ale ten nebyl pořád doma. Když se to odpoledne objevil konstábl Barney, aby přednesl stížnosti, Duane stál ve dveřích a poslouchal.

„No, Darrene,“ oslovil Barney Duanova otce, „J. P. všude říká, že jste zabil jeho psa.“

Otec mu ukázal zuby. „Ten prokletej pes zaútočil na mýho kluka. Byl to velkej dobrman, co měl mikroskopickej mozek velkej jako Congdenův pták.“

Barney si hrál s kloboukem, jeho prsty jezdily po vnitřní straně. „J. P říká, že pes byl v domě, že našel tělo v domě. Že se někdo vloupal dovnitř a zabil ho.“

Otec si odplivl. „Sakra práce, však víte, že je to stejná lež jako Congdenovy dopravní přestupky. Když jsme klepali, pes byl uvnitř. A když jsme s klukem obešli kůlnu potom, co jsme se podívali na Artův Cadillac… který by tam správně neměl stát, však víte. Je nelegální, když třetí strana koupí vrak ještě předtím, než se ukončí vyšetřování nehody. Ale to je jedno, když jsme vstoupili na dvorek, pes skočil na Duana. To znamená, že ho ten pitomec Congden pustil, protože věděl, že na nás zaútočí.“

Barney se podíval otci do očí. „Na to nemáte důkaz, že ne?“

Otec se zasmál. „Proč vás ke mně poslal? Má Congden důkaz, že jsem ten, kdo toho dobrmana zabil?“

„Tvrdí, že vás viděli sousedi.“

„Kecy. Vedle Congdena bydlí paní Dumontová a ta je slepá. Jediný, kdo by mě v tom bloku poznal, je slečna Jensenová a ta je v Dubovém kopci se svým klukem Jimmym. A kromě toho jsem měl právo vstoupit na ten pozemek. Congden ilegálně získal auto mého bratra a pak urval dveře, aby nebyla odhalena skutečná příčina neštěstí.“

Barney si nasadil klobouk na hlavu a zatahal za jeho střechu. „O čem to mluvíte, Darrene?“

„Mluvím o dvou chybějících dveřích na straně řidiče, kde byly důkazy o nehodě. Červená barva. Červená barva jako na tom náklaďáku, co chtěl zabít před půldruhým týdnem mýho kluka.“

Barney si vyndal zápisník z kapsy, něco si zapsal tupou tužkou a vzhlédl. „Upozornil jste šerifa Conwaye?“

„To si pište, že jsem mu zavolal,“ přikývl otec. Mnul si tváře, byl rozčilený. Ráno se holil a zdálo se, že mu vousy chybí. „Řekl, že se na to mrkne. Já mu řekl, ať se na to rychle mrkne, protože jestli to důkladně nevyšetří, budu si stěžovat na něj i na Congdena.“

„Takže si myslíte, že tam bylo ještě nějaké vozidlo?“

Otec se podíval na Duana, který stál ve dveřích. „Vím, že můj bratr nenajel s tím Cadillacem stokilometrovou rychlostí do mostu jen tak,“ obrátil se ke konstáblovi Barneyovi. „Art byl cvok a vždycky dodržoval předepsanou rychlost… i na takových zapráskaných cestách jako je Vysokoškolská. Ne, někdo ho srazil ze silnice.“

Barney se vrátil ke svému autu. „Zavolám Conwayovi a řeknu mu, že se na to také podívám.“

Duane se ukryl za dveřmi a zamrkal. Městský konstábl neměl na starost smrt na okresních cestách. Dělal to jen a jen kvůli nim.

„A mezitím,“ pokračoval konstábl, „řeknu našemu soudci, že se sousedi určitě spletli, že pes nejspíš pošel sám od sebe. Ten zmetek šel párkrát i po mně.“ Podal otci ruku. „Je mi vážně líto Arta, Darrene.“

Překvapený otec ruku přijal. Duane vyšel ven a postavil se vedle svého otce, aby společně pozorovali, jak auto mizí na dlouhé příjezdové cestě. Duane věřil, že jestli se obrátí a podívá se na otce, poprvé od nehody spatří v jeho očích slzy. Neobrátil se a nepodíval.

Ten večer zajeli domů ke strýci Artovi, aby vyzvedli oblek do márnice na příští ráno.

„Sakra práce,“ zavrčel otec, když vyrazili v pickupu na šestikilometrovou cestu. „Nebudou ho tam ukazovat, jen ho spálí i s rakví. Kdyby šlo jen o něj a o nás, klidně může být nahý.“

Duane identifikoval otcovy poznámky jako další den bez alkoholu, smutek, možná špatnou náladu. Otec se blížil ke svému rekordu za několik posledních let.

Duane čekal právě na tuto cestu. Nechtěl dělat další rozruch a hledat knihu, kterou strýček Art našel a vezl mu ji, když se zabil, ale dobře věděl, že k němu otec musí před pohřbem zajet domů.

Když dorazili, byla tma. Strýček Art bydlel na malém statku několik set metrů od cesty. Pronajal si dům od rodiny, která pořád obhospodařovala okolní pole (toto léto zaseli fazole) a sám se staral jen o zahradu za domem, kde rostla zelenina. Otec ji chvilku pozoroval, pak vstoupili zadními dveřmi a Duane věděl, že otec přemýšlí o tom, jak sem bude muset jezdit a starat se o zahradu. Za pár týdnů budou jíst rajčata, která strýček Art zbožňoval.

Dům nebyl zamčený. Duane zamrkal, narovnal si brýle a vstoupil. Znovu na něj zaútočil pocit smutku a ztráty. V zatuchlém vzduchu zachytil vůni tabáku z Artovy dýmky. V tu chvíli pochopil, jak je život krátký, jak prchavá je něčí přítomnost. Několik knih, vůně tabáku, který si člověk už neužije, nějaké to oblečení, které si vezmou jiní, nezbytné fotografie, úřední papíry a dopisy, které pro ostatní vůbec nic neznamenají. S hrůzou pochopil, že lidský život na tomto světě nezanechá hlubší stopu než ruka ve vodě. Vyndáte ji a voda zaplaví prázdnotu, jako by tam nikdy nic nebylo. Zatočila se mu hlava.

„Hned to bude,“ oznámil mu otec. Nikdo z nich nevěděl proč, ale oba šeptali. „Můžeš zůstat tady.“ Prošli kuchyní a vstoupili do tmavší „studovny“.

Duane rozsvítil a přikývl. Otec zmizel v ložnici. Duane slyšel, jak otevírá dveře od skříně.

Dům strýčka Arta byl malý – jen kuchyň, „studovna“ předělaná z nepoužívané jídelny, obývák, knihovny, dvě křesla a stolek s šachovnicí (Duane poznal partii, kterou hráli se strýčkem Artem před třemi týdny) a velký televizor. Posledním pokojem byla ložnice. Přední dveře se otevíraly na malou betonovou verandu s výhledem na dvouakrový dvorek. Návštěvníci nikdy přední dveře nepoužívali, ale Duane věděl, že tam strýček Art s oblibou večer sedával, kouřil dýmku a pozoroval severní pole. Člověk tam lehko zaslechl dopravu na Vysokoškolské cestě, ale kvůli kopci žádné auto nespatřil.

Duane se probral z myšlenek a snažil se zkoncentrovat. Strýček Art mu jednou prozradil, že si píše deník – napsal každý rok jeden a začal už v roce devatenáct set čtyřicet jedna. Duane věřil, že ať mluvil v telefonu o jakékoliv knize (kterou ukradl Congden nebo někdo jiný), určitě zmizela, ale v deníku o ní možná bude zmínka.

Rozsvítil lampu na Artově neuklizeném stole. Jídelna byla největší místností v domě a „studovna“ byla plná knihoven, které se zvedaly až ke stropu a byly plné knih s tvrdými obaly, uprostřed pokoje mohutné dveře, které Art používal jako stůl.

Duane tady objevil účty, telefon, hromádku dopisů, kterou jen zběžně prolistoval, výstřižky šachových rubrik z chicagských a newyorkských novin, časopisy, komiksy, z The New Yorker, zarámovanou fotografii Artovy druhé ženy, zarámovanou kresbu helikoptéře podobného stroje od da Vinciho, sklenici s kuličkami, další sklenici s lékořicí (pokud si vzpomínal, vždycky na ni dělal nájezdy), papíry s nákupy, seznamem ostatních členů odborů v továrně, seznamy nositelů Nobelovy ceny a mnoho dalších věcí. Žádný deník.

Stůl neměl žádné zásuvky. Duane se rozhlédl po pokoji. Slyšel, jak otec prohlíží zásuvky v ložnici – nejspíš hledal spodní prádlo a ponožky. Za chvíli všechno najde.

Kde by si strýček Art nejspíš schoval deník? Napadlo ho, jestli ho nemá v ložnici. Ne, Art by nikdy nepsal v posteli. Určitě si dělal zápisky tady u stolu. Ale deník nenašel. Žádné šuplíky.

Knihy. Duane se posadil do starého křesla a ucítil, jak ruce jeho strýčka odřely podpěrky. Psal si deník každý den. Nejspíš tady seděl každý večer. Duane natáhl levou ruku. Strýček Art byl levák.

Dosáhl na jednu z nízkých knihovniček poblíž levého podstavce mohutných dveří, které sloužily jako deska stolu. Byla to hluboká knihovna a ve stínech pod stolem se ukrýval nějaký tucet neoznačených svazků. Duane vytáhl jeden ven: kožené desky, těžký svazek s kvalitním papírem, nějakých pět set stránek. Nenašel žádný nadpis, jen rukopis napsaný staromódním perem. Byly ho plné stránky a nebyl jen nečitelný, nedal se rozluštit. V žádném případě.

Duane knihu otevřel, naklonil se k lampě a narovnal si brýle. Zápisky byly v angličtině. Úplně popsané stránky působily dojmem, že někdo použil hybrid hindštiny a arabského písma, hustou stěnu čmáranic, kliček, kudrlinek a značek. Nenašel jednotlivá slova, řádky působily jako jediný tah, nerozluštitelná směsice neznámých symbolů. Ale nad každým sloupcem textu našel čísla a ta byla normální. Podíval se na horní okraj této stránky, kde stálo 19. 3. 57.

Duane věděl, že strýček Art často mluvil o tom, že v Evropě – a téměř v celém světě – se píše v datu nejprve den, pak měsíc a nakonec rok. Dávalo to větší smysl než v Americe. „Od nejmenšího k největšímu,“ poučil svého synovce, když bylo Duanovi šest. „Sakra, dává to mnohem větší smysl.“

Duane s ním vždycky souhlasil. Právě se díval na strýčkův zápis z devatenáctého března devatenáct set padesát sedm.

Vrátil svazek zpět a vytáhl ten úplně nalevo. Ten nejblíž. Na první stránce stálo 1. 1. 60. Poslední, nedopsaná stránka měla nadpis 11. 6. 60. Strýček Art už si nic nezapsal v neděli ráno, ale našel poznámky ze sobotního večera.

„Všechno vyřízeno?“ Otec stál ve dveřích a držel oblek v celofánu z čistírny. V druhé ruce svíral starou Artovu sportovní tašku. Vkročil do světla u stolu a ukázal na knihu, kterou Duane instinktivně zavřel. „Tu ti Art vezl?“

Duane zaváhal jen na chvíli. „Asi ano.“

„Tak ji vem s sebou.“ Otec zamířil rovnou do kuchyně.

Duane zhasl a představil si dalších osmnáct let osobních úvah v denících pod stolem. Napadlo ho, jestli nedělá něco špatného. Deníky nejspíš chránil nějaký osobní kód. Ale Duane dokázal kódy lámat. Jestli dokáže rozluštit tento kód, přečte si věci, které strýček Art nepsal pro jeho oči, nepsal je pro žádné cizí oči.

Ale chtěl, abych se dozvěděl, co našel. Vypadal tak vzrušený, vážný, ale vzrušený. A možná trochu vyděšený.

Duane se nadechl a zvedl těžkou knihu. Náhle ucítil strýčkovu přítomnost. Vůni tabáku, důvěrně známý pach stovek a stovek zatuchlých knih, kožený obal a jemnou, ale příjemnou vůni strýčkova potu – čistého potu pracujícího člověka.

V pokoji už byla tma. Pocit strýčkovy přítomnosti ho vyvedl z míry. Jako by mu stál za zády strýčkův duch a naléhal, ať si vezme tu knihu, ať se posadí, rozsvítí a čte, aby se mu mohl dívat přes rameno. Duane čekal, že se jeho krku dotkne studená ruka.

Nespěchal, pomalu prošel kuchyní a dohonil otce u pickupu.

Dale s Lawrencem hráli celý den baseball a vůbec jim nevadily hrozivé mraky a rostoucí vlhkost vzduchu. Když se vrátili na večeři, byli celí špinaví a pot změnil prach v bláto. Maminka je viděla kuchyňským oknem a přinutila je zůstat u zadních schodů. Než směli dovnitř, museli se svléknout do trenýrek. Dale dostal za úkol odnést oblečení do sklepa, kde měli pračku.

Dale sklep nenáviděl. Byla to jediná část jejich velkého starého domu, kde cítil nervozitu. Měl rád léto, když nemusel tak často chodit dolů, ale v zimě musel každý den po večeři dolů pro uhlí.

Každý schod do sklepa byl nejméně půl metru vysoký, jako by schodiště postavili pro nějaké velké nelidské stvoření. Betonové schody se točily doleva, ukrývaly se mezi venkovní a kuchyňskou zdí a působily dojmem, že je sklep mnohem hlubší. Lawrence jim říkal schody do podzemní kobky.

Jediná žárovka nad schody nevrhala téměř žádné světlo do míst, kde se chodba stáčela ke kotli. Za kotlem byla další žárovka ale tu musel člověk rozsvítit pomocí šňůry. A stejně tak u uhlí. Dale prošel kolem místnosti s uhlím a podíval se vpravo. Nebyly tam žádné dveře, jen metr a půl vysoký otvor ve zdi. Strop se zvedal ve výšce pouhých sto padesáti centimetrů a Dale věděl, jaké má jeho otec problémy, když se tam musí krčit a hrabat uhlí. Násypka měla teď zavřené dveře, ale otevírala se do chodby v takovém úhlu, aby člověk nahrnul uhlí do čekajícího chřtánu. Na konci krátké chodby za násypkou, v místech, kde se Dale právě zastavil, se zvedal starodávný kotel – obrovské a odřené kovové monstrum, jehož trubky připomínající chapadla se táhly všemi směry.

Když přišel v zimě večer, aby nahrnul do násypky uhlí, nevadila mu práce (i když si udělal přes zimu vždycky mozoly), ani prach, který cítil, i když si vyčistil zuby. Ne, vadil mu úzký prostor za uhelným sklepem.

Zadní stěna se zvedala nějaký metr z betonové podlahy a končila několik desítek centimetrů pod stropem kde byla vidět kamenná podlaha, vodovodní trubky a pavučiny. Dale věděl, že se ta škvíra táhne až k pokoji, který otec používal jako kancelář (pokud byl doma), a mizí pod velkou přední verandou. Když nabíral uhlí, slyšel tam myši a větší hlodavce. Když se člověk stačil rychle obrátit, spatřil malá rudá očka, která ho pozorovala.

Rodiče ho často chválili, jak dokáže naplnit násypku, jak rychle pracuje. Pro Dala těch dvacet minut zimního večera představovalo nejhorší část dne, takže pracoval co nejrychleji, aby naplnil tu prokletou násypku a dostal se pryč. Nejraději měl, když byl uhelný sklep plný, takže se zastavil u otvoru a jen odhrnul trochu uhlí. Později, když se uhlí změnilo v nízkou hromadu ve vzdáleném koutě, musel projít celým sklepem, zvednout náklad a odnést ho přes tři metry širokou místnost, aby ho vysypal a otočil se zády ke škvíře pod stropem.

Skutečnost, že nemusí chodit pro uhlí, byla jedním z důvodů, proč tolik zbožňoval léto. Jediný pohled mu prozradil, že zůstala jen malá hromádka černého antracitu ve vzdáleném rohu. Světlo na schodech jen tak tak ozářilo uhelný sklep, škvíra pod stropem se topila ve tmě.

Dale našel první šňůru, zamrkal v náhlém světle, vstoupil do další místnosti s obrovským kotlem, zamířil do třetí místnosti s otcovým pracovním stolem a několika nástroji a nakonec zatočil doprava, do vzdálené místnosti, kde měla matka pračku a sušák.

Otec říkal, jak hrozná byla práce dostat ty stroje dolů… a jestli se někdy budou stěhovat, pračka se sušákem tady zůstanou. Dale mu věřil. Vzpomínal si, jak otec, zaměstnanci od Searse, pan Somerset a dva sousedi bojovali se stroji celou hodinu. Zadní místnost neměla okna – ani jedna z místností ve sklepě neměla okna – a šňůra od žárovky visela uprostřed. U jižní zdi se otevírala kruhová, metr široká jáma, která mizela ve tmě. Byla tady obrovská pumpa, která odváděla vodu ze sklepa. Přesto měli během čtyř a půl let, které tady bydleli, čtyřikrát zatopený sklep a Dale se musel jednou brodit půl metru hlubokou vodou, aby pumpu opravil.

Dale hodil špinavé oblečení na pračku, rychle zhasl a pospíchal nazpátek. Do dílny, z dílny ke kotli, od kotle do chodby – tentokrát se nepodíval do uhelného sklepa – pak deset obrovských schodů nahoru. Ve sklepě byla taková zima a vlhko, že ho šokoval náraz horkého vzduchu a soumrak nad Grumbacherovým domem na západě.

Rychle proběhl kuchyní, neboť se styděl, že má na sobě jen trenky. Lawrence už se koupal ve vaně a vydával zvuky útočící ponorky. Dalova matka byla naštěstí na přední verandě, takže se sklouzl po chodbě, vyběhl po schodech, prošel po odpočívadle a vstoupil do svého pokoje, aby si vzal župan, než se maminka vrátí. Rozsvítil malou lampičku, lehl si do postele, listoval starým vydáním Ohromujícího science fiction a čekal, až na něj přijde řada, aby se vykoupal.

Jakmile se Duane McBride dostal dolů, do tichého a osvětleného kouta ve sklepě, rozluštit kód mu netrvalo ani pět minut.

Strýčkův deník působil dojmem, že je napsán hindsky, ale byla to obyčejná angličtina. Ani žádné přesmyčky. Duanovi samozřejmě pomohl jejich společný obdiv k Leonardu da Vincimu.

Renesanční génius si psal vlastní deník jednoduchým kódem. Zapisoval ho tak, aby se dal přečíst v zrcadle. Duane si přinesl ke stolu ruční zrcátko a našel angličtinu, která začínala vpravo a končila vlevo. Strýček Art spojoval slova, aby nebyl kód tak jasný. Stejně tak spojil písmena nahoře, takže řádka vzdáleně připomínala arabštinu. Místo teček používal symbol, který připomínal obrácené „F“ se dvěma tečkami. Obrácené „F“ s jednou tečkou představovalo čárku.

Duane spatřil, že stránka a pasáž, kterou otevřel, pojednává o problémech v práci, o předákovi odborů, který nejspíš rozkrádal jejich fondy, našel přepis politické hádky mezi Artem a jeho bratrem. Duane pasáž přejel očima a na hádku si vzpomněl – otec byl dost opilý a žádal násilné svržení vlády. Pak pospíchal k poslednímu zápisu:

11. 6. 60.

Našel jsem zmínku o zvonu, kterou hledal Duane! Bylo to v knize Apocrypha: Dodatky ke Knize zákona od Aleistera Crowleye. Mohl jsem si myslet, že se o něčem takovém zmíní právě Crowley, samozvaný mág naší doby.

Dnes večer jsem strávil několik hodin na verandě a přemýšlel jsem. Nejprve jsem si to chtěl nechat jen pro sebe, ale malý Duane se tak snažil vypátrat to místní tajemství, takže jsem se rozhodl, že na to má právo. Zítra mu knihu odvezu a ukážu mu celou kapitolu o „symbolech“. Borgijská sekce je divné čtení. Několik nejdůležitějších pasáží:

„Kde Medicijští dávali pro svůj most ke Světu magie přednost tradičním symbolům zvířat, Borgijští údajně během těchto produktivních století renesance (pokud jde o umění) zvolili za svůj talisman neživý předmět.

Legenda tvrdí, že velká Stéla odhalení, železný egyptský obelisk z Osirisova chrámu, byla ukradena v pátém nebo šestém století (podle křesťanského kalendáře) a už dlouho sloužila jako zdroj moci Borgijovy rodiny ve Valencii ve Španělsku. Když se v roce čtrnáct set padesát pět stal člen této staré rodiny kouzelníků papežem – je to velkou ironií, neboť jeho politický vzestup přišel díky černým silám předkřesťanského symbolu – jako první věc si nechal vyrobit obrovský zvon. Není pochybností, že tento zvon – který dorazil do Říma v době smrti tohoto papeže z rodu Borgijů – byl Stélou odhalení, kterou roztavili a upravili do vhodnějšího tvaru pro masy křesťanů, které čekaly na její příjezd.

Tvrdí se, že tento zvon nebyl jen dalším kouzelným předmětem, který v té době vlastnila každá maurská či španělská královská rodina. Borgijští ho považovali za Všepohlcovače, Všerodiče. V Egyptě byla Stéla odhalení známa jako Koruna smrti a její kouzelná proměna byla předurčena v Knize o propasti.

A narozdíl od organických symbolů, které slouží jako pouhé médium, Stéla si žádala oběti i ve formě zvonu. Legenda tvrdí, že Don Alonso y Borgia zvonu obětoval svou vnučku těsně předtím, než zamířil do Římské konklávy v roce čtrnáct set padesát pět, kde ho překvapivě zvolili papežem. Ale Don Alonso, teď známý jako papež Calixtus III., buď neměl žaludek pokračovat a obětovat další, nebo věřil, že moc Stély pominula, když mu pomohla v dalším postupu. Ať tak či onak, další oběti už nepřišly. Papež Calixtus zemřel. Zvon se odstěhoval do palácové věže Alonsova synovce, Rodriga y Borii, římského kardinála, nástupce arcibiskupa Valencie a prvního skutečného dědice Borgijské dynastie.

Ale legenda tvrdí, že Stéla – teď ve formě zvonu – neskončila a chtěla víc.“

Dale Stewart odešel po koupání do svého pokoje. Lawrence už byl v posteli. Neležel, ale seděl tam se zkříženýma nohama. Dale spatřil něco zvláštního v jeho výrazu.

„Co je?“ zeptal se Dale.

Lawrence byl nápadně bledý a vynikly jeho pihy. „Já… nevím. Přišel jsem, abych rozsvítil a… no, něco jsem zaslechl.“

Dale zavrtěl hlavou. Vzpomněl si, jak před pár lety sledovali televizi, zatímco jejich matka odešla nakupovat. Bylo to zimní odpoledne a dívali se na sobotní program: Pomsta mumie. Jakmile film skončil, Lawrence „zaslechl“ něco v kuchyni… stejné tiché a šouravé kroky, jaké vydávala neohrabaná mumie ve filmu. Dale se nakazil strachem malého bratra. Společně otevřeli okno, a když se „kroky“ přiblížily, vyskočili na dvůr. Matka přišla domů a našla je stát na přední verandě v ponožkách a tričku, celí se třásli.

No, Dalovi už nebylo osm, ale jedenáct. „Cos slyšel?“ zeptal se.

Lawrence se rozhlédl. „Nevím. Tak jasně jsem to neslyšel… spíš cítil. Jako když je někdo v pokoji.“

Dale vzdychl. Hodil špinavé ponožky do koše a zhasl velké světlo.

Dveře od komory byly pootevřené. Dale zamířil do postele a strčil do nich.

Dveře necvakly.

Dale si představil bačkoru, která jim brání a přitlačil.

Dveře zatlačily stejně tak. Něco v komoře se snažilo dostat ven.

Duane si otřel ve svém sklepě tvář šátkem. Přestože tady bylo i v nejteplejších letních dnech chladno, najednou se začal potit. Kniha ležela otevřená na jeho „stole“, který představovaly staré dveře na dřevěných podstavcích. Duane co nejrychleji přepisoval informace do svého zápisníku, ale teď odložil tužku a jen četl.

Strýčkův obrácený rukopis už dával smysl i bez zrcátka, ale Duane knihu pořád tiskl ke sklu:

Stéla odhalení, teď ve formě zvonu, byla částečně aktivována obětí vnučky prvního borgijského papeže. Ale podle Ottavianovy knihy se Borgijští obávali její moci a nebyli připraveni na apokalypsu, která podle legendy přijde ve chvíli plného probuzení Stély. Jak je zapsáno v Knize zákona, Stéla odhalení poskytuje velkou moc těm, kdo jí slouží. Ale když dojde k určitým obětem, talisman se současně změní v Umíráček Posledních Dnů – stane se z něj zvěstovatel poslední apokalypsy, která přijde šedesát let, šest měsíců a šest dnů po oživení Stély.

Rodrigo, další papež z Borgijské dynastie, dal zvon umístit do věže, kterou připojil k Vatikánskému komplexu. Tam, v Torre Borgia, údajně Alexander – tak si Rodrigo Borgia říkal jako papež – chránil Stélu před oživením pomocí mystických nástěnných maleb pomateného trpaslíka, umělce jménem Pinturicchio. Tyto „grotesky“ – náměty z podzemních chodeb pod Římem – pomáhaly udržet zlo a zároveň umožňovaly rodině těžit z moci talismanu.

Papež Alexander tomu alespoň věřil.

Jak v Knize zákona, tak v Ottavianových tajných knihách se objevují zmínky o tom, že Stéla začala ovládat životy Borgijských. O mnoho let později nechal Alexander přestěhovat zvon do masivního a neproniknutelného Castel Sant Angelo, ale ani fakt, že pochoval artefakt do útrob tohoto kamenného náhrobku, nikterak neovládl jeho sílu. Zvon dokázal pořád ovládat lidské bytosti, které se ho pokoušely zvládnout.

Ottavianovo krátké vyprávění hovoří o šílenství, které se během těch desetiletí zmocnilo Borgijských a Říma: vraždy a intriky děsivé i v těch brutálních dnech, řady démonů, které pochodovaly katakombami římského podzemí, nelidská stvoření, která se objevila v Castel Sant Angelo a v ulicích města, zvěsti o nadvládě Stély, odhalení, která se blížila ke svému probuzení.

Od této chvíle, po děsivé Ottavianově smrti, legenda Stély mizí ve tmě. Zůstává jen zkáza rodu Borgijských. Tvrdí se, že v příští generaci, když se na trůn svatého Petra dostal první medicijský papež, svým prvním papežským příkazem dal odstranit zvon z Říma, nechal ho roztavit a prokletý kov pohřbít do vysvěcené půdy daleko od Vatikánu. Dnes už není osud Stély odhalení známý, nezbyla žádná vodítka. Legenda o její moci „Všepohlcovače, Všerodiče“ přežívá v nekromantii.

Duane odložil strýčkův deník. Slyšel otce, jak chodí nahoře v kuchyni. Zaslechl mumlání, bouchnutí dveří, pak zavrčel motor pickupu a auto vyrazilo na příjezdovou cestu. Dny otcovy střízlivosti skončily. Duane nepoznal, jestli míří k Carlovi nebo k Černému stromu, ale věděl, že se vrátí až za mnoho hodin.

Ještě pár minut seděl ve světle lampy, díval se na knihu a kontroloval své poznámky. Pak se zvedl a šel zamknout dveře.

Dveře komory se pomalu otevíraly.

Dale se o ně opřel, ale zastavil je až ve chvíli, kdy už se do tmy otvírala deseticentimetrová škvíra. Obrátil se k Lawrencovi. Jeho bratr zíral s vytřeštěnýma očima.

„Pomoz mi,“ zašeptal Dale. Do dveří se opřela nová síla, Dalovy ponožky sklouzly na holých prknech a dveře se pootevřely o další dva centimetry.

„Mami!“ zaječel Lawrence, seskočil z postele a rozběhl se k Dalovi. Společně se opřeli o dveře a zúžili škvíru o pět centimetrů. „Mami!“ křičeli dvojhlasně.

Dveře se zastavily. Pak se znovu začaly otevírat.

Dale s Lawrencem měli opřené tváře o hrubá prkna, vyměnili si pohledy a cítili tu děsivou sílu, která sálala dřevem.

Dveře se pootevřely o dalších osm centimetrů. Ze skříně se neozývaly žádné zvuky, ale chlapci na druhé straně oddychovali a lapali po dechu. Na podlaze škrábaly Dalovy ponožky a Lawrencovy bosé nohy.

Dveře se otevřely o dalších pár centimetrů. Škvíra se roztáhla na třicet centimetru a zdálo se, že z komory proudí chladný vítr.

„Ježíši… ne… udržím to,“ vydechl Dale. Levým stehnem se opřel o starou skříňku, ale neměl dost sil, aby dveře přirazil zpět. Ať už bylo na druhé straně cokoliv, mělo to sílu alespoň jako dospělý člověk.

Dveře se posunuly o dalších pár centimetrů.

„Mami!“ zařval Lawrence. „Mami, pomoc! Mami!“

Z verandy se ozvala odpověď; ale Dalovi došlo, že dveře neudrží, než matka přijde. „Utíkej!“ zašeptal.

Lawrence se na něj podíval, vyděšenou tvář jen několik centimetrů od Dala, pak dveře pustil. Utíkal, ale nemířil pryč z pokoje. Dva kroky a dlouhý skok, přistál v posteli.

Dale dveře bez Lawrencovy pomoci neudržel. Tlak byl vytrvalý. Pustil je, vyskočil na metr vysokou skříňku a zvedl nohy. Na zem spadla lampička a několik knih.

Dveře ho udeřily do kolen. Lawrence zaječel.

Dale zaslechl matčiny kroky na schodech, hlas plný otázek, ale než dokázal odpovědět, narazila do něj vlna chladného vzduchu. Jako by se otevřely dveře do mrazáku. Pak něco vylezlo ven z komory.

Bylo to malé a dlouhé, víc než metr dlouhé, nehmotné, ale mnohem tmavší než stín. Byla to černota, která se plazila po zemi jako šílený hmyz, který někdo pustil ze sklenice. Dale spatřil divoce poskakující výrůstky, které připomínaly nohy. Zvedl vlastní chodidla na skříňku. Na zem dopadla zarámovaná fotografie.

„Mami!“ Znovu křičeli jednohlasně.

Černé stvoření přejelo po podlaze jako rozmazaný stín. Dala napadlo, že připomíná švába… jestli existují švábi víc než metr dlouzí, deset centimetrů vysocí a celí z černého kouře. Tmavé výrůstky bičovaly podlahu a škrábaly na prkna.

„Mami!“

Stvoření zmizelo pod Lawrencovou postelí.

Lawrence nevykřikl, ale přeskočil na Dalovu postel. Postavil se a poskakoval jako akrobat na trampolíně.

Matka se objevila ve dveřích a její oči přeskočily od jednoho chlapce ke druhému.

„Ta věc… z komory… je pod…“

„Pod postelí… černá věc… velká!“

Matka odběhla do komory na chodbě a vrátila se s koštětem. „Jděte ven,“ vyzvala je a rozsvítila velké světlo.

Dale zaváhal jen na chvíli, pak seskočil, proběhl kolem matky a zmizel ve dveřích. Lawrence přeskočil na svou postel a pokračoval do chodby. Oba chlapci uklouzli a narazili do zábradlí. Dale se podíval do pokoje.

Matka poklekla a zametala prach pod Lawrencovou postelí.

„Mami! Ne!“ vykřikl Dale a vběhl do pokoje, aby ji odtáhl pryč.

Odložila koště a vzala staršího syna za předloktí. „Dale… Dale… nech toho. Přestaň. Nic tam není. Podívej.“

Dale lapal po dechu a začínal nabírat, přesto se podíval. Pod postelí nic nebylo.

„Zřejmě se to schovalo pod Dalovu postel,“ ozval se Lawrence, který stál ve dveřích.

Dale se pořád držel matky, ta se obrátila, znovu si klekla a natáhla koště. Dalovo srdce se málem zastavilo.

„Vidíš,“ řekla, zvedla se a oprášila si sukni a kolena. „Nic tam není. Co se vám zdálo, že jste viděli?“

Oba chlapci začali mluvit najednou. Dale zaslechl vlastní hlas a pochopil, jak to asi vypadá – něco velkého, černého, tmavého, nízkého, tlačilo to na dveře komory, pak je otevřelo a uteklo pod postel jako obrovský brouk.

„Uch-uch.“

„Možná se to vrátilo do komory,“ navrhl Lawrence, který lapal po dechu a měl slzy na krajíčku.

Matka se na ně chvíli dívala, pak přešla ke komoře a otevřela dveře. Dale ustoupil a zamířil na chodbu. Matka prohrabala oblečení na věšáku, odkopla tenisky a podívala se dovnitř. Komora nebyla nijak hluboká. Byla prázdná.

Založila si ruce a čekala. Chlapci se drželi u dveří, dívali se přes rameno na odpočívadlo a tmavý vchod do pokoje rodičů a do pokoje pro hosty, jako by po dřevěné podlaze běhaly stíny.

„Vyděsili jste jeden druhého, co?“ zeptala se matka.

Oba chlapci odmítli a začali blábolit a znovu jí to stvoření popisovali. Dale předváděl, jak se snažili zavřít dveře.

„A ten brouk je otevřel?“ matka se usmívala.

Dale vzdychl. Lawrence vzhlédl, jako by chtěl říct: Určitě je to pořád pod mou postelí. Jen to nevidíme.

„Mami,“ prohlásil Dale a snažil se, aby mluvil klidně, snažil se udržet konverzační tón, „můžeme spát dnes v noci u vás v pokoji? Ve spacích pytlích?“

Na chvíli zaváhala. Dale věřil, že vzpomíná na dobu, kdy se zamkli na dvoře kvůli „mumii“… snad na minulé léto, kdy seděli večer na poli vedle hřiště a snažili se telepatií kontaktovat mimozemské vesmírné koráby… a vyděšení přiběhli domů, když nad nimi zamrkala světla letadla.

„Dobrá,“ přikývla. „Vezměte si své spacáky a lehátko. Já musím ven, abych řekla paní Somersetové, že nás moji velcí chlapci přerušili křikem kvůli černému broukovi.“

Zamířila dolů a chlapci se drželi těsně vedle ní. Čekali, až se vrátí, teprve pak znovu vystoupili nahoru a matka musela čekat ve dveřích pokoje pro hosty, zatímco hledali své spacáky a lehátko.

Nechtěla nechat svítit světlo na chodbě celou noc. Chlapci zatajili dech, když vstoupila do jejich pokoje, aby zhasla velké světlo, ale vrátila se v pořádku a opřela koště o postel jako nějakou zbraň. Dale si vzpomněl na brokovnici, kterou měl otec schovanou v komoře vedle jeho vzduchovky. Náboje byly ukryté v dolní zásuvce cedrové skříně. Dale si postavil lehátko těsně vedle postele, takže nezůstala žádná škvíra. Matka už dávno usnula, ale Dale cítil bratrův neklid, byl vzhůru a dával pozor stejně jako on.

Když si Lawrence vlezl k Dalovi do postele, Dale ho nevyhnal. Ujistil se, že ruka a zápěstí patří skutečně jeho bratrovi… že to není stín, který se ukrýval ve tmě pod postelí… pak ruku sevřel a držel ji, dokud neusnul.

SEDMNÁCT

Mike rozvezl ve středu patnáctého června noviny, a než zamířil do svatého Malachiáše, aby pomohl Otci Cavanaughovi s bohoslužbou, zalezl pod dům. Bylo světlo, slunce už se dostalo tak vysoko, že vrhalo stíny pod jilmy a broskvoně na zahradě. Mike vypáčil kovový panel, který kryl vchod. Všichni, které znal, měli sklep. No, pomyslel si, všichni, které znám, mají i trubky v domě.

Přinesl si skautskou baterku a teď posvítil do nízkého prostoru. Pavučiny. Špinavá zem. Trubky, tmavé dřevo trámů pod podlahou. Další pavučiny. Prostor nebyl ani půl metru široký, páchla tam stará kočičí moč a čerstvá hlína.

Samé pavučiny. Snažil se vyhnout pevným, mléčným pavučinám, které patřily černým vdovám. Kroutil se a pomalu se blížil k přední části domu. Musel prolézt pod pokojem rodičů a pod krátkou chodbou. Zdálo se mu, že se tma táhne do nekonečna, bledé světlo otvoru za jeho zády bledlo. V náhlém záchvatu paniky se obrátil a našel obdélník slunečního světla, ujistil se, že najde cestu ven. Otvor mu připadal strašně daleko. Pokračoval dál.

Když už věřil, že je pod halou – tři metry před sebou spatřil kamenné základy – obrátil se na bok a těžce dýchal. Pravou rukou se dotýkal dřevěného trámu pod podlahou, levá ruka se zamotala do pavoučí sítě. Všude se točil prach, měl ho ve vlasech a musel pořád mrkat. V úzkém kuželu světla vířil jako pudr.

Ježíši, to budu vypadat, až budu pomáhat Otci Cavanaughovi při bohoslužbě, napadlo ho.

Obrátil se doleva a paprsek baterky narazil na pět metrů vzdálenou severní zeď. Kámen mu připadal černý. Sakra – sakra, co tady vůbec hledal? Zakroutil sebou a začal lézt do kruhu, hledal, jestli je hlína někde rozrytá.

Dalo se to těžko určit. Kámen a hlínu poznamenalo počasí, rozryly je generace jejich koček a další zvířata, která tam hledala úkryt. Našel několik suchých kočičích hovínek.

Byla to kočka nebo skunk, napadlo Mika a v duchu si oddychl. Pak spatřil díru.

Nejprve mu připadala jako další stín, ale když ji přejel paprskem baterky, černota zůstala. Mike přemýšlel, zda je to kruh černého plastiku, dehtové lepenky nebo něco, co tady zapomněl jeho otec. Popolezl o další metr a zarazil se.

Byla to díra. Dokonale kulatá, nějakých padesát centimetrů v průměru. Kdyby chtěl, klidně by se tam vešel. Ale Mike nechtěl.

Už ji cítil. Zamrkal, překonal zvedání žaludku a posunul se blíž. Zápach, který proudil z tunelu, připomínal vítr z márnice.

Mike zvedl kámen a hodil ho do díry. Ticho.

Těžce dýchal a srdce mu bušilo tak hlasitě, že to musela slyšet stará Memo nad ním. Zvedl baterku ke trámům, natáhl ruku a snažil se posvítit do díry.

Nejprve se mu zdálo, že je to hlína, ale pak spatřil žebroví, něco jako krvavé chrupavky, jako střeva nějakého tvora. Jako tunel v kůlně na hřbitově.

Zacouval, zvířil prach, ucítil paniku a začal se sunout přes pavučiny a kočičí výkaly. Jak se obracel, na chvíli ztratil obdélník světla a byl si jistý, že něco zakrylo východ.

Ne, tamhle je.

Plížil se po kolenou a loktech, hlavou narážel do trámů, cítil pavučiny na tváři. Bylo mu to jedno. Baterka se dostala pod něj, takže už na nic nesvítila. Mikovi se zdálo, že spatřil další tunel několik metrů vlevo, pod kuchyní, ale neobrátil se tam, aby to potvrdil.

V otvoru se objevil stín a zablokoval světlo. Mike rozeznal dvě ruce a nohy v ovinovačkách.

Obrátil se na bok a zvedl železnou tyč. Stín zalezl do otvoru a pohltil světlo.

„Miku?“ Byl to tichý, čistý, pomalý a nevinný hlas jeho sestry Kathleen. „Miku. Máma říká, že si máš pospíšit, abys to stačil do kostela.“

Mike se málem zhroutil do mokré hlíny. Jeho pravá ruka se třásla. „Dobrá, Kathy, jdi ven, ať můžu vylézt.“

Stín ustoupil.

Mike cítil, jak ho bolí srdce od námahy, ale vylezl ven. Upevnil desku a zatloukl hřebíky do plechu.

„Ježíši, ty ale vypadáš, Miku,“ poznamenala Kathleen a usmála se na něj.

Mike se na sebe podíval. Všude šedý prach a pavučiny. Lokty mu krvácely. Cítil bláto na tváři. Impulzivně objal svou sestru. Oplatila mu jeho objetí a bylo jí jedno, že se ušpiní.

Na „soukromém“ pohřbu v Howellově ústavu v Peorii se objevilo víc než čtyřicet lidí. Duane věřil, že to otce zklamalo. Jako by si chtěl zabrat bratrův pohřeb jen pro sebe. Ale oznámení v peorijských novinách a několik otcových telefonátů přivedly lidi až ze vzdáleného Chicaga a Bostonu. Objevilo se několik strýčkových spolupracovníků z továrny a jeden z nich během krátkého obřadu otevřeně plakal.

Nezúčastnil se žádný kněz – strýček Art se pevně držel rodinné tradice, takže zůstal tvrdohlavým nevěřícím – ale několik lidí předneslo svou chválu. Spolupracovník, který plakal, naříkal i během své řeči, sestřenice Carol, která přiletěla z Chicaga a ještě ten večer se musela vrátit, a atraktivní žena středního věku z Peorie jménem Dolores Stephensová, kterou otec představil jako „přítelkyni strýčka Arta“. Duane přemýšlel, jak dlouho byli se strýčkem Artem milenci.

Jako poslední promluvil otec. Duanovi jeho projev připadal velmi energický – nemluvil o posmrtném životě ani o odměně za vykonané skutky. Ozval se jen tón ztrátou postiženého bratra, který hovoří o osobnosti, jež se nikdy nesklonila před falešnými idoly, ale zasvětila svůj život vlídnému přístupu k ostatním. Otec skončil přednesem Shakespeara – Artova oblíbeného spisovatele – a přestože Duane čekal „Andělé tě nesou k odpočinku“, neboť věděl, že strýček Art by jistě vychutnal ironii, vyslechl píseň. Zdálo se, že se otcův hlas několikrát zlomí, ale pokračoval a jeho hlas na konci ještě zesílil:

„Již slunce žáru ani

kruté zimy se neboj;

tvůj úkol na Zemi skončil

a vzal jsi své učení;

zlatí hoši i dívky,

všichni se v prach promění.

Zamračeného pána již se neboj,

tyranova vůle se tě již nedotkne;

zapomeň na oděv i jídlo,

rákosí jak dub teď vypadá;

žezlo, učení i tělo,

vše se v prach obrátí.

Blesku již se neboj,

ani hrom nebude tě děsit;

Pomluv a nerozumné kritiky se neboj,

radost i stesk pominuly;

Mladí milenci budou tě

následovat a v prach se obrátí.

Vymítač drbla neuškodí ti!

Ani kouzla nemají nad tebou moc!

Duchové bojí se tě!

Tiše odpočívej,

v hrobě posvátném.“

V kapli bylo slyšet vzlykání. Otec recitoval verše bez poznámek či knihy, pak sklopil hlavu a vrátil se na své místo.

V závěsem krytém přístěnku začal někdo hrát na varhany. Shromáždění se pomalu rozešlo. Někteří odcházeli po skupinkách, někteří osamoceně. Sestřenice Carol a několik dalších lidí počkali, promluvili s otcem a pohladili Duana po hlavě. Duane si připadal v košili s vázankou jako cizinec. Představil si strýčka Arta, jak vstoupí do kaple a řekne: „Proboha, chlapče, sundej si tu příšernost. Vázanky jsou pro účetní a politiky.“

Nakonec zůstali jen Duane s otcem. Společně zamířili do sklepa, kde se ukrývala výkonná pec, aby sledovali, jak strýčka Arta pohltí plameny.

Mike počkal, dokud ho Otec Cavanaugh nepozval na faru, aby si snědl snídani – kávu a bagety. Teprve tehdy mu chtěl povědět o té věci pod domem.

První bagel viděl, až když je začal Otec Cavanaugh dávat několika spolehlivým ministrantům před třemi lety. Teď už je znal a bezstarostně si bagely mazal smetanovým sýrem. Nějakou dobu trvalo, než kněze přesvědčil, že je v pořádku, když jedenáctiletý chlapec pije kávu. Bylo to jejich tajemství – stejně jako když Otec Cavanaugh říkal farnímu autu Papežské.

Mike žvýkal bagel a přemýšlel, jak položit svou otázku. Otče Cavanaughu, mám nějaký problém s mrtvým vojákem, který vrtá tunely pod naším domem a chce dostat mou babičku. Má církev prostředky, které mohou pomoci?

Nakonec řekl: „Otče, věříte ve zlo?“

„Zlo?“ zopakoval tmavovlasý kněz a vzhlédl od novin. „Myslíš abstraktní zlo?“

„Nevím, co tím myslíte,“ přiznal Mike. Často si připadal před Otcem Cavanaughem jako hlupák.

„Zlo jako bytost nebo sílu mimo lidské konání?“ vysvětlil kněz. „Nebo myslíš takové zlo?“ Zvedl noviny a ukázal mu fotografii.

Mike se na ni podíval. Byl to obrázek člověka jménem Eichmann, který byl vězněm ve státě jménem Izrael. Mike o tom nic nevěděl. „Asi tu sílu,“ odvětil.

Otec Cavanaugh složil noviny. „Ach, stará otázka o zlu v lidské podobě. No, znáš církevní učení.“

Mike se začervenal, ale zavrtěl hlavou.

„No, no,“ vydechl kněz, kterého to začalo bavit. „Budeš muset znovu začít chodit na katechismus, Michaeli.“

Mike přikývl. „Jo, ale co říká církev o zlu?“

Otec Cavanaugh si vyndal z kapsy u košile krabičku Marlborek, vyklepal jednu cigaretu a zapálil ji. Seškrábl si kousek tabáku z jazyku. Náhle hovořil vážně. „No, víš, že církev uznává existenci zla jako nezávislé síly… „ Podíval se na Mikovy nechápající oči. „Například Satan. Ďábel.“

„Ach, ano.“ Mikovi se vybavil zápach z tunelů. Satan. Náhle mu to nepřipadalo tak hloupé.

„Aquinas a další teologové naráželi na problém zla celá století. Snažili se pochopit, jak může být oddělenou silou, zatímco nejsvatější Trojice je všemocná a nezvratná síla, jak tvrdí Svaté písmo. Odpověď je velmi neuspokojivá, ale dogma církve nám říká, abychom věřili, že zlo má vlastní panství, vlastní agenty… chápeš mě, Michaeli?“

„Jo, trochu.“ Mike si nebyl jistý. „Takže mohou existovat… zlé síly… jako andělé?“

Otec Cavanaugh vzdychl. „No, dostáváme se do středověku, že, Michaeli? Ale ano, v zásadě je to, co tradice církve učí.“

„Jaký druh zlé síly, Otče?“

Kněz si přejel dlouhými prsty po tváři. „Jaký druh? No, máme tady samozřejmě démony. A inkuby. A sukuby. A Dante sepsal celé rodiny a druhy démonů, krásných stvoření se jmény jako Dragnazzo – což znamená jako velký drak – a Barbariccia, ten se zatočenými vousy, a Graffiacane, ten, který škrábe psy, a…“

„Kdo je Dante?“ přerušil ho Mike, kterého vzrušila představa, že tady žije člověk, který je odborníkem na takové věci.

Otec Cavanaugh znovu zavzdychal a uhasil cigaretu. „Zapomněl jsem, že jsme tady, v sedmém kruhu, závislí na systému školství. Dante, Michaeli, je básník, který žil a zemřel před nějakými šesti stoletími. Bojím se, že jsme se zatoulali od podstaty našeho rozhovoru.“

Mike dopil kávu, odnesl hrneček do dřezu a pečlivě ho umyl. „A tyto věci… tito démoni… ubližují lidem?“

Otec Cavanaugh se na něj zamračil. „Hovoříme tady o intelektuálních výtvorech lidí, kteří žili v zaostalé době, Michaeli. Když byli nemocní, sváděli to na démony. Jejich jediným lékem bylo přikládání pijavic…“

„Pijavky?“ Mike byl šokován.

„Ano. Démony vinili za nemoc, duševní zaostalost… „ Zarazil se, nejspíš si vzpomněl, že má ministrant zaostalou sestru. „Mrtvici, špatné počasí, duševní poruchy… cokoliv si nedokázali vysvětlit. A tehdy si toho dokázali vysvětlit jen málo.“

Mike se obrátil ke stolu. „Ale myslíte, že tato stvoření existovala… existují? Pořád pronásledují lidi?“

Otec Cavanaugh si založil ruce. „Myslím si, že nám církev poskytla překrásnou víru, Michaeli. Ale představ si církev jako obrovské síto, které zkoumá říční dno a hledá zlato. Najde hodně zlata, ale musí objevit i bahno a odpadky.“

Mike se zamračil. Neměl rád, když Otec Cavanaugh používal taková přirovnání. Kněz jim říkal metafory. Mike tomu říkal, že se vyhýbá otázce. „Existují?“

Otec Cavanaugh rozhodil ruce a zvedl dlaně. „Možná nikoliv doslovně, Michaeli. Možná obrazně.“

„Kdyby existovaly,“ naléhal Mike, „zastavila by je církev jako upíry ve filmech?“

Kněz se usmál. „Jako upíry?“

„Však víte… kříže, hostie, svěcená voda… takové věci.“

Otec Cavanaugh pozvedl tmavá obočí, jako by si z něj Mike utahoval. Mike si toho nevšiml a čekal na odpověď.

„Samozřejmě,“ souhlasil kněz. „Jestli všechny ty… církevní předměty… fungují na upíry, musely by působit i na démony. Nebo snad ne?“

Mike přikývl. Rozhodl, že už toho ví dost. Jestli začne po těch blábolech o démonech a upírech mluvit ještě o vojákovi, Otec Cavanaugh si bude myslet, že je cvok. Otec Cavanaugh pozval Mika na faru na páteční „staromládeneckou večeři“, něco takového udělal jen jednou za měsíc, ale Mike musel odmítnout. Dale ho pozval v pátek na statek strýčka Henryho, aby hledali Pašeráckou jeskyni, po které pátrali už od doby, kdy poprvé spatřil Stewartovu rodinu. Mike věřil, že žádná Pašerácká jeskyně neexistuje, ale vždycky si rád hrál na polích strýčka Henryho. A večeře u Dalova strýčka vždycky znamenala skvělé jídlo. Přestože nemohl jíst v pátek maso, čekalo ho množství čerstvé zeleniny ze zahrady. Rozloučil se, sebral kolo a uháněl domů. Chtěl posekat zahradu a rychle obstarat své povinnosti, aby si mohl po obědě hrát. Když projížděl kolem staré střední, vzpomněl si, že Jim Harlen je už několik dnů doma. Ucítil bolestivou vinu, že se za ním ani on, ani nikdo ostatní nezastavili. Zároveň si vzpomněl, že se konal toho dne v Peorii pohřeb Duanova strýčka.

Při představě smrti si vzpomněl na starou Memo, která je určitě teď sama. Samozřejmě Kathleen se nepočítala.

Přidal, prosvištěl kolem školy a pospíchal domů.

Dale zavolal ve středu večer Duanovi McBridovi, ale byl to krátký a bolestivý rozhovor. Zdálo se, že Duane je nepředstavitelně unavený, a když Dale vyjádřil upřímnou soustrast, oba upadli do rozpaků. Dale mu řekl, že se v pátek všichni sejdou u strýčka Henryho, a naléhal, dokud Duane neslíbil, že zkusí přijít. Dale si šel smutně lehnout.

„Myslíš, že je ta věc pořád pod postelí?“ zašeptal Lawrence po hodině. Nechali svítit malou lampičku.

„Dívali jsme se,“ odvětil Dale šeptem. „Nic jsi tam neviděl.“ Lawrence trval na tom, že se budou držet za ruce. Dale ustoupil jen tolik, že ho směl mladší bratr držel za rukáv pyžama.

„Ale viděli jsme ji…“

„Máma říká, že jsme viděli nějaký stín.“

Lawrence vyrazil nepříjemný zvuk. „A ten stín tlačil na dveře?“

Dale ucítil chlad. Vzpomněl si na stálý tlak, který s nimi bojoval. Ať už tam bylo cokoliv, nechtělo to zůstat uvnitř. „Ať je to, co je to,“ zašeptal a zaslechl vlastní nervozitu, „už je to pryč.“

„Ne, není.“ Lawrencův hlas nebyl téměř slyšet.

„Jak to víš?“

„Prostě to vím.“

„No, kde to tedy je?“

„Čeká to.“

„Kde?“ Dale se podíval přes úzkou škvíru mezi postelemi a spatřil, jak ho bratr pozoruje. Lawrencovy oči bez brýlí byly moc velké a tmavé.

„Je to pořád pod postelí,“ zašeptal jeho bratr ospale. Zavřel oči. Dale ho vzal za ruku, aby mu nevisel na rukávu. „Čeká to,“ mumlal Lawrence a pomalu usnul.

Dale se podíval na třiceticentimetrovou škvíru, kterou nechali, když přisunuli postele k sobě. Chtěli je přirazit úplně vedle sebe, ale matka namítla, že by tam nemohla luxovat. Třicet centimetrů stačilo, aby na sebe dosáhli, bylo to dost málo, aby k nim nic nevylezlo.

Ale ruka by mohla. Ruka s pařáty. Možná i hlava na dlouhém krku.

Dale se znovu zachvěl. Bylo to hloupé. Maminka měla pravdu. Všechno si vymysleli jako před pár lety dupání té mumie. Nebo UFO, které je chtělo sebrat.

Ale ty ostatní věci jsme neviděli.

Dale zavřel oči. Ale ta poslední myšlenka ho znovu probudila. Zamrkal a podíval se do tmy mezi postelemi, do škvíry, nad kterou držela jeho zranitelná ruka Lawrencovu dlaň.

Sakra. Když máme postele tak blízko u sebe, klidně to podleze pod mou postelí, aniž bych to viděl. Může to vystrčit ty černé nohy na obou stranách postelí a dostane nás to najednou.

Lawrence tiše chrápal a trochu slintal. Dale se díval na vzdálenou zeď a počítal lodní stěžně na tapetě. Snažil se nedýchat moc nahlas. Aby lépe slyšel. Aby lépe slyšel, jestli ta věc vydá nějaký zvuk před útokem.

OSMNÁCT

Ve čtvrtek se musel otec vrátit na statek strýčka Arta, aby našel nějaké dokumenty, a přestože se mu to moc nezdálo, Duane jel s ním.

Otec byl nervózní a vznětlivý chystal se explodovat. Duane věděl, že vydržel tak dlouho z lásky ke svému bratrovi a protože se nechtěl zostudit před celou rodinou.

Za jeho nervozitu mohla i nejistota, co udělá s Artovým popelem. Byl v šoku, když mu lidé v ústavu předali těžkou zdobenou urnu, která s nimi putovala zpět z Peorie jako tichý a nezvaný spolucestující.

Po středeční večeři, než zavolal Dale Stewart, se Duane šel do urny podívat. Do pokoje vstoupil otec a zapálil si dýmku. „Ty bílé kousky, co připomínají rozbitou křídu, jsou kosti,“ poučil ho a zabafal.

Duane umu znovu zavřel.

„Myslel by sis, že když strčí tělo do pece, jejíž teplota se blíží povrchu slunce,“ pokračoval otec, „že zbude jen popel a vzpomínky. Ale kosti drží.“

Duane se posadil na málo používanou židli vedle krbu. Náhle měl těžké a slabé nohy. „I vzpomínky se drží,“ namítl a zapřemýšlel, proč použil takovou frázi.

Otec zavrčel. „Nemám vůbec tušení, kam to vysypat. Když o tom přemýšlíš, je to barbarský zvyk.“

Duane se podíval na urnu. „Myslím, že ho máš rozhodit na místě, které bylo pro něj důležité,“ poznamenal tiše. „Místo, kde byl šťastný.“

Otec znovu zavrčel. „Víš, že Art nechal poslední vůli, Duáno. Ale neřekl mi, kam mám rozhodit jeho popel. Místo, kde byl šťastný… „ Topil se v myšlenkách a z dýmky se zvedal kouř.

Duane řekl: „Hlavní čítárna knihovny v Bradley by byla dobrá.“

Otec se rozchechtal. „To by Arta rozesmálo.“ Vzal dýmku do ruky a chvíli jen tak koukal. „Jiné nápady?“

„Rád rybařil u Spoonovy řeky.“ Duane ucítil, jak mu smutek znovu sevřel hrdlo a srdce. Odešel do kuchyně, aby se napil vody. Když se vrátil, otcova dýmka vyhasla. Otec ji čistil a vyklepával popel do krbu. Popel.

„Máš pravdu,“ prohlásil otec najednou. „To bylo asi místo, které měl nejraději. Chodili jsme tam na ryby ještě předtím, než se Art přistěhoval z Chicaga. Pořád tě tam bral, že?“

Duane přikývl a usrkl vody, aby nemusel mluvit. V tu chvíli zazvonil telefon a ozval se Dale. Když se Duane vrátil, otec už byl ve své dílně, aby pracoval na výukovém stroji Mark V.

Hned po úsvitu zašli k řece. Ryby stoupaly k hladině, krmily se a čeřily vodu. Duane litoval, že si nevzal udici. Žádná sláva se nekonala. Otec chvíli držel urnu, jako by najednou nechtěl přijít o její obsah, pak sluneční paprsky ozářily cypřišky a vrby nad nimi, otec vysypal popel a zaťukal na dno, aby uvolnil poslední zbytky.

Byly tam kosti. Tiše zašplouchaly a přilákaly sumce a jednoho okouna. Duane je viděl v mělké vodě u břehu. Popel se nejprve držel u sebe a vytvořil šedivou vrstvu, která kopírovala proudy a víry kolem pařezů, které Duane po tolika letech dobře znal. Pak se jich zmocnil rychlejší proud, který mířil k mostu, a šedivý pruh se roztrhal, zmizel pod hladinou a smíchal se s vodou.

Duane hodil do vody kámen a vzpomněl si, jak to dělal, když byl malý a nudil se. Určitě vyplašil všechny ryby, které chtěl strýček Art chytit. Strýček si nikdy nestěžoval.

Pak si otřel ruce a sledoval stezku po strmém břehu. Zamířil k autu. Po cestě mu došlo, o kolik je otec za poslední týdny hubenější a jak má opálený krk. S šedivým strništěm na tvářích mu najednou připadal starý.

Dům strýčka Arta už nevoněl lidskou přítomností, zůstal jen zatuchlý pach nepoužívaných prostor.

Zatímco otec kontroloval zásuvky a registraturu, Duane tajně prohlížel staré zápisníky a podíval se do odpadkového koše. Strýček Art si pořád dělal zápisky a poznámky stejně jako Duane.

Bingo. Zmuchlaný papír ležel v odpadkovém koši pod krabičkou od doutníků a dalšími věcmi. Zřejmě ho napsal v sobotu večer, těsně před nehodou.

1. Ten prokletý borgijský zvon… nebo Stéla odhalení… nebo jak se mu říká… přece jen přežil. Zmínka je v Knize zákona, v části o Medicijských.

2. Šedesát let, šest měsíců a šest dnů. Pokud je ta absurdní a nemožná myšlenka skutečností, a věci, o kterých Duane vyprávěl, způsobila „aktivace“ toho předmětu, pak k hlavní oběti došlo někdy na přelomu století. Někdy po Novém roce 1900. Zkontrolovat ve městě. Najít lidi, kteří si vzpomenou. Nemluvit s Duanem, dokud nebudou nějaké odpovědi.

3. Crowley říká, že zvon, Stéla, využívá lidi. A vyvolává „pomocníky z Tmavého světa“ – ať už to znamená cokoliv. Zkontrolovat zprávy o „bytostech na římských ulicích“ – v době borgijského papeže a za vlády Medicijských.

4. Spojit se s Ashley-Montaguem. Přinutit ho mluvit.

Duane se nadechl, složil papír, schoval ho do kapsy flanelové košile a vyšel na verandu. Trávník už byl zarostlý. Všude skákal hmyz. Někde mezi stromy bzučely cikády, až se Duanovi zatočila hlava. Posadil se na kovovou židli, opřel si nohy o nízké zábradlí, zíral do prázdna a přemýšlel. Když se na verandě objevil otec a zastavil se ve dveřích, Duane si uvědomil, jak vypadá, když sedí na židli v této poloze… koho připomíná.

Otec našel dokumenty. Společně zavřeli dům, neboť věděli, že se možná vrátí až za několik týdnů nebo měsíců, aby ho uklidili před aukcí.

Poskakovali po cestě a Duane se ani neobrátil.

Vybral paní Moonovou.

Mamince paní z knihovny táhlo na osmdesát, celý život bydlela v Elm Havenu a od mládí žila naproti staré střední, na jihovýchodním rohu Železniční a Druhé ulice. Duane ji znal jen od vidění a většinou ji potkal na procházce se slečnou Moonovou.

Slečnu Moonovou znal dobře. Byly mu čtyři, když ho strýček Art vzal do města, aby mu pořídil legitimaci do knihovny. Slečna Moonová se trochu zamračila, zavrtěla hlavou a podívala se na tlustého chlapečka před svým stolem. „Máme jen málo obrázkových knih, pane McBride. Jsme raději, když si rodiče… ach… budoucích čtenářů, půjčí knihy na vlastní legitimace.“

Strýček Art neodpověděl. Vytáhl z kolice nejbližší svazek a podal ho čtyřletému Duanovi. „Čti,“ vyzval ho.

„Kapitola první… narodil jsem se,“ četl Duane. „Zda se stanu hrdinou, nebo si tento titul vyslouží někdo jiný, to musí ukázat až tyto stránky. Abych začal u samého začátku mého života, uvedu, že jsem se narodil (alespoň mi to řekli a věřím tomu) v pátek, ve dvanáct hodin v noci. Tvrdili, že hodiny začínaly odbíjet…“

„Stačí,“ zastavil ho strýček Art a vrátil knihu do police.

Slečna Moonová se zamračila a začala si hrát s řetízkem brýlí, ale nakonec legitimaci vypsala na Duana McBrida. Duane si legitimace velmi vážil, přestože se k němu slečna Moonová chovala s chladem, který hraničil s odporem. Svou pozici chránila tím, že omezila počet knih, které si mohl tlustý chlapec půjčit, a přísně ho kárala, když vrátil nějakou knihu pozdě. Jak se ukázalo, nedělal to kvůli pomalému čtení, knihy hltal a zpracoval je během několika dnů po návratu na statek, ale potom musel čekat celé týdny, až bude mít otec čas a odveze ho znovu do města.

Když začal v druhé třídě číst detektivky Nancy Drewové a přestal s Robertem Louisem Stevensonem, slečna Moonová poukázala na to, že Nancy Drewová píše dívčí knihy – tak jim říkala – a zeptala se, zda má Duane sestru.

Duane se usmál, narovnal si brýle a odvětil: „Ne-e.“ Pak se ujistil, že nepřesáhl limit pěti knih – všechny od Nancy Drewové. Když sérii dočetl, objevil Edgara Rice Burroughse a strávil krásné léto na stepích Barsoomu, v džunglích Venuše a s nadšením visel na „prostřední terase“ Greystokovy džungle. Duane moc dobře nevěděl, co je to prostřední terasa, ale nahradil ji nízkými duby u potoka. Witt natočil hlavu a překvapeně Duana pozoroval, jak přeskakuje z větve na větev a obědvá v korunách.

Příští léto četl Jane Austenovou, ale slečna Moonová už o dívčích knihách nic neřekla.

Když dokončil ranní povinnosti, vydal se pěšky do města. Otec obdělával každým rokem méně půdy a větší část tří set čtyřiceti akrů pronajímal panu Johnsonovi, takže Duane neměl moc práce. Pořád se staral o dobytek a hlídal vodu na zadní pastvině, ale když byla zvěř venku, nebyl to takový problém. Obávaný rozvoz hnoje skončil v květnu, takže už se ho nemusel bát.

Dnes ráno dokončil opravu šestiřadého kypřiče. Hydraulický píst v zadní řadě se zvedal moc rychle, takže Duane seřídil cylindr, naolejoval a utáhl upevnění rámu. Při práci na kypřiči se nad ním tyčil velký kombajn na kukuřici. Otec ho postavil doprostřed, aby ho mohl opravit. Vždycky chtěl všechno vylepšovat, upravovat, měnit a předělávat na něco jiného, takže jejich stroje nevypadaly, jako když opustily továrnu. Duane si všiml, že u kombajnu otec něco dělá s trhačem kukuřičných klasů. Všech osm řad mělo sundané kryty, takže viděl dovnitř a spatřil ocelové pásy, řetězy a spirály.

Většina místních farmářů vláčela kombajny za traktorem nebo si koupila kombajn s vlastním pohonem. Ale otec koupil starý velký kombajn a připevnil k němu osmiřadovou sekačku. Stroj byl velmi rychlý, ale pořád museli opravovat starý kombajn a „předělávat“ díly, které trhaly, loupaly, čistily a rozdělovaly kukuřici.

Duana občas napadlo, že se otec věnuje zemědělství jen proto, aby mohl opravovat stroje.

To ráno dokončil práci na kypřiči a obrátil se, aby se podíval na kombajn, který se nad ním tyčil a natahoval spirály jako nějaké meče. Chvíli přemýšlel, že udělá nějaké úpravy a otce překvapí. Pak se rozhodl, že mu nebude kazit zábavu. Stejně musel do snídaně ještě nakrmit zvířata a okopat zahradu, před desátou chtěl vyrazit do města.

Rád by počkal a svezl se – pořád se ještě bál poslední dva kilometry po Vysokoškolské cestě – ale dobře věděl, že se otec celý týden držel, aby se pořádně v pátek opil u Carla nebo U Černého stromu. Tam s ním nechtěl.

Tak šel pěšky. Byl krásný a jasný den, bylo hrozné horko. Duane si rozepl tři knoflíky u košile a spatřil opálenou kůži ve tvaru písmena „V“, zbytek těla měl bílý.

Zastavil se u Mika O’Rourka na okraji města. Mike nebyl doma, ale jedna z jeho sester mu řekla, že se může napít u pumpy na zadním dvorku. Duane se pořádně napil ucítil železo a další prvky, pak si opláchl hlavu a předloktí.

Když zaťukal na dveře paní Moonové, stará žena se přibelhala o dvou holích a za ní se táhl zástup koček.

„Známe se, mladíku?“ Duana napadlo, že její hlas působí jako parodie na hlasy všech starých babiček – vysoký, roztřesený, jezdil sem a tam.

„Ano, paní. Jsem Duane McBride. Několikrát jsem šel s Dalem Stewartem a Michaelem O’Rourkem, když vás vzali na procházku.“

„Kdo’s říkal?“

Duane vzdychl, zesílil hlas a větu zopakoval.

„Ještě nejdu na procházku. Ještě jsem nevečeřela.“ Byla nabručená, možná mu nevěřila. Zástup koček se otíral o její hole a o nateklé nohy v obvazech tělové barvy. Duane si vzpomněl na vojáka v ovinovačkách.

„Ne, paní,“ odvětil. „Jen jsem se vás chtěl na něco zeptat.“

„Zeptat?“ Zacouvala do tmavé chodby. Starý dům byl malý a páchl, jako by tam bydlel bezpočet generací koček, které nikdy nechodí ven.

„Ano, paní. Jen pár otázek.“

„Na co?“ Zakalené oči ho pozorovaly a Duane pochopil, že působí jako kulatý stín ve dveřích. Ustoupil o krok… tah vychytralého obchodníka, který dokazuje úctu a dobrou vůli.

„Jen na… staré dny,“ odvětil. „Píšu školní práci o tom, jaký byl život v Elm Havenu na přelomu století. Napadlo mě, že budete tak hodná a povíte mi o… no, o té atmosféře.“

„O čem že?“

„Pár detailů,“ dodal Duane. „Prosím.“

Stará žena zaváhala, obrátila se na svých holích a ustoupila. Kočky ji následovaly a Duane zůstal sám. Zaváhal.

„No,“ ozval se hlas ze tmy, „tak tam nestůj. Pojď dovnitř. Postavím na čaj.“

Seděl tam, srkal čaj, chroupal sušenky, pokládal otázky a poslouchal vyprávění paní Moonové o dětství, o jejím otci a Elm Havenu za starých dobrých časů. Paní Moonová si vzala občas sušenku a na klíně jí pomalu, ale jistě vyrostla hromádka drobků. Kočky se střídaly, skákaly na gauč a jedly drobky, zatímco je stará paní hladila.

„A co ten zvon?“ zeptal se konečně, když se ujistil, že staré paní funguje paměť.

„Zvon?“ Paní Moonová přestala chroupat. Jedna kočka se natáhla, jako by jí chtěla vzít sušenku z prstů.

„Mluvila jste o zvláštnostech městečka,“ pobízel ji Duane. „Co ten velký zvon ve školní zvonici? Vzpomínáte, jak se o něm mluvilo?“

Paní Moonová se chvíli tvářila vyděšeně. „Zvon? Kdy tam ten zvon byl?“

Duane vzdychl. Celé to tajemství byl nesmysl. „V roce osmnáct set sedmdesát šest,“ zašeptal. „Pan Ashley ho přivezl z Evropy…“

Paní Moonová se zachechtala. Umělé zuby se uvolnily a stará paní si je upravila jazykem. „Ty hlupáčku. Narodila jsem se v roce osmnáct set sedmdesát šest. Jak bych si mohla pamatovat něco z doby, kdy jsem se narodila?“

Duane zamrkal. Představil si tuto vrásčitou a trochu senilní paní jako zmuchlané a růžové miminko, které vítá svět v roce, kdy zmasakrovali Custerovy muže. Představil si, jaké prožila změny – vozy bez koňů, telefon, první světová válka, vzestup Ameriky, Sputnik. Vše sledovala pod jilmy na Železniční ulici.

Nakonec řekl: „Takže si vůbec nevzpomínáte na nějaký zvon?“ Odložil tužku a zápisník.

„Ale samozřejmě, na zvon si pamatuju,“ odvětila a vzala si další sušenku od své dcery. „Byl to krásný zvon. Otec pana Ashleye ho přivezl z jedné z cest do Evropy. Když jsem chodila do střední, zvon hlásil každý den osm hodin patnáct minut, pak zvonil znovu ve tři.“

Duane na ni zíral. Znovu si vzal zápisník a začal psát. Uvědomil si, že se mu třesou ruce. Pokud nepočítal knihy, poprvé se mu potvrdilo, že borgijský zvon existoval.

„Nevzpomínáte si, nebylo na něm něco zvláštního?“

„Ach, můj drahý, tehdy bylo na té škole a na zvonu zvláštní všechno. Jednoho z nás… jednoho z mladších dětí… vybrali, aby každý pátek zvonil na začátek vyučování. Vzpomínám, jak mě jednou vybrali. Ach, ano, byl to krásný zvon…“

„Vzpomínáte, co se s ním stalo?“

„No, jo. Tedy nejsem si jistá… „ Na tváři paní Moonové se objevil zvláštní výraz a stará paní roztržitě odložila sušenku do klína. Dvě kočky ji zhltly a paní si přiložila roztřesené prsty ke rtům. „Pan Moon… můj Orville, tedy nikoliv můj otec… pan Moon s tím neměl nic společného. V žádném případě.“ Naklonila se a zapíchla hubený prst do Duanova zápisníku. „To si hned zapiš. Ani Orville, ani můj otec tam nebyli, když… když se stala ta hrozná věc.“

„Ano, paní,“ souhlasil Duane a tužka se zastavila. „Co se stalo?“

Obě ruce paní Moonové se chvěly. Kočky jí seskočily z klína. „Ach, ta děsivá věc. Však víš, ta hrůza, o které nechceme mluvit. Proč bys o tom chtěl psát? Vypadáš jako hodný mladík.“

„Ano, paní,“ přikyvoval Duane a málem přestal dýchat, „ale řekli mi, ať napíšu o všem. Budu rád, když mi pomůžete. O jaké hrůze tady mluvíme? Něco se zvonem?“

Paní Moonová zřejmě zapomněla, že je s ní v domě. Pozorovala stíny, kde se pohybovaly její kočky. „Ale, ne… „ začala a její hlas se změnil v chraplavý šepot. Duane zaslechl auto na ulici, ale paní Moonová ani nemrkla. „Ne, ten zvon,“ pokračovala. „Ale pověsili ho za to, ne?“

„Koho pověsili?“ Duane začal šeptat.

Paní Moonová se k němu obrátila, ale zdálo se, že má slepé oči. „No přeci toho hrozného chlapa. Toho, co zabil a… „ Vydala zvláštní zvuk a Duane spatřil slzy na jejích tvářích. Jedna z nich si našla vrásku, po které sklouzla ke koutku úst. „Toho, co zabil a snědl tu malou holčičku,“ dokončila silnějším hlasem.

Duane si přestal dělat poznámky a vyvalil oči.

„To si hned zapiš,“ přikázala mu stará paní a ukázala na něj prstem. Její pohled se vrátil a teď spaloval Duanovu tvář. „Je čas, aby to někdo zapsal. Aby to zaznamenal. Ale hlavně ve své zprávě uveď, že tam nebyl ani Orville ani pan Moon… ano, když se ta hrozná věc stala, nebyli ani v zemi. Okamžitě si to napiš!“

Pokračovala hlasem, který připomínal praskání starého pergamenu v dávno neotevřené knize, a Duane vše zapisoval.

DEVATENÁCT

Dale jel osobně pozvat Harlena na páteční výlet ke strýčkovi Henrymu a uvědomil si, jak je jeho kamarád sám. Jeho matka, slečna Jensenová, si byla jistá, že se Jimmy na tak dlouhý výlet necítí dost dobře, ale Dale jí přivezl pozvání, takže nakonec podlehla Harlenovým prosbám. Dalův otec přijel domů okolo druhé a všichni vyrazili společně v půl třetí. Na zadním sedadle stejšnu seděl Harlen s tlustou sádrou a jeho matka, Kevin, Mike, Dale a Lawrence se stěsnali dozadu. Měli dobrou náladu, a když projížděli přes kopec kolem hřbitova, začali zpívat.

Strýček Henry s tetou Lenou rozložili židle do stínu, všichni se zdravili a mluvili, zatímco Biff, strýčkův velký německý ovčák, se tetelil radostí a všechny vítal. Dospělí se posadili na široké židle, chlapci vzali lopaty ze stodoly a zamířili na zadní pastvinu. Vlekli se pomaleji než obyčejně, nelezli přes ploty a otevírali vrátka Harlenovi. Nemocný chlapec se držel.

V zadní části pastviny, v místech, kde začíná les a potok, který míří k jihu, našli výkopy z minulého léta. Dali se do práce, začali pátrat po Pašerácké jeskyni.

Pašerácká jeskyně byla legenda, kterou jim vyprávěl před lety strýček Henry a časem se změnila v jejich modlu. Ve dvacátých letech, během prohibice a předtím, než statek koupil strýček Henry, prý někdejší majitel půjčil pašerákům z vedlejšího okresu starou jeskyni, kam si tam schovávali své zboží. Jeskyně se stala hlavním skladištěm. Zavedli tam štěrkovou cestu. Rozšířili její prostory, upravili vchod a postavili podzemní hospodu.

„Jezdilo sem spoustu důležitých gangsterů, když mířili do Chicaga,“ prozradil jim strýček Henry. „Vsadím hromadu biblí, že tu jednou byl John Dillinger a tři Al Caponeho kluci přijeli sejmout Mickey Shaughnessyho… ale Mickey se to doslechl a schoval se k sestře u Spoonovy řeky. Tak to tam ti tři Caponeho kluci jen rozstříleli a ukradli trochu chlastu.“

Konec vyprávění byl nejdůležitější. Legenda tvrdila, že na Pašeráckou jeskyni zaútočili krátce před koncem prohibice celníci. Neodvezli všechno zboží, ale jen dynamitem odpálili vchod, takže se jeskyně propadla a zavalila skladiště alkoholu, hospodu, stoly, mahagonový bar a piano, dokonce i tři náklaďáky a Model A, které parkovaly ve skladišti. Vymazali cestu, aby nikdo nikdy jeskyni nenašel.

Dale a ostatní chlapci si byli jistí, že se jeskyně nezřítila a určitě se propadl jen vchod. Určitě stačilo vykopat jeden možná dva metry a archeologický nález je na světě. Kdyby našli tu správnou část kopce, kde budou kopat…

Strýček Henry jim celé roky pomáhal. Ukazoval chlapcům staré stopy pneumatik a rezavý šrot, který podle něj nechali u vchodu, nasměroval je na pukliny v úbočí, které sloužily jako vchod nebo nouzové východy, a když chlapci ztráceli po dlouhých letních dnech kopání zájem, náhle se mu vybavily další detaily příběhu.

„Henry,“ řekla jednou teta Lena nezvykle ostrým tónem, ve kterém zaznělo varování, „přestaň dětem vyprávět ty fantastické příběhy.“

Strýček Henry se narovnal, přesunul chuchvalec tabáku z jedné tváře do druhé a odvětil: „Nejsou žádný příběhy, matko. Ta jeskyně tam někde je.“

Větší slib chlapci nepotřebovali. Dale, Lawrence a jejich přátelé vykopali každou prohlubeň, travnatý dolík a díru. Tušili, že tentokrát najdou vchod a východní pastvina strýčka Henryho, kde se pásl jediný býk (když ho strýček ještě měl), začala připomínat úbočí nad Sutterovým potokem v roce osmnáct set čtyřicet devět. Dale si často představoval, jaké to bude, až naposledy zabere lopatou a dostanou se dovnitř – otevře se před nimi tmavá jeskyně, možná tam bude ještě hořet petrolejka, ven se dostane zatuchlý vzduch a přinese třicet let starou vůni džinu.

Duane dorazil kolem šesté. Otec ho sem přivezl a pokračoval k Černému stromu. Duane hovořil půl hodiny s dospělými na trávníku, pak se vydal přes dvůr na zadní pastvinu. Nikdo si toho nevšiml, ale vzal si své nejnovější hnědé kalhoty a červenou flanelovou košili, kterou mu dal strýček Art k Vánocům.

Na vzdálené pastvině našel kroužek špinavých a unavených chlapců, kteří se krčili kolem metr hluboké díry v úbočí. Na svahu pod nimi se objevily velké kameny, které vypáčili ze země.

„Ahoj.“ Duane se posadil na největší kámen. „Myslíte, že jste ji tentokrát našli?“ Stíny už se protahovaly a pohltily tuto část kopce. Deset metrů pod nimi zurčel potůček na rovince, kterou Dale vždycky považoval za „pašeráckou cestu“.

Dale si otřel špinavé čelo. „Mysleli jsme si to. Podívej… za tím velkým kamenem jsme našli tohle shnilé dřevo.“

Duane přikývl. „Stará kláda, co?“

„Ne!“ vykřikl Lawrence vztekle. Měl úplně špinavé tričko. „Je to prkno nad vchodem do jeskyně.“

„Rám dveří,“ doplnil Mike.

Duane přikývl a kopl do klády černou teniskou. Objevil pahýly větví. „Hmmm-hmm.“

„Říkal jsem jim, že je to kravina,“ prohlásil Jim Harlen šťastně. Pootočil se, aby mu sádra tolik nepřekážela. Bylo jasné, že ho ruka pořád bolí. Na hlavě měl obvaz, který Duanovi připomněl Craneho Červený odznak odvahy. Snažil si představit Jima Harlena jako Henryho Fleminga.

„Taky’s kopal?“ zeptal se Duane.

Harlen si odfrkl. „Nikdy jsem nekopal. Až ten chlast najdeme, budu ho prodávat.“

„Věříš, že bude ještě dobrý?“ zeptal se Duane nevinně.

„Hele, chlast stárne, ne?“ odsekl Harlen. „Víno a takové věci stojí časem pěkné peníze, že jo?“

Mike O’Rourke se zašklebil. „Nevíme, jestli je to tak i s džinem. Co myslíš, Duane?“

Duane zvedl větvičku a začal kreslit do čerstvé hlíny, kterou vykopali. Díra byla tak hluboká, že když tam Lawrence strčil hlavu, nahoře mu zůstaly jen nohy. Duane zjistil, že to není žádný tunel, jen zářez v úbočí. Jeden z mnoha.

„Hádám, že byste vydělali víc peněz, kdybyste prodali stará auta, co jsou tam,“ odvětil a připojil se k jejich hře. Koneckonců, když předstíráte, že stojíte několik metrů od zbožím nacpané jeskyně, nikomu to neublíží, že? Nebyl to snad veselejší „výzkum“, než prováděl Duane poslední dva týdny?

Teď už věděl, že na jeho výzkumu není nic veselého. Dotkl se kapsy u košile, pak si vzpomněl, že nechal zápisník doma ve skrýši vedle ostatních.

„Jo,“ přidal se Dale, „nebo vyděláme, když tady budeme vodit výpravy. Strýček Henry říká, že bychom sem mohli natáhnout elektřinu a upravit to jako dřív.“

„Skvělé,“ přikývl Duane. „Ach, tvoje máma říkala, abyste se vrátili a uklidili. Právě začali grilovat.“

Chlapci zaváhali. Blednoucí představa bojovala se sílícím hladem. Hlad vyhrál.

Zamířili zpět. Přizpůsobili se Harlenovu tempu, lopaty přes rameno jako pušky, mluvili a smáli se. Dojné krávy, které se vracely do stodoly, se na ně tázavě podívaly a zdaleka se jim vyhnuly. Když se chlapci dostali nějakých sto metrů od posledního plotu, večerní vánek k nim přinesl vůni pečeného masa.

Jedli na kamenné verandě na východní straně domu, zatímco stíny polykaly zlaté světlo na trávníku. Z ohniště, které postavil strýček Henry za čerpadlem poblíž dřevěného plotu, se zvedal kouř. Přestože se Mike bránil a tvrdil, že kukuřice, salát, rohlíky a zákusek budou stačit, teta Lena mu připravila dvě ryby, obalila je ve strouhance a smažila, dokud nebyly zvlášť křupavé. Chlapci dostali ryby, steak a dva velké koše cibule a čerstvé zeleniny, která ještě před hodinou rostla na zahradě. Mléko bylo husté a studené jako led, strýček Henry ho schovával ve sklepě.

Jedli a denní horko se pomalu rozpouštělo. Začal foukat vánek, který rozehnal vlhký vzduch a rozhoupal větve nad trávníkem. Nekonečná kukuřičná pole na západě a severu od silnice šeptala tichým jazykem.

Děti seděly stranou na kamenných schodech a květnicích – teta Lena osadila tříakrovou zahradu a květiny se objevily na všech strategických bodech – zatímco dospělí seděli v kroužku, talíře na klínech a na širokých opěrkách dřevěných židlí. Strýček Henry přinesl soudek domácího piva a hrnky, které předem vychladil v lednici v garáži.

Dalovi připadaly okolní hlasy tak známé, že si nedokázal představit dobu, kdy některý z nich utichne. Kevinův smích a vzrušené tóny, Harlenův tichý sarkasmus, kterému se tolik smáli, Mikovy tiché poznámky, Lawrencův vysoký a naléhavý tón, jako by mluvil rychle, aby ho vůbec slyšeli, Duanovy vzácné komentáře. Stejně tak znal i hlasy dospělých. Chrapot strýčka Henryho, který vyprávěl o ozdobě z kapoty Ostrého šípu z roku devatenáct set dvacet osm, kterou našel minulý měsíc na zadní pastvině („Jasné znamení, že nějaký gangster mířil k Pašerácké jeskyni a špatně skončil,“ zasmála se teta Lena). Byl to jednoduchý, ale úplně přirozený zvuk, jaký si Dale dokázal představit. Hlasy jeho matky a otce, důvěrně známé jako vítr, který se dotýkal stromů. Jeho otec se nápadně uvolnil a vyprávěl veselé příběhy ze života na cestách. Poněkud pubertální smích Harlenovy matky, vzrušený a naléhavý, jako by příliš pila… nebo, jak tomu bylo u Lawrence… jako by pospíchala, aby ji bylo slyšet.

Nože vykreslily červené vzory na papírových táccích. Všichni si šli přidat, někteří i dvakrát. Salátu v obrovské míse ubývalo. Vařené kukuřice v alobalu mizely. Strýček Henry se smála vyprávěl, i když pokládal další steaky na gril, na sobě zástěru, v ruce dlouhou vidličku, na všechny se usmíval.

Po večeři si chlapci vzali zákusek – koláč s rebarborou a čokoládový dort. Všichni ochutnali oba dva, pak si vylezli na střechu.

Strýček Henry s tetou Lenou pořád zvětšovali svůj dům, nikdy neskončili, jen se přesunuli k dalšímu projektu. Dale si pamatoval, že když přijel z Chicaga na pohřeb své babičky, tehdy mu bylo šest, našel dřevěný čtyřpokojový domek. Samotný dům už byl z cihel, měl čtyři ložnice v přízemí a dokončený sklep. Během prvního roku, kdy se Stewartovi přistěhovali do Elm Havenu, přidal strýček Henry garáž. Dale si pamatoval, jak si tady hrál, zatímco strýček Henry zvedal panelové bloky. Teď byla garáž obrovská – ukrývala se tam tři auta a ještě jedno vozidlo – stála na jižní straně nízkého kopce, takže člověk vstoupil z garáže přímo do sklepní dílny. Nahoře se zvedala střešní veranda s vchodem do velkého pokoje pro hosty a ještě větší ložnice.

Děti zbožňovaly večer na střeše a dobře věděly, že dospělí se brzy zvednou z kamenného dvorku a půjdou nahoru. Veranda byla velká jako tenisový kurt (skutečný tenisový kurt viděli jen Dale a Duane) a zvedala se na několika plošinách, vedly k ní schody a visutý můstek, poskytovala skvělý výhled na západ od cesty a na pole pana Johnsona. Na jihu byla vidět příjezdová cesta, lesa rybník, který založil strýček Henry, a když začaly na podzim stromy shazovat listí, byl vidět dokonce i hřbitov. Na východě viděli stodolu a dvůr a Dale si vždycky představoval, že je středověký rytíř a dívá se z hradeb hradu. Místo prasečí ohrady, koryta, kurníku a dvorku viděl cimbuří své pevnosti.

Na střeše čekaly další židle – masivní a pohodlné výtvory z dřevěných prken, které opouštěly každou zimu sklep strýčka Henryho – ale děti si vždycky vybraly závěsné sítě. Na jižní straně visely tři. Dvě na kovových stojanech, jedna na dřevěných vzpěrách, které držely bezpečnostní světla nad cestou pět metrů pod nimi. První tři – Lawrence, Kevin a Mike – naskočili do této sítě a nebezpečně se zhoupli nad zábradlí. Maminky je tam nerady viděly, otcové zvyšovali hlas a varovali je, ale nikdo zatím nespadl… ale strýček Henry přísahal, že jednou v létě v síti usnul, a když ho ráno probudil Ben, největší kohout, věřil, že jde na záchod, udělal jeden krok a skončil na pytlích na korbě pickupu zaparkovaného pod střechou.

Posadili se na sítě, houpali se, rozmlouvali a úplně zapomněli na práci při hledání Pašerácké jeskyně. Stejně už byla tma. Obloha byla ještě bledá, ale už se objevily první hvězdy a řada stromů na jih od rybníka splynula v jediný stín. Na tmavém pozadí začaly blikat první světlušky. Okolo rybníka a pod kopcem se ozvaly žáby a rosničky. Ve stodole třepotaly křídly vlaštovky a hluboko v lese zahoukala sova.

Příchod noci nejprve uklidnil rozhovor dospělých na dvoře, pak zeslábla i dětská konverzace a rozhostilo se ticho, které rušilo jen praskání lan závěsných sítí a noční zvuky pod kopcem. Obloha se otevřela hvězdám.

Strýček Henry zhasl automatická bezpečnostní světla, ale nezapojil lampy na střeše, takže si Dale mohl představovat, že sedí na kývající se palubě pirátské lodě pod tropickou noční oblohou. Řady kukuřice na druhé straně cesty vydávaly tiché zvuky, jež připomínaly tichý šepot lodního kormidla. Dale litoval, že u sebe nemá sextant. Cítil sluneční paprsky celého dne a vlastní vyčerpání na rozpálených tvářích a krku, vnímal bolest na předloktí a nohách.

„Podívejte,“ zašeptal Mike, „satelit.“

Všichni zaklonili hlavu. Obloha během poslední půlhodiny ztmavla a daleko od městských světel byla jasně vidět Mléčná dráha. Něco se pohybovalo mezi hvězdami. Žhavý uhlík plul tak rychle a vysoko, byl tak malý, že to nemohlo být letadlo.

„Zřejmě Echo,“ prohlásil Kevin profesorským hlasem. Vyprávěl jim o obrovském satelitu, který chtěly Spojené státy vypustit na orbitu, aby odrážel radiové vlny přes zakřivení země.

„Myslím, že Echo ještě nevypustili,“ prohlásil Duane skromně. Mluvil tak i v případě, že byl jediný, kdo něco ví. „Myslím, že ho chystají na srpen.“

„Tak co je to?“ zeptal se Kevin.

Duane si narovnal brýle a podíval se k obloze. „Jestli je to satelit, pak je to nejspíš Tiros. Echo bude svítit… jako jedna z těch hvězd. Už se těším, až ho uvidím.“

„Sejdeme se u strýčka Henryho v srpnu,“ navrhl Dale. „Budeme sledovat Echo a půjdeme kopat Pašeráckou jeskyni.“

Všichni souhlasili. Pak se ozval Lawrence: „Podívejte! Bledne to.“

Satelit začínal hasnout. Chvíli ho tiše sledovali, pak promluvil Mike: „Zajímalo by mě, jestli se tam někdy dostanou lidé.“

„Rusové na tom pracují,“ odvětil Duane ze sítě, kterou měl sám pro sebe. Dale s Harlenem seděli proti němu.

„Ha… Rusové!“ odfrkl si Kevin. „Ty vždycky porazíme.“

Duane, který připomínal tmavý stín, se posunul a zaťukal teniskou na verandu. „Nevím. Překvapili nás se Sputnikem. Vzpomínáte?“

Dale si vzpomněl. Dobře si pamatoval, jak stál před třemi lety v říjnu večer na dvorku – odnášel odpadky a jeho otec s matkou vyběhli ven, když v rádiu hlásili, že nad nimi poletí ruský satelit. Lawrence tehdy chodil do první třídy a už spal nahoře v pokoji. Dívali se tehdy přes téměř holé větve, jak se to nepatrné světlo pohybuje mezi hvězdami. „Neuvěřitelné,“ zašeptal Dalův otec. Nebylo jisté, zda je neuvěřitelná skutečnost, že lidstvo konečně poslalo něco do vesmíru, nebo fakt, že to dokázali právě Rusové.

Chvíli sledovali oblohu. Ticho přerušil až Duane: „Hlídáte Van Syka, Roona a ostatní?“

Mike, Kevin a Dale si vyměnili pohledy. Dala překvapilo, že cítí vinu, jako by se flákal nebo porušil slib. „No, začali jsme, ale…“

„To je jedno,“ přerušil ho Duane. „Bylo to dost hloupé. Ale já zjistil pár věcí, které vám chci říct. Můžeme se zítra sejít… ve dne?“

„Co v jeskyni?“ navrhl Harlen.

Ostatní ho umlčeli.

„Já už se tam nevrátím,“ prohlásil Kevin. „Co Mikův kurník?“

Mike přikývl. Duane souhlasil.

„Deset hodin?“ navrhl Dale.

V deset už skončí sobotní kreslené filmy, které s Lawrencem rádi sledovali.

„Řekněme trochu později,“ opravil ho Duane. „Ráno mám doma práci. Co takhle jedna hodina. Po obědě?“

Souhlasili všichni kromě Harlena, který řekl: „Já mám lepší práci.“

„To určitě,“ vydechl Kevin, „Michelle Staffneyová ti přijde podepsat sádru?“

Tentokrát museli přijít dospělí, aby utišili jejich řev a smích.

Zbytek večera si Duane vyloženě užíval. Byl rád, že odložil rozmluvu o borgijském zvonu – a hlavně o tom, co mu odhalila paní Moonová – neboť děti i dospělí začali hovořit o hvězdách, o vesmírných cestách a o tom, jaký byl život ve vesmíru. Hodiny míjely, zatímco všichni rozmlouvali a pozorovali noční nebe. Dale prozradil otci, že by chtěli pozorovat Echo v srpnu, až bude satelit na obloze, a strýček Henry s tetou Lenou okamžitě souhlasili. Kevin slíbil, že přinese dalekohled, a Duane zaslechl vlastní hlas, který nabízel jeho vlastní výtvor.

Společnost se začala rozcházet kolem jedenácté a Duane se připravil na dlouhou cestu domů – věděl, že otec dorazí až brzy ráno – ale Dalův otec trval na tom, že ho ty dva kilometry odveze. Před kuchyňskými dveřmi ho vyhodil nacpaný stejšn.

„Je tu pěkná tma,“ poznamenala paní Stewartová. „Myslíš, že tvůj otec už spí?“

„Nejspíš,“ souhlasil Duane a v duchu si nadával, že nenechal svítit světlo.

Pan Stewart počkal, dokud Duane nerozsvítil v kuchyni a nezamával jim z okna. Chlapec sledoval, jak rudá zadní světla mizí na příjezdové cestě.

Přestože věděl, že je paranoidní, před sestupem do sklepa zkontroloval přízemí a zamkl zadní dveře. Svlékl se a osprchoval, ale místo pyžama si natáhl staré manšestrové kalhoty, trepky a záplatovanou, ale čistou flanelovou košili. Byl unavený, dlouhý den na něm ležel jako závaží, ale jeho mozek pracoval na plné obrátky. Napadlo ho, že bude chvíli psát. Když zamkl dveře, stejně musel čekat, až se otec vrátí. Naladil rádio na stanici v Des Moines a dal se do práce. Alespoň se o to snažil. Jeho poznámky a skeče mu náhle připadaly dětinské a prázdné. Uvažoval, zda nemá napsat celý příběh. Ne, ještě nebyl připravený. Celý příběh může zkusit nejdříve příští rok. Podíval se do svých zápisníků plných popisů osob a cvičení, kde líčil akce, cvičení, ve kterých se snažil napodobit styly různých spisovatelů – Hemingwaye, Mailera, Capoteho, Irwina Shawa – jeho hrdinů. Vzdychl a zápisníky znovu schoval. Lehl si na postel a trepky opřel o čelo. Minulou zimu postel přerostl, takže musel spát šikmo, nohy opřené o zeď, nebo skrčené. Otci to pořád ještě neprozradil. Nemohli si dovolit novou postel. Duane věděl, že v prvním patře byla jedna nepoužívaná postel – ale ta patřila otci s matkou, když byla ještě živa. Duane o ni nechtěl žádat.

Díval se na strop a přemýšlel o paní Moonové, o zvonu a neuvěřitelně propletené síti skutečností, fantazie, domněnek a závěrů, kterými vše končilo. Strýček Art spatřil obrys. Kdyby věděl o událostech ledna roku 1900, co by si pomyslel? Duana napadlo, jestli to nemá zamlčet před ostatními.

Ne, už na to mají právo. Ať se děje cokoliv, jedou v tom také.

Právě usínal, když zaslechl otcův pickup na příjezdové cestě.

Ospale vystoupil do přízemí, prošel tmavou kuchyní a uvolnil dveře. V polovině schodiště do sklepa mu došlo, že pořád slyší motor. Zvuk chybějícího válce si nemohl splést. Vrátil se a zamířil ke dveřím.

Pickup stál uprostřed dvora, dveře na řidičově straně otevřené, reflektory rozsvícené. Světlo v kabině žhnulo a Duane zjistil, že je auto prázdné.

Náhle se ozval řev ze stodoly a Duane couvl do kuchyně. Sledoval, jak z velkých jižních vrat vyrazil kombajn, desetimetrový česač připomínal lopatu buldozeru s ostrými trny. Duane spatřil, jak se odráží světlo od řetězů a došlo mu, že otec nevrátil kryty na místa.

Ale všiml si, že otevřel vrata na jižní pole. Obrovský stroj se prohnal přes dvůr a zajel do kukuřice. Na okamžik spatřil otcovu siluetu v otevřené kabině – otec nesnášel zasklené kukaně a vždycky používal starší otevřené kombajny – pak stroj zmizel na poli.

Duane zasténal. Otec už se párkrát vrátil opilý a zničil auto, ale nikdy ještě nerozbil žádný stroj. Nový kombajn nebo česací jednotka budou stát celé jmění. V trepkách proběhl stodolou a snažil se překřičet řev stroje. K ničemu to nevedlo. Kombajn posekal první řadu a začal si prořezávat cestu na jih. Kukuřice měřila teprve nějakých padesát centimetrů a ještě neměla klasy, ale česací stroj to nepoznal. Když spatřil, jak stroj ohýbá a trhá tenké stonky a řetězy je odnášejí k dlouhým kovovým závitům, jako by už vyrostly klasy, řetězy je oddělí od stonků, znovu zasténal.

Ve vzduchu vířil prach a kusy kukuřice. Kombajn odbočil vpravo, pak vlevo a nakonec zamířil rovnou do pole, za sebou desetimetrovou vysekanou cestu. Duane proběhl otevřenou bránou, sledoval ho, křičel a mával rukama. Otec se ani nepodíval.

Velký stroj se dostal téměř dvě stě metrů do pole, pak se náhle zastavil. Motor odumřel. Duane udělal pauzu, lapal po dechu a představil si otce, jak visí na volantu a naříká nad frustrací, která ho přinutila k takovým činům.

Nadechl se a utíkal k tichému kombajnu.

Velká světla vysoko na kabině byla vypnutá, dveře otevřené, vnitřní osvětlení rozbité a kabina prázdná. Duane pomalu přistoupil a ucítil ostré stonky pod nohama. Vytáhl se na malou plošinu vlevo od kabiny.

Nic.

Podíval se do pole. Kukuřice se zvedala kousek nad kolena a táhla se do všech směrů. Ve slabém svitu hvězd spatřil pruh devastace za kombajnem. Jediné světlo na dvoře mu připadalo vzdálené jako hvězdy nad hlavou.

Celou cestu mu bušilo srdce a teď ještě zrychlilo. Naklonil se přes kovové zábradlí na plošině a podíval se dolů. Čekal, že spatří obrys lidského těla v místech, kam otec spadl.

Nic.

Kukuřice tady byla nápadně hustá, rostla blízko u sebe a úplně vymazala řádky. Dalších pár týdnů a vyroste do výšky ramen, změní se v kukuřičný monolit.

Teď by měl otce vidět. Přešel na přední plošinu, pozoroval kukuřici a podíval se na pravou stranu kombajnu.

„Tati?“ Vlastní hlas mu připadal tichý. Zavolal ještě jednou.

Žádná odpověď. Ani šustění kukuřice, které by mu prozradilo, kudy otec odešel.

Zaslechl zvuky ze dvora, přešel na zadní plošinu a sledoval pickup, který se tam objevil. Auto zacouvalo, zmizelo za domem, objevilo se vepředu a couvalo po příjezdové cestě. Světla byla zhasnutá, dveře pořád otevřené. Jako by se díval na film puštěný pozpátku. Chtěl začít křičet, ale pak si uvědomil, jak je to zbytečné. Tiše sledoval, jak se auto dostalo na konec dlouhé příjezdové cesty a odjelo po okresní šestce. Pořád mělo zhasnutá světla.

To nebyl otec. Ta myšlenka do něj narazila jako vědro ledové vody.

Vlezl do kabiny a posadil se na vysoké sedátko. Odveze tu prokletou věc zpátky domů.

Nenašel klíč. Zavřel oči a snažil si vybavit všechny úpravy, které otec udělal na zapalování. Vyzkoušel startér. Nic. Kombajn nenastartuje bez klíče, který otec pověsil na hřebík ve stodole.

Otočil knoflíkem, aby zapnul silné reflektory. Rychle vybije baterie, ale dvě stě metrů široký pruh pole bude zářit jako ve dne.

Nic. Uvědomil si, musí použít klíč.

Slezl z plošiny, ucítil pot na obličeji a začal pomalu zhluboka dýchat, aby se uklidnil. Kukuřice, která mu připadala ještě před pár hodinami malá, byla náhle dost vysoká, mohla ukrývat cokoliv. Bezpečnou cestu do stodoly označovala jen deset metrů široká stezka za kombajnem.

Duane se ještě nechtěl vrátit. Nebyl na to připravený.

Postavil se na kovovou římsu za kabinou a vytáhl se na prázdnou nádrž na kukuřici. Kovový kryt zasténal pod jeho vahou. Duane se naklonil, přidržel se a vytáhl se na střechu kabiny. Dostal se čtyři metry nad zem a pole se proměnilo v černou masu, která mizela na okraji světa. Západní pastvina se táhla nějakých osm set metrů, několik set metrů před ním se zvedala černá řada stromů pana Johnsona. Vlevo se kukuřice táhla čtyři sta metrů k cestě, po které zmizel pickup. Duane rozeznal světla na statku strýčka Henryho, jeden a půl kilometru na jihovýchod.

Začal foukat větřík a Duane se zachvěl. Zapnul si horní knoflíky košile. Zůstanu tady. Čekají, že se vrátím, ale já tady zůstanu. Okamžitě ho napadlo, o kom to vlastně mluví.

Náhle zachytil tichý pohyb v kukuřici a naklonil se, aby sledoval, jak se něco sunulo… plulo… mezi nízkými stonky. To, co spatřil, nemohl popsat slovy. Mezi kukuřicí se proplétalo něco velkého, slyšel jen tiché šustění. Bylo to jen patnáct metrů od něj a brázdu pohybu prozrazovala jen rozhoupaná kukuřice.

Kdyby plul na moři, věřil by, že vedle lodi plave delfín, který se občas vynoří z vody a jeho hladká záda odrazí světlo.

Světlo hvězd se skutečně odráželo, ale Duane nespatřil hladkou kůži. Možná šupiny.

Sledoval brázdu, která opisovala široký kruh proti směru hodinových ručiček a pohybovala se rychleji než člověk. Představa, že se v nízké kukuřici potácí jeho otec, se rychle rozplynula. Duane tušil, že se po poli pohybuje obrovský had, stvoření s tělem tlustým jako má Duane. Věc mnoho metrů dlouhá.

Duane udusil smích. Byl to nesmysl.

Věc překonala poslední úsek a dostala se k holému prostranství, které vysekal kombajn.

Brázda se rychle obrátila a zamířila k jihu. Duane zaslechl nějaký zvuk a přesunul se na opačný okraj střechy. Něco stejně velkého a tichého klouzalo kukuřicí na západní straně. Sledoval jejich pohyb a náhle mu došlo, že se kruhy pomalu zužují.

„A sakra,“ vydechl Duane, jako by se modlil. Určitě zůstane na kombajnu. Kdyby se vydal zpátky, ta stvoření by se plazila kolem něj.

Je to nesmysl. Zapudil takové myšlenky. Bylo to šílené… nemožné… ale byla to pravda. Cítil chladný kov střechy pod dlaněmi, nasával studený vzduch a vůni vlhké země a věděl, že přestože je to nemožné, je to skutečné. Ať se dělo cokoliv, musel se s tím vypořádat, nemohl to jednoduše odmítnout.

Světlo hvězd se odráželo od něčeho dlouhého a kluzkého, od hada, který neustále kroužil kolem. Duane si vzpomněl na mihuli, kterou jednou chytil ve Spoonově řece, když šel rybařit se strýčkem Artem. To stvoření byla jedna velká ústa, kruhy zubů mizely v zarudlých útrobách, věc čekala, až se zakousne do jiného tvora a vysaje jeho tělní tekutiny. Celý měsíc ho budily noční můry. Sledoval, jak se hadi potkávají, jejich pohyb prozrazovalo jen tiché šustění kukuřice.

Zůstanu tady do rána. A co potom? Věděl, že ještě není půlnoc. Co udělá, jestli vydrží pět hodin do rána? Ty věci snad zmizí za denního světla. Jestli ne, může zůstat na střeše a použít košili jako prapor, mávat a dávat znamení na okresní šestku. Někdo ho uvidí.

Slezl na nádrž a podíval se za kombajn. Nic nespatřil. Jestli se pohyb přiblíží ke stroji, okamžitě se vrátí na střechu.

Ozval se zvuk z příjezdové cesty. Auto bez světel.

Otec! Vracel se.

Pak mu došlo, že motor má špatný zvuk a současně spatřil náklaďák ve světle žárovky na dvoře.

Byl červený. Vysoké boky. Oprýskaná kabina.

Obecní auto se dostalo přes dvůr a opatrně projelo bránou na pole.

Duane vyskočil na střechu kabiny a musel se posadit, aby překonal nevolnost. Ach, sakra práce.

Obecní auto zajelo sto metrů do pole, sledovalo pruh posekané kukuřice, pak zastavilo a postavilo se bokem, jako by mu chtělo odříznout cestu. Bylo pořád sto metrů daleko, přesto zachytil pach mrtvých zvířat na korbě, který mu přinesl severovýchodní vítr.

Zůstaň tam, zůstaň tam, prosil náklaďák v duchu.

Náklaďák zůstal, ale Duane rozeznal ve slabém světle žárovky na dvoře pohyb na jeho korbě. Bledé postavičky přelezly postranice, seskočily na zem a začaly se plížit ke kombajnu.

Do prdele. Duane praštil pěstí do střechy. Když se postavy dostaly mezi něj a vzdálené světlo, rozeznal lidské obrysy. Ale pohybovaly se divně… potácely se. Bylo jich… jedna, dvě… napočítal do šesti.

Vlezl do kabiny a začal hledat za sedadlem nářadí, které si tam otec nechával. Za opasek si schoval dvaceticentimetrový šroubovák a vytáhl největší a nejtěžší věc – pětatřiceticentimetrový klíč – zvedl ho a vkročil na zadní plošinu.

Hadi zúžili své kruhy, necelých deset metrů od kombajnu. Šest postaviček postupovalo po vysekané stezce. Duane viděl jen čtyři z nich, ale bez světla za jejich zády byla příliš hustá tma. Nebyly už ani dvacet metrů daleko.

„Pomoc!“ zaječel Duane. „Pomozte mi!“ Obrátil se k domu strýčka Henryho, který ležel víc než kilometr a půl daleko. „Prosím, pomoc!“

Zarazil se. Srdce mu bušilo tak divoce, až věřil, že jestli se neuklidní, vyskočí mu z těla.

Ukryj se v nádrži. Ne. Vytáhnout desku trvalo moc dlouho a nebyl to dobrý úkryt.

Spoj dráty u zapalování. V srdci mu vzplála naděje. Poklekl na jedno koleno a začal si hrát se zapalováním. Našel zamotané dráty, které otec předělal a vyměnil. Bez světla nemohl najít barvu izolace, aby určil, které vedou k zapalování, které spouští ventilátory a světla. Namátkou vyndal čtyři z nich, utrhl izolaci a začal je spojovat. První kombinace nepomohla. Ani druhá. Při třetí vzhlédl a naklonil se. Zaslechl kroky.

Lidské postavy se dostaly necelých sedm metrů za kombajn.

Ty nejbližší připomínaly lidi… ta nejvyšší byl možná Van Syke. Třetí postava připomínala ženu v hadrech nebo pohřebním rubáši, vlekla za sebou cáry látky. Duane zamrkal a pochopil, že světlo hvězd se odráží od odhalené lícní kosti.

Tři další postavy zabloudily do nízké kukuřice. Ta nejbližší byla menší a její tvář ukrýval stín širokého klobouku.

Duane vzdychl, postavil se na plošinu a zvedl klíč. Bylo jich šest. Nejméně šest.

Přelezl zábradlí a seskočil na nízký česač, zavrávoral na úzké tyči. Osm česacích jednotek se chladně třpytilo, dlouhé řetězy a závity zařízlé do země, na špičkách omotané stonky od chvíle, kdy se stroj zastavil.

Zaslechl kroky na kovových schodech, někdo vystoupil na plošinu. Na pravé straně kombajnu se objevil stín. Zápach z obecního auta zesílil.

Duane počkal, až se hadi potkali a dostali se do nejvzdálenějšího bodu. Teď.

Seskočil z česače, polámal kukuřici, když dopadl do měkké půdy a převalil se, pak vstal a utíkal. Ucítil místo, kde mu poranil šroubovák břicho a pevně sevřel klíč.

Stonky vpravo a vlevo praskaly, stvoření připomínající mihule se obrátila a zamířila k němu. Za zády zaslechl nohy na kovu, další praskání a lámání kukuřice.

Utíkal, co mu síly stačily, běžel rychleji, než si kdy dokázal představit. Řada stromů na pozemku pana Johnsona se tyčila přímo před ním. Spatřil světlušky, které mrkaly jako žhnoucí oči.

Vpravo ho něco minulo, před ním se ohnula kukuřice. Duane zavrávoral, chtěl zastavit a málem na věc upadl.

Jednou s otcem pomáhali strýčku Artovi, když potřeboval odnést srolovaný koberec do domu svého kamaráda. Koberec musel měřit nějakých jedenáct metrů a role byla metr tlustá. Vážil nejméně tunu. Stvoření v kukuřici před Duanem bylo větší.

Obrátilo se k němu a Duane zavrávoral. Drželo se pod kukuřičnými stonky jen proto, že se ukrývalo v mokré hlíně, zavrtávalo se jako obrovský červ. Teď zvedlo přední část a světlo hvězd se odrazilo na jeho zubech.

Úplně jako mihule.

Vrhlo se na Duana jako hlídací pes. Duane se obrátil jako toreador a vyrazil klíčem, aby mu rozbil lebku.

Ta věc žádnou lebku neměla. Klíč se odrazil od tlusté vlhké kůže. Jako bych mlátil do podzemního kabelu, pomyslel si Duane ve chvíli, kdy se chřtán zabořil do země, záda se prohnula jako mořský had a odrazila světlo hvězd. Duane si vzpomněl na slizkou kůži sumce.

Tucet kroků za ním se ozvaly rychlé kroky a zvuky lámané kukuřice.

Voják s napřaženýma bledýma rukama.

Duane se hbitě obrátil a hodil těžký klíč. Muž v uniformě se ani nesnažil uhnout. Široký klobouk odletěl a ozval se tupý nepříjemný zvuk, jak klíč narazil na kost.

Postava ani nezaváhala, ani se nezapotácela. Měla natažené ruce, prsty se kroutily jako červi. Napravo se objevila vysoká tmavá postava. Třetí postava utíkala, aby odřízla Duanovi cestu. Ve stínech se něco pohybovalo.

Duane vyndal šroubovák z opasku, přikrčil se, otočil se doleva a snažil se schovat v kukuřici. Zaznamenal pohyb pod sebou, obrátil se a uskočil doprava.

Nebyl dost rychlý. Had se vynořil, otřel se mu o levou nohu a znovu se zabořil do hlíny.

Duane se válel v kukuřici, snažil se vyškrábat na nohy a cítil brnění v levé noze, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Potácel se, svíral šroubovák jako nůž, balancoval na pravé noze a podíval se dolů.

Věc mu vytrhla z lýtka levé nohy kus masa velký jako ruka. Na manšestrových kalhotech se objevila zubatá díra. Duane polkl a zjistil, že vidí odhalené svaly. Krev byla ve svitu hvězd úplně černá. Skákal po jedné noze, vyndal z kapsy šátek a pevně si ho omotal kolem nohy, kousek pod kolenem. Musel to nechat na později.

Potácel se k tmavé řadě stromů, která se zvedala v hrozné dálce. Náhlý zvuk v kukuřici ho přinutil, aby se obrátil doleva k okresní cestě.

Čekaly tam na něj tři postavy. Duane spatřil světlo, které se třpytilo na jejich zubech. Ta nejmenší – voják – postupovala, jako by se pohybovala na podvozku, který táhne kabel. Stál strnule, jeho nohy se téměř nehýbaly, jen plul a blížil se k Duanovi.

Duane se nesnažil utíkat. Když se mu bílé prsty natáhly po krku, zavrčel, sklonil hlavu a zamířil šroubovákem do břicha pod khaki košilí. Šroubovák pronikl do těla lehce jako ostří, které krájí shnilý meloun, zastavilo ho až držadlo a železo narazilo na něco měkkého uvnitř.

Duane zalapal po dechu a ustoupil. Tmavá postava pořád stála. Ruce držely Duanovu levou paži. Chtěl se osvobodit, ale nemohl. Zaútočil šroubovákem na ruku.

Něco těžkého mu narazilo do krku a Duane upadl. Kopal, krev z levé nohy mu promáčela kalhoty a postříkala košili. Brýle odlétly do noci. Ztratil obě trepky a nohy obalilo bláto. Divoce kopal a snažil se zasáhnout postavy, které se kolem něj shlukly. Kolem tváře mu proplulo něco dlouhého a vlhkého, pak to zmizelo pod povrchem. Chtěl tu věc bodnout, ale pak mu došlo, že mu vykroutili šroubovák z ruky. Objevilo se mnoho prstů, které ho držely a tahaly za ruce.

Byli alespoň čtyři a drželi ho u země. Na tvář mu dosedla hubená ruka a přimáčkla ho do bláta. Duane kousal, utrhl kousek masa, který chutnal jako kuře, které leželo týden na slunci, vyplivl ho a ucítil, jak jeho zuby brousí kost. Ruka nepovolila. Zachytil obličej staré ženy, který prožrala lepra a hniloba.

Je to noční můra, modlil se, přestože věděl, že tomu tak není. Něco – nebyl to had – mu začalo žvýkat zdravou nohu, vrčelo to jako vzteklý pes.

Witte, napadlo ho a náhle ucítil vlnu bezmoci, která ho zavalila jako přílivová vlna, pomoz mi.

Někdo se přikrčil vedle jeho hlavy a položil mu těžkou botu na tvář, která ho vmáčkla hlouběji do hlíny. Zlomený stonek mu poranil hlavu. Ozval se zvuk, jako by velká kočka zvracela chlupy.

Další zvuk. Svět řval a točil se okolo něj. Ale přestože se Duane potácel na okraji bezvědomí, cítil šok, strach a ztrátu krve, rozeznal část toho řevu.

Nastartoval kombajn. Pohyboval se k němu, slyšel, jak trhá, žvýká a seká kukuřici, která mizí ve chřtánu sekačky. Ve vzduchu spolu válčil pach rozkladu s vůní čerstvě posekané kukuřice. Duane se snažil vstát, kopal, kousal, chtěl uvolnit ruku a zaútočit nehty na postavy a černé věci, které ho držely na zemi. Bota na obličeji ještě přitlačila. Duane cítil, jak mu praská lícní kost, přesto se pořád snažil vstát, bojovat proti těm stvořením, zvednout se na nohy.

Zachytil náhlý pohyb, změnu pachu kolem, spatřil hvězdy, pak hluk a masa kombajnu pohltily celý svět.

V okamžiku, kdy noha opustila jeho spánek, zvedl obličej z bláta. Ucítil tah na nohou, neuvěřitelná síla ho zvedla, obrátila a vláčela k víru, který vnímal každou buňkou svého těla. Ale v ten okamžik, v ten zlomek vteřiny, byl svobodný. Spatřil hvězdy a obrátil k nim tvář, přestože se jeho tělo otočilo a zmizelo ve tmě, která řvala všude kolem něj.

V Elm Havenu spal Mike O’Rourke v pokoji u staré Memo. Seděl na polstrovaném křesle u okna a na klíně měl položenou baseballovou pálku. Náhle ho probudil nějaký zvuk.

Na jižní straně města se probudil Jim Harlen z noční můry, kde viděl tvář v okně. V pokoji byla tma. Ruka ho bolela a v ústech měl nepříjemnou chuť. Uvědomil si, že ho probudil vzdálený, ale silný zvuk.

Kevin Grumbacher snil, když ho něco zvedlo z postele a přinutilo ho zalapat po dechu. Probudil ho nějaký zvuk. Kevin naslouchal, ale zaslechl jen hlasité hučení ústřední klimatizace. Pak to přišlo. A znovu.

Dale se probudil a nadskočil. Přesně jako když usínal a zdálo se mu, že padá. Srdce mu bušilo, jako by se stalo něco hrozného. Zamrkal, podíval se na tmavý pokoj a obrátil se k noční lampičce. Ucítil pohyb ve vedlejší posteli a rukávu jeho pyžama se dotkly Lawrencovy teplé prsty. Ptaly se, co se děje.

Dale odhodil pokrývky, mrkal, zíral do tmy a přemýšlel, co ho to vyděsilo.

Pak to přišlo. Ten hrozný zvuk, hluboký zvuk, který se ozýval v jeho mozku. Podíval se na Lawrence a zjistil, že si zakryl uši a vytřeštil oči.

I on to slyší.

Pak to zaznělo znovu. Zvon… hlasitý, hluboký, mnohem děsivější zvuk než kostelní zvon v Elm Havenu. První úder ho probudil. Druhý vibroval vlhkou tmou. Při třetím nadskočil, přikryl si uši a schoval se do peřin, jako by dokázal před tím zvukem uniknout. Věřil, že jeho matka s otcem vběhnou do pokoje a zaslechne křik sousedů, ale nic se neozvalo. Jen ten zvon, žádná odpověď. Dale a jeho bratr se krčili a ten hrozný zvuk je děsil.

Zvon udeřil počtvrté, pak znovu, a pokračoval, odbíjel hodiny směrem k půlnoci. Zdálo se, že je u nich v pokoji.

DVACET

Když se Dale dozvěděl tu novinu, právě hrál v sobotu ráno s kamarády baseball. Chuck Sperling a jeho kamarádi právě dorazili na drahých kolech.

„Hele, tvůj kámoš Duane je mrtvý,“ zavolal Sperling na Dala, který stál na místě nadhazovače.

Dale na něj vytřeštil oči.

„Zbláznil ses,“ vydechl nakonec a cítil, jak má najednou sucho v ústech. Pak si uvědomil, o čem mluví. „Myslíš Duanova strýčka, ne?“

„Uch, uch,“ vydechl Sperling. „Uch, uch, nemluvím o jeho strýčkovi. To bylo minulé pondělí, ne? Mluvím o Duanovi McBridovi. Je mrtvý, přejetý.“

Dale otevřel pusu, ale nevěděl, co má říct. Chtěl si odplivnout. Měl moc sucho v ústech. „Jsi pěkný lhář,“ dostal ze sebe.

„Uch, uch,“ vydechl Hrobník Taylor. „Nelže.“

Dale zamrkal a obrátil se ke Sperlingovi, jako by vysoký chlapec byl jediným, kdo může zastavit ten žert.

„To nejsou kecy,“ pokračoval Sperling, vyhodil míč do vzduchu a zase ho chytil. „Dneska ráno volali Hrobníkovo tátu, ať přijede na McBridovo farmu. Ten tlustej kluk spadnul do kombajnu… do kombajnu, Ježíši. Trvalo jim přes hodinu, než vyndali jeho tělo ze stroje. Úplně na cucky. Jeho táta říká, že nepotřebujou otevřenou rakev, je to tak, Hrobníku?“

Hrobník neodpověděl. Díval se přímo na Dala a jeho bledé šedivé oči nic neprozradily. Chuck Sperling si pořád házel míčkem.

„Odvolej to.“ Dale odhodil rukavici s míčkem a pomalu zamířil k vyššímu chlapci.

Sperling zahodil míč a zamračil se. „Sakra, co je s tebou, Stewarte? Myslel jsem, že bys to měl vědět…“

„Odvolej to,“ zašeptal Dale, ale ani nepočkal na odpověď. Vrhl se na Chucka Sperlinga, útočil se skloněnou hlavou. Sperling zvedl ruce a udeřil Dala do hlavy. Ten ho nabral tvrdě do břicha, zaslechl, jak mu vyrazil dech, zasadil mu čtyři tvrdé rány do žeber a jednu těsně nad srdce.

Sperling těžce vydechl a zhroutil se. Jeho ruce poklesly a Dale ho začal tlouct do obličeje. Při druhé ráně se mu spustila krev z nosu, třetí mu zlomila zub, ale Dale vůbec nevnímal bolest na roztrhaných kloubech. Sperling se stočil do klubíčka, naříkal, předloktí mu kryla obličej, dlaně si opřel o zátylek.

Dale ho dvakrát silně nakopl do boku. Když Sperling natáhl ruce, Dale ho trefil do krku a přitáhl ho k plotu. Levou rukou ho škrtil a pravou ho znovu udeřil do ucha, do čela, do pusy…

Z dálky se ozýval křik. Ruce tahaly a trhaly Dalovo tričko. Ignoroval je. Sperling zamával divoce rukama a udeřil Dala dlaněmi do tváře. Dale zamrkal a praštil vyššího chlapce vší silou do levého oka.

Náhle ucítil děsivou bolest v ledvinách, za bradu ho chytila nějaká ruka a odtrhla ho od Sperlinga.

Postavil se mezi ně Hrobník Taylor. Dale něco vykřikl a rozběhl se na menšího chlapce. Hrobník skrčil rameno a jednou udeřil Dala tvrdě nad solar plexus.

Dale se zhroutil na zem, lapal po dechu a zvracel. Opřel se o dráty a chtěl se vytáhnout nahoru. Do plic neproudil vzduch a Dalovi se zdálo, že se mu zastavilo srdce.

Lawrence vyrazil s řevem ze staré lavičky u plotu, vyskočil metr a půl do vzduchu a přistál na Hrobníkových zádech. Hrobník odhodil osmiletého chlapce na drátěný plot.

Lawrence se odrazil a dopadl na nohy, použil plot jako svislou trampolínu. Sklonil hlavu, jeho ruce se začaly pohybovat a Lawrence se rozběhl na Taylora. Hrobník couval a snažil se udržet jeho hlavu z dosahu. Oba zakopli o naříkajícího Chucka Sperlinga a spadli na zem. Lawrence pořád mával rukama a kopal. Přistoupil k nim Barry Fussner a pokusil se o zženštilý kop, který směřoval na Lawrencovu hlavu.

„Hele!“ vykřikl Kevin a postoupil kupředu. Odstrčil Fussnera stranou. Barry chtěl nakopnout Kevina, ale ten chytil těžkého chlapce za nohu a srazil ho na zem vedle mety. Bill Fussner něco vykřikoval, vyskočil, ale když se mu Kevin postavil, okamžitě zacouval. Bob McKown a Gerry Daysinger fandili. Tom Castanatti zůstal uprostřed pole.

Hrobník chytil Lawrence za tričko a vyhodil ho do vzduchu, daleko přes dlouhou lavičku. Zvedl Sperlinga a společně začali couvat ke kolům. Lawrence vyskočil na nohy a sevřel ruce v pěst.

Dale se zapotácel, odstrčil se od plotu, a přestože ještě nechytil dech, zvedl pěsti a chtěl je zastavit. Postoupil o tři kroky k Hrobníkovi se Sperlingem a byl si jistý, že jestli Sperling tu lež neodvolá, nenechá se ničím zastavit. Budou ho muset zabít.

Ucítil ruce, které mu dopadly na ramena. Chtěl je odstrčit, ale nedokázal to. Zaklel, kopl nohou dozadu a obrátil se, aby překonal překážku a mohl se znovu vrhnout na Sperlinga.

„Dale, nech toho! Dale!“ Jeho otec se nad ním tyčil a držel ho jednou rukou kolem pasu.

Dale se chvíli kroutil, ale pak se podíval na otce, spatřil jeho oči a bylo mu to jasné. Dopadl na kolena a jen otcova ruka kolem pasu ho zadržela, aby neupadl na obličej.

Hrobník Taylor s Chuckem Sperlingem odjeli. Sperlingovo kolo se kymácelo, jak se chlapec kroutil a plakal. Fussnerovi bratři utíkali za nimi. Lawrence stál na kraji parkoviště a házel po nich kamení, dokud ho jeho otec nezastavil.

Dale si vůbec nepamatoval, jak se dostali domů. Možná se opíral o otcovu paži. Možná šel sám. Věděl, že neplakal. Tehdy ještě neplakal.

Mike se připravoval na službu ministranta na pohřební mši jedné staré paní, když se dozvědělo Duanovi. Právě si přetáhl rochetu přes roucho, když se objevil Rusty Ramirez, druhý ministrant pro tento den, a řekl: „Ježíši slyšel’s o tom klukovi, co byl dneska ráno zabitej na statku?“

Mike přimrzl. Okamžitě věděl, o jakém statku a chlapci je řeč. Ale zeptal se: „Byl to Duane McBride?“

Ramirez mu vše vyprávěl. „Říká se, že spadnul do nějakýho stroje. Možná brzo ráno. Můj táta dělá u dobrovolnejch hasičů a všechny je tam volali. S tím klukem už nic neudělají… byl mrtvej… ale pěkně dlouho jim trvalo, než ho dostali z toho stroje.“

Mike se posadil na nejbližší lavici. Ruce a nohy měl jako z vody. Periferní vidění ztmavlo, Mike sklonil hlavu a opřel si lokty o kolena. „Víš jistě, že to byl Duane McBride?“ zeptal se.

„Ach, jo. Můj táta zná jeho tátu. Viděl ho včera večer U Černýho stromu. Můj táta tvrdí, že ten kluk musel jezdit s tím předělaným kombajnem na kukuřici, chápeš? Jako by byl praštěnej. Sklízet v červnu. A nějak vypadnul a dostal se do sekačky… však víš, všechny ty drtičky a tak? Táta mi všechno neřekl, ale prozradil, že toho kluka nevytáhli najednou, a když mu chtěli vyndat ruku…“

„To stačí!“ vyštěkl Otec Cavanaugh ze dveří. „Rusty, jdi ven a připrav víno s vodou. Okamžitě.“

Když chlapec odešel, kněz zamířil k Mikovi a položil mu ruku něžně na rameno. Mike už znovu viděl, ale z nějakého důvodu se třásl. Pevně sevřel stehna, aby to zastavil, ale nefungovalo to.

„Znal jsi ho, Michaeli?“

Mike přikývl.

„Blízký přítel?“

Mike se nadechl. Pokrčil rameny, pak přikývl. Už se třásl tak silně, že to cítil v kostech.

„Byl katolíkem?“ zeptal se Otec Cavanaugh.

Mike znovu sklopil hlavu. Nejprve chtěl říct: Koho to sakra zajímá? „Ne,“ odvětil nahlas, „asi ne. Nikdy nechodil do kostela. Věřím, že s otcem nepatřili k žádné církvi.“

Otec Cavanaugh vyrazil tichý zvuk. „Na tom nesejde. Půjdu ho navštívit hned po bohoslužbě.“

„Nemůžete tam jít navštívit pana McBrida, Otče,“ ozval se Rusty ode dveří. Držel malé lahve vína s vodou. „Poldové odvezli jeho tátu do Dubového kopce. Myslí, že ho možná zabil.“

„To stačí, Rusty,“ zarazil ho Otec Cavanaugh hlubším tónem, jaký u něj Mike ještě nikdy neslyšel. Pak je překvapil, když dodal: „Teď pohni prdelí a počkej, až s Michaelem přijdeme.“

Rustymu poklesla čelist, chvíli na Otce Cavanaugha třeštil oči, pak odběhl k oltáři. Mike slyšel, jak se schází pozůstalí na pohřeb paní Sarranzové.

„Až budeme odříkávat modlitby a poprosíme Boha o milosrdenství, budeme myslet na tvého kamaráda Duana,“ zašeptal Otec Cavanaugh a naposledy se dotkl Mikova ramena. „Připraven?“

Mike přikývl, zvedl vysoký kříž, který se opíral o zeď, a sledoval kněze k oltáři.

Pozdě odpoledne vystoupil Dalův otec po schodech, aby si promluvil se svým synem. Dale ležel na posteli a poslouchal křik mladších dětí, které si hrály na školním hřišti přes ulici. Ty šťastné zvuky přicházely z hrozné dálky.

„Jak se má náš tygr?“

„Dobře.“

„Lawrence večeří. Určitě si nedáš?“

„Ne, díky.“

Otec si odkašlal a posadil se na Lawrencovu postel. Dale ležel na zádech, prsty propletené pod hlavou a pozoroval praskliny na stropě. Naslouchal, jak si jeho otec sedá a čekal, že uslyší pohyb pod postelí. Slyšel jen křik za okny, který sem proudil jako těžký vzduch. Byl šedý a vlhký den.

„Znovu jsem volal konstábla Sillse,“ začal jeho otec. „Konečně jsem se dovolal.“

Dale čekal.

„Ta nehoda je pravda,“ přiznal otec, měl chraplavý, stažený hlas. „Stala se hrozná nehoda se strojem, který používali na sklizeň kukuřice. Duane… no, Barney věří, že se to stalo velmi rychle. Nejspíš vůbec netrpěl…“

Dale se nepatrně pohnul a snažil se najít vzor v puklinách nad hlavou.

„Policie tam byla celé ráno,“ pokračoval jeho otec, neboť pochopil, že to Dala zajímá, ať je to jakkoliv děsivé. „Budou pokračovat ve vyšetřování, ale jsou si jisti, že to byla nehoda.“

„A co jeho otec?“ zachraptěl Dale.

„Cože?“

„Duanův otec. Nezatkla ho policie?“

Dalův tatínek se poškrábal pod nosem. „Kdo ti to řekl?“

„Zastavil se tady Mike. Slyšel to od nějakého kluka. Říká se, že Duanova tátu zatkli za vraždu.“

Otec zavrtěl hlavou. „Podle konstábla Darrena McBrida jen vyslýchali. Byl… pozdě v noci pít a nemohl vysvětlit své chování dnes ráno. Ale i pan Taylor i soudní znalec napsali, že… Dale, to nemusíš vědět…“

„Ale ano,“ naléhal Dale.

„No, myslím, že ví jak určit, jaká uběhla doba od… od chvíle, kdy někdo zemřel. Nejprve věřili, že se nehoda přihodila dnes ráno, když se pan McBride vrátil domů a… usnul…“

„Padnul opilej,“ opravil ho Dale.

„Ano. No, nejprve věřili, že se ta nehoda stala dnes ráno, ale soudní znalec si byl jistý, že se to přihodilo v noci, někdy kolem půlnoci. Pan McBride byl U Černého stromu ještě dlouho po půlnoci. Jsou na to svědci. A Barney říká, že je úplně mimo… vůbec mu to nemyslí…“

Dale znovu přikývl. Půlnoc souhlasila. Vzpomněl si na odbíjení zvonu ve dvanáct. Zvonu, který neexistoval v celém Elm Havenu. Pak řekl: „Chci se tam podívat.“

Jeho otec se předklonil. Dale ucítil vůni mýdla a tabáku na jeho rukou. „Na statek?“

Dale přikývl. Náhle si byl jistý, že vidí vzor. Vzor, který připomínal velký otazník.

„Myslím, že dnes by to nebylo vhodné,“ upozornil ho otec tiše. „Později tam zavolám. Zjistím, jak je na tom pan McBride. Zjistím, jestli bude pohřeb nebo shromáždění k uctění památky. Pak vezmeme nějaké jídlo. Možná zítra…“

„Pojedu,“ odvětil Dale.

Otec věřil, že tím myslí pohřeb. Přikývl, dotkl se jeho hlavy a odešel do přízemí.

Dale tam chvíli ležel a přemýšlel. Musel na chvíli usnout, protože když otevřel oči, v pokoji bylo šero a křik dětí vystřídali cvrčci a noční zvuky. V koutech se plížily stíny. Dale se nehýbal, téměř nedýchal a čekal na zvuk pod Lawrencovou postelí, na odbíjení zvonu, na něco…

Když začalo pršet, přišlo to rychle, jako když otočíte kohoutkem, Dale se posadil k oknu a sledoval listí ve světle blesků. Slyšel zurčení vody v trubkách, když průtrž trochu polevila, vnímal bubnování deště v korunách a na škvárové cestě. Blesk ozářil mokrou a černou Železniční ulici a zvonici staré střední, která se zvedala nad jilmy na druhé straně ulice.

Otevřeným oknem proudil chladný vítr. Dale se zachvěl, ale nezalezl si pod pokrývky. Ještě ne. Musel přemýšlet.

Zašli s Mikem do svých kostelů a hned potom vyrazili. Dalovi připadalo kázání reverenda Millera jako vzdálený šum. Cestou domů jeho matka mluvila o tom, jak hezky reverend pohovořil o tragédii Duana McBrida, ale Dale ji nevnímal.

Řekl matce, že jede do Mikova kurníku. Nevěděl, co namluvil Mike svým rodičům. Dale nepoužil jejich bojový křik, ale Mike čekal pod velkým jilmem, kde se poprvé setkali. Měl na sobě gumovou pláštěnku, kterou mu daly místní noviny Peoria Journal-Star na ranní rozvoz.

„Budeš úplně mokrý,“ prohlásil Mike, když Dale zastavil smykem na chodníku.

Dale se podíval na oblohu mezi větvemi. Pořád hustě pršelo. Ani si toho nevšiml, ale teď zjistil, že si vzal šusťákovou bundu. Z kšiltovky už mu kapala voda. Pokrčil rameny. „Jdeme.“

Déšť bubnoval do nízké kukuřice a chlapci projeli kolem vodárenské věže, zamířili východně po Vysokoškolské cestě a potom k severu po okresní šestce. Schovali kola do vysokého roští na kopci u domu strýčka Henryho. Déšť zesílil a Mike nadával, že bude mít mokré kolo.

„Pojď,“ zašeptal Dale.

Vylezli na plot a zmizeli v lese pana Johnsona. Na druhém kopci za jejich zády se ukrýval hřbitov a černý železný plot na pozadí šedé oblohy vyvolal představu zimy. V lese bylo mokro a Dale cítil, jak má nacucané tenisky. Úbočí klouzalo a na strmějších úsecích se museli přidržovat stromů a rostlin.

Vynořili se na nízké pastvině, která sousedila s jižním cípem McBridova statku, a Mike zamířil na západ k zadnímu poli. Spatřili Duanův statek, od kterého je dělil víc jak kilometr kukuřice. Obloha předváděla různé odstíny šedivé barvy, která se nad nimi valila jako nízký strop. Zastavili se u plotu.

„Myslím, že je to vloupání,“ zašeptal Mike.

Dale pokrčil rameny.

„Není to jen přečin,“ pokračoval Mike, upravil si kapuci pláštěnky a vyklepal vodu. „Něco jako zakázaný vstup na místo zločinu.“

„Řekli, že to byla nehoda.“ Dale si uvědomil, že šeptá, přestože nikdo nebyl na kilometr daleko. „Jak to může být místo zločinu, když to byla nehoda?“

„Však víš, co jsem myslel.“ Mike si sundal kapuci a podíval se přes pole. Žádný kombajn neviděl. Vůbec nic tam nebylo. V dálce spatřil McBridovu stodolu, která vypadala jako každá jiná.

„Tak jdeme nebo ne?“ zeptal se Dale.

„Jo.“ Mike si znovu natáhl kapuci a společně přelezli přes plot.

Přikrčili se a postupovali přes pole. Silnice se táhla několik set metrů od nich, ale v nízké kukuřici byli dobře vidět. Dale si připadal, jako by hráli na vojáky, rychle utíkal, krčil se a dával znamení Mikovi.

Dostali se asi do poloviny cesty, když spatřili pruh posekané kukuřice. Jako by tudy někdo projel se sekačkou na trávu a vykreslil opilou stezku v zelených výhoncích. Pak spatřili žlutou pásku.

Posledních dvacet metrů se plížili a zablátili si kolena a ruce.

„Bože,“ zašeptal Mike.

Na žluté pásce stálo POLICEJNÍ ÚZEMÍ – NEVSTUPUJTE. Nápis se pořád opakoval a páska tvořila nepravidelný čtverec široký nejméně padesát metrů. Uprostřed náhle končil pruh posekané kukuřice a spatřili místo, které vydupalo množství bot.

Dale se zarazil na chvíli před páskou, pak přelezl na druhou stranu a zrychlil. Mike šel za ním.

„Bože,“ zopakoval Mike.

Dale nevěděl, co čekal. Že tam bude kombajn, že najdou křídou nakreslený obrys těla jako v televizním seriálu. Ale našli jen udupanou kukuřici… spatřil místo, kde se velký kombajn otočil a mohutná kola udělala hluboké zářezy do hlíny, která se změnila v bláto. Pole připomínalo prostranství, kde každý rok pořádali srpnovou Slavnost starousedlíků a dupaly tam tisíce nohou. Dale našel cigarety, které se válely v mokré a podupané kukuřici, pytlík od tabáku, kousky papíru a několik igelitových obalů. Jen těžko dokázal určit, kde stál kombajn… kde se nehoda přihodila.

„Tady,“ zvolal Mike.

Dale popošel. Pořád se krčil, aby ho neviděl pan McBride nebo někdo ze statku. Neviděl pickup na dvoře ani na příjezdové cestě, ale výhled blokovala stodola a dům.

„Co?“ zeptal se.

Mike ukázal. Některé stonky vypadaly, jako by je někdo postříkal hnědočervenou barvou. Barva v některých místech vybledla kvůli dešti, ale dolní strana listů zůstala stejná.

Dale si dřepl na bobek, dotkl se jednoho stonku a zvedl prsty. Spatřil rezavou barvu, pak jeho prsty opláchl déšť.

Duanova krev? Nebylo to jisté. Zvedl se a chodil kolem dokola. Všude byl zmatek a Dale si vzpomněl, jak otec říkal matce, že se od Barneye dozvěděl, že místní policisté a dobrovolní hasiči celou scénu tak podupali, že policie z Dubového kopce už nic nerekonstruovala.

Nerekonstruovala, uvažoval Dale. Zvláštní slovo, když uvážíte, že bylo něco – nebo někdo zničeno.

„Co hledáme?“ zašeptal dvacet metrů vzdálený Mike. „Je tady jen zmatek.“

„Hledej dál,“ zašeptal Dale. „Poznáme to, až to najdeme.“ Vkročil do kukuřice mimo policejní zónu a znovu se přikrčil.

Dalších pět minut a našel to. Necelých deset metrů od poničeného území. Neviděl pod listy rostoucí kukuřice, ale na něco narazil teniskou a sklonil se, aby to prozkoumal. Když zamával, Mike k němu okamžitě přiběhl. Klesli na všechny čtyři a déšť bubnoval na kukuřičné stonky vedle jejich uší.

„Díra,“ zašeptal Dale. Odměřil ji rukama. Nějakých třicet centimetrů široká, ale zem kolem byla tvrdá a zvláštní. Strčil dovnitř ruku, ale Mike ho rychle chytil a odtáhl pryč.

„Ne.“

„Proč?“ zeptal se Dale. „Jen jsem se chtěl přesvědčit, jestli je uvnitř širší. Je. Cítím to.“

Mike zavrtěl hlavou.

„I boky jsou divné,“ pokračoval Dale. „Tak nějak tvrdé. A ta díra má tvrdé okraje.“ Zvedl hlavu. Na McBridově statku se nic nehýbalo, přesto měl dojem, že je někdo pozoruje. „Podíváme se, jestli jsou tady další.“

Našli jich ještě šest. Ta největší měla nějakých padesát centimetrů v průměru, ta nejmenší nebyla větší než myší díra. Z jejich vzdálenosti nebyl patrný žádný vzor, ale většina jich byla blíž ke statku. Po obou stranách vysekaného pruhu.

Dale se chtěl připlížit ke stodole a zjistit, jestli tam je kombajn.

„A proč… proč bys to dělal?“ zašeptal Mike a stáhl přítele k zemi. Už byli moc blízko. Dokázali přečíst čísla na visačkách v uších několika krav za stodolou.

„Prostě chci… musím… „ Dale se nadechl.

Zaslechli bouchnutí a vrhli se do bláta mezi řadami kukuřice. Leželi tam a slyšeli startování motoru. Dale si uvědomil, že už přestává pršet. Ve vzduchu se vznášela mlha, ale liják ustal.

„Jede po cestě,“ zašeptal Mike. „Ale zdá se mi, že tady ještě někdo je. Jdeme zpátky do lesa.“

„Jen se mrknu do stodoly,“ odvětil Dale šeptem a začal se zvedat.

Mike ho stáhl k zemi. „Já ty věci už viděl.“

Dale se přikrčil a zamrkal. „Jaké věci?“

„Ty díry. Ty tunely.“

„Kde?“

Mike se obrátil a zamířil pryč od statku. „Pojď se mnou zpátky a řeknu ti to.“ Okamžitě zmizel, přikrčil se a vyrazil vedlejší řádkou.

Dale zaváhal. Byl jen třicet metrů od stodoly. Pocit, že ho někdo sleduje – že ho pozoruje – byl pořád silný, ale musel se podívat na ten stroj. V té touze nebyla žádná morbidní zvědavost. Z představy, že se podívá na ostří a stroj, který skutečně zabil jeho kamaráda, se mu dělalo zle, ale musel to vědět… musel to pochopit.

Znovu se rozpršelo. Dale se podíval k jihu a spatřil Mikovu pláštěnku, která se vznášela nad kukuřicí. Pak se obrátil a následoval ho.

Ještě přijde čas.

DVACET JEDNA

Střídavě pršelo celé tři týdny. Na obloze každé ráno válčily sluneční paprsky a mraky, ale v deset hodin začalo mrholit a kolem oběda už hustě pršelo.

Pětadvacátého června a prvního července zrušili letní kino, přestože druhou sobotu byla jasná obloha a příjemný večer. Druhé ráno už zase pršelo. Hladová illinoiská půda kolem Elm Havenu pila vlhkost a chtěla ještě víc. Černá půda ještě víc zčernala. Farmáři ve větší části Ameriky mluví o „kukuřici po kolena na čtvrtého července“, ve středu Illinois to vždycky byla kukuřice do pasu, ale toto léto vyrostla kukuřice čtvrtého července až do výše ramen.

Čtvrtý červenec připadl na pondělí, a přestože se zdálo, že dospělí mají radost ze třídenního odpočinku, trochu jim to pokazil déšť a zrušený průvod i večerní ohňostroj. Městský rozpočet nepočítal s oficiálním ohňostrojem, ale stalo se tradicí, že lidé přinášeli své rakety, výbušniny a rachejtle na školní pozemek. Toto léto jich přišlo jen pár, ale večer začal foukat vítr, noční bouře uhodila o něco dřív a nadšenci toho nechali, když nemohli škrtnout zápalku a selhaly zápalné šňůrky.

Dale s Lawrencem sledovali bouři, která nahradila večerní ohňostroj, z bezpečí přední verandy. Exploze bílého světla projížděly jihozápadní obzor, stromy a štíty střech se měnily v černé siluety, světlo ozářilo mohutnou budovu staré střední. Zdálo se, že škola světélkuje i během okamžiků ticha, fosforeskující záře obarvila okolí na zelenomodro, jako by školu a starobylé jilmy obalilo elektrické napětí. Zatímco se Dale s Lawrencem dívali čtvrtého července na nebe, jeden z jilmů explodoval. Nevěděli, zda do něj uhodil blesk, nebo povolil pod náporem větru. I na vzdálenost šedesáti metrů zaslechli ohlušující ránu. Polovina stromu zůstala stát jako zlomený zub, zatímco listnatá koruna dopadla na hřiště.

Když bylo po bouři, Dale s Lawrencem šli domů. Normálně by odpálili pár rachejtlí z verandy a běhali by s prskavkami, ale venku foukal chladný vítr a chlapci neměli náladu.

Kolem města rostly milióny akrů kukuřice a zformovaly pevnou masu zeleně, která proměnila okresní silnice v tunely mezi vysokými zdmi, jež ukryly obzor, a zdálo se, že budou ukusovat sluneční paprsky příštího dne, dokud se jasná místa nezmění v hluboké stíny, jaké se válely pod jilmy v městečku.

Dalova rodina odvezla jídlo panu McBridovi. Udělala to polovina rodin z města. Dale jel s nimi. Projížděli po důvěrně známé, ale náhle cizí okresní cestě, minuli hřbitov a statek strýčka Henryho, pak odbočili na dlouhou příjezdovou cestu. Zdejší kukuřice byla vyšší než na ostatních polích a cesta se proměnila ve skutečný tunel.

Dvakrát to zkusili, ale nikdo neotevřel, přestože stál pickup pana McBrida na dvoře. Při třetím pokusu se dveře otevřely, pan McBride přijal hrnce a buchty, tiše poděkoval a něco zamumlal, když Dalova matka s otcem vyjádřili upřímnou soustrast. Dale věděl, že Duanův otec je starší než ostatní rodiče, ale když ho teď spatřil, byl šokován: zbytky vlasů za poslední měsíc úplně zešedivěly, měl propadlé a krví podlité oči, levé oko zavřené, jako by dostal ránu; nebyla to tvář vrásčitého člověka, ale spíš busta popraskané a špatně slepené figuríny; na tvářích a na krku mu rostlo šedivé strniště, které mizelo pod špinavým tričkem.

Dalovi rodiče spolu tiše a smutně rozmlouvali během celé zpáteční cesty.

Nikdo nevěděl, jak Duanův otec zařídil pohřeb a vzpomínkový obřad. Ve městě se tvrdilo, že pan Taylor poslal tělo do márnice v Peorii – do stejného ústavu, který zařídil kremaci Duanova strýčka. Tvrdilo se, že i chlapce spálili při soukromém obřadu.

Nikdo nevěděl, co pan McBride udělal s popelem.

Když Dale jednou večer usínal, najednou mu došlo, že se jeho kamarád změnil v hrst popela. Při té představě se posadil a srdce mu divoce bušilo. Pochopil, že vesmír je divný.

Občas, když přestalo pršek a sekal trávu nebo něco kutil, aby osvobodil své myšlenky, věřil, že je Duane McBride pořád naživu, že předstíral vlastní smrt a někde se ukrývá jako hlavní postavička z komiksu Duch. Nebo jako Mickey Mouse během dobrodružství, kdy se snažil najít Fantoma Blota. V takových chvílích začínal věřit, že mu Duane zavolá a jeho tichý hlas řekne: „Setkáme se v jeskyni. Mám nějaké informace.“

Přemýšlel, co jim chtěl prozradit na setkání v kurníku. K tomu setkání nikdy nedošlo. Nevěřil, že by Duane dokázal zjistit něco o Válečkovi a o škole, neboť se pohyboval jen na statku a v knihovně. Ale během čtyř let, co ho znal, pochopil, že Duana nemůže podceňovat.

Když mu Mike vyprávěl o tunelu, který našel na hřbitově a pod vlastním domem, už se tak často nescházeli. Zdálo se, že se každý stáhl do kruhu vlastní rodiny a denních povinností, jako by tam mohli najít bezpečí před blížící se tmou.

Lawrence se bál tmy víc než kdy předtím. Občas plakal ze spaní a místo slabé lampičky museli nechat svítit čtyřicetiwattovou žárovku na nočním stolku. Kdykoliv Lawrence usnul, přišla maminka a světlo zhasla, ale osmiletý chlapec se několikrát probudil s křikem.

Než jejich otec odjel na osmidenní služební cestu do Indiany a Severního Kentucky, matka odvedla Lawrence s Dalem k místnímu lékaři, aby se podíval na jejich strach a překvapivé Dalovo obvinění, že dospělí zavraždili Duana i Válečka Cookea. Doktor se jmenoval Viskes a byl maďarským uprchlíkem, který se dostal do země teprve před osmnácti měsíci a pořád měl problémy s angličtinou. Všechny děti ve městečku mu říkali doktor Špína protože neměl dost peněz na nákup nových jehel a dokola sterilizoval ty staré, takže každé píchání představovalo čistou agónii.

Doktor Viskes předepsal na dětské nesmysly těžkou práci a čerstvý vzduch. Dale zaslechl, jak doktor Špína říká jeho matce, že mu je líto McBridova chlapce a jeho strýčka, ale neštěstí většinou chodí po dvou.

Neštěstí chodí po třech, pomyslel si Dale.

Občas se sešli, pět dnů po čtvrtém červenci hráli Kevin, Mike, Dale a Lawrence celý den monopoly u Stewartů na dlouhé přední verandě. Venku pršelo. Nechávali hru venku přes noc, kamením zatížili hromádky peněz a karty. Když někdo zbankrotoval, změnili pravidla, aby mohl putovat po hrací desce jako „bezdomovec“, dokud mu banka neposkytla úvěr nebo někdejší majetek nepřinesl zisk. S novými pravidly nebylo možné hru dohrát, a tak pokračovali dál a dál – scházeli se po snídani a hráli, dokud je matky nesvolaly na večeři.

Dalovi se zdálo dvě noci o monopolech a byl moc rád.

Když šli pátý den chlapci na večeři, na verandu se vplížil Grumbacherův hloupý labrador jménem Brandy, rozházel peníze a rozkousal čtyři karty. Za tichého souhlasu hru ukončili a dva dny se neviděli.

Desátého června, v neděli, která připomínala spíš pracovní den, neboť Dalův otec zůstal v kanceláři v Chicagu, jim natekla voda do sklepa.

A vše se jednou provždy změnilo.

Dalova matka bojovala dva dny s potopou. Nosila věci ze země na pracovní stůl a snažila se udržet pumpu v provozu. Během čtyřletého pobytu v domě měli sklep zatopený dvakrát, ale otec potopu pokaždé zvládl. Tentokrát voda stoupat nepřestala.

V úterý ráno vypověděla pumpa službu. Během oběda vypadla elektřina v celém domě. Když matka zavolala, Dale seběhl dolů ze svého pokoje. Široké schody ústily do sklepa, do úplné tmy. Matka stála na předposledním schodu, měla promáčenou sukni a okolo hlavy omotaný šátek. Měla slzy na krajíčku.

Dale na ni vytřeštěně zíral. Voda se zvedla přes první schod. Musela být hluboká víc než půl metru. Dorážela na schod, kde stála jeho matka, připomínala tmavé moře.

„Ach, Dale, sakra, to mě štve…“

Dale se na ni podíval. Věřil, že ještě nikdy neklela.

„Promiň, drahoušku, ale nedokázala jsem zapojit to čerpadlo u pračky. Musím se vrátit dozadu a dát tam novou pojistku… sakra, kdyby tady tak byl táta.“

„Já to udělám, mami.“ Vlastní slova ho překvapila. Nesnášel celý sklep.

Něco plulo ve vodě vedle schodů. Mohla to být koule prachu, ale víc to připomínalo utopenou krysu.

„Vem si ty nejstarší džíny,“ vyzvala ho matka, „a přines skautskou baterku.“

Dale šel nahoru, aby se převlékl. Vznášel se jako ve snu. Pocit odcizení, který se dostavil po Duanově smrti, na něj náhle dopadl jako tlustá izolace. Podíval se na vlastní ruce a zdálo se mu, že patří někomu jinému. Do sklepa? Do tmy? Převlékl se, natáhl si nejhorší staré tenisky, vyhrnul si nohavice, vyndal baterku, přezkoušel ji a seběhl ze schodů.

Matka mu podala pojistku. „Je to hned nad sušákem vzadu…“

„Však já vím.“ Voda během posledních minut znovu stoupla a zalila druhý schod. Krátká chodba ke kotli připomínala tmavý vchod do vodou zaplavené hrobky.

„Hlavně nestůj ve vodě, až ji budeš nasazovat. Vylez si na lavici vedle sušáku. Ať máš suché ruce a spínač ať je vypnutý a…“

„Jo, mami.“ Vyběhl, dokud měl dost odvahy.

Voda mu sahala nad kolena a byla úplně ledová. Okamžitě ucítil bolest v prstech u nohou.

„Celý kanalizační systém se ucpal… „ zaslechl matku, zatímco postupoval úzkou chodbou a baterkou svítil na betonové zdi. Paprsek svítil jen slabě, už dávno měl vyměnit baterie.

Vchod do uhelného sklepa se změnil v černý obdélník, spodní část zalila voda. Černá voda vířila kolem násypky a Dale spatřil tmavé chuchvalce, které připomínaly lidské výkaly. Uhlí, pomyslel si a posvítil na obludu s chapadly, na velký kotel.

Voda se ještě nezvedla k roštu. Nevěděl, co se stane, pokud nateče do kotle.

Zvuk vpravo ho přinutil, aby se obrátil, zacouval ke zdi a posvítil si do uhelného sklepa.

Bylo tam sucho, ale něco šustilo u stropu na druhé straně, kde nebyla místnost dodělaná. Dale spatřil odlesky světla ve tmě. Jen trubky. Jen izolace. Žádné oči. Žádné oči.

Obrátil se ke kotli. Zdálo se mu, že je tady hlubší voda, ale dobře věděl, že to není možné. Ale možná jo. Možná místnosti pomalu klesají. Možná je zadní část úplně pod vodou.

„Už jsi tam?“ ozval se matčin hlas, který pokroutily kamenné zdi a voda.

„Téměř!“ zařval, přestože nebyl ještě ani v polovině cesty.

Ve sklepě nebyla žádná okna. Byl tady nízký strop. Dalovo světlo poskakovalo po špinavé vodě, ale odhalilo jen část místnosti – trubky, něco tam plavalo, kus dřeva, další trubky, na zeď se přilepil mokrý kus papíru, dveře do dílny.

Dílna se změnila v široký černý prostor. Voda se zvedala výš, až k Dalovu rozkroku. V poslední místnosti musel dát pozor, protože čerpadlo stálo u nejméně padesát centimetrů široké díry, kam odvádělo vodu jako do kanalizace.

Úplně jako tunely které viděl Mike. Tunely na Duanově statku.

Uvědomil si, jak se paprsek baterky chvěje. Opřel si pravou ruku o levou, vstoupil do dílny a zjistil, že otcovo nářadí zůstalo v suchu. Jen v rohu zapomněli malou dřevěnou krabičku, která teď plula pod pracovním stolem. Vyrobil ji Lawrence minulou zimu.

„Mohu zavolat pana Grumbachera!“ zvolala matka. Její hlas přicházel ze vzdálenosti mnoha světelných let, slabá nahrávka puštěná ve vzdáleném pokoji.

„Ne,“ odmítl Dale. Věřil, že to řekl nahlas. Možná jen zašeptal.

Sklepní místnosti tvořily písmeno „S“, v jehož spodní části se zvedaly schody, uprostřed byl kotel, dílna kousek před horním obloukem a prádelna na konci.

Dale si posvítil do prádelny.

Připadala mu větší, než když se svítilo. Tma vyvolala iluzi, že zmizela zadní stěna a černota se táhla… pod celým domem pod dvorkem, přes ulici, pod školním hřištěm až pod samotnou školu.

Dale našel čerpadlo, motor těsně nad vodou, trojnožku z trubek. Širokým obloukem ho obešel a zamířil k jižní zdi, k pračce, sušičce a lavici.

Když vylezl na lavici a vyndal nohy z vody, cítil se skvěle. Studená voda ho roztřásla, světlo baterky přeskakovalo po pavučinách okolo trámů a po labyrintu trubek nad ním, ale nejhorší měl za sebou. Jakmile zapojí pojistku, naskočí světlo, čerpadlo začne fungovat a Dale se může vrátit bez baterky.

Zalovil zkřehlými prsty v kapse, málem upustil pojistku do vody, pak ji vzal opatrně oběma rukama. Baterku si přidržel pod bradou, ujistil se, že je elektřina vypnutá, pak otevřel skříňku.

Okamžitě poznal, která pojistka shořela. Vždycky to byla ta třetí. Matka něco křičela v hrozné dálce, ale Dale neměl čas na odpověď. Kdyby začal mluvit, upustil by baterku. Umístil novou pojistku a přehodil spínač.

Světlo. Objevila se vzdálená zeď. V košíku vedle stolu se válelo špinavé prádlo. Hromada věcí, které s matkou naházeli na sušák a na pračku, aby se nenamočily, se vynořila z hrozivých stínů a Dale spatřil hromady starých časopisů, žehličku, míč na baseball, který ztratil Lawrence… samé obyčejné věci.

Matka znovu zavolala, Dale zaslechl cvakání. „Mám to!“ zařval zbytečně. Schoval si skautskou baterku za opasek, ještě víc si vyhrnul promáčené nohavice a seskočil do vody. Místností projely vlny, které připomínaly brázdu za žraločí ploutví.

Dale se zasmál vlastnímu strachu a zamířil zpět. Už viděl, jak to bude vyprávět otci. Dostal se ke dveřím dílny a náhle zaslechl nápadné cvaknutí za sebou.

Světla zhasla. Každý centimetr jeho těla pokryla husí kůže.

Někdo přehodil spínač. To cvaknutí si nemohl splést.

Matka zavolala, ale byl to jen vzdálený a zbytečný zvuk. Dale zhluboka dýchal a snažil se ignorovat řev pulsu ve svých uších, snažil se poslouchat.

Nějaký metr od něj vířila voda. Nejprve ji slyšel, pak ucítil vlny na holých nohou.

Couval, dokud nenarazil do zdi. Do vlasů se mu zamotaly pavučiny a ucítil šimrání na čele. Ignoroval ho a začal hledat baterku za opaskem. Neupusť ji, prosím Bože, ať mi neupadne, prosím.

Rozsvítil. Nic. Všude úplná tma.

Dva metry od něj zaslechl sklouznutí, jako když zajede aligátor ze břehu do tmavé vody.

Udeřil do baterky. Slabé světlo odhalilo trámy. Natáhl baterku před sebe jako nějakou zbraň a máchal umírajícím paprskem sem a tam.

Vzdálená sušička. Pračka. Lavice. Místo vzdálené zdi tma. Tiché čerpadlo. Krabice s pojistkami. Vypnutá elektřina.

Dale zalapal po dechu. Náhle se mu zatočila hlava a chtěl zavřít oči. Ale bál se, že ztratí rovnováhu a upadne. Do vody. Do té černé vody všude kolem. Do vody, kde na něj číhaly ty věci.

Sakra, nech toho! Nech toho! Ta myšlenka byla tak hlasitá, až si chvíli myslel, že na něj křičí matka. Nech toho! Uklidni se, ty zbabělče jeden. Rychle se nadechl a snažil se ovládnout vlastní paniku. Moc to nepomohlo.

Spínač nebyl až nahoře. Spadl dolů.

Jak? Dal jsem ho až nahoru.

Ne, nedal. Jdi ho narovnat.

Paprsek baterky odumřel. Dale s ní zamával a probral ji k životu. Všude kolem cítil pohyb a vlny. Jako by se probraly celé pavoučí generace a spustily se z trámů dolů. Světlo mrkalo, dotýkalo se všeho kolem, ale nic neodhalilo. Bylo tady víc stínů. Pavoučí nohy.

Proklínal se, že je zbabělec, a udělal krok kupředu. Kolem něj vířila voda. Udělal další krok a udeřil do baterky, kdykoliv se zdálo, že paprsek odumře. Vodu už měl do pasu. Nemožné. Ale bylo to tak. Pozor na jímku. Zamířil doleva, držel se u zdi.

Obrátil se a už nevěděl, kam jde. Světlo baterky bylo tak slabé, že neviděl ani zdi, ani pračku, ani sušák. Bál se, že míří do míst, kde zeď nesahá ke stropu, ke škvíře, odkud ho pozorují malá očka, i když je světlo… nech toho!

Zarazil se. Udeřil do skautské baterky a paprsek se na chvíli rozzářil. Lavice byla deset kroků vlevo. Musel zamířit na špatnou stranu. Další tři kroky a spadl by do jímky. Obrátil se a začal se brodit k lavici.

Baterka zhasla. Než s ní zatřásl, něco se dotklo jeho nohy. Něco dlouhého a studeného. Zdálo se, že ho to očichává jako čumák starého psa.

Nekřičel. Vzpomněl si na plující noviny a krabice a snažil se nemyslet na nic jiného. Chlad na jeho noze ustoupil, vrátil se a zesílil. Nekřičel. Zatřásl baterkou, procvičil spínač a zúžil paprsek. Objevilo se slabé světlo, žádný kužel baterky, jen kolísavé světlo malé svíčky.

Sklonil se a zamířil umírajícím paprskem na hladinu vody.

Několik centimetrů pod hladinou se vznášelo tělo Válečka Cookea. Dale ho okamžitě poznal, přestože byl nahý, měl úplně bílou kůži a byl hrozně nafouklý. Jeho obličej byl dvakrát, možná třikrát větší než lidská tvář, jako těsto, které kyne a vnitřní tlak hrozí, že vybuchne. Ústa měl dokořán – žádné bubliny, černé dásně ustupovaly od zubů, takže každý řezák a stolička připomínaly zažloutlé tesáky. Tělo se lehce vznášelo pod hladinou, jako by tam čekalo celé týdny a hodlalo zůstat navěky. Jedna ruka vyplula na povrch a Dale spatřil bílé prsty nafouklé jako párky. Dotkl se jich proud a prsty se zavlnily.

A pak, půl metru od Dalova obličeje, otevřel Váleček oči.

DVACET DVA

Během těch tří deštivých týdnů Mike zjistil, co je voják zač a jak má proti němu bojovat.

Smrt Duana McBrida ho tížila, přestože se nepovažoval za jeho blízkého kamaráda jako například Dale. Když Mike propadl ve čtvrté třídě – hlavně proto, že nedokázal dobře číst a písmena ve slovech přeskakovala a tvořila náhodné vzory, ve kterých nenašel smysl, ani když se plně soustředil – když propadl, uvědomil si, že je naprostým opakem Duana McBrida. Duane četl a psal lépe než všichni dospělí, které Mike kdy poznal. Možnou výjimkou byl Otec Cavanaugh, ale Mike většinou nedokázal přečíst ani noviny, které každý den rozvážel. Nikdy mu ten rozdíl nevadil – nebyla to Duanova chyba, že byl tak chytrý. Mike to respektoval stejně jako nadané sportovce nebo rozené vypravěče jako Dale Stewart, ale otevřela se mezi nimi propast, která byla širší než rozdíl jedné třídy. Mike Duanovi McBridovi záviděl množství dveří, které se před ním otevíraly: nebyly to dveře privilegií – Mike dobře věděl, že McBridova rodina byla téměř stejně chudá jako ta jeho – ale dveře vnímání a chápání, jaké Mike jen zahlédl během rozhovoru s Otcem Cavanaughem. Věřil, že Duane žije v těch nebeských výšinách, naslouchá hlasům dávno mrtvých lidí, kteří k němu hovoří z knih stejně jako noční rádio, které – jak říkal – poslouchal ve sklepě.

Mike cítil neuvěřitelnou… nebyla to jen ztráta, byla to nerovnováha. Jako by zůstali s Duanem McBridem na houpačce, kde seděli jako malé děti ve školce a náhle zmizela váha na druhé straně a rovnováha byla porušena.

Zůstal jen ten hloupější.

Déšť vojáka nezadržel. Ani jeho škrábání pod podlahou.

Mike nebyl žádný hlupák. Řekl otci, že dům pozoruje nějaký divný chlápek. Stejně tak mu pověděl o tunelech pod domem.

Pan O’Rourke byl tak tlustý, že se pod dům nevešel, ale poslal dolů Mika s provazem, aby prozkoumal hloubku těch tunelů a hodil tam otrávenou návnadu, jako by se tam usadila nějaká obří vačice. Mike zalezl pod dům, srdce měl v krku, ale nemusel se bát. Díry zmizely.

Otec uvěřil vyprávění o divném chlapíkovi ve vojenské uniformě – Mike nikdy nelhal – ale myslel si, že je to nějaký chuligán, který chodí za některou z jeho dcer. Co na to mohl Mike říct? Je to něco jiného, věc, která chce starou Memo? Možná to byl nějaký voják, kterého Peg nebo Mary potkaly v Peorii. Dívky to popřely – ani jedna z nich neznala žádného vojáka, jen Buzze Whittakera, který odešel na vojnu před osmi měsíci. Ale Buzz Whittaker měl posádku v Kaiserslauternu v Německu. Jeho pyšná matka se tím všude chlubila a ukazovala jeho hloupé dopisy a několik barevných pohlednic.

Buzz Whittaker to nebyl. Buzze Mike znal a voják měl jiný obličej. Aby řekl pravdu, voják žádný obličej neměl.

Čtvrtého července pozdě v noci zaslechl nějaký zvuk – vlastně ho jen tušil. Seběhl ze schodů, v ruce baseballovou pálku, a věřil, že najde Memo stočenou v posteli, zapálenou lampu, uvidí můry na okně, které se chtějí dostat ke světlu. Přesně tak to bylo, ale u okna čekal ještě voják, obličej tiskl na sklo.

Mike tam stál a třeštil oči.

Venku hustě pršelo, okno bylo zavřené, jen dole byla úzká škvíra, kterou dovnitř proudila vůně mokrého pole na druhé straně silnice. Ale voják se opřel o ochrannou síť, až se dotýkala skla. Mike spatřil jeho široký klobouk, ze kterého kapala voda, mokrou khaki košili osvítila půl metru vzdálená lampa, spatřil těžký opasek a mosaznou přezku.

Když má duch klobouk, nekape z něj voda.

Vojákova tvář se tiskla k oknu. Netiskla se k ochranné síti, ale na sklo. Mike měl otevřenou pusu, v ruce mu visela baseballová pálka, popošel a postavil se mezi Memo a zjevení. Nestál ani metr od postavy za oknem.

Když viděl vojáka naposledy, věřil, že se jeho tvář blýská, je mastná, připomíná obtisk obličeje v měkkém vosku. Teď se vosková tvář protlačila ochrannou sítí a přimáčkla se na sklo, tvarovala se, rozšiřovala a tiskla se ke sklu jako nějaký slimák.

Mike se díval, jak voják zvedá ruce a opírá je o jemné pletivo. Prsty a dlaně prošly na druhou stranu jako roztavený vosk. Znovu se zformovaly na skle a objevila se třpytivá dlaň. Ruka opustila khaki rukáv jako zpomalená fontána vosku a teď stékala po skle. Mike zvedl oči a sledoval, jak se tvář snaží zformovat, pozoroval oči, které tam pluly jako rozinky v pudinku. Ruce sklouzly dolů.

K otvoru.

Mike zaječel, volal otce a matku. Popošel kupředu a udeřil baseballovou pálkou do horního rámu okna. Přibouchl ho právě ve chvíli, kdy se deset rozteklých prstů blížilo ke štěrbině. Ruce a dlaně se protáhly a jako tlustá chapadla se natáhly dolů.

Mike zaslechl matčin hlas, slyšel, jak otec vstává a v posteli kvílí pružiny. Peg křičela na schodech a Kathleen se rozplakala. Otec něco zavrčel a na chodbě se ozvaly bosé nohy.

Vojákovy prsty a obličej se pomalu vzdálily od okna, propluly ochrannou sítí a znovu se zformovaly do původní podoby. Mike znovu vykřikl, upustil baseballovou pálku a naklonil se, aby přirazil okno. Srazil přitom petrolejku ze stolku. Sklo se rozbilo, ale lampa dopadla na podstavec a Mike se rychle skrčil, aby ji chytil, než se petrolej rozlije po koberci a zapálí ho.

V tu chvíli se objevil otec ve dveřích a postava u okna zmizela, svěsila ruce a propadla se, jako by odjela nákladním výtahem.

„Sakra, co je!“ zařval Jonathan O’Rourke. Matka se rychle běžela podívat na Memo, která divoce mrkala v poskakujícím světle. „Viděli jste ho?“ vykřikl Mike a zvedl lampu bez ochranného skla. Držel ji nebezpečně blízko u starých záclon. „Viděli jste ho?“

Otec se zlobně díval na rozbitou lampu, zaneřáděný stolek, zabouchnuté okno a pálku na podlaze. „Sakra, to už je moc.“ Vší silou zabral za záclonu, která se zřítila i s tyčí a spadla za stůl: Obdélník vysokého okna odhalil jen noc a déšť, který stékal z okapů. „Sakra práce, nikdo tam není.“

Mike se podíval na matku. „Snažil se dostat dovnitř.“

Otec otevřel okno. Příjemný vánek vystřídal zápach petroleje a strachu v místnosti. Mohutná otcova ruka pleskla o okenní římsu. „Síť je na petlici. Jak by se mohl dostat dovnitř?“ Podíval se na Mika, jako by jeho syn přišel o rozum. „A ten… ten voják, snažil se utrhnout sít? To bych přeci slyšel!“

Rozsvítilo se elektrické světlo, Mike zhasl lampu a roztřesenýma rukama ji odložil na stůl. „Ne, prošel skrz… „ Zarazil se, neboť pochopil, jak hloupě to zní.

Přistoupila k němu matka, dotkla se jeho ramen a sáhla mu na čelo. „Celý hoříš, synku. Máš horečku.“

Mike měl skutečně horké tváře. Zdálo se mu, že se celý pokoj kymácí, srdce mu pořád divoce bušilo. Podíval se na otce a snažil se soustředit. „Tati, něco jsem zaslechl a šel jsem dolů. On… opíral se o síť. Síť se prohnula a málem praskla. Přísahám, nelžu.“

Pan O’Rourke chvíli pozoroval svého syna, pak se beze slova obrátil, odešel a za chvíli se vrátil. Přes pyžamo si natáhl kalhoty a na nohy těžké boty. „Zůstaň tady,“ řekl tiše.

„Tati!“ vykřikl Mike a chytil otce za ruku. Pak mu podal baseballovou pálku.

Mikova matka hladila Memo po vlasech, zahnala děvčata nahoru a vyměnila Memo polštáře. Venku se pohnul stín. Mike odskočil od okna. Stál tam jeho otec, v ruce baterku, dolní rám okna ve výši hrudi. Mike zamrkal. Viděl téměř celé vojákovo tělo, ale jeho otec byl mnohem vyšší. Věděl to, protože vojáka potkal na Vysokoškolské cestě. Jak bylo možné, že byl teď otec menší? Mohl voják na něčem stát? To by vysvětlilo, proč se najednou propadl…

Otec zmizel na dalších pět minut, pak se ozvalo dupání v kuchyni. Mike ho šel přivítat do chodby.

Otec měl kalhoty a horní díl pyžama promáčené, boty celé zablácené. Zbytek rudých vlasů měl nalepený přes uši. Na čele a na holé hlavě se mu třpytily kapky vody. Natáhl mohutnou ruku a odvedl Mika do kuchyně. „Nejsou tam žádné stopy,“ začal tiše. Zřejmě nechtěl, aby to zaslechla matka nebo sestry. „Všude je bláto, Miku. Celé dny už prší. Ale pod oknem žádné stopy nejsou. Tři metry od domu se táhne záhon, ale žádné stopy. A nikdo nebyl na dvoře.“

Mike cítil, jak ho pálí oči – stejně jako když byl malý a mohl si dovolit plakat. Měl těžký kámen na hrudi. „Já ho viděl.“ Víc ze staženého hrdla nedostal.

Otec se na něj dlouze díval. „A jsi jediný, kdo ho viděl. Za oknem staré Memo. Nikde jinde?“

„A jednou mě sledoval po okresní šestce a po Vysokoškolské,“ doplnil Mike a okamžitě zalitoval, že to otci neřekl dřív, nebo teď nemlčel.

Otec si ho pořád prohlížel.

„Mohl stát na žebříku nebo něco takového,“ dostal ze sebe Mike a zaslechl vlastní zoufalý tón.

Otec pomalu zavrtěl hlavou. „Žádné otisky. Žádný žebřík. Nic.“ Natáhl velkou ruku a přikryl Mikovo čelo dlaní. „Celý hoříš.“

Mike cítil, jak se znovu chvěje… poznal blížící se chřipku. „Ale toho vojáka jsem si nevymyslel. Přísahám. Viděl jsem ho.“

Pan O’Rourke měl široký a přátelský obličej, tlusté tváře a poslední dětské pihy, které zdědily jeho čtyři dcery – a třem z nich to neudělalo moc velkou radost. Teď přikývl a jeho tlusté tváře se zachvěly. „Věřím, žes něco viděl. Stejně tak si myslím, že budeš nemocný. Protože pořád ponocuješ, abys nachytal toho vetřelce…“

Mike chtěl protestovat. Nebyl to žádný vetřelec. Ale dobře věděl, že bude lepší, když zůstane zticha.

„… půjdeš do postele a necháš matku, ať ti změří teplotu,“ pokračoval otec. „Já si přestěhuju postel dolů k Memo a chvíli tam budu spát. Nejdu na noční do pivovaru, až za týden.“ Odložil baseballovou pálku, přistoupil k zamčené komoře, vylovil klíč z pukliny nade dveřmi a vyndal „pistoli na veverky“, která patřila staré Memo, brokovnici s krátkou hlavní a pažbou jako má pistole. „A jestli se ten… voják… vrátí, nedostane jen Louisvillským bouchačem.“.

Mike chtěl něco dodat, ale ucítil takovou úlevu, že se mu zatočila hlava. Stejně tak vnímal horečku a její bušení v uších, zdálo se mu, že létá. Objal otce a obrátil se, než mu vyhrknou slzy.

Vstoupila matka, trošku se zamračila a vlídně ho vyhnala nahoru do postele.

V posteli zůstal čtyři dny. Horečka byla občas tak vysoká, že se probudil a zjistil, že není vzhůru, ale prožívá další sen. Nezdálo se mu ani o vojákovi, ani o Duanovi McBridovi, nezdálo se mu o věcech, které ho pronásledovaly. Většinou snil o svatém Malachiášovi a odříkával s Otcem Cavanaughem modlitby. Ale ve snech byl on knězem a Otec Cavanaugh malým chlapcem v nadměrné sutaně s rochetou, který pořád odpovídal špatně, přestože přímo pod oltářem ležela laminovaná karta se správnými větami. Zdálo se mu, že posvětil Tělo Boží, pozvedl hostii v nejsvětější chvíli katolického života…

Na snu bylo zvláštní, že se svatý Malachiáš proměnil v obrovskou jeskyni bez shromáždění. Za hranicí světla svíček, které hořely na oltáři, se pohybovaly tmavé postavy. A Mike v tom snu dobře věděl, že ministrant, Otec Cavanaugh, plete latinské odpovědi, neboť se bojí tmy a bytostí, které se v ní ukrývají. Ale dokud ten snový kněz Michael O’Brian O’Rourke držel v ruce hostii, dokud šeptal svatá a kouzelná slova modlitby, byli v bezpečí.

Za hranicemi světla kroužily a čekaly velké tmavé bytosti.

Jim Harlen věřil, že to nejsou pořádné letní prázdniny. Nejprve si zlomil tu hloupou ruku, rozbil si hlavu a zapomněl, jak se to stalo – ta tvář byl jen sen, pouhá noční můra – a když mu bylo konečně docela dobře, jeden z kamarádů se zabil při hloupé nehodě na statku a ostatní se stáhli do svých domovů jako želvy, které si schovají hlavu. A ještě ten déšť. Celé týdny pršelo.

Prvních pár týdnů zůstala matka v noci doma, nosila mu jídlo a pití, seděla u něj a dívali se společně na televizi. Bylo to málem jako za starých časů… samozřejmě chyběl otec. Když Stewartova rodina pozvala jeho matku, aby s nimi jela na statek Dalova strýčka Henryho, Harlen byl nervózní. Matka se často opila, hlasitě se smála a chovala se jako hlupák. Ale tentokrát to dopadlo dobře. Harlen moc nemluvil, ale byl rád, že je s kamarády, a jen poslouchal. Ani mu nevadilo, když McBride vyprávěl o mezihvězdných cestách a časové ztrátě, když mluvilo věcech, kterým Harlen nerozuměl. Pořád to byl pěkný večer… až na to, že Duane McBride zemřel.

Vlastní nehoda a dlouhý pobyt v nemocnici mu přinesly nový pohled na smrt. Smrt byla věcí, kterou slyšel, cítila byl u ní blízko… ten stařík ve vedlejším pokoji ráno zmizel, když k němu v noci přiběhly všechny sestry a doktoři s vozíkem… a nechtěl se k ní znovu přiblížit dalších šedesát, sedmdesát let. Děkuji pěkně. McBridova smrt jím otřásla, dokázal si to přiznat, ale takové věci se stávají, když bydlíte na statku a hrajete si s traktory, pluhy a takovým haraburdím.

Harlenova matka s ním už netrávila každý večer. Už na něj křičela, když si neustlal nebo neodnesl nádobí od snídaně. Pořád si stěžoval na bolesti hlavy, ale těžká sádra zmizela a s ní i šátek okolo krku, na kterém ruku nosil (Harlenovi to připadalo docela romantické a věřil, že kdyby ho Michelle Staffneyová pozvala čtrnáctého na oslavu svých narozenin, spadly by jí nadšením krajkové kalhotky), a lehčí sádra tolik soucitu u matky už nevyvolala. A možná už spotřebovala veškerý soucit, který měla. Občas s ním hezky rozmlouvala a nasadila ten tichý, omluvný hlas jako během prvního týdnu po nehodě, ale častěji se na něj utrhla nebo udržovala ticho, které je už tak dlouho rozdělovalo.

A mnoho víkendů už nezůstávala doma.

Nejprve zaplatila Monu Shepardovou, aby ho hlídala. Ve skutečnosti hlídal Harlen Monu a dával pozor, jestli nezahlédne její šestnáctiletá ňadra, nebo se jí nepodívá pod sukni. Mona ho občas provokovala… když šla na záchod, nechala pootevřené dveře, a když se k nim po špičkách připlížil, křičela na něj. Ale spíš ho ignorovala – matka mohla být klidně doma – a často ho zahnala brzy do postele, aby mohla zavolat jednoho ze svých přátel. Harlen nenáviděl zvuky, které přicházely z obývacího pokoje. Nenáviděl vlastní reakci. Napadlo ho, jestli nemá O’Rourke pravdu… jestli doopravdy neoslepnete, když to často děláte. Alespoň Moně pohrozil, že matce řekne jak vzdychá na divanu, a Mona přestala chodit. Matka byla naštvaná, ale v létě nesehnala nikoho jiného – O’Rourkovy sestry občas hlídaly děti, ale toto léto měly spoustu práce… vzdychaly na zadních sedadlech zaparkovaných aut.

A proto zůstával Harlen doma sám.

Občas šel ven a jezdil na kole, přestože mu to doktor zakázal až do chvíle, kdy mu sundají druhou sádru. Jezdit s jednou rukou nebylo nijak těžké. Vždyť jezdil často bez držení stejně jako všichni hlupáci z Rychlé hlídky. Ale se sádrou to bylo trošku těžší.

Devátého července zajel do letního kina, neboť se chtěl podívat na opakování Někdo tam nahoře mě má rád, velkého hitu, který dovezl pan Ashley-Montague před několika lety. Film se všem tolik líbil, že ho pouštěl každé léto znovu. Ale místo filmu našel opuštěn Hudební park a jen několik statkářských rodin, které – stejně jako on – nevěděly, že kino už potřetí zrušili kvůli špatnému počasí.

Ale počasí nebylo vůbec špatné. Přestože každý večer přišla bouřka, dnes bylo docela hezky a na zahrady, kde vám rostla tráva přímo před očima, dopadaly nízké sluneční paprsky. Harlenovi se nelíbily velké zahrady kolem. Přestože je sekali, připomínaly mu velká pole. Neměly žádné ploty, takže se dalo jen těžko určit, kde jedna končí a druhá začíná. Nevěděl, proč mu to vadí, ale věřil, že to není správné. Zahrady nevypadaly jako v televizních seriálech… třeba v Nahém městě. V Nahém městě vůbec žádné zahrady neměli. Osm miliónů obchodů, ale žádné zahrady.

Ten večer jezdil po městě a úplně zapomněl na tmu, až mu nad hlavou začali pískat netopýři. Ze zvyku se držel dál od školy – z toho důvodu už nenavštěvoval Stewartovu rodinu a ty dva hlupáky – ale zjistil, že je potmě nervózní i na Hlavní a Široké.

Odbočil doleva do Kostelní ulice, aby se vyhnul domu paní Dvuzedkové – i když nevěděl, proč to dělá – a rychle šlapal mezi daleko od sebe postavenými domky, projížděl místy, kde bylo jen několik pouličních lamp. Okolo špinavého O’Rourkova kostelíku a kolem fary hořela jasná světla a Harlen se na chvíli zastavil na rohu, pak se vydal po Západní ulici, úzké a špatně osvětlené cestě, která vedla k jejich domu a ke starému nádraží.

Pohyboval se rychle, ze všech sil dupal a věřil, že ho nikdo nemůže chytit ve tmě mezi jednotlivými lampami. Pokud ti nestrčí ruku do drátů, takže spadneš, a potom se na tebe vrhnou. Věřil, že ho nikdo nechytí. Zavrtěl hlavou, ucítil vlhký vítr v krátkých vlasech a snažil se zahnat špatné myšlenky. Kašlu na ni. Jestli se vrátí, přijde až v jednu, možná ve dvě. Budu se znovu dívat na noční program. Ne, sakra. Na devatenáctém kanálu dávají horor. Nemohu se dívat.

Rozhodl se, že si pustí nahlas rádio a možná se znovu podívá na matčiny láhve na dně skříně. Zjistil, že jestli všechno dobře změří a doplní je vodou, matka si toho nikdy nevšimne. Možná by si toho nevšimla ani tak, protože si vždycky koupila nové a z těch starých připíjela, když už byla pod parou. Bude poslouchat rádio, pustí si nahlas ten rockanroll a udělá si pár drinků s kolou jako matka.

Rychle projel kolem nádraží – to místo mu nahánělo hrůzu, už když byl malý – a smykem odbočil na Železniční ulici. Viděl tři bloky před sebou (dobře věděl, že ve skutečném městě by tady stálo nejméně sedm, možná osm městských bloků, ale tady byly širší, neboť tu neměli dost ulic) a spatřil tunel mezi větvemi a korunami, napůl ukryté lampy a verandy domů, kde bydlel Stewart a starý Rum-Becher.

A školu.

Zavrtěl hlavou, vjel na příjezdovou cestu, smykem zabrzdil u garáže a schoval kolo pod střechu.

Matka nebyla doma. Stará rachotina byla pořád pryč. Světla svítila, jak je nechal, když odcházel. Zamířil k zadním dveřím.

Něco se pohnulo ve světle jeho pokoje nad schody.

Harlen se zastavil, jednu ruku na klice. Matka byla doma. To hloupé auto se znovu rozbilo a jeden z jejích nových přátel ji odvezl, protože moc pila. Kriste, teď to schytá, že byl venku po setmění. Řekne jí, že se tu zastavil Dale a jeho rodina se „super-chytrým“ tatínkem, aby ho vzali na letní kino. Matka nebude vědět, že promítání zrušili.

Stín se znovu pohnul.

Co to sakra dělá v mém pokoji? Polil ho ruměnec, když si vzpomněl na nové časopisy, které koupil od Archie Krecka a uchoval je pod podlahu. Když byl v nemocnici, našla a vyhodila ty staré, ale vydržela na něj nekřičet celé dva týdny.

S ruměncem na tváři si představil jejich konfrontaci. A co potom, jestli je opilá! Zamířil ke garáži, aby si něco vymyslel. Třeba patří Moně. Jo, patří jednomu z jejích kamarádů. Dala je tam ona. Jestli to popře, řekne matce o prezervativu, který našel v záchodě, když ho naposledy hlídala.

Nadechl se. Nebylo to dokonalé, ale lepší než nic. Podíval se nahoru a snažil se zjistit, jestli mu leze do skříně.

Nebyla to matka.

Žena v jeho pokoji znovu přešla kolem okna. Spatřil roztrhaný svetr, nahrbená záda a špinavé bílé vlasy, které zdobily nápadně malou hlavu.

Harlen zacouval ode dveří a narazil do kola. Kolo se zřítilo s děsivým rámusem na dveře od garáže.

Stín znovu zakryl světlo. Tvář se přitiskla ke sklu a podívala se na něj.

Ta tvář… dívala se na něj… otočila se a podívala se na něj.

Harlen klesl na kolena a začal zvracet na štěrk. Otřel si pusu rukávem, vyskočil na kolo a začal dupat. Vystřelil pryč od domu, ještě než stín opustil okno. Ani se neotočil, řítil se Železniční ulicí a divoce kličkoval, jako kdyby po něm někdo střílel. Snažil se zůstat ve světle pouličních lamp. Na špinavém trávníku před domem J. P. Congdena, odkud se ozývala hlasitá hudba, stálo několik aut. Na kapotách seděli C. J. Congden, Archie Kreck a několik jejich kamarádů a křičeli na Harlena sprosťárny.

Harlen se ani nepodíval, ani nepřibrzdil. Zastavil až na široké křižovatce Železniční a Široké. Přímo před ním stála stará střední. Vpravo ležely domy staré Dvouzadkové a paní Dugganové.

Ta tvář v okně. Důlky místo očí. Červi pod jazykem. Třpytivé zuby.

V mém pokoji!

Visel přes řídítka, těžce dýchal a bojoval s dalším návalem nevolnosti. Jeden blok před ním, v místech, kde hořely mezi jilmy školní lampy, odbočila ze Třetí ulice černá silueta nákladního auta.

Obecní auto. Cítil ho.

Vyrazil na sever po Široké třídě. Rostly tady mohutné stromy, jejich koruny se natahovaly přes desetimetrovou silnici a místo se topilo ve stínech. Ale spatřil světla na verandách a mnohem víc pouličních lamp.

Slyšel, jak se náklaďák blíží na křižovatku za jeho zády, jak těžce řadí. Sjel na chodník, poskakoval po dlažbě a odbočil na příjezdovou cestu. Před sebou měl stodoly, garáže a nekonečné zahrady bez plotů. Spatřil rozzuřeného psa, který štěkal a tahal za provaz, ve žlutém světle na zadní verandě se zableskly jeho zuby. Věřil, že je u doktora Staffneye.

Odbočil doleva a vklouzl do betonové uličky, která se táhla za stodolami a garážemi, aby pokračovala na sever. Přestože v celém bloku zešíleli psi, jejich štěkot přehlušil náklaďák na Široké. Vůbec netušil, kam míří.

Musel něco vymyslet.

Dale Stewart upustil baterku a brodil se vodou. Volal matku, narazil do zdi, rána ho omráčila a Dale ztratil rovnováhu. Upadl do černé ledové vody a znovu vykřikl, když se něco dotklo jeho holé paže. Vyškrábal se na nohy a brodil se dál. V úplné tmě už nevěděl, kam směřuje.

Co když se vracím zpět do zadní místnosti? Zpět k jímce?

Bylo mu to jedno. Nemohl tam zůstat jen tak stát, zatímco mu voda vířila kolem nohou jako ledový olej, nemohl čekat, až ho ta prokletá věc najde. Představoval si, jak Váleček roztáhne ještě víc svá mrtvá ústa a ty holé zuby se mu zakousnou do nohy.

Zapudil veškeré představy a snažil se utíkat. Do něčeho narazil, možná do otcovy pracovní lavice v druhé místnosti ale možná do lavice s prádlem v zadní místnosti. Odbočil vlevo, upadl na všechny čtyři a voda mu náhle připadala teplá jako moč nebo krev. Potácel se dál a spatřil – věřil, že vidí – světlejší obdélník, snad dveře z dílny ke kotli.

Narazil do něčeho dutého, rozbil si čelo, ale bylo mu to jedno. Kotel! Jdi rovně, okolo. Najdi chodbu kolem uhelného sklepa… znovu vykřikl a zaslechl matčin křik, který se spojil s ozvěnou jeho hlasu v podzemním labyrintu. Zaslechl, jak se něco pohybuje ve vodě za ním a obrátil se, aby se podíval. Nic nespatřil, couval a narazil do něčeho tvrdšího než kotel nebo násypka. Dopadl tváří do vody… ochutnal odpornou vodu z kanálu, která se spojila se sladkou chutí krve v jeho ústech.

Objaly ho ruce, přitáhly ho k sobě a zvedly. Dale kopal a ze všech sil mlátil kolem sebe. Znovu potopil obličej pod hladinu a ucítil mokrou látku.

„Dale! Dale, nech toho! Nech toho! Uklidni se… to jsem já, máma. Dale!“ Neudeřila ho, ale ta slova zapůsobila stejně. Přestal se bránit, snažil se nefňukat, ale pořád myslel na tmavou vodu kolem. Chytí nás oba. Odřízne nám cestu a stáhne nás dolů.

Matka mu pomohla a voda v chodbě už nebyla tak hluboká. Spatřil slabé světlo u točitých schodů. Matka ho k sobě přitáhla a Dale se doopravdy roztřásl.

„Už je to v pořádku,“ zašeptala, ale když začali stoupat do velkých schodů, i ona se chvěla. „Už je to dobré,“ šeptala, když vylezli ven. Nešli do kuchyně, ale venkovními dveřmi, vkročili do teplého slunečního světla a odpotáceli se od domu jako dva lidé, kteří přežili neštěstí a snaží se dostat co nejdál od vraku.

Dopadli na trávník pod malou jabloní, byli mokří a oba se třásli. Dale mrkal, okolní světlo ho oslepilo. Teplo, sluneční paprsky a barvy mu připadaly neskutečné, sen po skutečné noční můře, tmě a mrtvolou pod vodou… zavřel oči a snažil se uklidnit.

Pan Grumbacher sekal trávu na malém traktůrku a Dale zaslechl, jak vypíná motor a křičí, jak se ptá, co se stalo, a rychle k nim utíká přes trávník. Dale mu to chtěl vysvětlit, aby to neznělo moc uhozeně.

„Něco… něco… něco pod v-v-vodou,“ vykoktal a rozčílilo ho cvakání vlastních zubů. „Něco mě chtělo ch-chy-chytit.“ Matka ho objímala, uklidňovala, vyprávěla vtipy, v jejím hlasu byly slyšet slzy. Pan Grumbacher na ně shlížel – byl vysoký a na sobě měl stejnou šedivou uniformu, kterou si bral každé ráno do mlékárenského vozu, takže vypadal jako nějaký úředník – pak zmizel. Matka Dala znovu objala a pořád opakovala, že je všechno v pořádku. Pak se pan Grumbacher vrátil. Kevin stál ve dveřích jejich domu, který vypadal jako ranč a zvědavě se díval přes široký trávník, kde leželi Dale s matkou pod jabloní. Pan Grumbacher přes ně hodil deku, pak prošel dveřmi a zamířil do sklepa…

„Ne!“ zaječel Dale. Chtěl se usmát. „Prosím, nechoďte tam.“

Pan Grumbacher se podíval na Kevina, který ho pozoroval ze dveří jejich domu. Zahnal ho, vzal do ruky dlouhou baterku na pět monočlánků a zavřel za sebou dveře. Schodiště do sklepa klesalo z malého předpokoje vedle kuchyně, který zaháněl v zimě chlad. Na hřebících nad schodištěm visely kabáty. Čekalo to tam na něj. Pan Grumbacher nebude mít šanci.

Dale se zachvěl, pak vstal a odhodil pokrývku. Matka ho vzala za zápěstí, ale Dale se vykroutil. „Musím mu ukázat, kde to bylo… musím ho varovat před…“

Otevřely se dveře. Objevil se Kevinův otec, pečlivě vyžehlené šedivé kalhoty mokré až ke kolenům, pracovní boty čvachtaly na kamenné zemi. Zhasnul baterku v levé ruce, v pravé něco nesl. Něco dlouhého, Mého a mokrého. „Je to mrtvé?“ zeptala se matka. Byla to hloupá otázka. Mrtvola byla nafouklá, byla dvakrát větší.

Pan Grumbacher přikývl. „Nejspíš se neutopila,“ prohlásil tichým, ale rozhodným hlasem, jakým často mluvil ke Kevinovi. „Možná snědla jed. Možná tam vlezla, když se trubky ucpaly.“

„Patří paní Moonové?“ zeptala se matka a popošla blíž. Dale cítil, jak se celá chvěje.

Pan Grumbacher pokrčil rameny a položil mrtvolu do trávy vedle příjezdové cesty. Dale zaslechl, jak mrtvola začvachtala a mezi ostrými zoubky vystříkla voda. Popošel a strčil do ní špičkou tenisky.

„Dale!“ vykřikla matka.

Nechal toho. „Tu jsem ne-neviděl,“ zakoktal. Snažil se, aby to neznělo moc divoce, chtěl se přestat třást. „Nebyla to kočka. Tohle je k-kočka.“ Znovu strčil nohou do nafouklé mrtvoly.

Pan Grumbacher mu předvedl jeden ze svých skromných úsměvů. „Nic víc tam nebylo, jen plující krabice na nářadí a nějaké harampádí. Elektřina naskočila. Čerpadlo zase funguje.“

Dale se podíval na dům. Spínač byl dole… vypnutý.

Kevin seběhl z kopce, zastavil se vedle nich a chytil se rukama za lokty, jak to dělával, když byl trochu nervózní. Podíval se na Dalův bledý obličej, na nacucané oblečení a mokré vlasy, navlhčil si rty, jako by chtěl přidat nějaký sarkasmus, pak si všiml, jak se na něj dívá jeho otec, a jen pokýval hlavou. Napodobil Dala a šťouchl teniskou do mrtvoly. Vyhrnula se další voda.

„Myslím, že je to jedna z koček paní Moonové,“ dodala Dalova matka, jako by tím všechno vyřešila.

Pan Grumbacher poplácal Dala po zádech. „Není divu, že tě to trochu vyděsilo. Šlápnout po tmě a ve vodě tady na tu číču, no, to by vyplašilo každýho, synku.“

Dale chtěl ustoupit a říct Rum-Becherovi, že není jeho syn a nevyděsila ho ta chcíplá kočka. Místo toho jen přikývl. Pořád cítil odpornou vodu, kterou spolkl. Váleček je pořád dole.

„Jdeme nahoru a převlékneme se,“ promluvila matka nakonec. „Promluvíme si o tom později.“

Dale přikývl, pokročil ke dveřím a zarazil se. „Můžeme jít předem?“ zeptal se.

Jim Harlen projížděl tmou, slyšel běsnící psy kolem a naslouchal zvukům obecního auta. Zdálo se, že zůstalo na křižovatce Železniční a Široké. Odřízlo mě.

Ulička, kterou se slepě hnal, mířila k severu a jihu, táhla se mezi stodolami, garážemi a dlouhými zahradami domů na Široké a Páté. Zahrady byly rozlehlé, domy obklopovalo křoví a stromy a samotná ulička se topila v korunách, které povzbudily nedávné monzunové deště. Harlen věděl, že má před sebou stovky skrýší. Půdy ve stodolách, otevřené garáže, skupinky černých stromů, vlevo Millerův sad, prázdné domy na Cattonově silnici…

Právě to chtějí, abych udělal.

Zastavil na černé škváře. Psi přestali štěkat. Vlhkost ve vzduchu zůstala viset jako jemná mlha mezi Harlenem a vzdálenými světly zadních verand. Čekala na jeho rozhodnutí.

Harlen se rozhodl. Jeho matka nevychovala žádného hlupáka.

Vyrazil přes zahradu, přejel zeleninové záhony a kola vystřelovala bláto. Opustil bezpečnou uličku a prosvištěl těsně kolem vyděšeného labradora, který zapomněl štěkat, překvapeně vyskočil a málem se oběsil na provaze.

Harlen se rychle přikrčil, spatřil šňůru na prádlo okamžik předtím, než by mu uřízla hlavu, odbočil doleva a vyhnul se sloupku a kvůli sádře na levé ruce málem ztratil rovnováhu. Narovnal se, sklouzl po Staffneyově dlouhé cestě, zdaleka se vyhnul staré stodole a zastavil se metr před plynovou lampou na cestě.

Půl bloku odtud zařval motor tmavého náklaďáku a zamířil Harlenovým směrem. Bez světel projížděl tunelem větví, které se spojovaly nad ulicí.

Jim Harlen seskočil z kola, vyběhl pět schodů na verandu a opřel se o zvonek.

Náklaďák nabral rychlost. Byl necelých dvě stě metrů daleko a odbočil k této straně ulice. Dům stál nějakých dvacet, pětadvacet metru od obrubníku, od ulice ho dělily jilmy, dlouhá zahrada a květinové záhony. Ale Harlena by neuklidnily ani protitankové zátarasy a vodní příkop. Zabouchal na dveře zdravou rukou a loktem v sádře se opíral o zvonek.

Dveře se rozletěly. Stála tam Michelle Staffneyová v noční košili, světlo za jejími zády odhalilo postavu pod tenkou látkou a vytvořilo svatozář kolem jejích dlouhých rudých vlasů. Za normální situace by tam zůstal stát a prohlédl by si ji, ale teď ji odstrčil a vběhl do světlem zalité chodby.

„Jimmy, co to… hele!“ dostala ze sebe rusovláska, pak se Harlen nacpal dovnitř. Zavřela dveře a zamračila se na něj.

Zastavil se pod lustrem a rozhlédl se. Už byl u Michelle doma třikrát – chodil sem jednou ročně čtrnáctého července na oslavu jejích narozenin, které byly pro Michelle i její rodiče tak důležité – ale vzpomněl si na velké pokoje, vysoké stropy a vysoká okna. Bylo tady příliš mnoho oken. Právě ho napadlo, jestli mají v přízemí záchod bez oken a zámků, když se objevil na schodech doktor Staffney a řekl: „Mohu vám nějak pomoci, mladý muži?“

Harlen nasadil tvář ztraceného sirotka, který má slzy na krajíčku – jak zjistil, nedalo to moc práce – a vykřikl: „Moje máma je pryč a nikdo není doma, ale když jsem se vrátil z letního kina – nepromítali kvůli dešti – v prvním patře byla nějaká divná paní, pak mě někdo honil a šel po mně náklaďák a napadlo mě… můžete mi pomoci? Prosím?“

Michelle Staffneyová na něj vytřeštila své krásně modré oči a naklonila hlavu, jako by sem přišel a vyčůral se na podlahu. Doktor Staffney tam stál, na sobě kalhoty od obleku vestičku a vázanku. Podíval se na Harlena, nasadil si brýle, pak si je znovu sundal a sešel ze schodů. „Zopakuj to,“ vyzval ho.

Harlen to zopakoval a držel se hlavních bodů. Nějaká divná žena v jeho domě. Nezmínil se o tom, že byla mrtvá a pobíhala kolem. Honili ho lidé v náklaďáku. Teď už je jedno, že to bylo obecní auto. Matka odjela na důležitou cestu do Peorie. Zřejmě si to chtěla s někým udělat. Ale to nemusel nikomu říkat. Měl strach. To byla pravda.

Z jídelny se vynořila paní Staffneyová. Harlen zaslechl od C. J. Congdena nebo Archie Krecka, že jestli chcete vědět, jak bude holka vypadat za pár let, podívejte se na její matku. Michelle Staffneyová se měla na co těšit.

Michellina matka pobíhala kolem Harlena (řekla, že si ho pamatuje z oslav narozenin, ale Harlen dobře věděl, že přišlo moc dětí a pozvali ho jen proto, že tam byla celá třída) a trvala na tom, aby šel do kuchyně, kde dostane kakao, zatímco doktor Staffney zavolá konstábla.

Doktor se tvářil zmateně, málem skepticky, ale podíval se ven. Harlen ho napodobil, ale náklaďák byl samozřejmě pryč. Pak šel doktor zatelefonovat Barneyovi. Paní Staffneyová si vynutila, aby zamkli dveře a počkali. Harlen souhlasil. Vůbec by mu nevadilo, kdyby zavřeli ještě ta velká okna, ale přestože byli Staffneyovi bohatí, neměli ve velkém domě klimatizaci a bylo by tady hrozné vedro. Harlen si připadal docela v bezpečí. Paní Staffneyová pobíhala po kuchyni a ohřívala mu nějaké zbytky – řekl, že nevečeřel, přestože si ohřál špagety, které mu nechala matka ve skleněné míse – a doktor Staffney ho počtvrté vyslýchal. Michelle na něj kulila oči, ale její výraz mohl znamenat cokoliv – obdiv k hrdinovi, který dokázal uniknout, nebo naprosté pohrdání.

V tu chvíli mu to bylo jedno.

Ta stará žena v jeho pokoji. Její tvář u okna, dívala se dolů. Nejprve ho napadlo, že je to stará Dvouzadková, ale pak zjistil, že to byla paní Dugganová. Druhá učitelka. Ta mrtvá. Sen. Tvář u okna. Pád.

Harlen se zachvěl a paní Staffneyová mu přinesla kousek buchty. Doktor Staffney se vyptával, jak často matka jezdí pryč a nechává ho doma samotného. Věděl, že existuje zákon, který postihuje lidi, kteří se nestarají o děti?

Harlen chtěl odpovědět, ale bylo to těžké. V puse měl buchtu a nechtěl vypadat před Michelle jako hlupák.

Barney dorazil nějakých pětatřicet minut po telefonátu. Harlena napadlo, že je to nejspíš nový městský rekord.

Znovu odvyprávěl svůj příběh, ale tentokrát už v jeho hlasu nezněla panika, dokázal vše spojit. Když se dostal k obličeji v okně a náklaďáku na ulici, roztřásl se mu hlas, aniž by něco předstíral. Přemýšlel, kolik chybělo. Mohl se ukrýt v jedné z těch tmavých stodol, nebo v prázdném domě na Cattonově ulici. Přemýšlel, co tam na něj možná čekalo.

Když skončil, v očích se mu objevily skutečné slzy, ale rychle je rozmrkal. Nemohl plakat před Michelle Staffneyovou. Jen ho mrzelo, že neodešla, když její matka vařila horkou čokoládu. V jeho představách už se spojila vzpomínka na čistou hrůzu, vlny adrenalinu a dráždivý pohled na dívku v noční košili.

Konstábl Barney ho odvezl domů. Doktor Staffney je doprovodil a zůstal s ním v autě, zatímco Barney prozkoumal dům. Dům byl stejný, jako když Harlen odešel – nezamčené dveře, všechna světla rozsvícená – ale Barney zamířil k zadním dveřím, a než vstoupil, zaklepal. Zaklepal! Harlen by se na jeho místě krčil, v ruce revolver a mířil by jako poldové v Nahém městě. Barney neměl ani revolver nebo si ho nevzal.

Harlen odpověděl na otázky, které mu položil doktor Staffney. Mluvil o matčiných víkendových výletech a čekal, kdy uslyší výkřik v domě.

Barney vyšel ven a pokynul jim. „Nic nenapovídá násilnému vniknutí,“ prohlásil, když vylezli na schody. Harlenovi došlo, že konstábl nemluví k němu, ale obrací se k doktorovi. „Vypadá to tam trochu přeházeně. Jako by tam někdo něco hledal.“ Obrátil se k Harlenovi. „Je to tak, synku, nebo je to u vás běžné?“

Harlen se rozhlédl a podíval se na kuchyň s jídelnou novýma očima. Pánve na sporáku plné starého oleje. Hromada špinavého nádobí ve dřezu, na lince i na kuchyňském stole. Hromada starých časopisů krabice a různé věci na zemi. Přeplněné pytle s odpadky. Obývák nebyl o moc lepší. Harlen věděl, že pod hromadou papírů, tácků a oblečení se ukrývá gauč, ale pochopil, že policista s lékařem to neví jistě.

Pokrčil rameny. „Máma není zrovna moc pořádná.“ Nelíbil se mu vlastní tón. Jako by se těm dvěma hlupákům musel omlouvat.

„Myslíš, že něco schází, Jimmy?“ zeptal se Barney, jako by si právě vybavil jeho jméno. Harlen nesnášel, když mu někdo říkal Jimmy… bylo to ještě horší, než když ho někdo uhodil do tváře. A Michelle to dnes večer vyslovila. Zavrtěl hlavou a přecházel z pokoje do pokoje, zatímco se nenápadně pokoušel poklidit. „Uch, uch,“ vyrazil ze sebe. „Myslím, že nic nechybí. Ale nejsem si tak jistý.“ Co by tady kdo kradl? Matčin elektrický ohřívač? Naše staré tácky? Moje časopisy s nahotinkami? Představil si, jak tady Barney nebo FBI udělají důkladnou prohlídku a najdou je pod prknem v jeho skříni, a začervenal se.

„Ta stará žena byla nahoře a ne tady dole,“ prohlásil ostřeji, než zamýšlel.

„Díval jsem se tam,“ odvětil konstábl a podíval se na doktora Staffneye. „Pěkný nepořádek, ale nic nedokazuje krádež nebo vandalismus.“

Všichni tři vystoupili nahoru a Harlenovi se udělalo zle. Dokázal si představit toho namyšleného doktora, jak vypráví své namyšlené manželce a namyšlené dcerce o nepořádku, jaký tady viděl. Nejspíš půjde domů a probudí Michelle, aby jí řekl, že se má držet od toho špinavého Harlena dál. Řekla mu Jimmy.

„Chybí něco?“ zeptal se Barney z chodby, zatímco Harlen nakoukl do matčina a pak do svého pokoje. Sakra, alespoň mohla ustlat tu svou hnusnou postel, sebrat ten odporný kapesník, časopisy…

„Ach,“ vydechl a zaslechl vlastní hloupý hlas. Představil si, toho nastrojeného doktora, jak příští ráno říká paní Staffneyové a Michelle, že ten kluk je hlupák a retardovaný. „Nezdá se mi,“ odvětil a naléhavě dodal: „Zkontroloval jste skříně?“

„Jako první,“ přikývl Barney, „ale znovu se do nich podíváme.“

Konstábl s doktorem kontrolovali skříně a Harlen se držel v uctivé vzdálenosti. Chtějí mi vyhovět. A až odejdou, ta prohnilá mrtvola vyskočí a vyrve mi srdce.

Barney promluvil, jako by mu četl myšlenky: „Počkám tady, dokud nepřijde tvá matka, synku.“

„I já,“ přidal se doktor a vyměnil si pohledy s policistou. „Jime, máš tušení, kdy se vrátí?“

„Uch-uch,“ vydechl Harlen a kousl se do dolního rtu. Ještě jednou vydechne ty dvě hloupé slabiky, vyloví otcův starý revolver a ustřelí těm dvěma hlupákům mozek. Pistole. Nenechal ji mámě, aby se mohla bránit?

„Vezmi si pyžamo, synku,“ vyzval ho konstábl. Harlen si nikdy nedokázal zapamatovat jeho skutečné jméno. „Máte kafe?“

„Trochu instantního,“ přikývl Harlen. Málem vydechl své „uch“.

„Na lince. V kuchyni. Dole.“ Pitomče, vždyť jsme přes kuchyň šli.

„Tak se připrav do postele,“ vyzval ho konstábl ještě jednou a odešli s doktorem dolů.

Byl to malý dům. Dobře je slyšel. S matkou si nemohli uprdnout, aby neslyšel jeden druhého. Občas ho napadlo, jestli proto otec utekl. Ale dnes v noci dům moc malý nebyl. Vkročil na malé odpočívadlo.

„Díval jste se pod postele… pane?“ zavolal dolů.

Barney přešel pod schody. „Jasně. A do rohů. Nahoře nikdo není a dole taky ne. Doktor se právě dívá na dvůr. Já půjdu za chvíli zkontrolovat garáž. Nemáte sklep, že ne, synku?“

„Uch-uch,“ vydechl Harlen. Sakra.

Barney přikývl a zamířil zpátky do kuchyně. Harlen zaslechl, jak Michellin otec říká něco o hygienické stanici. Vstoupil do svého pokoje, nezavřel dveře, odkopl tenisky do rohu, zahodil ponožky na podlahu, svlékl si džíny a tričko. Pak se vzpamatoval, zvedl ponožky s kalhotami a hodil je do skříně, kde nebudou vidět. Stála přímo tady. U okna. Chodila sem a tam.

Posadil se na okraj postele. Budík ukazoval 10:48. Brzy. Jestli je to typická sobotní noc, pak tady ti chlapi budou čekat další čtyři, možná pět hodin. Skutečně zůstanou? Jestli odjedou Harlen poběží za konstáblovým autem. Dnes v noci tady nemohl zůstat sám.

Kde má sakra tu bouchačku? Nebyla nijak velká, ale byla z modré oceli a vypadala jako smrt. Měla modrobílou krabičku s nábojnicemi. Kdysi ji měli v otcově šuplíku, ale matka ji schovala, když odešel z domova. Kam? Zřejmě byla nelegální. Barney to zjistí a oba půjdou do vězení.

Bouchly zadní dveře. Harlen si právě natahoval pyžamo a teď nadskočil. Zaslechl jejich hlasy.

Ozvaly se kroky a Barneyův silný hlas. „Dáš si horkou čokoládu před spaním, synku?“

Harlenův žaludek byl plný jídla, které mu vnutila paní Staffneyová. „Jo,“ odvětil, „hned jsem dole.“ Zvedl polštář, aby si vyndal kabátek od pyžama, který si tam schoval.

Objevil na něm šedivý chrchel. Zamračil se, otřel si ruce do kalhot a zvedl pokrývku.

Celé prostěradlo vypadalo, jako by na něj někdo vylil něco mezi nudlemi z nosu a semenem. Třpytilo se ve světle malé lampy a žárovky na stropě. Jako by někdo použil postel jako sendvič a namazal ho tunou šedého džemu – byl hustý, slizký, odrážel světlo, promáčel pokrývky a na okrajích začínal zasychat. Zapáchal, jako by někdo nacpal mokrý ručník do díry v zemi, nechal ho tam tři roky plesnivět a pak ho polil psím čůráním.

Harlen zacouval, upustil kabátek od pyžama a opřel se o rám dveří. Cítil, že bude zvracet. Dřevěná podlaha se kymácela jako paluba malé loďky na rozbouřeném moři. Harlen vyšel ven a opřel se o rozvrzané zábradlí.

„Pane? Konstáble?“

„Copak je, synku?“ Barney volal z kuchyně. Harlen ucítil instantní kávu a teplé mléko.

Znovu se podíval do pokoje a věřil, že uvidí čisté pokrývky – alespoň stejně špinavé, jak je nechal dnes ráno. Čekal, že to bude jako ve filmech, kde měli lidé halucinace, nebo spatřili zázraky.

Šedá hmota se třpytila ve světle.

„Ano?“ ozval se Barney a zamířil ke schodům. Na jeho čele se objevily vrásky, jako by si dělal starosti. Jeho tmavé oči vypadaly… jak? Měl strach? Snad starost.

„Nic,“ vydechl Harlen. „Hned přijdu na kakao.“ Vrátil se do pokoje, sundal pokrývku a snažil se nedotýkat šedivé hmoty. Všechno hodil do skříně v rohu. Z dolního šuplíku ve skříni vylovil nové pyžamo, které mu bylo trochu malé, ale hlavně bylo čisté. Zašel si opláchnout ruce a zamířil dolů, aby se k nim připojil.

Ani později nedokázal určit, proč jim neukázal ten důkaz, že byl někdo u nich doma. Možná v tu chvíli věřil, že to zvládne sám. A možná mu to přišlo jen trapné… ukázat jim tu postel bylo jako vytáhnout časopisy ze skříně a chlubit se jejich obsahem.

Byla tam. Bylo to tam.

Horká čokoláda byla vážně dobrá. Doktor Staffney uklidil ze stolu a všichni tři tam seděli a rozmlouvali, dokud se v půl třetí ráno neobjevila ve dveřích Harlenova matka.

Harlen tehdy zamířil nahoru, našel ve skříni čistou pokrývku a s prostěradlem si nedělal starosti. Rychle usnul a usmíval se. Zdola přicházely vzteklé hlasy.

Bylo to podobné, jako když s nimi bydlel otec.

DVACET TŘI

V nejhorších horečkách se Mikovi zdálo, že rozmlouvá s Duanem McBridem.

Duane nevypadal jako mrtvola. Nebyl na kusy, jak to říkali všichni ve městečku. Nevlekl se jako zombík, byl to obyčejný Duane, jakého Mike znal celé roky – silný, pomalý chlapec v manšestrových kalhotech a flanelové košili. I ve snu si neustále narovnával brýle s černými rámečky.

Ocitli se na nějakém místě, které Mike neznal, přesto mu připadalo povědomé. Na široké pastvině s vysokou a hustou trávou. Nevěděl jistě, co tady dělá, ale spatřil Duana a posadil se vedle něj na kámen vedle útesu. Byl to nejvyšší útes, jaký kdy Mike spatřil. Byl dokonce vyšší než hory v Národním parku, kam jeli s rodinou, když mu bylo šest. Výhled se táhl do nekonečna. Dole ležela města a široká řeka, po které pomalu pluly čluny. Duane se dolů ani nepodíval. Psal si do zápisníku. Když se Mike vedle něj posadil, vzhlédl.

„Mrzí mě, že jsi nemocný,“ promluvil Duane a narovnal si brýle. Pak odložil zápisník.

Mike přikývl. Nevěděl co říct, ale stejně odpověděl: „Je mi líto, že jsi mrtvý.“

Duane pokrčil rameny.

Mike se kousl do rtu. Musel se na to zeptat. „Bolelo to? Chci říct ta smrt.“

Duane jedl jablko. Zarazil se a polkl. „Jasně, že to bolelo.“

„To je mi líto.“ Nic víc nevymyslel. Na druhé straně si hrálo nějaké štěně s gumovou hračkou, a protože to byl sen, Mika nijak nepřekvapilo, když zjistil, že to vlastně není pes, ale jakýsi malý dinosaurus. Hračka byla zelená gorila.

„Máš skutečný problém s tím vojákem,“ pokračoval Duane a nabídl mu jablko.

Mike zavrtěl hlavou. „Jo.“

„Však víš, všichni mají problémy.“

„Jo?“ vyhrkl Mike. Slunce zastínil kříženec letadla s ptákem, který se vznášel vysoko nad údolím. „Kdo jsou ti ostatní?“

„Však víš, ostatní.“

To mu stačilo. Mluvil o Dalovi a Harlenovi. Možná o Kevinovi.

„Jestli s tím budete bojovat sami,“ pokračoval Duane, znovu si narovnal brýle a konečně se podíval do údolí „skončíte stejně jako já.“

„Co můžeme dělat?“ zeptal se Mike. Vzdáleně vnímal psí štěkot… byl to skutečný pes… a zvuky, které mu připomněly odpoledne v jeho domě.

Duane se na něj ani nepodíval. „Zjisti, co jsou zač. Začni s tím vojákem.“

Mike se postavil a přešel k okraji útesu. Dole už nic nebylo. Jen mlha a mraky. „Jak to udělám?“

Duane vzdychl. „No, po kom ta věc jde?“

Mikovi nepřišlo zvláštní, že říká „ta věc“. Voják byl skutečně věc. „Jde po Memo.“

Duane přikývl a upravil si brýle jediným pohybem prstu. „No, tak se zeptej Memo.“

„Dobrá,“ souhlasil Mike. „Ale jak zjistím zbytek? Chci říct, nejsme tak chytří jako ty.“

Duane se ani nepohnul, ale najednou se zdálo, že sedí dál. Na stejném kameni, ale daleko od Mika. A už nebyli na kopci, ale na městské ulici. Byl tmavý a chladný den… nejspíš zima. Duanův kámen se změnil v lavičku. Zřejmě čekal na autobus. Zamračil se na Mika a zatvářil se málem vztekle. „Vždycky se mě můžeš zeptat,“ prohlásil. Když viděl, že to Mike nechápe, dodal: „A ty jsi také chytrý.“

Mike chtěl začít protestovat, chtěl Duanovi říct, že nechápe polovinu věcí, o kterých silnější chlapec hovoří. Chtěl mu říct, že čte asi tak jednu knihu ročně, ale zjistil, že Duane leze do autobusu. Ale nebyl to autobus, spíš nějaký zemědělský stroj s okny na straně. Lopatky vepředu připomínaly rotující břitvy.

Duane se vyklonil z okna. „Jsi chytrý,“ zavolal na Mika. „Chytřejší, než se ti zdá. A máš jednu velkou výhodu.“

„A jakou?“ vykřikl Mike a utíkal za autobusem. Už si nebyl jistý, která hlava a ruce patří Duanovi McBridovi. „Žiješ,“ odvětil Duanův hlas a ulice byla najednou prázdná.

Mike se probudil. Pořád celý hořel a bolelo ho tělo, pyžamo a pokrývky byly nasáklé jeho potem. Zdálo se mu, že je něco po obědě. Dovnitř proudily sluneční paprsky a vířil tady pomalý vzduch. Přestože se točil větrák na chodbě, muselo tady být nějakých pětatřicet stupňů. Zaslechl matku nebo jednu ze sester, jak vysává v přízemí.

Potřeboval se napít vody, ale byl moc slabý a nemohl vstát. Věděl, že zvuk vysavače nepřekřičí, tak se jen převalil blíž k oknu, kde ho našel mírný vánek. Spatřil trávu okolo ptačího koupadla, které tam postavil dědeček před několika lety.

Zeptej se Memo.

Dobrá, jakmile se bude cítit lépe, natáhne si džíny, půjde dolů a poslechne.

Příští den, v sobotu desátého, se matka zlobila na Harlena, jako by na ni křičel on a nikoliv Barney s doktorem Staffneyem. V domě bylo cítit tiché napětí, jaké Harlen pamatoval z dob, kdy se matka hádala s jeho otcem. Jedna, dvě hodiny křiku a tři týdny ticha. Kašlal na to. Jestli kvůli tomu matka zůstane doma, jestli bude stát mezi ním a tváří v okně, pak zavolá konstábla každý večer, ať na ni znovu křičí.

„Není to, jako bych tě opustila,“ vyštěkla na něj, zatímco si ohříval polévku k obědu. Bylo to poprvé, kdy na něj ten den promluvila. „Bůh ví, jak se dřu, starám se o tebe a o dům…“

Harlen se obrátil k obýváku. Jediná volná místa zůstala tam, kde uklidil se dvěma návštěvníky minulý večer. Barney umyl nádobí a prázdná kuchyňská linka připadala Harlenovi divná.

„Nezkoušej na mě takový tón, mladíku,“ zasyčela matka.

Harlen na ni jen zíral. Neřekl ani slovo.

„Však víš, co myslím. Ti dva… cizinci… se sem vetřeli a chtěli mě učit, jak se mám starat o dítě. Říkali, že se o tebe nestarám.“ Třásl se jí hlas. Udělala pauzu a stejně roztřesenýma rukama si zapálila cigaretu. Sfoukla sirku, vydechla kouř a začala kukat nalakovanými nehty o linku. Harlen pozoroval červený kroužek rtěnky na cigaretě. Nesnášel je, všude po domě se válely nedopalky s rtěnkou. Dovádělo ho to k šílenství, aniž by tušil proč.

„Koneckonců,“ pokračovala a znovu ovládla svůj hlas, „ je ti jedenáct. Už jsi téměř dospělý. No, mně když bylo jedenáct, starala jsem se o tři mladší děti a pracovala na částečný úvazek v bistru v Princevillu.“

Harlen přikývl. Už to slyšel mnohokrát.

Matka vdechla kouř, odvrátila se, prsty levé ruky rychle ťukaly na linku, v druhé ruce držela cigaretu v agresivním postoji, jakého jsou schopné jen ženy. „Pěkní idioti.“

Harlen si nalil rajskou polévku do misky, našel lžíci, posadil se a nechal polévku vychladnout. „Mami, byli tady jen proto, že se sem dostala ta šílená ženská. Měli strach, že se vrátí.“

Ani se k němu neobrátila. Měla rovná záda, přesně tak se obracela k jeho otci.

Zkusil polévku. Byla moc horká. „Vážně, mami,“ pokračoval. „Nic tím nemysleli. Jen…“

„Neříkej mi, co tím mysleli, Jamesi Richarde,“ vyštěkla a konečně se k němu obrátila. Jednu ruku měla nataženou, v druhé držela cigaretu, ze které stoupal kouř. „Poznám urážku, když ji slyším. Ale oni nepochopili, že se ti určitě zdálo, že někoho vidíš v okně. Nepochopili, že doktor Armitage v nemocnici říkal, že jsi dostal pěknou ránu do hlavy…“

Polévka už nebyla tak horká.

„Velmi silný otřes mozku,“ doplnila a nasála kouř. „Doktor Armítage mě varoval, že můžeš trpět nějakými… jak tomu říkal… halucinacemi. Tím myslím, žes neviděl někoho, koho znáš, že? Někoho skutečného?“

Harlen chtěl říct: Na světě existují skuteční lidé, které neznám. Ale mlčel. Celý den její nevšímavosti mu stačil víc než dost. „Uch, uch,“ vyrazil ze sebe.

Matka přikývla, jako by souhlasil. Obrátila se, podívala se z kuchyňského okna a zamáčkla cigaretu. „Ráda bych věděla, kde byli ti skvělí a mocní gentlemani, když jsem trávila čtyřiadvacet hodin denně u tvé postele v nemocnici,“ zašeptala.

Harlen se soustředil na svou polévku. Pak přešel k lednici, ale našel jedinou krabici mléka, která byla velmi, velmi stará. Nalil si vodu z kohoutku do sklenice od marmelády. „Máš pravdu, mami. Ale byl jsem rád, když jsi přišla domů.“

Napětí v jejích zádech mu napovědělo, aby změnil téma. „Nejedeš dnes do Adellina salónu, aby tě učesali?“

„Jestli pojedu, nejspíš zavoláš znovu toho poldu, kterej vypíše hlášení, že jsem špatná matka,“ odsekla a v jejím hlase zazněl sarkasmus, který nezaslechl od otcova odchodu. Kouř další cigarety se zvedal nad tmavé vlasy a sluneční paprsky ho proměnily v bledou svatozář.

„Mami,“ pokračoval, „ je den. Ve dne se ničeho nebojím. Ve dne se nevrátí.“

Popravdě řečeno, skutečně pravdivá byla jen ta první věta. Druhá byla lež a ta třetí… nevěděl.

Matka si uhladila vlasy a lípla cigaretu do dřezu. „Dobrá. Vrátím se asi za hodinu, možná trochu déle. Máš Adellino číslo?“

„Jo.“

Vypláchl misku a postavil ji vedle talířů od snídaně. Auto se řevem zmizelo na Železniční ulici. Harlen čekal ještě dvě minuty – matka často něco zapomněla a rychle se vrátila – ale když už si byl jistý, že je pryč, pomalu vystoupil nahoru do jejího pokoje. Srdce mu divoce bušilo.

Když to ráno matka spala, vymáchal prostěradla a povlečení ve vaně, pak je hodil do pračky v prádelně. Pyžamo hodil do koše na odpadky. Už ho nikdy nemohl použít.

Teď prolezl matčiny zásuvky, podíval se pod hedvábné spodní prádlo a ucítil vzrušení, jaké zažil, když si poprvé koupil od C. J. časopisy a přinesl je domů: V místnosti bylo horko. Na zmuchlané pokrývky a prostěradlo na matčině posteli dopadaly těžké sluneční paprsky. Cítil pronikavý parfém. Na posteli se válely nedělní noviny.

Ve skříni pistoli nenašel. Zkontroloval noční stolek vedle postele, odsunul prázdné krabičky od cigaret a téměř plné balení Trojanů. Prsteny, staré propisky, zápalky z restaurací a nočních klubů, papírky a ubrousky se jmény mužů, nějaký mechanický strojek na uvolnění svalů, kniha. Žádná pistole.

Harlen se posadil na postel a rozhlédl se po pokoji. Ve skříni se ukrývaly jen její šaty, boty a… počkejte. Přitáhl si židli, aby dosáhl do jediné police, zašátral za krabicemi od klobouků a složenými svetry. Ruka nahmatala chladný kov. Vytáhl zarámovanou fotografii. Jeho otec se usmíval, jednou rukou objímal matku a druhou rozzářeného, hloupoučkého Harlena. Chlapci chyběl přední zub, a jak se zdálo, bylo mu to úplně jedno. Trojice stála před piknikovým stolem. Harlen poznal Hudební park ve městě. Možná to bylo před letním kinem.

Hodil obrázek na postel a strčil ruku pod poslední starý svetr. Tvarovaná rukojeť. Kovová spoušť.

Pomalu ji vyndal oběma rukama a dával pozor, aby se jeho prst nedostal ke spoušti. Na to, jak byla zbraň malá, byla překvapivě těžká. Kovové části byly z tmavě modré oceli, hlaveň neobvykle krátká, možná pět centimetrů. Držadlo z pěkného tvrdého dřeva. Připomínala dětskou osmatřicítku, se kterou si hrál, když byl malý… to bylo někdy přede dvěma lety. Ale hádal, že tato osmatřicítka je skutečná. Jak jí otec říkal, když před lety ukazoval jak ji držet? Břišní pistole. Nebyl si jistý, že se jí tak říkalo, protože byla malá a dala se nosit za opaskem – samozřejmě v případě, že ji nosil muž – nebo se s ní mělo střílet do cizího břicha.

Seskočil a našel pojistku, aby se mohl podívat do zásobníku… určitě ji nechtěl obrátit, aby mu hlaveň namířila na obličej. Jedna díra byla prázdná. Chvíli mu trvalo, než zjistil, jak zásobníkem otáčet. Všechny byly prázdné. Harlen zaklel, schoval si pistoli za opasek, ucítil, jak se chladný kov ohřívá o jeho břicho, a začal hledat v polici nábojnice. Nic. Matka je nejspíš vyhodila. Znovu vše urovnal, vrátil židli na místo, vyndal pistoli, zůstal tam stát a držel ji před sebou.

K čemu je mu dobrá, když nemá nábojnice?

Znovu se podíval pod matčinu postel, zkontroloval celý pokoj a vyndali věci z cedrové truhly. Žádné nábojnice. Byl si jistý, že byly v krabičce.

Naposledy se rozhlédl, aby se ujistil, že nic nepřehlédl – v tak neuklizeném pokoji to nebyl lehký úkol – a sešel dolů.

Sakra, kde mohu koupit nábojnice? Prodají je dětem? Mohu jen tak zajít do Meyersova obchodu nebo do Jensenova AaP a požádat o náboje do osmatřicítky? Nevěřil, že v AaP nábojnice prodávají a pan Meyers ho neměl rád. Když si minulý rok stavěl stromový dům, málem mu odmítl prodat hřebíky… určitě mu neprodá nábojnice.

Pak dostal poslední nápad. Matka si schovávala zásoby alkoholu ve zvláštní skříňce, ale vždycky ukryla jednu láhev na poslední polici v kuchyni. Až nahoře. Jako by si chtěla být jistá, že jestli někdo alkohol ukradne, pořád jí něco zbude. Byly tam ještě nějaké lahve a věci.

Harlen si vylezl na linku a krátký revolver držel v zavázané levé ruce. Našel dvě ukryté lahve vodky, sklenici s rýží a další, ve které byl hrách. Ve třetí se zatřpytil kov. Harlen ji zvedl ke světlu.

Nábojnice byly nasypané na dně zavařovací sklenice. Víčko zapečetěné. Harlen jich napočítal nejméně třicet. Našel nůž, prořízl pečeť, sundal víčko a vysypal nábojnice na pult. Cítil větší vzrušení, než když poprvé přinesl sprosté časopisy od C. J. Za chvilku už zjistil jak je zastrčit do prázdných komor, pak zatočil bubínkem a ujistil se, že je plný. Další nábojnice schoval do kapes džín, vrátil sklenici na místo a vyšel ven.

Přelezl plot a zamířil do sadu. Hledal místo, kde zbraň vyzkouší.

A něco, na čem ji vyzkouší.

Memo byla vzhůru. Občas měla otevřené oči, ale nevnímala. Teď tomu bylo jinak. Mike si dřepl na bobek vedle její postele. Matka byla doma – byla neděle, desátý červenec, první nedělní bohoslužba za tři roky, na kterou Mike nepřišel – a z jeho pokoje v prvním patře se ozýval vysavač. Mike se naklonil k posteli a pozoroval hnědé oči staré Memo, které ho sledovaly. Jednu ruku měla zkroucenou a připomínala pařát, stočené prsty, vystouplé žíly.

„Slyšíš mě, Memo?“ šeptal, ústa těsně vedle jejího ucha. Zaklonil se a sledoval její oči.

Mrknutí. Ano. Jedno mrknutí znamenalo „ano“, dvě „ne“, tři „nevím“ nebo „nerozumím“. Tak spolu komunikovali o jednoduchých věcech. Když měli vyměnit povlečení, když měli použít nočník. V takových chvílích.

„Memo,“ zašeptal Mike, rty vysušené čtyřdenní horečkou, „viděla jsi toho vojáka u okna?“

Mrknutí. Ano.

„Už jsi ho viděla někdy předtím?“

Ano.

„Bojíš se ho?“

Ano.

„Myslíš, že je tady, aby nám ublížil?“

Ano.

„Myslíš, že je to Smrt?“

Mrknutí. Mrknutí. Mrknutí. Nevím.

Mike se nadechl. Váha horečných snů na něm visela jako řetězy. „Víš… poznalas ho?“

Ano.

„Je to člověk, kterého znáš?“

Ano.

„Je to někdo, koho by měl znát otec s matkou?“

Ne.

„Měl bych ho znát já?“

Ne.

„Ale ty ho znáš?“

Memo zavřela na dlouhou chvíli oči, jako by cítila bolest, nebo únavu. Mike si připadal jako hlupák, ale už nevěděl na co se ptát. Jednou zamrkala. Ano. Určitě ho znala.

„Někdo, kdo je… kdo teď žije?“

Ne.

Mika to nepřekvapilo. „Někdo, o kom víš, že je mrtvý?“

Ano.

„Ale skutečný člověk? Chci říct, člověk, který žil?“

Ano.

„Myslíš… myslíš, že je to duch, Memo?“

Tři mrknutí. Pauza. Pak jedno.

„Je to někdo, koho jsi znala ty a dědeček?“

Pauza. Ano.

„Přítel?“

Tentokrát nezamrkala. Její tmavé oči spalovaly Mika, žádaly, ať pokládá správné otázky.

„Dědečkův kamarád?“

Ne.

„Dědečkův nepřítel?“

Zaváhala. Jednou zamrkala. Na ústech a tváři se jí objevily sliny. Mike použil kapesník z nočního stolku a otřel je. „Takže to byl váš nepřítel?“

Ne.

Mike si byl jistý, že zamrkala dvakrát, ale nechápal proč. Právě řekla…

„Dědečkův nepřítel,“ zašeptal. Vysavač nahoře utichl, ale zaslechl matku, jak uklízí v dívčím pokoji. „Byl to nepřítel dědečka, ale tvůj ne?“

Ano.

„Ten voják byl tvůj přítel?“

Ano.

Mike se začal houpat. Skvělé, co teď? Jak zjistí, co to bylo za člověka a proč pronásleduje Memo?

„Víš, proč se vrátil, Memo?“

Ne.

„Ale máš z něj strach, že?“ Věděl, jak je to hloupá otázka.

Ano. Pauza. Ano. Pauza. Ano.

„Měla jsi z něj strach, když… když byl naživu?“

Ano. Ano.

Mike se postavil a začal přecházet po malém pokoji. Po První ulici projelo auto. Oknem dovnitř pronikala vůně květin a čerstvě posekané trávy. Mike si náhle uvědomil, že otec sekal zahradu, zatímco byl nemocný. Ucítil vinu. Znovu se přikrčil ke staré Memo. „Memo, mohu se podívat do tvých věcí? Bude ti vadit, když se do nich podívám?“

Dívala se na něj a čekala.

„Dáváš mi svolení?“

Ano.

Její truhla stála v koutě. Děti měly přísně zakázáno lézt dovnitř, byly tam osobní a cenné věci jejich babičky a matka se tvářila, jako by je stará žena ještě někdy potřebovala.

Mike prohrabal oblečení, až našel hromádku dopisů. Většinu poslal dědeček ze služebních cest po celém státě.

„Tady, Memo?“

Ne.

Objevil krabici s fotografiemi, většina měla sépiový nádech. Zvedl je.

Ano.

Rychle je prohlížel, dobře věděl, že matka končí úklid u děvčat a už ji čeká jen jeho pokoj. Měl odpočívat v obýváku, zatímco tam vyvětrá a vymění povlečení.

V krabici bylo alespoň sto obrázků. Oválné portréty známých příbuzných a neznámých tváří, momentky mladého, vysokého a silného dědečka – dědeček před jeho autem, dědeček, jak pyšně pózuje se dvěma muži před obchodem na doutníky v Dubovém kopci, který jim krátkou dobu patřil a zkrachoval, dědeček a Memo v Chicagu na světovém veletrhu, fotografie, které zachycovaly rodinu, pikniky, prázdniny a volné chvíle na verandě, obrázek nějakého novorozence v bílém pyžámku, který spal na hedvábném polštáři. Mike ucítil šok a pochopil, že je to otcovo dvojče, bratr, který zemřel jako malé dítě. Fotografii pořídili po jeho smrti. Byl to děsný zvyk.

Listoval rychleji. Fotografie starší Memo – dědeček házející podkovy, rodinný obrázek, když byl Mike malý, starší dívky se šklebily do objektivu, další staré obrázky…

Zalapal po dechu. Odložil ostatní fotografie do krabice a držel obrázek daleko od sebe, jako by byl jedovatý. Pozorovaly ho pyšné vojákovy oči. Stejná khaki uniforma, stejné legíny, ať už jim Duane říkal jakkoliv – stejný klobouk a těžký opasek a… byl to stejný voják.

Ale tento obličej nebyl vyřezaný z vosku, byl mnohem lidštější. Malé oči pozorovaly fotoaparát, tenké rty se usmívaly, uvázané černé vlasy sčesané za velké uši, malá brada, nápadný nos. Mike fotografii obrátil. Objevil babiččin dokonalý rukopis. William Campbell Phillips, 9. listopad 1917..

Zvedl fotografii do vzduchu.

Ano.

„Je to pravda? Je to doopravdy on?“

Ano.

„Je v truhle ještě něco, Memo? Něco o něm?“ Nevěřil tomu. Chtěl vše zavřít, než přijde matka dolů.

Ano.

Překvapeně zamrkal. Zvedl krabici s fotografiemi.

Ne.

Co tedy? Nic než malý, kožený zápisník. Zvedl ho a otevřel uprostřed. Objevil zápisky jejím písmem. Datum leden devatenáct set osmnáct.

„Deník,“ vydechl.

Ano. Ano. Stará žena zavřela oči a už je neotevřela. Mike zabouchl truhlu, nechal si fotografii s deníkem, rychle přistoupil k posteli a sklonil tvář, až se dotýkal jejích úst. Ucítil suchý dech.

Něžně se dotkl jejích vlasů, ukryl deník s fotografií pod košili a přešel ke gauči, aby „odpočíval“.

Jim Harlen zjistil, že otcova fráze „břišní pistole“ nejspíš narážela na to, že musíte tu prokletou věc nejdřív vrazit někomu do břicha, aby vůbec něco trefila. Malá zbraň střílela úplně vedle.

Schoval se do sadu, nějakých šedesát metrů za jejich domem a za domem Congdenových, našel strom, který vypadal jako dobrý terč, ustoupil o sedm metrů, zvedl zdravou ruku, zamířil a zmáčkl spoušť.

Nic se nestalo. Kohoutek se zvedl a zase se vrátil. Harlena napadlo, že ta prokletá věc má nějakou pojistku… ne, nenašel žádné spínače, jen ten, který uvolnil zásobník. Zatáhnout za spoušť bylo mnohem těžší, než čekal. A ta hrozná sádra mu vadila.

Trochu se přikrčil a zatlačil na kohoutek palcem, až v něm cvaklo a zaskočil. Znovu sevřel držadlo a namířil na strom. Litoval, že pistole nemá lepší mušku, jen malý kovový výstupek na konci miniaturní hlavně. Pak znovu zmáčkl spoušť.

Při té ráně mu pistole málem vypadla z ruky. Byla hodně malá, čekal tichý výstřel a nenápadný zpětný náraz… něco jako u dvaadvacítky, ze které ho občas nechal vystřelit Congden. Bylo tomu jinak.

Při hlasitém výstřelu mu začalo zvonit v uších. Na zahradách kolem Páté ulice se rozštěkali psi. Harlen ucítil střelný prach – nepáchl jako střelný prach z rachejtlí, které odpálili minulý týden – a v zápěstí ucítil vzpomínku na výbuch energie. Popošel, aby se podíval, kam kulka dopadla.

Nic. Ani strom neškrábla. Kmen byl půl metru tlustý a Harlen ho minul. Tentokrát ustoupil jen o pět kroků, pozorně natáhl kohoutek, pozorně zamířil, zadržel dech a znovu vystřelil.

Pistole se vzepjala a vyskočila mu z ruky. Psi znovu zešíleli. Harlen doběhl ke stromu a věřil, že najde díru uprostřed. Nic. Rozhlédl se kolem, jako by dokázal najít díru po kulce.

„Do pytle,“ zašeptal. Udělal deset krátkých kroků, pečlivě zamířil a znovu vystřelil. Tentokrát zjistil, že udělal zářez do pravé strany, metr nad místo, kam mířil. Sakra, z deseti kroků! Psi šíleli a někde za řadou stromů bouchly dveře.

Harlen zamířil západně ke kolejím, pak se stočil na sever, pryč z města, kolem prázdné sýpky a kolem jatek. Na západ od kolejí objevil mokřinu, stromy a křoví, pak ho napadlo, že použije násep jako cvičnou stěnu. Předtím ho to nenapadlo a teď se mu nahrnula krev do tváří. Co když jedna z kulek zabloudila přes Cattonovu silnici na pastvinu a trefila jednu z dojných krav. Překvapení, krávo!

V bezpečném úkrytu roští půl míle od skládky znovu nabil, našel nějaké lahve a plechovky u cesty, která mířila ke skládce, a rozmístil je před zarostlý násep. Při nabíjení opřel pistoli o stehno, pak začal cvičit.

Pistole střílela na pytel. Ach, střílela dobře… bolelo ho zápěstí a zvonilo mu v uších… ale kulky neletěly, kam mířil. Když Hugh O’Brian nebo Wyatt Earp někoho zastřelili na patnáct, dvacet metrů, vypadalo to snadně. Harlenovým oblíbeným hrdinou byl Texas Ranger Hoby Gilman z Pátrání, kterého hrál Robert Culp. Hoby měl pěknou pistoli a Harlen miloval Pátrání až do doby, kdy ho před rokem přestali dávat.

Možná to bylo krátkou hlavní na té hloupé otcově pistoli. Ať tak či onak, zjistil, že pokud má něco zasáhnout, musí stát tři metry daleko. A pokud chce trefit plechovku od piva, musí vystřelit třikrát, někdy čtyřikrát. Zlepšil techniku natahování kohoutku, ale pořád měl pocit, že máte jen mačkat spoušť a nechat kohoutek, ať se zvedá a klesá sám od sebe. Nakonec to dokázal, ale spotřeboval tolik energie, že už nestačil mířit.

No, jestli toho zmetka na někoho použiju, budu muset počkat, abych mu ho opřel o hruď nebo o hlavu a určitě trefil.

Vypálil dvanáct kulek a právě dobíjel dalších šest, když zaslechl tichý zvuk za zády. Otočil se s pistolí v ruce, ale zásobník byl pořád otevřený a vevnitř zůstaly jen dvě nábojnice. Ostatní spadly do trávy.

Mezi stromy se objevila Cordie Cookeová. Držela dvouhlavňovou brokovnici, velkou, jako byla sama, hlaveň zlomenou, jako nosí pušky lovci. Její prasečí očka ho pozorovala.

Ježíši, pomyslel si Harlen, úplně jsem zapomněl, jak je ošklivá. Její tvář mu připomněla dort, do kterého někdo zasadil oči, hubené rty a tlustý bramborový nos. Vlasy měla zastřižené těsně pod uši, vepředu jí visely mastné prameny do očí. Na sobě měla stejné beztvaré šaty, jaké si pamatoval ze školy, ale teď byly špinavější a upocenější, kdysi bílé ponožky a prošlapané hnědé boty. Malé ošklivé zuby měly stejně šedivý nádech jako ponožky.

„Ahoj, Cordie,“ pozdravil, spustil pistoli a snažil se tvářit jakoby nic. „Co se děje?“

Pořád ho pozorovala. Bylo těžké určit, zda má vůbec otevřené oči. Popošla o tři kroky. „Upadly ti náboje,“ vyzvala ho. Mluvila, jako by si držela nos. Harlen ji několikrát imitoval a děti se smály.

Předvedl úsměv a posbíral nábojnice. Našel jen dvě.

„Jednu máš za levou nohou,“ upozornila ho, „druhou pod levou.“

Harlen je našel, nezastrčil do pistole, ale ukryl je do kapsy. Zacvakl bubínek a schoval si pistoli za pásek džín.

„Dej si bacha,“ zakvičela Cordie. „Ustřelíš si párka.“

Harlen ucítil, jak se mu nahrnula krev do tváří. Upravil si šátek a ruku v sádře a zamračil se na ni. „Co sakra chceš?“

Pokrčila rameny a přehodila si mohutnou pušku z jedné ruky do druhé. „Jen jsem byla zvědavá, kdo to tady pálí. Myslela jsem, že si C. J. pořídil větší bouchačku.“

Harlen si vybavil vyprávění Dala Stewarta o konfrontaci s Congdenem. „Proto tedy nosíš ten kanón?“ zeptal se sarkasticky.

„Uch, uch. Nebojím se C. J. Musím dávat bacha na ty ostatní.“

„Na jaké ostatní?“

Ještě víc přivřela oči. „Na toho sviňáka Roona. Na Van Syka. Ty vzali Válečka.“

„Myslíš, že ho unesli?“

Dívka obrátila tlustý obličej ke slunci a k železničnímu náspu. „Neunesli ho, ne. Zabili ho.“

„Zabili ho?“ Harlen cítil, jak se mu svírá žaludek. „Jak to víš?“

Pokrčila rameny a opřela pušku o pařez. Její ruce připomínaly hubené a bledé trubky. Seškrábla si strup na zápěstí. „Já ho viděla.“

Harlen zalapal po dechu. „Viděla jsi tělo svého bratra? Kde?“

„V mým vokně.“

Tvář u okna. Ne, to byla ta stará žena… paní Dugganová. „Lžeš,“ obvinil ji.

Cordie ho pozorovala očima, které měly barvu špinavé vody od nádobí. „Nelžu.“

„Viděla jsi ho z okna? Z vašeho domu?“

„Jaký jiný vokno asi mám, hlupáku?“

Harlena napadlo, že ji praští do tváře. Podíval se na pušku a zaváhal. „Proč pro něj nepřijela policie?“

„Protože až by dorazili, už by tam nebyl. A my nemáme telefon.“

„Už by tam nebyl?“ Bylo pěkné horko. Slunce viselo na obloze. Harlenovi se přilepilo tričko na záda a ruka pod sádrou se potila. Svědělo to. Přesto se v tu chvíli zachvěl.

Cordie popošla, pak zašeptala: „Nebyl by tam, protože chodil sem a tam. Byl u mýho vokna, ale pak zalezl pod dům. Tam, co jsou psi, ale nikdy nevylezl.“

„Ale říkala jsi, že byl…“

„Mrtvej, jo,“ souhlasila Cordie. „Myslela jsem, že ho jenom vzali, ale když jsem ho viděla, věděla jsem, že je mrtvej.“ Popošla a podívala se na řadu lahví a plechovek. Jen dvě plechovky byly děravé a všechny lahve byly celé. Zavrtěla hlavou. „Moje máma, ta ho taky viděla, ale ta věří, že to byl duch. Myslí si, že se chce vrátit domů.“

„A chce?“ Harlena překvapil vlastní chraplavý šepot.

„Néee.“ Cordie se k němu přiblížila a pozorovala ho přivřenýma očima. Harlen cítil zápach mokrých hadrů. „Vlastně to není Váleček. Váleček je mrtvej. Je to jenom jeho tělo, používaj ho. Chce mě dostat. Kvůli tomu, co jsem udělala Roonovi.“

„A co jsi udělala doktoru Roonovi?“ zeptal se Harlen. Osmatřicítka se změnila v chladné závaží na jeho břiše. Spatřil dva mosazné kroužky v otevřené hlavni brokovnice. Cordie ji nosila nabitou. A byla praštěná. Napadlo ho, jestli stačí vytáhnout pistoli včas, až pušku zacvakne a bude na něj chtít zamířit. „Střelila jsem ho,“ oznámila mu nevzrušeně. „Ale nezabila. Kéž by.“

„Tys vystřelila na doktora Roona? Našeho ředitele?“

„Jo.“ Náhle se natáhla, zvedla mu tričko a vytáhla pistoli. Harlen byl tak překvapený, že ji nestačil zastavit. „Sakra, kde’s vzal tu malou věc?“ Držela ji u obličeje, málem očichávala zásobník.

„Můj táta… „ dostal ze sebe Harlen.

„Já měla strejdu, co měl takovou. Bouchačka s krátkou hlavní není dobrá ani na šest metrů,“ vyhrkla, opřela brokovnici o levou ruku a zamířila pistolí na řadu lahví. „Na prdel,“ dodala a podala mu pistoli, držadlem dopředu. „Nedělala jsem si srandu, že si jí nemáš strkat do kalhot,“ řekla. „Můj strejda, málem si ho ustřelil, když si jí nacpal do kalhot a byl vopilej. Byla nabitá. Nos jí v zadní kapse a přetáhni přes ní tričko.“

Harlen poslechl. Byla velká, ale dostal se k ní rychle. „Proč jsi střílela na doktora Roona?“

„Před pár dny,“ začala, „hned po tom večeru, kdy ke mně přišel Váleček. Věděla jsem, že ho Roon za mnou poslal.“

„Neptal jsem se kdy,“ přerušil ji Harlen, „ale proč?“

Cordie zavrtěla hlavou, jako by byl nejhloupějším tvorem na celém světě. „Protože zabil mýho bráchu a poslal ho za mnou,“ vysvětlila trpělivě. „Tohle léto se děje něco divnýho. Máma to ví. I táta, ale není tu, takže si toho nevšimne.“

„Nezabila’s ho?“ zeptal se Harlen. Okolní les mu náhle připadal tmavý a hrozivý.

„Nezabila koho?“

„Roona.“

„Nééé.“ zavzdychala. „Byla jsem sakra daleko. Kulky jen rozbily bok jeho starýho Plymouthu a trochu ho poranily na ruce. Možná jí chytil i do zadku, ale nevím jistě.“

„Kde?“

„Do ruky a do zadku,“ zopakovala rozčileně.

„Ne, já myslel, kdes na něj střílela? Ve městě?“

Cordie se posadila na násep. Mezi vyhublými a bledými stehny se objevily kalhotky. Harlena nikdy nenapadlo, že spatří dívčí kalhotky – na nějaké holce – a přitom ho to nebude zajímat. Teď ho to nezajímalo. Byly šedivé jako její ponožky. „Kdybych po něm střelila ve městě, ty pitomče, nemyslíš, že bych byla v lapáku?“

Harlen přikývl.

„Uch, uch. Střelila jsem po něm, když byl na jatkách. Právě vylez z toho hnusnýho auta. Dostala bych se blíž, ale stromy končily nějakejch patnáct metrů ode dveří. Vyskočil… proto věřím, že to koupil do zadku, viděla jsem, kde má roztrženou látku u obleku… pak skočil do toho auta a vodjel s Van Sykem. Ale asi mě viděli.“

„Jaké auto?“ zeptal se Harlen, ale moc dobře to věděl.

„Však víš, jaký auto,“ vzdychla Cordie. „To prokletý obecní auto.“ Chytila Harlena za zápěstí a zatahala. Dopadl na kolena vedle ní na násep. V lese se ozval datel. Harlen zaslechl auto nebo náklaďák na Cattonově silnici několik set metrů jihovýchodně od nich.

„Podívej,“ řekla Cordie a nepouštěla jeho zápěstí, „člověk nemusí bejt moc chytrej, aby věděl, žes něco viděl ve starý střední. Proto’s spadnul a namlátil si. A možná’s viděl ještě něco.“

Harlen zavrtěl hlavou, ale Cordie si toho nevšímala.

„Zabili i tvýho kámoše,“ dodala. „Duana. Nevím, jak to udělali, ale určitě to byli voni.“ V tu chvíli odvrátila tvář na které se objevil zvláštní výraz. „Je to divný chodila jsem s Duanem McBridem do třídy už vod školky, ale ani nevím, jestli mi někdy něco řek. Ale pořád mi přišel skvělej. Byl myslitel, ale kvůli tomu proti němu nic nemám. Někdy jsem si představovala, že spolu půjdem na procházku a budem jen tak mluvit… „ Znovu zaostřila oči a podívala se na Harlenovo zápěstí. Pustila ho. „Poslouchej, nestřílíš tady z tátovo pistole, protože už tě nebaví hrát si s pytlíkem a potřebuješ čerstvej vzduch. Máš pěknej strach. A já vím, co tě vyděsilo.“

Harlen se zhluboka nadechl. „Dobrá,“ zaskřehotal. „Co s tím uděláme?“

Cordie Cookeová přikývla, jako by byl nejvyšší čas. „Seženem tvý kámoše,“ odvětila. „Každej viděl něco. Seženem je dohromady a půjdem po Roonovi a ostatních – po těch živejch i mrtvejch. Po těch, co nás pronásledujou.“

„A co potom?“ Harlen se naklonil tak blízko, že rozeznal chloupky pod jejím nosem.

„Pak zabijem ty živý,“ odvětila Cordie, usmála se a ukázala šedivé zuby. „Zabijem ty živý a ty mrtvý… no, něco vymyslíme.“ Náhle se natáhla, položila mu ruku do rozkroku a pevně sevřela.

Harlen vyskočil. Žádná holka to ještě neudělala. Teď se to stalo a Harlena napadlo, že ji zastřelí, aby ho pustila.

„Chceš to vyndat?“ zašeptala hlasem, který imitoval svůdnost. „Chceš, svlíkneme se, co? Nikdo tady není.“

Harlen si navlhčil rty. „Teď ne,“ dostal ze sebe. „Možná později.“

Cordie vzdychla, pokrčila rameny, postavila se a zvedla brokovnici. Zacvakla hlaveň. „Dobrý, dobrý. Co říkáš, půjdem do města a najdem tvý kámoše a začnem?“

„Teď?“ Zabijem ty živý, zaslechl ve svých myšlenkách. Vzpomněl si na Barneyovy vlídné oči a zauvažoval, jak budou vlídné, až přijedou policisté a zatknou ho za vraždu školního ředitele, správce a kdo ví koho ještě.

„Jasně že teď,“ vyhrkla Cordie. „Proč sakra čekat? Brzy bude tma a voni znova vylezou.“

„Dobrá,“ zaslechl Harlen vlastní odpověď. Vstal, oprášil si džíny, schoval otcův revolver do zadní kapsy a sledoval Cordii po kolejích směrem k městu.

DVACET ČTYŘI

Mike musel jít na hřbitov. V žádném případě by nešel sám, a proto přesvědčil matku, že je čas vzít květiny na dědečkův hrob. Otec šel na noční směnu až příští večer, takže byla vhodná chvíle ke společné návštěvě hřbitova.

Četl deník a připadal si jako zloděj. Kdykoliv se na něj přišla podívat matka, schoval deník pod pokrývku. Ale napadlo to přece starou Memo, ne?

Deník byl tlustý, vázaný v kůži a ukrývaly se v něm nejméně tři roky každodenních zápisků od prosince roku devatenáct set šestnáct až na konec roku devatenáct set devatenáct. Prozradil Mikovi, co potřeboval vědět.

Na fotografii stálo William Campbell Phillips a psalo se o něm na začátku léta roku devatenáct set šestnáct. Phillips byl zřejmě spolužákem staré Memo… víc než to, byl její školní láskou. Mike se zarazil. Jen těžko si dokázal představit Memo jako školačku. Phillips opustil střední školu stejný rok jako Memo, tedy v roce devatenáct set čtyři, ale zatímco Memo zamířila do obchodní školy v Chicagu, (kde se, jak Mike zjistil z rodinného vyprávění, setkala s dědečkem v automatu na Madison Street), William Campbell Phillips zřejmě zamířil na vysokou školu na Vysokoškolské cestě, aby se z něj stal učitel. Jak Mike zjistil, když se Memo vrátila jako manželka a matka v roce devatenáct set deset z Chicaga, Phillips učil na staré střední.

Ale podle zápisků v deníku z roku devatenáct set šestnáct jí Phillips neustále dokazoval svou náklonnost. Několikrát se zastavil s dárky, zatímco dědeček pracoval v sýpce. Zřejmě posílal dopisy, a přestože v deníku nenašel, co v nich stálo, bylo mu to jasné. Memo je spálila.

Jeden zápis Mika fascinoval:

29. července 1917

Narazila jsem na toho hrozného pana Phillipse při dnešním nákupu s Katrinou a Eloise. Vzpomínám na Williama Campbella jako na tichého a hodného chlapce, který málokdy promluvil a pořád si prohlížel svět těma hlubokýma tmavýma očima. Ale vše se změnilo. Katrina to potvrdila. Matky si stěžovaly u ředitele kvůli Phillipsovu chování. Bije děti rákoskou při sebemenším přečinu. Jsem ráda, že malý John ještě pár let nepřijde do jeho třídy.

Jeho útoky jsou velmi nepříjemné. Dnes trval na tom, že mě obveselí konverzací, přestože jsem to jednoznačně odmítla. Už před lety jsem panu Phillipsovi řekla, že mezi námi nic nebude, neboť se chová velmi nevhodně. Nepomohlo to.

Ryan to považuje za žert. Muži ve městě považují Williama Campbella za maminčina mazánka, který nemůže nikoho ohrozit. Samozřejmě jsem Ryanovi nikdy nepověděla o dopisech, které jsem spálila.

A Mike našel další zajímavý zápis na konci října stejného roku.

27. říjen

Muži se pomalu zotavují z těžké práce při sklizni a řeči se obrátily k panu Phillipsovi, učiteli, který se přihlásil do armády, aby bojoval proti skopčákům.

Nejprve to brali jako žert, protože tomu gentlemanovi je málem třicet, ale včera se vrátil z Peorie do matčina domu v uniformě. Katrina říká, že vypadal moc hezky, ale přidala zvěsti o tom, že pan Phillips musí opustit město, neboť ho propustili z místa. Nejprve si stěžovali rodiče malého Cattona na školní radě na Phillipsovo nadměrné užívání síly a bití ve třídě – Tommy Catton strávil několik dní v nemocnici v Dubovém kopci, přestože pan Phillips tvrdí, že chlapec spadl ze schodů, když musel zůstat po škole. Pak se připojili i další rodiče.

Ať tak nebo tak, udělal čestné rozhodnutí. Ryan říká, že nebýt Johna, Katherine a Ryana juniora, šel by okamžitě s ním.

A 9. listopadu 1917

Dnes se tady zastavil pan Phillips. Nemohu napsat o tom, co po mně chtěl, ale navždy budu vděčná ledaři, který přišel několik minut po něm. Jinak…

Trval na tom, že si pro mě přijde. Je to nevychovanec, neuznává svátost manželského slibu ani pozici rodiče tří malých dětí.

Všichni mluví o tom, jak moc mu sluší uniforma, ale mně připadá patetický – dítě v nadměrném kostýmu.

Doufám, že se nikdy nevrátí.

A poslední zmínka byla z 27. dubna roku 1918.

Na dnešním pohřbu Williama Campbella Phillipse se objevila většina lidí z městečka. Nemohla jsem přijít kvůli migréně.

Ryan říká, že ho armáda pohřbila po boku ostatních mužů, kteří zemřeli v bitvě, na americkém hřbitově ve Francii, ale jeho matka trvala na tom, aby vláda poslala tělo zpět domů.

Jeho poslední dopis přišel krátce po zprávě o jeho smrti. Udělala jsem tu chybu, že jsem ho přečetla. Nejspíš kvůli sentimentu. Napsal ho, když se zotavoval ve francouzské nemocnici, aniž by věděl, že chřipka dokoná, co započaly německé kulky. V tom dopisu mi prozradil, že v zákopech dospěl k jasnému rozhodnutí a nic ho nezastaví… vrátí se a vezme si mě. To byla jeho slova „vezme si mě“.

Ale něco ho zastavilo.

Dnes odpoledne mě hrozně bolí hlava. Musím odpočívat. Už se nikdy o té smutné a pošetilé osobě nezmíním.

Dědečkův hrob ležel na začátku hřbitova, vlevo od branky, pak tři řady dozadu. Ležela tady celá rodina O’Rourků a Reillyů a na severu bylo ještě volné místo pro Mikovy rodiče, Mika a jeho sestry.

Přinesli květiny a odříkali tiché modlitby. Později, když ostatní začali trhat plevel a uklízet, Mike rychle odešel.

Nemusel prohlížet všechny náhrobní kameny. Mnoho jich znal, ale především mu pomohly americké praporky, které přinesli skauti na den válečných obětí. Praporky už vybledly, husté deště a pronikavé sluneční paprsky vysály jejich barvy, ale většina jich zůstala na místě a označovala hroby veteránů. Leželo tady mnoho veteránů.

Phillips ležel daleko vzadu, na druhé straně hřbitova. Na kameni stálo: WILLIAM CAMPBELL PHILLIPS, 9. SRPEN 1888 – 3. BŘEZEN 1917. ZEMŘEL, ABY DEMOKRACIE ŽILA.

Půda kolem hrobu byla rozrytá, jako by tady někdo nedávno kopal a spěšně ji naházel zpět. Objevil několik kruhových prohlubní, některé měly padesát centimetrů v průměru. Půda se v těch místech propadla.

Mikovi rodiče volali z travnatého parkoviště za černým plotem. Utíkal za nimi.

Otec Cavanaugh byl rád, že ho vidí.

„Rusty nezvládne latinu, ani když ji čte,“ uvítal ho kněz. „Tady, vezmi si další sušenku.“

Přestože neměl pořád chuť k jídlu, sušenku si vzal. „Potřebuju pomoc, Otče,“ prohlásil, zatímco chroupal. „Vaši pomoc.“

„Cokoliv, Michaeli,“ přikývl kněz. „Cokoliv budeš chtít.“

Mike se zhluboka nadechl a začal mu vyprávět celý příběh. Rozhodl se k tomu během dlouhé horečky, ale když teď začal, připadalo mu to bláznivější, než čekal. Ale nezastavil se.

Když skončil, rozhostilo se krátké ticho. Otec Cavanaugh ho pozoroval zamyšlenýma očima.

„Michaeli, jsi si jistý? Netahal bys mě za fusekli, že ne?“

Mike na něj zíral.

„Ne, to bys neudělal.“ Otec Cavanaugh dlouze zavzdychal. „Takže si myslíš, žes viděl ducha toho vojáka…“

„Uch, uch“, vyrazil ze sebe Mike. „Je to tak, nevěřím, že je to duch. Viděl jsem, kde promáčkl ochrannou sít. Byl… hmotný.“

Otec Cavanaugh přikývl a pozorně Mika sledoval. „Ale těžko to mohl být ten William Campbell… jak se jmenuje…“

„Phillips.“

„William Campbell Phillips, ano. Těžko to byl on po dvaačtyřiceti letech… takže tady mluvíme o duchovi nebo o nějaké spirituální manifestaci, správně?“

Tentokrát přikývl Mike.

„A co chceš, abych udělal, Michaeli?“

„Vymítání Ďábla, Otče, četl jsem o něm v Pravdě a…“

Kněz zavrtěl hlavou. „Michaeli, Michaeli… vymítání je produktem středověku, forma lidové magie, která má vypudit démony z lidí. Tehdy všichni věřili, že nemoci a bolesti způsobují démoni. Nezdá se ti, že’s toho… to zjevení viděl v horečkách a skutečně to byl démon, že ne?“

Mike neopravil Otce Cavanaugha a nepřipomněl mu, kdy vojáka skutečně viděl. „Nevím,“ řekl popravdě. „Vím jen to, že jde po staré Memo, a věřím, že s tím něco můžete udělat. Půjdete se mnou na hřbitov?“

Otec Cavanaugh se zamračil. „Hřbitov je posvěcenou půdou, Michaeli. Nemohu tam udělat nic, co nebylo vykonáno. Mrtví tam leží v míru.“

„Ale vymítání…“

„Vymítání má vyhnat duchy z těla nebo z místa, kterého se zmocnili,“ přerušil ho kněz. „Nechceš snad říct, že duch toho vojáka posedl tvou babičku nebo váš dům, že?“

Mike zaváhal. „Ne…“

„Vymítání se používá proti démonským silám, nikoliv proti duši zemřelých. Víš, že se modlíme za naše mrtvé, že, Michaeli? Nevěříme pověrám primitivních kmenů, že duše mrtvých je zlá… že se jí musí člověk vyhýbat.“

Mike zavrtěl zmateně hlavou. „Ale půjdete se mnou na hřbitov, že, Otče?“ Nevěděl, proč to je tak důležité, ale musel ho tam dostat.

„Samozřejmě. Můžeme vyrazit hned teď.“

Mike se podíval na okna fary. Už byla pomalu tma. „Ne, myslel jsem zítra, Otče.“

„Zítra musím odjet hned po bohoslužbě, abych se setkal s přítelem jezuitou v Peorii,“ bránil se kněz. „Vrátím se až velmi pozdě. V úterý a ve středu se musím vrátit do svaté Marie. Může to počkat do čtvrtka?“

Mike se kousl do rtu. „Tak půjdeme hned,“ odvětil. Pořád ještě svítilo světlo. „Vezmete si něco?“

Otec Cavanaugh si právě natahoval větrovku, ale teď se zarazil. „Co tím myslíš?“

„Však víte, kříž. Nejlépe hostii z oltáře. Něco pro případ, že ho tam potkáme.“

Starší muž zavrtěl hlavou. „Smrt tvého přítele tě rozrušila, že, Michaeli? Jsme snad v upírském filmu? Chceš, abych odnesl tělo Našeho Pána z jeho svatostánku?“

„Tak alespoň svěcenou vodu,“ naléhal Mike a vyndal umělohmotnou láhev z kapsy. „Přinesl jsem tohle.“

„Dobrá,“ vzdychl Otec Cavanaugh. „Já vyndám Papežské auto z garáže a ty zatím připrav kapalnou munici. Musíme pospíchat, jestli se tam máme dostat, než upíři vstanou na dnešní noc.“

Zasmál se, ale Mike ho neslyšel. Už vybíhal ze dveří a běžel ke svatému Malachiášovi, láhev v ruce.

Den předtím, v sobotu, zavolala Dalova matka doktora Viskese. Maďarský uprchlík Dala spěšně prohlédl, zaznamenal cvakající zuby a ustupující symptomy hrůzy, prohlásil že není „dětská psychol“, předepsal teplou polévku, zakázal komiksy a sobotní horory a s mumláním odešel. Dalova matka šílela. Volala kamarádkám, aby zjistila číslo dětského psychologa v Dubovém kopci nebo Peorii, dvakrát volala meziměstsky do Chicaga a nechala zprávu manželovi v hotelu. Ale Dale ji uklidňoval. „Promiň, mami,“ začal, zatímco seděl na posteli, bojoval s roztřeseným tělem a snažil se ovládnout svůj hlas. Za denního světla to šlo. „Prostě mě ten sklep vyděsil,“ pokračoval. „Když zhasla světla a ucítil jsem tu kočku pod vodou… no… „ Snažil se tvářit zahanbeně, smutně, ale příčetně. To poslední se mu nedařilo.

Matka se uklidnila a přinesla mu tolik horké polévky, že by v ní mohl znovu utopit mrtvou kočku. Přišel Kevin, ale matka mu řekla, že Dale odpočívá. Lawrence se vrátil od kamaráda, počkal, dokud matka neodešla dolů, a zašeptal: „Opravdu jsi něco viděl?“

Dale chvíli váhal. Lawrence byl sice občas otravný mladší bratr, ale nikdy neprozradil žádné tajemství. „Jo,“ přikývl.

„Co to bylo?“ zašeptal Lawrence, popošel k Dalově posteli, ale nohy držel daleko od té vlastní. Nevěřil tmě pod postelí ani ve dne.

„Váleček Cooke,“ zašeptal Dale a ucítil hrůzu, která se v něm zvedla, když to vyslovil. „Byl mrtvý… ale měl otevřené oči.“ Jakmile to řekl, hned byl rád, že to nepřiznal matce nebo panu Grumbacherovi. Kdyby to udělal, možná už seděl ve vypolštářované cele na psychiatrii.

Lawrence jen přikývl. Dale šokovaně pochopil, že mu bratr okamžitě uvěřil, ani nezaváhal. „Dnes večer se zřejmě nevrátí,“ prohlásil Lawrence. „Přemluvíme mámu, aby nechala svítit všechna světla.“

Dale hlasitě vydechl. Kéž by všechno vyřešili tak snadno jako Lawrence. Stačilo by nechat rozsvíceno.

V sobotu večer skutečně rozsvíceno nechali a střídavě spali a drželi hlídku… Dale četl komiksy se Supermanem a sledoval tmavé kouty. Když se někdy kolem třetí ozval tichý zvuk pod Lawrencovou postelí… tiché zašustění, jako když se kotě pohne ve spánku… Dale se posadil a pevně sevřel tenisovou raketu, kterou si vzal do postele.

Ale škrábání už se neozvalo. Před úsvitem, když vybledly mezery mezi listím, konečně usnul. Matka je přišla vzbudit v osm hodin, aby šli společně do kostela, ale chlapci byli tak unavení, že jim dovolila, ať se vrátí do postele.

Byla neděle večer, chvíli po večeři… stejná hodina, kdy mířil Mike O’Rourke po Vysokoškolské cestě s Otcem Cavanaughem na hřbitov… Dale s Lawrencem hráli v posledním světle na zahradě na babu, a najednou zaslechli ze zahrádky před domem tiché „íí-áá-kýý“.

Stál tam Jim Harlen s Cordií Cookeovou. Ta dvojka přišla Dalovi tak divná, tak neskutečně nesourodá – nikdy spolu ve škole nepromluvili – že se chtěl začít smát. Ale zarazil ho Harlenův zasmušilý výraz, černý šátek a sádra na levé ruce a brokovnice, kterou nesla Cookeová.

„Ježíši,“ zašeptal Lawrence a ukázal na zbraň, „když ji tu budeš nosit, dostaneš se do pěknýho průšvihu.“

„Držte zobák,“ vyzvala je Cordie bezvýrazným hlasem.

Lawrence sevřel ruce v pěst, jeho tvář změnila barvu a chlapec postoupil kupředu. Dale vyběhl a držel bratra, aby se nemohl hýbat a uklidnil se. „Co je?“ zeptal se dvojice.

„Dějou se divné věci,“ zašeptal Harlen. Vzhlédl a zamračil se, když spatřil Kevina Grumbachera, který seběhl z kopce po příjezdové cestě.

Kevin se podíval na Cordii, dvakrát si přeměřil brokovnici, pozvedl obočí a založil si ruce. Čekal.

„Kevin je jeden z nás,“ vysvětlil Dale.

„Dějou se divné věci,“ zašeptal Harlen znovu. „Seženeme O’Rourka a promluvíme si.“

Dale přikývl a pustil Lawrence. Pohledem ho varoval, ať si nic nezačíná. U domu sebrali kola. Přidal se k nim Kevin. Cordie kolo neměla, tak chlapci kola vedli a pomalu ji sledovali. Dale by rád pospíchal, než potkají nějakého dospělého, který uvidí pušku a zastaví.

Ale žádná auta nepotkali. Železniční vypadala jako prázdný tunel a zářila na západě. Třetí a Druhá ulice byly prázdné až k Velké cestě, ale ani tam nespatřili žádnou dopravu. Ulice byly prázdné jako každou neděli. Mezi listím rozeznali mraky, které zapalovaly poslední sluneční paprsky, ale ve stínu jilmů už byla pomalu tma. Řady kukuřice na východním konci Železniční ulice byly vyšší než chlapci a ústup denního světla je proměnil v pevnou, tmavě zelenou stěnu.

Mike neodpověděl na jejich bojový pokřik, přestože měl kolo opřené o zadní verandu. V O’Rourkově domě hořela světla, a zatímco ho pozorovali z úkrytu broskvoně, objevil se pan O’Rourke v šedivých pracovních šatech, nastartoval auto a zamířil na jih po První směrem k Velké cestě.

Pětice si tiše šeptala a vklouzla do kurníku, aby počkala na Mikův návrat.

Mike seděl v Papežském autě vedle otce Cavanaugha, projížděli mezi řadami kukuřice, která lemovala Vysokoškolskou cestu, a Mike zažil pocit, který volal: „Dejte si bacha, tady je můj velký brácha.“ Nikdy neměl většího bratra, který by ho chránil před tyrany a tahal ho z bryndy – Mike sám často zachraňoval mladší děti – ale pocit, že se o všechno postará někdo jiný, byl skutečně příjemný.

Strach z toho, že ze sebe udělá před Otcem Cavanaughem hlupáka, vyvážily starosti o starou Memo a strach ze síly, která posílá v noci vojáka k jejímu oknu. Když odbočili na okresní šestku, projeli kolem tmavé a prázdné hospody U Černého stromu, kde měli v neděli zavřeno, dotkl se malé umělohmotné lahvičky v kapse u kalhot.

Pod kopcem byla tma – les byl černý, na obou stranách silnice se zvedaly husté a zaprášené koruny. Mike byl rád, že není v jeskyni pod silnicí. Na relativně otevřeném prostranství na kopci to bylo lepší. Slunce už zapadalo, ale vysoké bouřkové mraky žhnuly bílou a růžovou barvou. Žulové náhrobní kameny odrážely světlo a sálalo z nich teplo. Neviděl žádné stíny.

Když za nimi cvakla černá branka, Otec Cavanaugh se zastavil. Ukázal na bronzovou sochu Krista na vzdáleném konci dlouhého hřbitova. „Vidíš, Michaeli, je to místo míru. Dohlíží na mrtvé, stejně jako dohlíží na živé.“

Mike přikývl, přestože si v tu chvíli představil Duana McBrida, který je sám na statku tváří v tvář neznámu. Ale Duane nebyl katolík, odpovědělo jeho podvědomí. Mike věděl, že to nic neznamená. „Tudy, Otče.“

Vedl ho dlouhou řadou hrobů. Zvedl se vánek a rozčeřil listy několika stromů u plotu a rozvlnil malé veteránské praporky na náhrobcích. Vojákův hrob ležel na stejném místě, kolem zoraná půda, jako by tady někdo kopal.

Otec Cavanaugh si promnul bradu. „Trápí tě stav tohoto hrobu, Michaeli?“

„No… jo.“

„To nic,“ uklidňoval ho kněz. „Starší hroby se občas pohnou a správce je zasype hlínou, kterou přiveze. Vidíš, někdo tady vysadil trávu. Za dva týdny už tady znovu poroste.“

Mike se kousl do nehtu. „Správce tady dělá Karl Van Syke,“ zašeptal.

„Ano?“

Mike zavrtěl hlavou. „Můžete hrobu požehnat, Otče?“

Otec Cavanaugh se trochu zamračil. „Vymítání, Michaeli?“ usmál se. „Bojím se, že to není tak jednoduché, můj příteli. Vymítání znalo jen několik málo kněží… díky Bohu je to téměř zapomenutý rituál… a i oni museli před samotným úkolem dostat povolení arcibiskupa nebo samotného Vatikánu.“

Mike pokrčil rameny. „Jen požehnání,“ poprosil ho.

Kněz vzdychl. Vítr už byl chladnější, snad předzvěst blížící se bouřky. Světlo vybledlo a svět začínal ztrácet barvy. Sluneční paprsky zmizely, náhrobky zešedivěly, široký trávník ztmavl, řada stromů zčernala. I mraky ztratily svůj růžový nádech. Na východním obzoru se objevila hvězda.

„Věřím, že si ten ubohý voják požehnání zaslouží,“ souhlasil Otec Cavanaugh.

Mike vyndal svěcenou vodu, ale kněz už zvedl pravou ruku a natáhl tři prsty, takže se palec dotýkal malíčku… Mikovi to vždycky připadalo jako velmi mocné gesto.

„In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti,“ pronesl kněz. „Amen.“

Mike mu spěšně podal lahev. Otec Cavanaugh zavrtěl hlavou, usmál se, ale vystříkl několik kapek na hrob a znovu udělal znamení kříže. Mike ho opožděně napodobil.

„Spokojen?“ zeptal se Otec Cavanaugh.

Mike upřeně sledoval hrob. Neozvalo se žádné vytí. Z míst, kam dopadly kapky svěcené vody, se nezvedl kouř. Napadlo ho, jestli je tak hloupý.

Pomalu zamířili zpět k autu a Otec Cavanaugh tiše vyprávěl o pohřebních obřadech dávných věků.

„Otče,“ ozval se Mike, chytil kněze za rukáv větrovky a zastavil se. Ukázal rukou.

Zjevení stálo jen několik řad od plotu. Nějakých pět metrů daleko rostly jalovce, husté větve, ostré jehličí. Byly stejně staré jako náhrobky z přelomu století. Tři stromy tvořily trojúhelník plný stínů.

Voják stál mezi větvemi. Zbytky soumraku odhalily jeho široký klobouk, mosaznou přezku na pásku a zablácené ovinovačky.

Mikovo srdce zrychlilo, ale ucítil radost. Je skutečný! Otec Cavanaugh ho vidí! Je skutečný!

Otec Cavanaugh ho skutečně viděl. Na chvíli se zarazil, pak se uvolnil. Podíval se na Mika a usmál se. „No, Michaeli,“ zašeptal. „Jestli si tady někdo z někoho utahoval, ty’s to nebyl.“

Voják se nehýbal. Jeho tvář se změnila ve stín pod širokou střechou klobouku.

Otec Cavanaugh popošel o tři kroky a zadržel Mika, aby nešel za ním. Mike zůstal na místě.

„Synu,“ promluvil kněz, „pojď ven.“ Měl tichý a přesvědčivý hlas, jako by volal kotě ze stromu. „Vylez ven a promluv si s námi.“

Ve stínech se nic nehýbalo. Voják tam mohl klidně stát jako socha z šedého kamene.

„Synu, promluvíme si,“ naléhal Otec Cavanaugh. Udělal další dva kroky a zastavil se nějaké dva metry před tichou postavou.

„Otče,“ zašeptal Mike naléhavě.

Otec Cavanaugh se podíval přes rameno a usmál se. „Ať je to jakákoliv hra, Michaeli, myslím, že můžeme…“

Voják neskočil, spíš se zdálo, že ho něco katapultovalo z kruhu stromů. Ozval se zvuk, který Mikovi připomněl vzteklého psa, kterého Memo zabila před několika lety.

Otec Cavanaugh byl o třicet centimetrů vyšší než voják, ale postava v khaki do něj narazila ve výšce, jeho ruce a nohy klouzaly sem a tam. Pak se dvojice zřítila, převrátila a kněz byl tak překvapený, že ani nezasténal. Z hlubin vojákovy hrudi se ozvalo vrčení. Váleli se po posekané trávě, až narazili do starého náhrobku, voják se posadil na Otce Cavanaugha a dlouhé prsty našly knězův krk.

Otec Cavanaugh vytřeštil oči a otevřel pusu, jako by chtěl konečně vykřiknout. Ven se dostal jen bublavý zvuk. Voják měl pořád na hlavě klobouk, ale střecha se zvedla, takže Mike rozeznal jako vosk hladkou tvář a oči, které připomínaly bílé kuličky. Voják otevřel ústa – ne, neotevřel je, objevila se tam díra – a Mike spatřil zuby, množství zubů, celý kruh krátkých, bílých zubů, které lemovaly kulatá ústa bez rtů.

„Michaeli!“ vydechl Otec Cavanaugh. Zdálo se, že potřebuje veškerou svou energii, aby udržel dlouhé vojákovy prsty, které ho škrtily. Otec Cavanaugh se kroutil a nadskakoval, ale menší postava pevně seděla na jeho břiše, zelená kolena jako by se držela trávy. „Michaeli!“

Mike se probral, přeběhl tři metry, které ho dělily od bojujících postav, a začal tlouct vojáka do zad. Nezdálo se mu, že narazil do masa, ale spíš se dotýkal pytle kroutících se úhořů. Záda se pod látkou kroutila a vlnila. Mike udeřil vojáka do hlavy a klobouk odletěl pod náhrobní kámen. Temeno jeho lebky bylo holé a růžovobílé. Mike znovu udeřil.

Voják uvolnil ruku na Otcově hrdle a máchl dozadu. Mikovo tričko se roztrhlo a chlapec odletěl dva metry do stínů pod jalovcem.

Převrátil se, vyškrábal se na kolena a ulomil těžkou větev z nejbližšího kmene.

Voják přiblížil tvář k Otcově krku a hrudi. Vojákovy tváře se vyboulily, jako by tam měl chuchvalec žvýkacího tabáku, který se chce dostat ven, a jeho ústa se protáhla jako umělé zuby, které opustily své místo.

Otec Cavanaugh uvolnil levou ruku a mohutná pěst dopadla na vojákovu tvář a hruď. Mike spatřil zářezy na jeho tvářích a čele, jako by sochař v hněvu udeřil pěstí do hlíny. Zářezy se okamžitě zacelily. Vojákova tvář se zavlnila a znovu se zformovala, objevily se bílé oči a upřely se na kněze. Nebyly slepé.

Vojákova pusa se zkroutila, roztáhla a změnila se v tunel lemovaný masem. Mike vytřeštil oči a otec Cavanaugh vykřikl. Obscénní sosák se natáhl na dvanáct centimetrů, pak na dvacet, pak zamířil na Otcův krk.

Mike vyběhl, opřel se nohama jako při baseballu, švihl těžkou větví a udeřil vojáka kousek nad ucho. Zvuk rány se odrazil od hřbitova a okolních stromů.

Mike na chvíli věřil, že mu urazil hlavu. Lebka se vychýlila do nemožného úhlu, visela na prodlouženém krku a opřela se vojákovi o pravé rameno. Takový úhel by nevydržela žádná páteř.

Bílé oči se kroutily, připomínaly bílé bláto, pak se zaostřily na Mika. Vojákova levá ruka vystřelila rychleji než had, uchopila větev a vykroutila ji z Mikova sevření. Zlomila osm centimetrů tlusté dřevo jako sirku.

Jeho hlava se narovnala, znovu se zformovala, sosák se protáhl a přiblížil se k bojující postavě Otce Cavanaugha.

„Můj Bože!“ vykřikl Otec Cavanaugh. Ten zvuk udusila tekutina, kterou na něj voják vyzvrátil. Mike ustoupil, s hrůzou vytřeštil oči a sledoval hnědou tekutinu, ve které se proplétali červi.

Červi dopadli na Otcovu tvář, krk a hruď. Bubnovali mu na zavřená víčka a vklouzli za límec košile. Zmizeli v jeho otevřených ústech.

Otec Cavanaugh plival a kňoural, snažil se vyplivnout červy na trávu, snažil se obrátit hlavu ke straně. Ale voják se ještě víc naklonil, ještě víc protáhl obličej, držel Otcův obličej neskutečně dlouhými prsty jako milenec, který se chystá k dlouho očekávanému polibku. Z jeho tváří a tunelu jeho úst se valil proud červů.

Mike popošel, pak se zarazil. Pozoroval, jak se hnědí červi kroutí na Otcově hrudi a zavrtávají se do masa. Ucítil takovou hrůzu, až se mu zastavilo srdce. Mizeli v Otcově těle. Další se zavrtávali do jeho tváře a napjatého krku.

Mike vykřikl, natáhl se pro zlomenou větev a najednou si vzpomněl na umělohmotnou lahvičku v kapse.

Chytil vojáka za límec, ucítil hrubou vlněnou látku a živou masu pod ní, pak vyprázdnil lahvičku na jeho záda. Doufal, že to pomůže víc, než když stříkali vodu na hrob.

A skutečně se něco stalo.

Svěcená voda zasyčela jako kyselina, která spaluje maso. V khaki látce se objevily díry, které prořízly záda vojenské uniformy jako kulky z kulometu. Voják vyrazil zvuk jako velké zvíře, které spadlo do vřící vody, nevřeštěl, spíš syčel a bublal. Vzepjal se, zaklonil se do neuvěřitelného úhlu a zátylek voskové hlavy se málem dotýkal podrážek těžkých bot. Kostí zbavené paže se kroutily a tloukly jako chapadla, prsty se změnily ve třiceticentimetrová ostří.

Mike uskočil a vystříkl zbytek vody na vojáka.

Byla cítit síra a přední díl vojákovy košile se vznítil zeleným plamenem. Stvoření se neuvěřitelně rychle převrátilo, kroutilo se a předvádělo tvary odporující lidské kostře. Otec Cavanaugh se osvobodil, opřel se o jeden hrob a zvracel.

Mike popošel kupředu a uvědomil si, že spotřeboval veškerou svěcenou vodu. Zůstal stát dva metry od kruhu jalovců, voják zalezl do stínů, opřel tvář a předloktí o holou zem a zahrabal se. Vklouzl do černé hlíny a jehličí stejně lehko jako červi, kteří se zavrtali Otci Cavanaughovi do kůže.

Voják byl pryč během dvaceti vteřin. Mike popošel a objevil hrubý tunel, odkud páchly odpadky a shnilé maso. Zamrkal a spatřil, jak se tunel sroloval a změnil se v další prohlubeň v čerstvě vykopané hlíně. Pak se otočil k Otci Cavanaughovi.

Kněz se postavil na kolena, ale pořád byl ohnutý přes hrob, měl skloněnou hlavu a zvracel, až už neměl nic v žaludku. Po červech nezbylo ani památky, jen rudé fleky na knězových tvářích a hrudi. Bylo vidět, že si roztrhl košili, aby je našel. Pořád zvracel, lapal po dechu a v pauzách šeptal: „Ach, Ježíši, Ježíši, Ježíši, Ježíši.“ Dlouhá litanie.

Mike se nadechl, popošel a objal kněze.

Otec Cavanaugh plakal. Nechal Mika, aby ho zvedl na nohy, opřel se o něj a společně se vlekli k brance hřbitova.

Už byla tma. Papežské auto se změnilo v tmavý obrys za černým plotem. Kdykoliv zafoukal vítr, rozvlnil listy a kukuřici, Mike si představil stvoření, která se plíží po trávníku za jeho zády, která tunelují hlínu pod nimi. Snažil se Otce Cavanaugha popohnat.

Nechtěl se kněze dotýkat – představil si hnědé červy, kteří na něj přeskočí z jeho masa – ale Otec Cavanaugh nedokázal stát bez cizí pomoci.

Dostali se k brance a na parkoviště. Posadil Otce Cavanaugha za volant, oběhl auto, vlezl dovnitř a naklonil se přes sténajícího muže, aby zavřel dveře a okna. Otec Cavanaugh nechal klíč v zapalování a Mike s ním teď otočil. Papežské auto naskočilo a Mike okamžitě rozsvítil reflektory, ozářil náhrobní kameny a deset metrů vzdálený trs jalovců. Stromy na druhé straně hřbitova byly mimo dosah.

Kněz něco zašeptal a těžce zalapal po dechu.

„Co?“ zeptal se Mike, který sám nemohl dýchat. Pohybují se na hřbitově tmavé stíny? Těžko říct.

„Budeš… muset… řídit,“ vydechl Otec Cavanaugh a svalil se.

Mike počítal do tří, odemkl dveře a oběhl auto na druhou stranu. Odstrčil sténajícího kněze stranou, vlezl si za volant a znovu dveře zamkl. Něco se tam pohnulo, vedle kůlny v zadní části hřbitova.

Několikrát už se svezl v Otcově autě a Otec Cavanaugh ho jednou nechal řídit Papežské auto na travnaté cestě, když jeli navštívit věřícího. Mike málem neviděl přes vysokou palubní desku a kapotu, ale dosáhl na pedály. Děkoval Bohu za automatickou převodovku.

Nastartoval, bez rozhlížení zacouval na okresní šestku a málem vjel do příkopu na druhé straně. Rychle zastavil a motor zhasl. Znovu nastartoval, ucítil benzín, ale auto se rychle probralo.

Stíny mezi hroby mířily k bráně.

Šlápl na plyn, štěrk odletěl deset metrů daleko, pak se řítil z prudkého kopce, zrychloval nad jeskyní a kolem Černého stromu, vnímal jen tmavý les a málem neodbočil na Vysokoškolskou cestu. Když si uvědomil, že se blíží stokilometrovou rychlostí k vodárenské věži, konečně zpomalil.

Projížděl tmavými ulicemi Elm Havenu a byl si jistý, že ho Barney nebo někdo jiný uvidí a zastaví. Přál si to. Na předním sedadle ležel tichý Otec Cavanaugh a celý se třásl.

Mike zastavil pod světlem na faře a málem se rozplakal. Přeběhl na druhou stranu, aby pomohl Otci Cavanaughovi ven.

Kněz byl bledý a celý hořel. Oči pod roztřesenými víčky byly obrácené v sloup. Znamínka na hrudi a tvářích připomínala památku na pijavice. V prudkém světle vypadala šedomodře.

Mike tam stál a křičel na dveře fary. Doufal, že paní McCaffertyová, knězova hospodyně, čeká s večeří. Světla na verandě naskočila a objevila se malá žena s červenou tváří, na sobě měla zástěru.

„Dobrotivé nebe!“ vykřikla a zvedla ruce k obličeji. „Co se… „ Zamračila se na Mika, jako by chlapec napadl jejího mladého kněze.

„Udělalo se mu špatně.“ Nic víc Mike neřekl.

Paní McCaffertyová se podívala na Otce Cavanaugha, jednou přikývla a pomohla Mikovi. Odvedli ho společně do ložnice v prvním patře. Mikovi připadalo divné, že mu žena pomáhá svlékat kněze a natahuje mu staromódní noční košili, zatímco Otec sténal a seděl na kraji postele. Ale pak si uvědomil, že je pro Otce Cavanaugha matkou.

Konečně dostali kněze do čistých pokrývek. Kněz sténal, obličej zalitý potem. Paní McCaffertyová mu rychle změřila teplotu – čtyřicet – a otřela mu obličej vlhkou žínkou. „Co jsou ty znamínka?“ zeptala se a její prst se téměř dotýkal jedné jizvy.

Mike pokrčil rameny, nemohl mluvit. Když odešla z pokoje, vyhrnul si vlastní tričko a podíval se na svou hruď. Pozoroval zrcadlo a hledal znamení na své tváři a krku. Zavrtali se přímo do něj. Vlna adrenalinu pomalu mizela a Mike ucítil zvednutý žaludek a zatočila se mu hlava. „Zavolám doktora,“ řekla paní McCaffertyová. „Ne toho Viskese, ale doktora Staffneye.“

Mike přikývl. Doktor Staffney tady neměl ordinaci – byl ortopedem a chirurgem v nemocnici svatého Františka v Peorii – ale byl katolíkem. Mike ho viděl dvakrát minulý rok na bohoslužbě. Paní McCaffertyová nevěřila protestantskému Maďarovi.

„Ty tady zůstaň,“ řekla. Nebyla to otázka. Čekala, že tady Mike zůstane a řekne doktorovi, co se stalo. Červi v mase.

Mike zavrtěl hlavou. Chtěl zůstat, ale venku byla tma a otec musel dnes večer na směnu. Memo je doma sama, jsou tam jen holky a máma. Znovu zavrtěl hlavou.

Paní McCaffertyová ho chtěla pokárat, ale Mike se dotkl Otcovy ruky – byla chladná a vlhká – seběhl na roztřesených nohách ze schodů a vyběhl do noci.

Byl půl bloku daleko, když si na něco vzpomněl. Těžce dýchal, slzy měl na krajíčku, ale rozběhl se zpět k faře. Minul ji a zamířil k postranním dveřím svatého Malachiáše. V šatně zvedl čistý ubrousek a zamířil do tmavého svatostánku.

Uvnitř bylo teplo a ticho, vonělo tady kadidlo dávných bohoslužeb, červené votivní svíce osvětlovaly obrazy Křížové cesty na stěnách. Mike naplnil umělohmotnou lahvičku svěcenou vodou, pokřižoval se a znovu přistoupil k oltáři.

Chvíli tam klečel a dobře věděl, že to, co se chystá udělat, je smrtelný hřích. Nesměl se dotknout hostie vlastní rukou ani v případě, když upadla během přijímání a Mike ji nechytil do malého bronzového talířku, který držel u brady věřící osoby. Jakmile byla posvěcena jako skutečné Kristovo tělo, směl se jí dotknout jen Otec Cavanaugh, skutečný kněz.

Mike odříkal otčenáš, vystoupil po schodech a vyndal posvěcené Kristovo tělo ze závěsem krytého výklenku nad oltářem. Znovu se pokřižoval, odříkal krátkou modlitbu, zabalil hostii do čisté látky a schoval ji do kapsy.

Utíkal celou cestu domů.

Zamířil k zadním dveřím. Když zahlédl pohyb ve stínech za kůlnou, kousek od kurníku, zarazil se. Srdce se mu divoce rozbušilo, ale veškeré emoce zmizely. Vylovil lahvičku svěcené vody, otevřel víčko a zvedl ji do výšky.

Něco se pohnulo ve tmě kurníku.

„Tak pojď, proklínám tě,“ zašeptal Mike a postoupil kupředu. „Pojď, jestli se nebojíš.“

„Ahoj, O’Rourke,“ ozval se hlas Jima Harlena. „Kdes sakra byl?“ Někdo škrtl zapalovač a Mike spatřil jejich tváře. Harlen, Kevin, Dale, Lawrence a Cordie Cookeová. Nepřekvapila ho ani její přítomnost. Vstoupil do stínu.

Harlenův zapalovač zhasl. Mikovy oči se přizpůsobily okolní tmě.

„Nebudeš věřit, co se děje,“ začal Dale Stewart roztřeseným hlasem.

Mike se usmál a věděl, že jeho úsměv nikdo nevidí. „To jsem zvědav,“ zašeptal.

DVACET PĚT

Ráno chlapci zamířili na Duanův statek. Všichni jeli na kole a byli nervózní, ale Mike přednesl plán, co budou dělat, pokud se objeví obecní auto. Polovina jich zamíří do polí na severní straně silnice, druhá na jižní. Pak se ozval Harlen: „Duane byl na poli. Dostali ho.“

Nikdo neměl lepší nápad.

Cestu na Duanův statek vymyslel Dale. V sobotu večer rozmlouvali celou hodinu v kurníku, každý vyprávěl svůj příběh. Slíbili, že nikdo nezamlčí nic, co se týká divných událostí tohoto léta. Každý příběh byl ještě podivnější než ten předchozí. Jako poslední vyprávěl Mike, ale nikdo se nikomu nesmál, nikomu neříkali, že je blázen.

„Dobrý, dobrý,“ vykřikla Cordie Cookeová nakonec, „slyšeli jsme, co každej řek. Někdo hroznej zabil mýho bráchu a vašeho kámoše a chce nás zabít všechny. Co budem dělat?“

Všichni začali mluvit najednou. Ozval se Kevin: „Jak to, že jste to neřekli dospělým?“

„Já to udělal!“ bránil se Dale. „Řekl jsem tvýmu tátovi, že je ve sklepě něco hroznýho.“

„Našel mrtvou kočku.“

„Jo, ale tu já neviděl…“

„Věřím ti,“ přikývl Kevin, „ale proč jsi jim neřekl, že to byl Váleček Cooke. Tedy jeho tělo. Promiň, Cordie.“

„Já ho taky viděla,“ připojila se Cordie.

„Tak proč jsi to neřekl?“ zeptal se Kevin Dala. „Nebo ty, Jime. Proč jsi neukázal Barneyovi a doktorovi Staffneyovi důkaz?“

Harlen zaváhal. „Asi se mi zdálo, že mě budou považovat za cvoka a někam mě pošlou. Nedávalo to žádný smysl. Když jsem řekl, že to byl někdo cizí, zajímalo je to.“

„Jo,“ připojil se Dale. „Podívejte, já trochu bláznil ve sklepě a máma mě chtěla poslat k dětskému psychologovi v Dubovém kopci. Představte si, co by udělala, kdybych…“

„Já to mámě řekla,“ zašeptala Cordie.

V tmavé kůlně se rozhostilo ticho. Všichni čekali.

„Uvěřila mi,“ pokračovala Cordie. „No, a příští večer sama viděla Válečkovo mrtvolu, jak se plíží po dvoře.“

„Co s tím udělala?“ zeptal se Mike.

Cordie pokrčila rameny. „Co s tím mohla dělat? Řekla to mýmu tátovi, ale ten jí dal ránu a řek, ať drží hubu. Drží malý děti v noci doma a zamyká dveře. Co víc může dělat? Věří, že je to Válečkovo duch, co se chce vrátit domů. Máma vyrostla na jihu a slyšela hodně těch povídaček, co si říkaj negři vo duších.“

Dale nadskočil při slově „negři“. Chvíli zůstali zticha. Pak se ozval Harlen: „Podívej, O’Rourke, tys to někomu řekl. Vidíte, co se stalo.“

Mike vzdychl. „Alespoň Otec Cavanaugh ví, co se děje.“

„Jo, jestli ho nezabijou ty červi ve střevech,“ doplnil Harlen.

„Sklapni.“ Mike přecházel sem a tam. „Vím, co tím myslíte. Můj táta mi věřil, když jsem mu řekl, že nám koukal nějakej chlap do okna. Kdybych mu řekl, že to byl starej kamarád Memo, co se vrátil ze hřbitova, myslel by si, že jsem cvok. Nikdy by mi neuvěřil.“

„Potřebujeme důkaz,“ ozval se Lawrence.

Všichni se k němu otočili. Lawrence nepromluvil od chvíle, kdy popsal stvoření ze skříně, které se mu schovalo pod postel.

„Co víme?“ zeptal se Kevin jako malý profesor.

„Víme, že jsi pitomec,“ navrhl Harlen.

„Ne, buď ticho, má pravdu,“ uklidnil ho Mike. „Dejme hlavy dohromady. Proti komu bojujeme?“

„Proti tvému vojákovi,“ navrhl Dale. „Jestli jsi ho nezabil tou svatou vodou.“

„Svěcenou vodou,“ opravil ho Mike. „Ach, nebyl mrtvý… tedy zničený… to vím jistě. Pořád tam někde je.“ Mike se postavil a podíval se oknem k domu.

„Je to dobré,“ zašeptal Dale. „Tvoje máma a sestry jsou ještě vzhůru. Babička je v pořádku.“

Mike přikývl. „Ten voják,“ prohlásil, jako by si ho odškrtl na seznamu.

„Roon,“ dodala Cordie. „Ten kretén.“

„Víme jistě, že v tom Roon jede?“ zeptal se Harlen z tmavého kanape.

„Ju,“ přikývla Cordie. Nasadila takový tón, že se nemohli hádat.

„Voják a Roon,“ shrnul Mike. „Kdo ještě?“

„Van Syke,“ pokračoval Dale. „Duane si byl docela jistý, že ho chtěl na té silnici zabít Van Syke.“

„Možná to byl právě on, kdo ho dostal u nich doma,“ řekl Harlen.

Dale, který se opíral o staré rádio, těžce vydechl.

„Roon, voják, Van Syke,“ pokračoval Mike.

„Stará Dvouzadková a paní Dugganová,“ přidal Harlen přiškrceným hlasem.

„Dugganová je jako Váleček,“ řekl Kevin. „Možná ji jen použili. U paní Dvuzedkové nevíme.“

„Já je viděl!“ vyštěkl Harlen. „Spolu.“

Mike přecházel sem a tam. „Dobrá. Stará Dvouzadková je tedy buď jednou z nich, nebo v tom jede.“

„Co je v tom za rozdíl?“ ozval se Kevin z rohu.

„Buď zticha,“ umlčel ho pochodující Mike. „Máme tady vojáka, Van Syka, Roona, Dugganovou, paní Dvuzedkovou… na koho jsme zapomněli?“

„Na Terence,“ doplnila Cordie hlasem tak tichým, že ji málem neslyšeli.

„Kdo?“ zeptalo se pět hlasů.

„Terence Mulready Cooke,“ vysvětlila. „Váleček.“

„Ach, ano,“ souhlasil Mike a znovu si jména odškrtl a přidal Válečka. „To jich je šest. Kdo ještě?“

„Congden,“ dodal Dale.

Mike se zastavil. „J. P nebo jeho kluk C. J.?“

Dale pokrčil rameny. „Možná oba.“

„Tomu nevěřím,“ ohradil se Harlen. „Alespoň u C. J. Je moc hloupý. Jeho otec chodí s Van Sykem, ale nevěřím, že se toho účastní.“

„Připíšeme J. P. na seznam,“ prohlásil Mike, „dokud se nedozvíme víc. Dobře, už jich je sedm. Někteří jsou lidi, někteří jsou…“

„Mrtví,“ dokončil větu Dale. „Věci, které využívají.“

„Ach, Ježíši Kriste,“ zašeptal Harlen.

„Co.“

„Co když pošlou Duana McBrida jako Válečka? Co když nám bude jeho mrtvola škrábat na okna jako Váleček?“

„Nemůže,“ odvětil Dale. „Nemohl mluvit. Jeho táta ho nechal spálit.“

„Určitě?“ zeptal se Kevin.

„Jo.“

Mike přešel doprostřed kroužku a přikrčil se. „Co tedy uděláme?“ zašeptal.

Dale prolomil ticho. „Myslím, že Duane něco vymyslel. Proto se s námi chtěl sejít tu sobotu.“

Harlen si odkašlal. „Ale je…“

„Jo,“ přikývl Dale, „ale vzpomínáte, že si Duane všechno zapisoval?“

Mike luskl prsty. „Jeho deníky! Ale jak se k nim dostaneme?“

„Pojďme hned,“ ozvala se Cordie. „Není ještě ani deset.“

Zvedla se celá vlna protestů a všichni uváděli důvody, proč nemohou. A všechny byly pravdivé – Mike musel zůstat u staré Memo, Harlena by matka stáhla z kůže, jestli nepřijde brzy domů, když ona kvůli němu doma zůstala, Kevin už měl být dávno doma a Dale byl pořád na seznamu nemocných. Nikdo z nich se nezmínil o skutečném důvodu, proč v tu chvíli nemohli. Byla tma.

„Srabové,“ zhodnotila výmluvy Cordie.

„Pojedeme zítra brzy ráno,“ navrhl Dale. „Nejpozději v osm.“

„Všichni?“ zeptal se Harlen.

„Proč ne? Jestli budeme všichni pohromadě, budou si muset rozmyslet, jestli na nás zaútočí. Vždycky nás chtějí dostat o samotě. Podívejte, co se stalo Duanovi.“

„Jo,“ souhlasil Harlen. „A nebo jenom čekají, až budeme pohromadě, pak nás dostanou jednou ranou.“

Debatu uzavřel Mike: „Pojedeme společně ráno. Ale jenom jeden z nás půjde do domu. Ostatní budou hlídat a pomohou, bude-li třeba.“

Cordie si odkašlala a plivla na dřevěnou podlahu. „Je tu ještě něco,“ prohlásila.

„A co?“

„Myslím, doopravdy, ještě jedna věc. Alespoň jedna.“

„O čem to sakra mluvíš, Cookeová?“ vykřikl Harlen.

Cordie na křesle se posunula. Hlavně brokovnice se zvedly, až mířily k Jimu Harlenovi. „Nech si ty svoje kletby,“ usadila ho. „Chtěla jsem říct, že jsem viděla ještě něco. Něco se pohybovalo v zemi kolem domu.“

„Voják zmizel v zemi,“ souhlasil Mike.

„Uch-uch. Tohle bylo velký… delší než kterejkoliv člověk… něco jako had.“

Přestože bylo šero, chlapci si vyměnili pohledy.

„Pod zemí?“ zeptal se Harlen.

„Ju.“

„Ty díry… „ Dale mluvil sám o sobě. Při představě, že je tady ještě něco jiného, věc kterou ještě neviděli, se mu zvedl žaludek.

„Možná je to jako ta věc, co mi vlezla pod postel,“ navrhl Lawrence.

Dale konverzaci vnímal z dálky, jako by naslouchal rozhovoru bláznů v útulku. Ale patřil mezi ně.

„Je rozhodnuto,“ prohlásil Mike. „Sejdeme se zítra v osm a jedeme k Duanovi domů. Uvidíme, jestli nám ty poznámky pomohou.“

Nikdo nechtěl jít domů potmě. Odešli po skupinkách a drželi se spolu. Když se někdo oddělil, rychle běžel na verandu a ke světlům za dveřmi. Nakonec zůstala jen Cordie Cookeová, která zamířila sama do tmy.

Mike dupal, aby neztratil ostatní. Přestože bylo teprve ráno, už bylo pěkné horko, obloha bez jediného mráčku a nad štěrkovým povrchem se mihotal horký vzduch. Mike byl unavený.

Když matka usnula, proplížil se dolů a zůstal celou noc vzhůru se starou Memo. Přestože nevěděl, zda to pomůže, pokropil okenní rám svěcenou vodou. Přestane voda účinkovat, až rám uschne? Každopádně je v noci nikdo nenavštívil. Mike se vyděsil jen jednou, ale zvuk se ozval pod domem a bylo to nejspíš jen obyčejné zapraskání. Skrz ochrannou síť byli slyšet cvrčci a bzučení cikád a Mike si vzpomněl na ticho, které se rozhostilo, než objevil vojáka za oknem.

Rozvezl včas noviny, po dvouhodinovém spánku pořád zíval, pak pospíchal na faru, aby se podíval na Otce Cavanaugha před bohoslužbou.

Dnes se žádná bohoslužba nekonala. Paní McCaffertyová vyhnala Mika a odstěhovala rozhovor z farní kuchyně na zadní schody. Kněz byl velmi nemocný. Jestli se jeho stav nezlepší do úterý, doktor Staffney doporučil hospitalizaci. „Mezitím,“ vysvětlila Mikovi hospodyně, „přijde druhý pastor ze svatého Bonaventury v Dubovém kopci, který souhlasil, že povede středeční ranní bohoslužbu.“ Mike to měl oznámit věřícím.

Trval na tom, že musí vidět Otce Cavanaugha, že je to velmi naléhavé, ale paní McCaffertyová byla neoblomná. Možná večer, jestli se Otci povede lépe.

Tak Mike zůstal u kostela, aby informoval půltucet starších věřících a doplnil svěcenou vodu. Tentokrát si přinesl čutoru, která pozřela celou jednu misku. Pak odešel za Dalem a ostatními.

Návrat na McBridův statek se mu ani trochu nezamlouval – museli projet kolem hřbitova – ale v jasných slunečních paprscích a v přítomnosti čtyř dalších chlapců nemohl říct ne. A kromě toho, Dale mohl mít pravdu. Možná jim Duane nechal nějaké vodítko.

Na začátku McBridovy příjezdové cesty schovali kola do kukuřičného pole a pokračovali dál pěšky. Zastavili se u poslední kukuřičné řady a podívali se na statek. Dům byl tmavý a tichý. Pickup pana McBrida nestál na dvoře, stodola s kombajnem a hospodářskými stroji byla zavřená a zamčená. Viděli těžký visací zámek a řetěz na dveřích.

„Myslím, že je pryč,“ zašeptal Harlen. Bylo vidět, že ho unavila cesta i to, jak se plížili a schovávali v kukuřici. Bledý obličej měl zalitý potem. Každou chvíli se drbal pod sádrou. Teplota ještě stoupla a horko se tlačilo na pole jako žhavá pěst.

„Nebuď si tak jistý,“ zašeptal Mike. „Mohu se podívat?“ zeptal se Kevina, který přinesl svůj dalekohled.

„Napijeme se,“ zašeptal Harlen a natáhl se po lahvi, kterou měl Mike přes rameno.

Mike ji rychle schoval. „Lawrence má vodu. Vem si jeho.“

„Škrťo,“ zašeptal Harlen a zamával na Lawrence. Dalův bratr zavrtěl hlavou, ale pak uvolnil umělohmotnou láhev z malého skautského batohu, který měl na zádech.

„Nic nevidím,“ prohlásil Mike a podal dalekohled Dalovi. „Ale musíme věřit, že tam je.“

Dale vzal Harlenovi lahev. Vypláchl si pusu a vyplivl vodu do vysušené hlíny, pak se znovu podíval na dům mezi kukuřičnými klasy. „Půjdu dovnitř.“

Mike zavrtěl hlavou. „Půjdeme všichni.“

„Ne,“ odmítl Dale. „Dává smysl, když půjdu já. A jestli se něco stane, buďte připraveni mi pomoct.“

„Já pomůžu,“ zašeptal Harlen a vylovil pistoli ukrytou v šátku, na kterém visela zlomená ruka.

„Ježíši,“ zašeptal Dale. „Je opravdická?“

„Síla,“ vydechl Lawrence a naklonil se k němu.

„Sakra, do pytle,“ zavzdychal Kevin. „Nemiř tou věcí na mě.“

„Dej to pryč,“ přikázal mu Mike.

„Až naprší,“ odsekl Harlen, ale pistoli schoval a obrátil se k Dalovi: „Se vsaď, že je pravá. Všichni byste měli mít takovou. Druhá strana hraje skutečnou hru. Myslím…“

„Promluvíme si o tom později,“ přerušil ho Mike a vrátil dalekohled Kevinovi. „Tak běž, Dale. Budeme dávat pozor.“

Z pole k domu to bylo dlouhých dvacet metrů. Dale neviděl pickup na dvoře, ale celou cestu měl pocit, že ho někdo pozoruje. Zaťukal na dveře jako mnohokrát, když přišel navštívit Duana. Čekal, že zaslechne štěkot Wittgensteina z garáže, čekal, že pes přiběhne, ucítí ho a začne vrtět ocasem. Pak vyleze z domu Duane, povytáhne si manšestráky a narovná si brýle.

Nikdo neodpověděl. Dveře byly odemčené. Dale chvíli váhal, pak otevřel a dveře zaskřípaly.

V kuchyni byla tma, ale nebyla tam zima. Cítil teplo v malém prostoru. Nasál zatuchlý vzduch a staré odpadky. Spatřil špinavé nádobí ve dřezu a na kuchyňské lince. Špinavý stůl.

Potichu přešel pokoj a našlapoval na špičky tenisek. Dům působil tichým a opuštěným dojmem a Dale si byl jistý, že Duanův otec není doma. Než zamířil dolů, kde Duane spal, na chvíli se zastavil a podíval se do jídelny.

Na židli vedle pracovního stolu, který kdysi sloužil jako stůl jídelní, seděla tmavá postava. Něco držela. Dale spatřil hlaveň pušky, která mířila jeho směrem.

Dale na místě přimrzl. Stál na špičkách a srdce se mu zastavilo. Pak jednou bouchlo a znovu stálo.

„Co chceš, chlapče?“

Byl to hlas pana McBrida. Pomalý, neutrální hlas, který zadrhával, patřil jemu.

„Promiňte,“ dostal ze sebe Dale a ucítil, jak srdce znovu bouchlo a zastavilo se. „Myslel jsem, že jste pryč. Tedy, ťukal jsem… „ Jeho oči se přizpůsobily šeru, takže rozeznal sedící postavu. Pan McBride měl na sobě tílko a tmavé pracovní kalhoty. Měl skleslá ramena, jako by na něm ležela ohromná váha. Na stole i na zemi se válely láhve. Držel brokovnici a ústí se ani nepohnulo.

„Co chceš, chlapče?“

Dale vymyslel množství lží, ale okamžitě je zapudil. „Přišel jsem zjistit, jestli Duane nechal deník.“

„Proč?“

Dale cítil silnou bolest v hrudi, srdce se vzepjalo, poskočilo a začalo tlouct jako o závod. Chtěl zvednout ruce jako ve filmech, ale bál se pohnout. „Věřím, že Duane měl informace, které by nám pomohly zjistit, kdo ho… kdo ho zabil… „ zablekotal.

„Komu nám?“ zeptal se stín.

„Ostatním dětem. Jeho kamarádům,“ zamumlal Dale. Už rozeznal tvář pana McBrida. Vypadal strašně, hůř ještě hůř než v době, kdy mu Dalova rodina přivezla jídlo před pár týdny. S šedivým strništěm vypadal jako stařec tváře a nos měl rudé a plné popraskaných kapilár. Oči mizely v důlcích, takže nebyly téměř vidět. Dale cítil pach potu a whisky.

„Ty myslíš, že Duana někdo zabil?“ Bylo to výzva. Puška pořád mířila na Dalův obličej.

„Jo,“ přikývl Dale. Měl slabá kolena a bál se, že upadne.

Pan McBride sklonil pušku. „Chlapče, jsi jediný, kdo si to kromě mě myslí.“ Napil se z jedné lahve na stole. „Řek sem to tomu debilovi konstáblovi, řek sem to na policii v Dubovým kopci, státní policii… řek sem to všem, kdo poslouchali. Ale nikdo mě neslyšel.“ Zvedl láhev do výšky, vyprázdnil ji a zahodil na podlahu. Pak krknul. „Řek sem jim, ať se zeptají toho zmetka Congdena… ukradnul Artovo auto, sebral dveře, abysme nenašli tu barvu…“

Dale neměl ani tušení, o čem to pan McBride mluví, ale nechtěl ho přerušovat otázkami.

„Řek sem jim, ať se zeptaj Congdena, kdo zabil mýho kluka… „ Duanův otec hledal mezi láhvemi, dokud nenašel jednu plnou. Zhluboka se napil. „Řek sem jim, že Congden ví něco o tom, kdo zabil mýho kluka… řekli, že můj kluk byl rozrušenej kvůli Artovo smrti… věděl’s, že můj bratr umřel, chlapče?“

„Ano, pane,“ vydechl Dale.

„I jeho zabili. Nejdřív jeho. Pak zabili mýho kluka. Zabili Duana.“ Zvedl pušku, jako by zapomněl, že mu leží na klíně, pak ji odložil, pohladil a zašilhal na Dala.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

Dale odpověděl.

„Ach, ano. Byl’s tady a hrál sis s Duánou, co?“

„Ano, pane,“ přikývl Dale a v duchu zopakoval: Duána?

„Víš, kdo mýho kluka zabil?“

„Ne, pane,“ přiznal Dale. Jistě ne, nevím, dokud se nepodívám do Duanových zápisníků.

Pan McBride dorazil další lahev. „Řek sem jim, zeptejte se toho zmetka Congdena, toho falešnýho soudce. Odpověděli, že Congden je pohřešovanej od druhýho dne po Duánově smrti. Chtěli vědět, co vo tom vím. Myslí si, že jsem ho zabil? Jsou to kreténi a pitomci.“ Začal hledat na stole, převrátil další lahve, ale už nenašel žádnou, kde by něco zbylo. Postavil se, popošel ke gauči u zdi, shodil nějaké odpadky a zhroutil se. Pořád držel pušku. „Měl sem ho zabít. Měl sem ho přinutit, aby řek, kdo to udělal Artovi a mýmu klukovi, pak ho teprve zabít… „ Najednou se posadil. „Co’s říkal, že chceš, chlapče? Duane tady není.“

Dale ucítil mrazení v zádech. „Ano, pane. Já vím. Přišel jsem pro zápisník, který si Duane vedl. Možná jich je víc. Je tam něco pro mě.“

Pan McBride zavrtěl hlavou, pak se opřel o gauč, aby se narovnal. „Uch uch. Do těch deníků si psal jenom náměty na povídky, chlapče. Nic pro tebe. Nic pro mě… „ Opřel si hlavu o gauč a zavřel oči. „Možná sem neměl dělat soukromej pohřeb,“ zašeptal. „Nějak sem zapomněl, že měl kamarády.“

„Ano, pane,“ zašeptal Dale.

„Nevěděl sem kam rozhodit jeho popel,“ mumlal pan McBride, jako by mluvil ze spaní. „Říkají tomu popel, ale pořád jsou tam kousky kostí, věděl’s to, chlapče?“

„Nevěděl, pane.“

Muž na gauči pokračoval: „Tak jsem něco rozhodil do řeky, kam šel Artovo popel… myslím, že by se to Duánovi líbilo… a zbytek do pole, kde si hrál se psem. Kam jsem toho psa pohřbil.“ Pan McBride otevřel oči a podíval se na Dala. „Myslíš, že je blbý, když sem ten popel rozdělil, chlapče?“

Dale polkl. Bolelo ho v krku a nemohl mluvit. „Ne, pane,“ zašeptal.

„Já taky ne,“ souhlasil Duanův otec a znovu zavřel oči.

„Mohu se na ně podívat, pane?“ zeptal se Dale. „Podívat na co, chlapče?“ Byl to ospalý a vzdálený hlas.

„Duanovy zápisníky, ty, o kterých jsme mluvili.“

„Nemohl sem je najít,“ odpověděl pan McBride se zavřenýma očima. „Díval sem se dole… všude… Duánovy deníky sem nanašel. Stejně jako ty blbý dveře od Cadillacu… „ Jeho hlas se ztrácel.

Dale čekal celou minutu, zaslechl, jak se jeho dech mění v chrápání, pak zamířil ke dveřím do sklepa.

Pan McBride zvedl brokovnici. „Jdi pryč, chlapče,“ zamumlal. „Hned teď. Hodně daleko.“

Dale se podíval na schody – byly tak blízko – a řekl: „Ano, pane.“ Pak prošel kuchyňskými dveřmi.

Zaútočilo na něj oslepující světlo. Prošel třicet metrů po příjezdové cestě, cítil, jak se mu lepí tričko ke kůži, pak se rozběhl k jilmům a zmizel v kukuřičném poli. Nevěřil, že pan McBride vstal a šel se z kuchyně podívat, jestli odchází. Probíhal řádkami kukuřice, až málem zakopl o Mika a ostatní, kteří tam čekali.

„Ježíši,“ zašeptal Harlen, „co tě tam zdrželo?“

Dale jim to pověděl.

Mike vzdychl a převrátil se na záda. Přimhouřil oči a podíval se na jasnou oblohu. „To pro dnešek stačí. Zřejmě nepojede do města, dokud se večer nevzbudí.“

„Uch, uch,“ vyrazil ze sebe Dale. „Vrátím se tam.“

Okno bylo menší, než Dale hádal. Roztrhl si tričko a odřel si kůži.

Pod oknem našel další pracovní stůl – ten prokletý dům jich byl plný – opřel si o něj nohy a opatrně se spustil dolů. Zaslechl, jak podstavce skřípají.

V suterénu bylo mnohem chladněji než venku a páchl jako správný sklep – trochu plísně, prací prášek, ucpané trubky, piliny, beton a ozón… nejspíš ze všech radiopřijímačů a elektrických součástek, které se všude válely.

Dale už Duanův sklep navštívil a věděl, že vleze do míst, kde je sprcha a pračka. Duanova „ložnice“ ležela vedle schodů. Skvělé. Tam mě ten chlap uslyší. A tam neuteču oknem.

Přešel po špičkách na druhou stranu a zastavil se u otevřených dveří, kde se zaposlouchal. Nad schody ani v patře nebylo nic slyšet. Škoda, že nebyly zavřené dveře na schodiště.

Byla tady větší tma. Žádná okna. Žádná cesta ven. Objevil několik světel – spínač k žárovce na stropě, lampu vedle tmavé postele, závěsnou lampu na velkém stole vedle postele – ale nemohl rozsvítit, světlo by bylo vidět nahoře. Jestli spí, neuvidí ho. Rozumnější část podvědomí mu připomněla, že jestli je muž s puškou vzhůru, světlo uvidí. Může ho upozornit i zvuk.

Přikrčil se vedle postele a čekal, až si jeho oči zvyknou na tmu. Těžce se mu dýchalo. Co když něco bude pod postelí… bílá ruka… Duane! Duanova tvář nafouklá a mrtvá jako Válečkův obličej… roztrhaná a rozsekaná, jak říkal Hrobník…

Nechal toho. Postel byla vzorně ustlaná, a když si Dalovy oči zvykly na okolní tmu, spatřil záhyby na prostěradle. Pod postelí nic nevykouklo.

Všude samé knihy. Knihy v doma dělaných knihovničkách, hromady knih na nábytku kolem postele, řady knih na stole a okenní římse, krabice s knihami pod stolem a další řady paperbacků na betonových římsách, které lemovaly sklep. S počtem knih soutěžily jen řady radiopřijímačů. Rádia s budíkem, stolní modely, stará rádia s kulatými boky, vykuchaná rádia a stavebnice, malé tranzistoráky a velký Atwater Kent, který stál mezi Duanovou postelí a stolem a musel měřit víc než metr.

Dale začal prohledávat police a krabice plné knih. Vzpomínal, jak Duanovy zápisníky vypadaly: kroužkové sešity, některé velké jako sešity do školy, ale většinou byly menší. Musel je někde nechat.

Na stole se válely obyčejné sešity, kalíšky s tužkami a pery, hromádka kancelářského papíru a starý psací stroj Smith Corona. Ale žádné zápisníky. Dale se po špičkách připlížil k posteli, sáhl pod matraci a odhodil polštáře. Nic. Přešel k provizorní skříni a prošacoval několik Duanových košil a úhledně složené manšestrové kalhoty. Připadalo mu zvláštní, že prohledává osobní věci mrtvého kamaráda, pak se opřel kolenem o nízký stolek u postele a hromada knih se zřítila na zem. Dale přimrzl.

„Kdo je tam!“ V hlasu pana McBrida zazněl zmatek, ale zdálo se, že přichází od schodů.

„Sakra, kdo je tam?“ Těžké kroky nahoře mířily z jídelny do krátké chodby vedle kuchyně, odkud klesalo schodiště do suterénu.

Dale se rozhlédl po dlouhém pokoji, podíval se na otevřené dveře a na záblesk světla za malým oknem na druhé straně. Nikdy to nestihne k oknu, natož potom ven. Pan McBride se právě probudil z opilého spánku – nejspíš si vůbec nevzpomínal na Dalovu návštěvu – a Dale bude pouhým tmavým stínem v suterénu. Naskočila mu husí kůže a představil si, jak mu po ráně vyleze páteř vepředu.

Kroky v chodbě. „Sakra, jdu dolů. Dostanu tě.“

Dale zaslechl další cvaknutí brokovnice. Nábojnice, kterou pan McBride nasadil předtím do komory, teď dopadla na podlahu. Kroky na schodech.

Pod postel, napadlo Dala. Ne, to bude první místo, kam se ten člověk podívá. Měl dalších deset vteřin, než pan McBride dojde dolů a podívá se do pokoje.

Vzpomněl si, jak si občas hráli s velkým rádiem v Mikově kurníku. Kroky už byly uprostřed schodů, Dale přeskočil postel, odtáhl Atwater Kent od zdi, přikrčil se za něj a přitáhl ho zpět přesně ve chvíli, kdy těžké kroky narazily na podlahu.

„Sakra, vidím tě!“ Byl to vzteklý křik. „Myslíš, že ti to projde jako u mýho bratra a u mýho kluka?“

Kroky zamířily do středu místnosti. Visela tam šňůra na prádlo a Dale zaslechl, jak do ní něco narazilo. Nejspíš hlaveň pušky. Pak uslyšel, jak se šňůra trhá.

„Sakra, vylez ven!“

Rádio mělo uvnitř součástky, ale zůstalo dost místa, aby se Dale skrčil na dno. Přikryl si obličej rukama a snažil se zůstat zticha. Představil si, jak na něj míří tři metry vzdálená brokovnice. Dale už střílel z otcovy dvanáctky a vlastní dvouhlavňovky a věděl, že tenké dřevo nevydrží. Chtěl vykřiknout… vzdát se, jako by si tady dvě děti hrály na schovávanou… ale hlas mu selhal. Těžce dýchal a snažil se nekřičet.

„Vidím tě!“ zařval otec mrtvého chlapce. Kroky ustoupily na druhou stranu suterénu. „Sakra, vím, že tady někdo je. Okamžitě vylez!“

Neviděl mě. Do zad ho bodalo něco ostrého, možná nějaká trubka. Krk mu poškrábaly elektrické součástky. Objevil jakousi poličku, která se mu zařízla do ramena. Neměl v úmyslu se ani pohnout, nepotřeboval se pohodlně usadit.

Kroky se vrátily do kouta, který sloužil jako ložnice. Pohybovaly se pomalu – plížily se – k druhé zdi, kolem skříně, zpět ke schodům, pak… plíživě… ke stolu necelý metr od místa, kde se Dale krčil za Atwater Kentem.

Náhle se ozval šramot, pan McBride se přikrčil, odhodil pokrývku a vrazil hlaveň pušky pod postel. Pak vstal a málem se opřel o rádio. Dale to věděl, cítil ho. Cítí on mě?

Na chvíli se rozhostilo ticho. Dale si byl jistý, že ten bláznivý otec slyší tlukot jeho srdce za slupkou rádia. To, co potom zaslechl, ho málem přinutilo vykřiknout.

„Duáno?“ ozval se hlas pana McBrida. Už nebyl vzteklý a hrozivý, jen zlomený a zničený. „Duáno, jsi to ty, synku?“

Dale zatajil dech.

Trvalo to celou věčnost, ale těžké, teď ještě těžší kroky nakonec zamířily ke schodům, zarazily se a začaly stoupat nahoru. Následoval zvuk tříštěného skla v jídelně, kde létaly lahve. Další kroky. Kuchyňské dveře se rozletěly a zavřely. Chvíli nato se ozval motor startujícího auta za domem… neviděli jsme ho tam!… zaskřípaly na štěrku a auto se obrátilo k cestě.

Dale čekal další čtyři, možná pět minut. Bolela ho záda a krk, ale chtěl si být jistý, že je kolem skutečné ticho. Pak odsunul rádio od zdi a vylezl ven. Masíroval si ruku v místech, kde se o ni opírala police.

Zastavil se u postele, pořád lezl po čtyřech, pak odtáhl celé rádio od zdi. Bylo tady málo světla, ale to stačilo.

Na polici se válely Duanovy kroužkové bloky. Bylo jich několik desítek. Dale si uvědomil, že se stačí natáhnout z postele nebo od stolu a schovat je. Svlékl si roztrhané a propocené tričko, zabalil do něj sešity a přešel do druhého kouta, aby vylezl z okna. Mohl jít po schodech a kuchyňskými dveřmi, aniž by se odřel, ale pořád si nebyl jistý, že pan McBride odjel.

Zamířil k místu, kde opustil ostatní, a náhle ho chytil tucet paží a strhl ho do první řady kukuřice. Upadl mezi kukuřičné klasy. Špinavé ruce mu zakryly ústa.

„Bože,“ zašeptal Mike. Právě jsme usoudili, že tě zabil. „Pusť ho, Harlene.“

Jim Harlen uvolnil ruku.

Dale si odplivl a otřel si krev z rozbitého rtu. „Proč jste si to mysleli, pitomci?“

Harlen se na něj mračil, ale neodpověděl.

„Ty je máš!“ vyjekl Lawrence a sebral hromadu zápisníků.

Chlapci je začali prohlížet.

„Do prdele!“ zaklel Harlen.

„Hele,“ ohradil se Kevin a podíval se zvědavě na Dala. „Chápeš to?“

Dale zavrtěl hlavou. Zápisníky byly počmárané, všude zvláštní kroužky a kudrlinky. Nějaký neskutečný kód nebo řeč Maťanů.

„Jsme v prdeli,“ vydechl Harlen. „Jdeme domů.“

„Počkej,“ zastavil ho Mike. Zamračil se na jeden malý zápisník. Náhle se usmál. „To znám.“

„Ty to přečteš?“ V Lawrencově hlase zazněl úžas.

„Ach, ach,“ zavzdychal Mike. „Nepřečtu to, ale znám to.“

Dale se k němu naklonil. „Dokážeš najít kód?“

„To není žádný kód,“ upozornil ho Mike s úsměvem. „Moje hloupá sestra Peg chodila na takový kurz. Těsnopis… chápete, používají ho sekretářky, co rychle píšou.“

Chlapci začali jásat a výskat, dokud je Kevin neumlčel. Opatrně uložili zápisníky do Lawrencova batohu, chovali se k nim jako k čerstvým vejcím, pak v podřepu zamířili k místům, kde nechali svá kola.

Přestože byl Dale opálený, než se dostali na Vysokoškolskou cestu, už cítil, jak mu slunce spaluje krk a paže. Vzdálená vodárenská věž se tetelila ve vlnách horkého vzduchu jako by celé město byla pouhá iluze, přelud, který za chvíli zmizí.

V polovině cesty se za nimi zvedl mrak prachu a začalo se k nim blížit auto.

Mike zamával a společně s Harlenem a Kevinem zamířili k jedné straně. Dale s Lawrencem přejeli na druhou. Dostali se přes příkop, zahodili kola a připravili se na případ, že budou muset šplhat přes plot a zmizet v polích.

Auto zpomalilo, tmavá kabina se mihotala v horku cesty a motoru. Řidič si je zvědavě prohlížel. Pak auto zastavilo a zacouvalo.

„Co to děláte?“ zavolal Kevinův otec z vysoké kabiny mlékárenského auta. Dlouhá nádrž z leštěné oceli se třpytila, byla tak jasná, že se na ni nemohli v poledních paprscích ani podívat. „Co děláte?“

Kevin se zakřenil a ukázal směrem k městečku. „Jen se projíždíme.“

Jeho otec se podíval na chlapce, kteří seděli na plotě jako ptáci, kteří se chystají uletět. „Rychle domů,“ vyzval Kevina. „Potřebuju pomoc při čištění nádrže a máma chce, abys odpoledne vyplel zahradu.“

„Ano, pane,“ přikývl Kevin a zasalutoval. Jeho otec se zamračil, dlouhé auto se rozjelo a zmizelo v oblaku prachu.

Stáli chvíli na cestě a drželi kola. Dala napadlo, jestli se ostatním také tak třesou nohy.

Než se dostali do stínu města, žádná auta ani náklaďáky už nepotkali. Na ulicích filtrovalo sluneční paprsky listí stromů, ale den byl pořád stejně horký. Léto je tlačilo svou podrážkou. Na chvíli zůstali v kurníku, pak se rozběhli na oběd a za domácími povinnostmi.

Mike si nechal zápisníky. Jeho sestra měla někde učebnici těsnopisu a Mike slíbil, že ji najde a začne s dekódováním. Po obědě za ním přišel Dale, aby mu pomohl.

Mike zkontroloval starou Memo, našel učebnici hned vedle Pegina hloupého deníku – kdyby ho nachytala v pokoji, zabila by ho – a vzal sešity i s knihou do kurníku…

Zkoušeli s Dalem potvrdit zda se jedná o těsnopis a zkusili rozluštit pár řádek. Nejprve to bylo těžké, ale pak si zvykli. Duanovy značky nebyly stejné jako v učebnici, ale dost se jim podobaly. Mike se vrátil domů, našel velkou tabuli a dvě tužky a vrátil se do kurníku. Tiše pracovali.

Když zavolala o šest hodin později Mika maminka na večeři, ještě četli.

DVACET ŠEST

Mike se přihlásil, že si promluví s paní Moonovou. Znal ji nejlépe.

Minulý večer, během dlouhého soumraku, kdy svět opouštělo světlo i teplo, se všichni kromě Cordie sešli v kurníku, aby si vyslechli, co zápisníky ukrývaly.

„Kde je ta holka?“ zeptal se Mike.

Jim Harlen pokrčil rameny. „Zašel jsem do toho jejího domku…“

„Sám?“ přerušil ho Lawrence.

Harlen se podíval na mladšího chlapce, ale ignoroval ho. „Šel jsem tam dnes odpoledne, ale nikdo nebyl doma.“

„Možná šli na nákup,“ navrhl Dale.

Harlen zavrtěl hlavou. Dnes večer vypadal se sádrou a šátkem zvlášť bledý a zranitelný. „Uch, uch, bylo tam pusto. Všude bordel… staré noviny, kusy nábytku, sekyra… jako by rodina naházela všechno na korbu auta a zmizela.“

„Dobrý nápad,“ zašeptal Mike, který přestal luštit Duanovy deníky.

„Co?“ vyhrkl Kevin.

„Poslouchejte,“ vyzval je Mike O’Rourke, zvedl deníky a začal číst.

Čtveřice chlapců naslouchala téměř celou hodinu. Když začal Mike chraptět, Dale převzal štafetu. Už zápisky četl – při luštění si porovnávali s Mikem poznámky – ale když zaslechl ta slova nahlas, když je vyslovil jeho vlastní hlas, roztřásly se mu nohy.

„Ježíši Kriste,“ zašeptal Harlen, když dočetli pasáž o borgijském zvonu a o Duanovu strýčkovi. „Sakra práce,“ dodal stejně uctivě.

Kevin zkřížil ruce. Už bylo šero a Kevinovo tričko svítilo. „Ten zvon tam visel celou tu dobu, co jsme chodili do školy… celé ty roky?“

„Pan Ashley-Montague řekl Duanovi, že ho sundali a roztavili,“ odvětil Dale. „Je to v jednom ze zápisníků a já to osobně slyšel minulý měsíc v letním kině.“

„Letní kino už dlouho nebylo,“ zakňoural Lawrence.

„Buď zticha,“ umlčel ho Dale. „Tady… něco přeskočím… tady je to, jak Duane mluvil s paní Moonovou… byl to stejný den, kdy jsme byli na večeři u strýčka Henryho, stejný den, kdy…“

„… kdy Duana zabili,“ zakončil větu Mike.

„Jo,“ přikývl Dale. „Poslouchejte.“ Začal číst:

„17. červen

Mluvím s paní Emmou Moonovou. Vzpomíná si na zvon. Mluví o děsivé věci. Říká, že s tím její Orville neměl nic společného. Děsivá věc se zvonem. Zima let 1899-1900. Několik dětí ve městě… myslí, že jedno bylo ze statku… zmizelo. Pan Ashley (tehdy se rodiny ještě nespojily, takže žádný Montague) nabídl tisíc dolarů jako odměnu. Žádné stopy.

Pak v lednu… paní Moonová si je jistá, že to byl leden 1900… našli tělo jedenáctileté holky, která zmizela před Vánocemi. Jméno Sarah Lewellyn Campbellová.

ZKONTROLOVAT ZÁZNAM! Proč to nebylo v novinách?

Paní Moonová si je jistá… Sarah L. Campbellová. Nechce o tom mluvit, ale pořád se ptám: zabili tu holku, nejspíš znásilnili, uřízli hlavu a kus snědli. To poslední ví jistě.

Chytili nějakého černocha… barevného… co přespával za budovou jatek. Seběhl se dav. Tvrdí, že její manžel Orville nebyl ani v okrese. Jel „kupovat koně“ do Galesburgu. Na čtyři dny. (Později zjistit, jaké měl zaměstnání).

Tehdy byl v Elm Havenu silný Klan. Paní Moonová říká, že její Orville chodil na shromáždění… chodila tam většina chlapů… ale nebyl nočním jezdcem. A kromě toho byl pryč z města… kupovat koně.

Ostatní muži z města, které vedl pan Ashley (ten, co koupil zvon) a jeho jedenadvacetiletý syn, odvlekli černocha do staré střední. Paní Moonová neví, jak se černoch jmenoval. Nějaký tulák.

Uspořádali jakýsi soud (spravedlnost Klanu) a rovnou ho odsoudili. Ten večer ho pověsili. Na zvon.

Paní Moonová si vzpomíná, jak pozdě v noci zvonil. Její manžel jí řekl, že to bylo kvůli tomu, jak se černoch houpal a kopal (paní Moonová zapomněla, že měl být v Galesburgu!) … (poznámka: Při normálním věšení si odsouzenec zlomí krk… tenhle tam visel pěkně dlouho).

Ve zvonici? Paní Moonová neví. Myslí si to. Nebo na hlavním schodišti.

Nechce říct to nejhorší… přemlouvám ji.

Nejhorší je, že nechali jeho tělo ve zvonici. Zamkli ji a nechali ho tam.

Proč? Neví. Její Orville to nevěděl. Pan Ashley trval na tom, že tam černocha nechají. (MUSIM SE ZEPTAT ASHLEYE-MONTAGUA, NAVŠTÍVIT JEHO DŮM A PODÍVAT SE DO KNIH SPOLEČNOSTI PRO HISTORII OKRESU, KTERÉ UKRADL).

Paní Moonová pláče. Proč? Říká, že se stalo ještě něco horšího.

Čekám. Sušenky jsou příšerné. Už nemluví se mnou, ale s kočkami.

Říká, že horší… horší než věšení… je fakt, že dva měsíce po lynčování zmizelo další dítě.

Oběsili špatného muže.

„Ještě to pokračuje,“ poznamenal Dale, „ale už se to jen opakuje. Poslední poznámky mluví o plánech osobně navštívit pana Dennise Ashley-Montagua a zjistit něco víc.“

Pětice chlapců v kurníku si vyměnila pohledy.

„Borgijský zvon,“ zašeptal Kevin, „sakra.“

„Jasně, že sakra,“ zašeptal Harlen. „Pořád funguje, pořád je v něm zlo.“

Mike se přikrčil a dotkl se jednoho zápisníku, jako by to byl nějaký talisman. „Myslíš, že se všechno točí kolem toho zvonu?“ zeptal se Dala.

Dale přikývl.

„Myslíš, že Roon, Van Syke a stará Dvouzadková k tomu patří, protože jsou ze školy?“ pokračoval Mike.

„Jo,“ zašeptal Dale. „Nevím jak a proč, ale bude to tak.“

„S tím souhlasím,“ přikývl Mike a obrátil se, aby se podíval na Jima Harlena. „Máš ještě tu pistoli?“

Harlen sáhl pravou rukou do šátku a vyndal malý revolver.

Mike přikývl. „Dale, vy máte doma nějaké zbraně, ne?“

Dale se podíval na mladšího bratra, pak se obrátil k Mikovi. „Jo, táta má pušku. Já mám Savage.“

Mike ani nemrkl. „Tu věc, kterou si smíš brát na lov?“

„Uch, uch. Bude moje, až mi bude dvanáct.“

„Je to puška, ne?“

„Čtyři deset dole,“ přikývl Dale, „dvaadvacet nahoře.“

„Vystřelí jen jeden náboj z každé hlavně, ne?“ Mike mluvil nevzrušeně, jako by přemýšlel o něčem jiném.

„Jo,“ souhlasil Dale. „Pak ji otevřeš a zasuneš další náboje.“

Mike přikývl. „Můžeš ji donést.“

Dale chvíli mlčel. „Jestli ji odnesu bez tátova dovolení, zabije mě.“ Podíval se ven do tmy. Kolem jabloní na Mikově zahradě blikaly světlušky. „Jo,“ přikývl. „donesu ji.“

„Dobrá.“ Mike se obrátil ke Kevinovi. „Ty něco máš?“

Kevin si promnul tvář. „Ne, tedy můj táta má služební automatickou pětačtyřicítku… tedy poloautomatickou… ale máji v dolním šuplíku u stolu. Je zamčený.“

„Musíš se k ní dostat.“

Kevin pochodoval sem tam a masíroval si tváře. „Je to jeho služební pistole! Něco jako… jako trofej nebo suvenýr, co mu dali chlapi z jeho čety. Byl velitelem ve druhé světové válce… „ Kevin se zarazil. „Myslíte, že zbraně něco zmůžou proti těm příšerám, co zabily Duana?“

Mike se krčil v šeru, byl napjatý jako zvíře, které chce zaútočit. Ale veškeré napětí odrážel jeho postoj a nikoliv tón jeho hlasu. „Nevím,“ přiznal. Šeptal tak tiše, že ho málem umlčely zvuky hmyzu ze zahrady za kurníkem. „Ale myslím, že k tomu patří Roon a Van Syke… a nikdo netvrdí, že se jim nemůže nic stát. Můžeš sehnat tu bouchačku?“

„Ano,“ přikývl Kevin po půlminutovém tichu.

„A nějaké náboje?“

„Ano, táta je má ve stejném šuplíku.“

„Necháme si věci tady,“ pokračoval Mike. „Když je budeme potřebovat, budou tady. Mám nápad…“

„A co ty?“ přerušil ho Dale. „Tvůj táta nechodí lovit, že?“

„Ne,“ souhlasil Mike, „ale stará Memo má pistoli na veverky.“

„Cože?“

Mike roztáhl ruce půl metru od sebe. „Znáš tu velkou bouchačku, co používal Wyatt Earp v televizi?“

„Buntline special?“ zeptal se Harlen nahlas. „Tvoje babička má Buntline special?“

„Uch, uch,“ vydechl Mike. „Je jí dost podobná. Dědeček ji nechal vyrobit v Chicagu před čtyřiceti lety. Je to čtyři-desítka jako ta Dalova, ale na pistolové…“

„Na držadle od pistole,“ doplnil Kevin.

„Jo, hlaveň má nějakých čtyřicet centimetrů a má to pěknou dřevěnou pažbu od pistole. Memo tomu vždycky říkala pistole na veverky, ale děda ji koupil kvůli tomu místu, kde dřív bydleli – Cicero… bylo to tam tehdy tvrdý.“

Kevin Grumbacher zapískal. „Chlapče, taková bouchačka je ilegální. Je to puška s upilovanou hlavní. Tvůj děda patřil ke Caponemu, Miku?“

„Sklapni, Grumbachere,“ vyzval ho Mike nevzrušeně. „Dobrá; máme zbraně a dost munice. Neprozradíme rodičům, že zmizely, a schováme je… „ Rozhlédl se a dloubl do gauče.

„Za to velké rádio,“ navrhl Dale.

Mike se pomalu otočil a v šeru se objevil jeho úsměv. „Správně, zítra máme práci. Kdo si půjde promluvit s paní Moonovou?“

Chlapci se ošívali, ale mlčeli. Nakonec se ozval Lawrence. „Půjdu.“

„Ne,“ odmítl Mike vlídně. „Pro tebe máme jinou důležitou práci.“

„Jako co?“ zeptal se Lawrence a kopl do plechovky na dřevěné podlaze. „Ani nemám bouchačku jako vy.“

„Jsi moc malý… „ začal Dale.

Mike se dotkl jeho ramene a obrátil se k Lawrencovi. „Jestli ji budeš potřebovat, půjčí ti ji Dale. Už jsi někdy střílel?“

„Jo, hodněkrát… no, párkrát.“

„Dobrá,“ přikývl Mike „ale mezitím budeme potřebovat někoho, kdo rychle jezdí na kole, aby našel Roona a podal nám hlášení.“

Lawrence přikývl. Pochopil, že ho vyloučili, ale moc dobře věděl, že dostal docela slušný úkol.

„S paní Moonovou si promluvím sám,“ pokračoval Mike, „znám ji docela dobře, protože jí sekám zahradu a beru ji na vycházky. Zjistím, jestli neví ještě něco, co neřekla Duanovi.“

Chvíli seděli potichu. Věděli, že je porada u konce, ale nechtělo se jim potmě domů.

„Co uděláš, jestli dnes v noci přijde ten voják?“ zeptal se Harlen Mika.

„Najdu tu pistoli na veverky,“ zašeptal Mike. „Ale nejdřív zkusím svěcenou vodu.“ Luskl prsty, jako by se mu právě něco vybavilo. „Seženu i pro vás. Vemte si nějakou láhev.“

Kevin si založil ruce. „Jak to, že funguje jen svěcená voda katolíků? Nefungují moje lutheránské věci, nebo Dalovy presbyteriánské blbosti?“

„Neříkej jim presbyteriánské blbosti,“ ohradil se Dale.

Mike se tvářil zvědavě. „U vás máte také svěcenou vodu?“

Trojice chlapců zavrtěla hlavou a Harlen řekl: „Takové podivnosti mají jen katolíci, pitomče.“

Mike pokrčil rameny. „Na vojáka platila. Alespoň svěcená voda… ještě jsem nezkoušel hostii. Máte přijímání?“

„Jo,“ potvrdili Dale s Kevinem.

„Můžeme donést trochu chleba.“ Dale se obrátil k Lawrencovi.

„Jak?“ zeptal se mladší bratr.

Dale chvíli přemýšlel. „Máš pravdu. Ukrást Savage je lehčí, než sebrat věci k přijímání.“ Ukázal na Mika. „Dobrá, protože víme, že tvoje voda funguje, tak nám nějakou dones.“

„Můžeme vodou naplnit balónky,“ navrhl Harlen, „a bombardovat ty svině. Budou syčet a kroutit se jako slimáci, které posypete solí.“

Chlapci nevěděli, jestli si Harlen dělá legraci. Rozhodli, že o tom budou přemýšlet až ráno.

Mike rozvezl noviny v rekordním čase a v sedm hodin se dostavil na faru. Paní McCaffertyová už tam byla. „Spí,“ zašeptala v chodbě. „Doktor Powell mu něco dal.“

Mika to překvapilo. „Kdo je doktor Powell?“

Malá hospodyně si utírala ruce do zástěry. „Je to doktor z Peorie, kterého přivezl včera večer doktor Staffney.“

„Je to tak vážné?“ zašeptal Mike, ale okamžitě si vzpomněl na hnědé červy, kteří padali z vojákových protažených úst, kroutili se a zavrtávali.

Paní McCaffertyová si zakryla jednou zarudlou rukou ústa, jako by chtěla začít plakat. „Neví, co je to. Slyšela jsem doktora Powella, jak říká doktorovi Staffneyovi, že jestli mu neklesne horečka, musí ho dnes vzít do svatého Františka…“

„Svatý František,“ zopakoval Mike a podíval se na schodiště. „Až do Peorie?“

„Mají tam dýchací přístroje,“ odvětila stará paní tiše. Zdálo se, že nemůže dál. Pak dodala: „Byla jsem celou noc vzhůru, modlila se a prosila Pannu Marii, ať tomu nebožákovi pomůže…“

„Mohu se na něj podívat?“ naléhal Mike.

„Ach, ne. Bojí se, že je to nakažlivé. Nikdo k němu nesmí. Jen já a doktoři.“

„Byl jsem s ním, když se mu udělalo špatně,“ namítl Mike a nepoukázal na to, že už ho pustila do domu a sama mohla být bacilonosičem. Nevěřil, že červi přeskočí na někoho jiného… ale při samotné představě se mu udělalo na chvíli nevolno. „Prosím,“ žadonil a nasadil tvář andělského ministranta. „Nepůjdu ani dovnitř, jen nakouknu.“

Ustoupila. Společně prošli po špičkách ke tmavým mahagonovým dveřím a opatrně je otevřeli. Ani nezavrzaly. Z pokoje se vyvalil zápach, za ním vlna přehřátého vzduchu, která Mika přinutila, aby ustoupil. Zápach obecního auta a podzemních tunelů se vezl na vlnách zatuchlého vzduchu v temném pokoji. Mike zvedl ruku a přikryl si nos a pusu.

„Nechali jsme zavřená okna,“ podotkla paní McCaffertyová omluvně. „Dvě noci ho trápila zimnice.“

„Ten smrad… „ vydechl Mike, kterému se zvedal žaludek.

Hospodyně se zamračila. „Myslíš léky? Povlečení měním každý den… vadí ti trocha medicíny?“

Pach medicíny? Napadlo ho, že takhle smrdí medicína, pokud ji připravíte z mrtvých a shnilých těl.

Byla to medicína, pokud vám přijde normální měděná příchuť krve a pach týden staré mršiny. Podíval se na paní McCaffertyovou a uvědomil si, že to necítí. Jsou to mé představy? Popošel, ruku pořád na obličeji, zamrkal a čekal, že najde na posteli rozkládající se mrtvolu.

Otec Cavanaugh vypadal špatně, ale určitě to nebyla rozkládající se mrtvola. Vůbec ne. Ale mladý kněz byl určitě velmi, velmi nemocný. Zavřené oči se topily v modročerných důlcích, rty měl bílé a popraskané, jako by strávil celé dny na poušti, jeho pokožka žhnula – nebyla to žádná zdravá barva slunečních paprsků, ale radioaktivní žár vysoké horečky – vlasy měl slepené a rozcuchané, ruce na hrudi zkroucené jako zvířecí pařáty. Ústa měl dokořán, na límec pyžama stékaly sliny, když dýchal, jako by se mu převalovalo kamení v krku. V tu chvíli nepřipomínal kněze.

„To stačí,“ zašeptala paní McCaffertyová a zahnala Mika ke schodům.

Skutečně to stačilo. Mike spěchal k paní Moonové tak rychle, že mu vítr vehnal slzy do očí.

Byla mrtvá.

Tušil to už ve chvíli, kdy zaťukal na dveře a nikdo neodpověděl. Věděl to, když vkročil do malé tmavé haly a nepřiběhly k němu její kočky.

Dobře věděl, že slečna Moonová, místní knihovnice, často chodí ze svého „bytu“ (vlastně to bylo jedno podlaží, které si pronajala ve velkém starém domě na Široké třídě a sdílela ho s paní Grossaintovou, učitelkou čtvrté třídy), aby v osm hodin posnídala se svou matkou. Nebylo ještě ani půl osmé.

Mike procházel z jednoho pokoje do druhého a zvedal se mu žaludek jako na faře. Nebuď takový cvok. Šla brzy ven. Kočky jsou s ní. Dobře věděl, že by kočky nikdy malý bílý domek neopustily. Dobrá, kočky utekly v noci a paní je šla honit. A nebo slečna Moonová konečně odvezla paní Moonovou do domova v Dubovém kopci. Byla to logická odpověď, ale dobře věděl, že to tak není.

Našel ji na malém odpočívadle nad schodištěm. První patro bylo velmi malé – vešla se tam pouze její ložnice a miniaturní koupelna – na odpočívadlo se jen tak tak vešlo její malé tělo.

Přikrčil se na posledním schodu a srdce mu bušilo tak divoce, až se bál, že ztratí rovnováhu a spadne dolů. Kromě dědečkova pohřbu před několika lety nikdy neviděl mrtvolu… pokud nepočítá toho vojáka. Teď na ni zíral a cítil směsici smutku, hrůzy a zvědavosti.

Už byla dlouho mrtvá, neboť jí ztuhly ruce a paže. Levou měla nataženou k zábradlí – zřejmě se chtěla ještě zvednout – pravá se zvedala ze zeleného koberce, prsty zkroucené, jako by rvaly vzduch… nebo zaháněly něco děsivého.

Paní Moonová měla otevřené oči… Mike si uvědomil, že stovky mrtvých lidí, které viděl u známých (většinou u Dala) v televizi, měly vždycky oči zavřené… ale paní Moonová je třeštila, přímo lezly z důlků. Bylo jasné, že něco viděla. Mike se podíval na skelný pohled a napadlo ho: Tak takhle vypadá smrt.

Krev opustila její kůži a jaterní skvrny na obličeji vystoupily, byly téměř trojrozměrné. I po smrti měla napnutý krk, svaly a šlachy natažené, až se zdálo, že musí prasknout. Přes růžovou noční košili měla prošívaný župan, hubené nohy natažené. Zdálo se, že upadla jako komik v němém filmu. Ztratila jednu růžovou střapatou bačkoru. Nehty na nohou měla nalakované stejnou barvou, ale její pokroucená stará noha proto vypadala ještě bizarněji.

Mike se naklonil a opatrně se dotkl její levé ruky. Rychle ucukl. Přestože bylo v domě strašné vedro, ruka byla nápadně studená. Ovládl se a podíval na to nejhorší – na její výraz.

Paní Moonová měla ústa dokořán, jako by umřela s křikem. Falešné zuby se uvolnily a visely v tmavém otvoru jako zvláštní kus plastiku, který odněkud spadl. Rysy jejího obličeje pozměnil výraz čisté hrůzy.

Mike se odvrátil a těžce dopadl zadkem na kobercem potažené schody. Třásl se a nemohl vstát. Ve vzduchu se vznášel slabý nádech rozkladu – květiny, které uvadly a někdo je nechal celý den v rozpáleném autě. Nebylo to tak zlé jako na faře.

Ať ji zabil kdokoliv, možná byl pořád v domě. Možná čekal za dveřmi ložnice.

Nevstal a neutíkal. Místo toho tam zůstal ještě chvíli sedět. Slyšel hučení v uších, jako by se ozvali cvrčci ve dne. Pak si uvědomil, že mu před očima poskakují malé černé tečky. Sklonil hlavu mezi kolena a začal si masírovat tváře.

Slečna Moonová tady bude každou chvíli. Najde takhle svoji matku.

Nijak tu starou pannu nezbožňoval. Jednou se ho zeptala, proč chodí do knihovny, když je tak pomalý, že propadl ve čtvrté třídě. Mike se zašklebil a odpověděl, že je tady s kamarády – byla to pravda – ale přesto ho to ranilo. Její slova se mu opakovala v myšlenkách ještě mnoho večerů, když usínal.

Ale nikdo nezaslouží, aby našel takhle svoji matku.

Věděl, že kdyby tady byl Duane… nebo Dale… začal by dělat detektivní pátrání, začal hledat vodítka – ale Mike nepochyboval o tom, že paní Moonovou zabila stejná… síla… která zabila Duana a jeho stračka. Ale na nic se nezmohl. Jen si odkašlal a zavolal: „Či či, či či. Tady, či či.“

Dveře ložnice a koupelny byly pootevřené, ale nic se tam nepohnulo. Nic se nehýbalo ve stínech v kuchyni a zadní chodbě.

Postavil se na roztřesené nohy a přinutil se vystoupit nahoru. Naposledy se podíval na paní Moonovou. Když stál, vypadala ještě menší a starší. Mike měl nutkání vyndat uvolněné zuby z otevřené pusy, aby se neudusila. Pak si představil, jak želví čelist sklapne, jak cvakne a jeho ruka zůstane v puse mrtvoly. Mrtvé oči zamrkají a podívají se na něj…

Nech toho, pitomče. Kdykoliv nadával, vždycky uslyšel hlas Jima Harlena, který mu napovídal správná slova. Teď mu Harlenův hlas našeptával, ať se sakra sebere a padá z domu.

Zvedl pravici a napodobil gesto, které viděl tisíckrát u Otce Cavanaugha, pak staré ženě požehnal a udělal znamení kříže. Věděl, že paní Moonová nebyla katoličkou, ale kdyby znal správná slova, okamžitě by jí dal poslední pomazání.

Místo toho odříkal krátkou modlitbu a vkročil do pootevřených dveří do ložnice. Škvíra byla dost široká, takže se podíval dovnitř, aniž by se dotkl dveří nebo rámu.

Byly tam kočky. Rozervané a rozcupované mrtvoly se válely na pečlivě ustlané posteli. Některé byly nabodnuté na jednom sloupku postele, hlavy několika koček ležely v řadě na nočním stolku vedle kartáčů, pleťového mléka a lahviček s voňavkou. Hnědá kočka, kterou měla stará paní nejraději, visela na ozdobném řetízku na lustru. Kočka měla jedno oko modré a jedno oko žluté, a jak se překvapivě dlouhé tělo pomalu a tiše otáčelo, oči se pokaždé podívaly na Mika. Mike seběhl po schodech a už byl u zadních dveří, když se zarazil a ucítil zvratky v krku. Nemohu nechat slečnu Moonovou, aby sem přišla a našla to. Měl jen několik minut.

U zdi v hale stál starožitný psací stůl. Ležely tam čisté papíry. Mike sebral staromódní pero, namočil ho do inkoustu a velkými tiskacími písmeny napsal: NECHOĎTE DOVNITŘ! ZAVOLEJTE POLICII!

Nebyl si jistý, jestli po utření pera a víčka od inkoustu zmizí otisky, tak vzal pero i víčko do kapsy, připevnil lístek na dveře, kde ho každý najde, zavřel rukou v tričku, otřel kliku a zavřel. Přeskočil azalky a kosatce, přeskočil dvě nízká koupadla pro ptáky a nízký živý plot a dostal se do úzké uličky za domem Sommersetovych. Co nejrychleji utíkal domů a děkoval nebi za husté větve, které proměnily uličku v hotový tunel.

Vylezl do stromového domu nad Železniční ulici, seděl ve větvích a třásl se. Pak ucítil, jak se mu do stehna zabodlo pero. Díky Bohu, nechal špičku čnít ven, jinak by měl inkoustovou skvrnu na džínách a už viděl ten novinový titulek: MÍSTNÍ HLUPÁK SE PROZRADIL INKOUSTOVOU SKVRNOU. Teď schoval pero i víčko do pukliny ve dřevě a přikryl je listím z okolních větví.

Možná je někdo najde na podzim, až listí opadá, ale rozhodl, že teď si s tím nebude dělat starosti. Jestli se někdo z nás podzimu dočká.

Opíral se zády o mohutný kmen, občas zaslechl auto deset metrů pod ním a tiché kroky sestry Kathleen, která skákala panáka na chodníku. Přemýšlel.

Ze začátku se snažil zbavit těch hrozných obrazů, které spatřil to horké a krásné ráno, ale pak mu došlo, že s ním zůstanou navždy. Horečnatý dech Otce Cavanaugha, otevřená ústa mrtvé paní Moonové. Nechal strach a vlny adrenalinu, ať vymyslí vlastní plán.

Seděl tam téměř tři hodiny. V jednu chvíli zaslechl, jak zastavují ve vzdálenosti jednoho bloku auta, pak vytí sirény, které bylo v Elm Havenu velmi vzácné. Pak přišel šum dospělých hlasů a Mike věděl, že dorazili zástupci zákona. Ponořil se hluboko do svých myšlenek a znovu a znovu obracel svůj plán jako baseballový míček, na kterém hledá škrábance a povolené švy.

Slezl až k poledni. Po tak dlouhé době v těsném prostoru měl ztuhlé nohy, na džínách a tričku trochu smůly. Bylo mu to jedno. Sebral kolo a zamířil k Dalovi domů.

Oba Stewartovi bratři třeštili oči a byli celí vzrušení, když jim vyprávěl o smrti paní Moonové. Kdyby byla jen mrtvá a kočky žily, nic špatného by v tom nebylo. Ale vražda koček rozrušila celé městečko.

Mike zavrtěl hlavou. Duane McBride byl mrtvý stejně jako jeho strýček, ale lidé si to vysvětlili, a přestože zemřelo malé dítě hroznou smrtí, byla to nehoda. Ale vražda několika koček vyvolala strach a lidé celé týdny zamykali dveře. Pro Mika se stala smrt paní Moonové minulostí. Byla to součást hrozné tmy, která visela nad starou Memo nad ním a nad ostatními dětmi celé léto. Jen další mrak na zataženém nebi.

„Pojďte,“ vyzval Dala s Lawrencem a odvedl je ke kolům. „Pojedeme pro Kevina s Harlenem a půjdeme někam, kde bude klid. Mám něco, o čem si chci s vámi promluvit.“

Když mířili k západu, do Harlenova domu, Mike se musel podívat na starou střední. Vypadala větší a ošklivější než kdy předtím. I když venku svítilo slunce, její tajemství se ukrývala ve tmě za zatlučenými prkny.

Mike věděl, že má před sebou ten děsný plán.

DVACET SEDM

Jeli na hřiště a kuli plány. Mike mluvil nějakých deset minut a ostatní jen zírali. Když vyprávěl o těle paní Moonové, nikdo se na nic nezeptal. Nehádali se, když prohlásil, že jestli něco brzy neudělají, budou ležet mrtví oni. Neřekli ani slovo, když načrtl plán toho, co je čeká.

„Zvládneme to všechno do nedělního rána?“ zeptal se Dale nakonec. Kola se válela na místě nadhazovače. V okolí pěti set metrů se nic nehýbalo. Slunce spalovalo jejich krátké vlasy a holé ruce, třpytilo se na chromu a staré barvě jejich kol, takže museli přivírat oči.

„Jo,“ přikývl Mike, „asi jo.“

„Kempovat nepůjdem ve čtvrtek večer,“ prohlásil Harlen.

Ostatní se na něj podívali. Bylo úterý ráno. Proč si dělal starosti se čtvrtečním večerem?

„Proč ne?“ zeptal se Kevin.

„Protože mě pozvali ten večer na oslavu narozenin Michelle Staffneyové,“ odvětil Harlen. „A já půjdu.“

Lawrence se tvářil otráveně. Trojice starších chlapců současně vydechla. „Ježíši,“ začal Dale, „pozvali nás všechny. Pozvali půlku dětí z tohoto hloupého městečka jako každý čtrnáctý červenec. Co je na tom?“

Byla to pravda. Michellina oslava narozenin byla pro děti v Elm Havenu jakousi svatojánskou nocí. Vždycky se konala večer, vždycky se objevilo spousta dětí na Staffneyově dvoře a v domě, vždycky byl kolem desáté ohňostroj. Doktor Staffney vždycky vykřikoval, že slaví den Bastily a narozeniny dcery současně. Všechny děti jásaly, i když nikdo z nich nevěděl, co den Bastily znamená. Jestli dostali dort, punč a byl ohňostroj, nikomu na tom nesešlo.

„Nic na tom není,“ pokračoval Harlen a tvářil se, jako by měl tajemství a skutečně na tom záleželo. „Ale já půjdu.“

Dale se chtěl hádat, ale Mike řekl: „Dobrá, nic se neděje. Pojedeme tábořit zítra. Ve středu. Alespoň to budeme mít za sebou. Pak je všechno připraveno na sobotní letní kino.“

Lawrence se zatvářil nedůvěřivě. Malý nos měl červený a loupal se mu. „Jak víte, že bude příští sobotu letní kino?“

Mike vzdychl a dřepl si na bobek. Ostatní ho napodobili a obrátili záda k okolnímu světu. Mike píchl prstem do země, jako by jim chtěl ukázat herní plán, ale jen tak si kreslil. „Musíme si promluvit s panem Ashley-Montaguem. Jestli půjdeme tábořit zítra, zabere to téměř celou středu a čtvrtek ráno a musíme se připravit na nedělní ráno a sobotní večer. To znamená, že pana Ashley-Montagua musíme navštívit dneska nebo ve čtvrtek odpoledne.“ Podíval se na Harlena a udělal obličej. „A ve čtvrtek pořádá Michelle oslavu.“

Dale si vytáhl z kapsy baseballovou čapku a nasadil si ji. Stín na obličeji vypadal jako tmavé hledí. „Proč tak brzy?“ zeptal se. Mike řekl, že na návštěvu k Ashley-Montaguovi musí Dale.

Mike pokrčil rameny. „Přemýšlej o tom. Nemůžeme pokračovat v ostatním, dokud nevíme jistě tuto věc. Ten boháč nám může říct, jestli máme pravdu.“

Dala to nepřesvědčilo. „A jestli to neřekne?“

„Pak půjdeme tábořit, bude to test,“ pokračoval Mike. „Ale bude daleko lepší, když se to dozvíme, než vyrazíme.“

Dale si protřel upocený krk a podíval se na vodárenskou věž a řady kukuřice v dálce. Kukuřice už byla vyšší než oni, zelená zeď, která lemovala městečko a nabízela jen pomalý pohyb a stíny. „Jdeš?“ zeptal se Mika. „Tedy k Ashley-Montaguovi domů.“

„Uch-uch,“ vydechl Mike. „Půjdu najít toho člověka, o kterém jsme mluvili. Zkusím sehnat něco z toho, co říkala paní Moonová. A myslím, že mě Otec Cavanaugh potřebuje.“

„Půjdu s tebou,“ nabídl Kevin Dalovi.

Dale se okamžitě cítil lépe, ale Mike řekl: „Ne. Musíš jet s tátou v mlékárenském autě, jak jsme naplánovali.“

„Ale s náklaďákem nemusím nic dělat až do víkendu… „ začal Kevin.

Mike zavrtěl hlavou. Z jeho tónu bylo jasné, že se s ním nemohou hádat. „Ale musíš začít čistit náklaďák dnes odpoledne, nejen mu pomáhat. Jestli to budeš dělat celý týden, v sobotu už mu to přijde normální.“

Kevin přikývl. Dale se cítil mizerně.

„Půjdu,“ oznámil Harlen.

Dale se podíval na malého chlapce s neohrabanou sádrou a šátkem kolem krku. Moc ho to nepovzbudilo.

„Já taky,“ připojil se Lawrence.

„To v žádném případě,“ zarazil ho Dale a znovu se začal chovat jako starší bratr. „Dáváš pozor, pamatuješ? Jak najdeme obecní auto, jestli ho nebudeš hledat?“

„Ach, do pytle,“ vydechl Lawrence. Pak se podíval přes rameno ke sto padesát metrů vzdálenému domu pod stromy, jako by ho mohla matka slyšet. „Do prdele práce,“ dodal.

Jim Harlen se potěšeně zasmál. „A kurva práce k tomu,“ doplnil.

„To táboření se mi nelíbí,“ prohlásil Kevin. „Všichni takhle dohromady.“

Mike se usmál. „Já s tebou nebudu.“

„Však víš, co myslím.“ Kevin mluvil vystrašeně.

Mike to poznal. „Proto si myslím, že to bude fungovat,“ prohlásil tiše a kreslil další kroužky a šipky na zem. „Když nejsme s rodiči, nejsme zase tak často spolu.“ Vzhlédl. „Ale nemusíme to dělat, jestli Dale… a Jim… seženou informace od Ashley-Montagua a zjistíme, že to nestojí za to.“

Dale pořád pozoroval vzdálená pole a v jeho očích se objevil zájem. „Problém je v tom, že nevím, jak se dnes dostat do Peorie. Moje máma mě nesveze… i kdyby chtěla, náš starý Buick to nezvládne… a táta je až do soboty na cestách.“

Kevin žvýkal velkou žvýkačku. Obrátil se a vyplivl ji přes rameno. „Nejezdíme do Peorie moc často. Většinou na Díkůvzdání, na pochod Santa Clause. Asi tak dlouho čekat nemůžeš, co?“

Harlen se zakřenil. „Já právě přinutil mámu, aby nejezdila do Peorie. Kdybych ji poprosil, aby nás odvezla k vile jednoho boháče na Výhledové cestě, zřejmě ze mě vyrazí duši.“

„Jo,“ přikývl Mike, „ale pak by tě svezla?“

Harlen se zatvářil otráveně. „Hele, Miku, tvůj táta dělá v pivovaru Pabst, ne? Nemůžeme se já a Dale svézt?“

„Jasně, jestli chcete odjíždět v půl deváté večer a dostat se tam na noční směnu. A pivovar leží kilometry jižně od Výhledové cesty… museli byste šlapat po těch kopcích potmě, setkat se s panem Ashley-Montaguem v noci a čekat na tátu, až vás sveze v sedm hodin ráno.“

Harlen pokrčil rameny. Pak se rozzářil a luskl prsty. „Mám odvoz, Dale, kolik máš peněz?“

„Celkem?“

„Tím nemyslím směnky tety Millie a stříbrný dolary strýčka Paula, hlupáku. Myslím peníze, které můžeš vzít. Teď hned.“

„Nějakých devětadvacet dolarů v bance v ponožce,“ odvětil Dale. „Ale autobus jede až v pátek, takže nás ne…“

Harlen zavrtěl hlavou a pořád se usmíval. „Nemluvím o tom hloupém autobusu, amigo. Mluvím o našem osobním taxíku. Devětadvacet dolarů by mělo stačit… sakra, přidám ještě doláč a máme rovných třicet. Můžeme jet dneska. Možná hned teď.“ Dale ucítil, jak mu zrychluje srdce. Vůbec se nechtěl s panem Dennisem Ashley-Montaguem setkat a Peorie ležela celé světelné roky daleko.

„Hned teď? To myslíš vážně?“

„Jo.“

Dale se podíval na Mika, spatřil smrtelně vážný výraz jeho šedých očí a přikývl: Dobře.

„Dobrá,“ řekl nahlas a opřel klouby ruky o Lawrencovu hruď. „Ty zůstaneš doma s mámou, dokud tě nepošle Mike na výzvědy.“ Harlen už odjížděl k První ulici. Dale se podíval na ostatní. „Je to šílené,“ vydechl upřímně.

Nikdo se s ním nehádal.

Dale nasedl na kolo a opřel se do šlapek, aby dohonil Harlena.

C. J. Congden na ně nevěřícně zíral. Uhrovitý šestnáctiletý výrostek se opíral o přední blatník tátova černého předělaného Chevroletu. V levé ruce držel pivo, na sobě oblíbenou černou koženou bundu, špinavé džíny a těžké boty. Jak mluvil, v puse mu poskakovala cigareta. „Sakra, co sakra chcete, abych udělal?“

„Odvezl nás do Peorie,“ odpověděl Harlen.

„Tebe a tutoho buzeranta,“ poškleboval se C. J.

Jim se podíval na Dala. „Jo,“ přikývl. „Mě a tutoho buzeranta.“

„A kolik že zaplatíte?“

Harlen se podíval na Dala, jako by chtěl říct: Neříkal jsem ti, že tady mluvíme s úplně vygumovaným pitomcem? „Patnáct doláčů,“ řekl nahlas.

„To se di bodnout,“ zasmál se výrostek a napil se Pabstu.

Mike pokrčil rameny. „Můžeme se tam dostat za osmnáct dolarů…“

„Pětadvacet nebo nic,“ přerušil ho Congden a odklepl cigaretu.

Harlen zavrtěl hlavou, jako by to byla astronomická částka. Podíval se na Dala a rozhodil ruce, jako by prohrál. „No… tak dobře.“

Congden se zatvářil překvapeně. „Předem,“ vyzval je tónem, který viděl v akčních filmech.

„Půl teď, půl potom,“ odvětil Harlen tónem, jaký používal Humphrey Bogard.

Congden na ně zašilhal přes oblak kouře, ale nájemní vrazi ve filmech zřejmě s takovou věcí vždycky souhlasili, takže neměl na výběr. „Tak zaplaťte půlku,“ přikázal jim. Dale ho poslechl a odpočítal dvanáct dolarů a padesát centů ze svých úspor.

„Vlezte si dovnitř,“ vyzval je Congden. Típl cigaretu, odplivl si, povytáhl si kalhoty a podíval se na chlapce, kteří si zalezli na zadní sedadlo matně černého Chevroletu.

„Tohle není žádnej blbej taxík,“ zavrčel Congden. „Jeden z vás pitomců pojede na přední sedačce.“

Dale čekal, že Harlen poslechne, ale Harlen jen pohnul zlomenou rukou, jako by chtěl říct: Ruka potřebuje místo. Dale nešťastně vylezl a přešel dopředu. C. J. Congden hodil dovnitř plechovku piva, naskočil a bouchl dveřmi. Vylovil klíčky, obrovský motor zařval a probral se k životu.

„Vážně tě s ním táta nechá jezdit?“ zeptal se Harlen z bezpečí zadního sedadla.

„Drž klapačku, než z tebe vymlátím duši,“ usekl ho Congden a nastartoval.

Přehodil řadicí páku a velká zadní kola vystřelila mrak prachu a kamení na jeho dům. Mladík vyrazil, pneumatiky divoce zaječely a auto vjelo na asfalt Železniční ulice. Výrostek otočil volant doleva, udělal smyk, otočil se o devadesát stupňů a vyrazil východně k Široké třídě. Tam udělal ještě bláznivější smyk a otočil se přes celou ulici. Pak auto znovu zvládl, rychle zatočil volantem a za zády se jim objevil mrak modrého kouře. Když se dostali na Kostelní ulici, už svištěli rychlostí sto kilometrů za hodinu a Congden se musel postavit na brzdy, aby zastavil na štěrkové křižovatce Široké a Hlavní. Vyhublé a poďobané stvoření za volantem vytáhlo krabičku cigaret Pall Mall z vyhrnutého rukávu trička, jednu vyndalo a zapálilo ji elegantním zapalovačem, zatímco předjelo malý náklaďák na Velké cestě.

Ozval se klakson a Dale zavřel oči.

Na ceduli vedle kavárny U Parku stálo: 40 KILOMETRŮ V HODINĚ, ELEKTRICKY MĚŘENO. Congden se kolem prohnal stovkou. Projel širokou zatáčkou kolem pumpy Texaco a minul poslední cihlový dům vlevo. Dostali se z města a nabírali rychlost. Řev upraveného motoru se odrážel od zdí kukuřice po obou stranách Velké cesty a odrážel se zpět.

Když mu Harlen řekl, kam jedou, Dale smykem zastavil. „Congden? To si děláš srandu.“ Upřímně ho to vyděsilo. Dokázal si vybavit jen bezednou černou díru ústí dvaadvacítky, kterou mu místní výtržník mířil na obličej. „Na to zapomeň,“ dodal, obrátil kolo a chtěl zamířit domů.

Harlen ho chytil za zápěstí. „Přemýšlej, Dale. Na Výhledovou cestu v Peorii nás nikdo jiný neodveze… tvoji rodiče si budou myslet, že jsme cvoci. Autobus jede až v pátek. Neznáme nikoho jiného, kdo má řidičák…“

„Mikova sestra Peg… „ začal Dale.

„Ta propadla čtyřikrát,“ dokončil větu Harlen. „Její rodiče ji nepustí k autu. A kromě toho O’Rourkovi mají jen jednu starou kraksnu a Mikův otec s ní jezdí každý večer do práce. Nepustí ji z očí.“

„Najdu jiný způsob,“ trval na svém Dale a uvolnil ruku z Harlenova sevření.

„Jo, dobře.“ Harlen si založil ruce, opíral se o kolo a zlobně se tvářil na Dala. „Jsi trochu buzerant, co, Stewarte?“

Dale ucítil vlnu vzteku. Rád by slezl z kola a Harlena zmlátil. Během minulých let už to udělal, a přestože menší chlapec bojoval nefér, dobře věděl, že ho zase přemůže. Ovládl se, pevně sevřel řídítka a přemýšlel.

„Mysli,“ vyzval ho Harlen, jako by slyšel jeho myšlenky. „Musíme to udělat dneska. Nikoho jiného nemáme. Congden je úplný pitomec, takže to udělá za prachy a nebude přemýšlet, proč tam chceme. A zřejmě je to nejrychlejší cesta. Snad kromě F-86.“

Dale sebou trhl. „Starej ho nenechá jezdit,“ prohlásil a došlo mu, že pouze chuligáni jako Congden neříkají „tatínek“ nebo „táta“, ale „starej“. Pak si vzpomněl, co mu řekl pan McBride.

„Jeho táta je několik dnů pohřešovanej,“ prohlásil Harlen. Seděl na kole a houpal se ze strany na stranu. „Říká se, že Van Syke, pan Daysinger a pár dalších pitomců odjelo do Chicaga na týdenní oslavu, když oškubali nějakého turistu za rychlou jízdu. No, černý bombarďák starého J. P tady pořád je a C. J. s ním jezdí ve dne v noci.“

Dale cítil srolovanou ponožku s úsporami, kterou schoval do kapsy kalhot. Byly to veškeré peníze, které měl. Pak už mu zbydou jen směnky a stříbrné dolary strýčka Paula, které stejně nikdy neuvidí. „Dobrá,“ přikývl, obrátil se na západ a pomalu vyrazil po Železniční ulici, jako by jel na popravu. „Ale jak je možné, že takový pitomec jako C. J. dostane řidičák, když Peg O’Rourková je moc hloupá a neprojde zkouškou?“

Harlen počkal, až se dostali na dohled Congdenova domu. Spatřili výrostka, jak se opíral o auto, pak tiše zašeptal, aby to slyšel jen Dale: „Kdo říká, že C. J. má řidičák?“

Uháněli po státní silnici, která se klikatila sedmadvacet kilometrů jihovýchodně k dálnici 150 A. Na takovou rychlost nebyla připravená ani v době, kdy ji postavili a každých deset metrů ji nezdobily díry a široké asfaltové záplaty. Černý Chevrolet se řítil údolím Spoonovy řeky, a když se přehoupl přes kopec, zdálo se, že levituje.

Dale ucítil přetížení, spatřil Congdena, jak mhouří oči přes cigaretový kouř a pevně svírá volant. Pak přivřel oči i Dale a zakryl si je rukama. Vyskočili a řítili se z prudkého kopce. Kdyby proti nim někdo jel – před chvílí je minulo několik náklaďáků, které mířily na severozápad – všichni byli na místě mrtví. Dale se rozhodl, že až se vrátí, vymlátí z Harlena duši i v případě, že cestu přežijí.

Congden začal náhle zpomalovat a zajel s Chevroletem na štěrkovou krajnici u zábradlí mostu přes Spoonowu řeku. Byli teprve ve třetině cesty do Peorie.

„Vylez,“ vyzval Congden Dala.

„Proč mám…“

Congden do něj silně strčil, až se udeřil hlavou o dveře. „Padej, debile.“

Dale vylezl ven. Prosebně se podíval na Harlena na zadním sedadle, ale druhý chlapec se choval jako úplný cizinec. Pokrčil rameny a prohlížel si čalounění zadního sedadla.

Congden Harlena ignoroval. Znovu strčil do Dala, až málem přepadl přes zábradlí na okraji mostu. Most byl v těchto místech vysoký, takže Dale stál ve výši korun stromů, nízkých dubů a vrb, které rostly na okolních březích. Nejméně deset metrů nad hladinou řeky.

Dale zacouval a ucítil, jak se mu opírá zábradlí o nohy. V záchvatu frustrace sevřel ruce v pěst. Měl hrozný strach. „Co to sakra… „ dostal ze sebe.

C. J. Congdenova ruka sklouzla dozadu, a když se znovu objevila, držela nůž s černou rukojetí. Vyskočilo dvaceticentimetrové ostří a odrazilo sluneční paprsky. „Drž hubu a dej mi zbytek těch tvejch peněz.“

„Na to zapomeň,“ odsekl Dale, zvedl pěsti a cítil, jak mu tělem vibruje rytmus srdce. Vážně jsem to řekl?

Congden byl velmi rychlý. Dale už dávno zjistil, že rady jeho otce neplatí. Alespoň v případě starších tyranů. Nebyli to žádní zbabělci, určitě ne v situaci, kterou Dale prožil. Necouvli, když jste se jim postavili. A co bylo nejdůležitější, jejich hrozby nebyly prázdná slova. Alespoň C. J. Congden a jeho kamarád Archie Kreck. Byly to svině, které s radostí rozdávaly bolest.

Congden byl velmi rychlý. Odstrčil Dalovy hubené paže, odhodil ho na zábradlí, až málem přepadl na druhou stranu, a zastavil mu nůž pod bradou. Dale ucítil krev v těle.

„Ty debilní kreténe,“ zašeptal Congden, jeho žluté zuby několik centimetrů od Dalovy tváře. „Chtěl jsem ti jenom vzít tu blbou fusekli a nechat tě jít po svejch. Ale víš, co udělám teď, debile?“

Dale nemohl ani zavrtět hlavou. Ostří by mu okamžitě prořízlo měkkou kůži pod bradou. Zamrkal. Congden se ještě víc zašklebil. „Vidíš tu tenkou věc?“ zeptal se a ukázal volnou rukou na věž z plechu, která se zvedala k lávce nějakých devět metrů napravo od mostu. „Takže, když si mi vodmlouval, vemu tě tam a pověsím vzhůru nohama. Pak tě hodím do řeky. Co bys tomu řek, debile jeden?“

Dale neměl co říct, ostří přitlačilo, nemohl mluvit. Cítil Congdenův pot a pach piva a z jeho tónu pochopil, že to skutečně udělá. Bez jediného pohybu hlavy se podíval na věž a na lávku… spatřil vzdálenost k vodní hladině.

Congden uvolnil nůž, ale chytil Dala za krk a postrčil ho na silnici, směrem k mostu a k lávce. Nikde žádná auta. Nikde žádné statky. Dale měl jednoduchý plán – jestli bude mít šanci, uteče. A jestli, a to bylo pravděpodobnější, ho Congden dostane na lávku, pak se Dale na něj vrhne a spadnou do vody společně. Bylo to výška a Spoonova řeka nebyla nijak hluboká. Nebyla hluboká na jaře, natož potom v horkých červencových dnech. Ale to Dale potřeboval. Možná se mu podaří obrátit a přistát na tom podobaném hlupákovi, zarazí ho do říčního bláta… Congden ho postrčil k lávce a pořád ho držel. Podařilo se mu vytáhnout Dalovu ponožku a schoval si ji do přední kapsy. Dostali se k lávce. Congden se usmál a zvedl nůž k Dalovu levému oku.

„Pusť ho,“ vyzval ho Jim Harlen. Vylezl z auta, ale pořád stál daleko od nich. Měl klidný a vyrovnaný hlas.

„Jdi do prdele.“ Congden se zašklebil. „Pak je řada na tobě, pitomče. Copak si myslíš, že ne… „ Podíval se na Harlena a na místě přimrzl. Nůž zůstal viset ve vzduchu.

Jim Harlen stál vedle otevřených zadních dveří a s šátkem a sádrou vypadal slabý jako předtím, ale modrá ocelová pistole v pravé ruce slabá nevypadala. „Pusť ho C. J.,“ zopakoval Harlen.

Congden na něj chvilku zíral. Pak chytil Dala kolem krku, obrátil ho jako štít a zvedl ostří nože.

Další filmy, podotklo Dalovo podvědomí. Tenhle ubožák si určitě myslí, že žije v nějakém hloupém filmu. Pak už se Dale snažil jen dýchat přes sevřený krk.

Congden křičel a na Dalově pravé tváři přistály sliny. „Harlene, ty malej debile, z takový dálky netrefíš ani vrata vod stodoly, natož mě, ty blbče. No tak dělej, střílej! Do toho!“ Kroutil Dalem a schovával se za ním.

Dale by ho nejraději nakopl mezi nohy… nebo alespoň do holení… ale stál špatně. C. J. byl tak vysoký, že Dala málem zvedl ze země. Dale musel tančit na špičkách, aby ho neuškrtil. A co bylo horší, byl si jistý, že Harlen vystřelí… a trefí ho.

Ale Harlen se jen podíval na pistoli, jako by ani nevěděl, že ji drží v ruce. „Chceš, abych střílel?“ zeptal se. V jeho hlasu se ozvala nevinnost a zvědavost.

S Congdenem cloumal vztek a vlny adrenalinu. „Tak dělej, ty buzerante, ty čůráku, ty malá buzno, vystřel tou posranou bouchačkou, teplouši…“

Harlen pokrčil rameny, zvedl pistoli s krátkou hlavní, namířil na Chevrolet a zmáčkl spoušť. Přestože stáli v širokém údolí na otevřeném místě, výstřel byl ohlušující.

Congden přišel o rozum. Odstrčil Dala stranou – Dale se potácel u zábradlí a zíral na deset metru vzdálenou vodní hladinu, pak se chytil kovové tyče a nabral rovnováhu – utíkal přes most a plival sliny a nadávky.

Harlen popošel o jeden krok, namířil pistolí na přední sklo Chevroletu a vyzval ho: „Stůj!“

C. J. Congden uklouzl, zastavil se a ocelové podkovy na jeho těžkých botách vystřelily jiskry metr vysoko. Stál tři metry od Jima Harlena. „Zabiju tě,“ procedil Congden přes skřípající zuby. „Určitě tě zabiju.“

„Možná,“ souhlasil Harlen, „ale auto tvýho táty bude mít předtím v sobě pět děr.“ Zamířil na kapotu.

Congden nadskočil, jako by pistole mířila na něj. „Hele prosím, Jimmy, nedělej to… „ škemral. Nasadil prosebný tón, který byl ještě horší než tón šíleného tyrana.

„Drž hubu,“ vyzval ho Harlen. „Dale, pohni zadkem, jo?“

Dale se probral z myšlenek a pohnul zadkem. Nehybného Congdena obešel širokým obloukem. Pak se postavil za Harlena vedle otevřených zadních dveří.

„Hoď ten nůž přes zábradlí,“ promluvil Harlen. Když chtěl chuligán něco říct, ještě přidal: „Hned teď!“

Congden hodil vystřelovací nůž přes zábradlí mezi stromy na břehu. Harlen ukázal Dalovi na zadní sedadlo. „Nepojedeme dál?“ zeptal se Congdena. „Jedeme dál! Nějaká blbost… znovu porušíš předepsanou rychlost… a udělám pár děr do toho drahýho čalounění, co si tvůj táta nechal udělat, možná i do tý nóbl palubní desky.“ Posadil se vedle Dala a zavřel dveře.

Congden si vlezl na místo řidiče. Chtěl si frajersky zapálit cigaretu, ale ruce i rty se mu třásly. „Víš, že tě kvůli tomu dřív nebo pozdějc sejmu,“ zasyčel a podíval se do zpětného zrcátka, jeho ostrý tón se vrátil, hlas už se tolik nechvěl. „Počkám si na vás na oba a sejmu vás a…“

Harlen vzdychl, zvedl pistoli a namířil na zpětné zrcátko, na kterém visela chlupatá kostka. „Drž zobák a jeď,“ vyzval ho.

Dveře fary byly otevřené a paní McCaffertyová nehlídala padací most ani vodní příkop. Mike snadno proklouzl na schody do pokoje Otce Cavanaugha. Když zaslechl mužské hlasy, přitiskl se ke zdi a tiše se plížil k otevřeným dveřím.

„Jestli horečka a zvracení budou pokračovat,“ ozval se hlas doktora Staffneye, „musíme ho převézt do svatého Františka a dát mu kapačku, abychom předešli dehydrataci.“

Další mužský hlas, Mike ho neznal, ale zřejmě patřil doktoru Powellovi, odvětil: „Nerad bych ho vezl šedesát kilometrů v tomto stavu. Dáme mu kapačku tady a necháme hospodyni a sestru, aby ho hlídaly… uvidíme, jestli horečka klesne a před převozem se objeví nějaké další symptomy.“

Následovalo krátké ticho, pak se ozval doktor Staffney: „Dávejte pozor, Charlesi.“

Mike se podíval škvírou mezi dveřmi a zaslechl zvracení. Doktor, kterého Mike neznal, držel nočník – bylo vidět, že na takovou práci není zvyklý – zatímco Otec Cavanaugh se zavřenýma očima a obličejem bílým jako polštář, na kterém ležel, dávivě zvracel do kovové nádoby.

„Můj Bože,“ vydechl doktor Powell, „byly všechny zvratky takové?“ V jeho hlase zazněl odpor i profesionální zájem.

Mike se přikrčil, přiblížil oko ke štěrbině. Viděl, jak se na polštáři kývá hlava Otce Cavanaugha a o tvář se jí opírá nočník. Zvratky naplnily jeho tváře a vystřílely do nádoby. Nebyla to tekutina, ale spíš pevná hnědá hmota, masa částečně strávených hnilobných látek. Nočník už byl téměř plný a zdálo se, že kněz nehodlá skončit.

Doktor Staffney odvětil na otázku, ale Mike mu nerozuměl. Musel se stáhnout od štěrbiny, opřít se o zeď a bojovat se závratí a zvedajícím se žaludkem.

„… kde je vůbec ta hrozná hospodyně?“ zeptal se doktor Powell.

„Vezla sestru Billingsovou do Dubového kopce,“ odvětil známý hlas doktora Staffneye. „Tady – vemte si to.“

Mike seběhl po špičkách ze schodů, a přestože bylo venku hrozné vedro, s radostí nasál horký vzduch. Tmavě modrá ranní obloha v poledne trochu vybledla a po obědě žhnula jako kov. Pronikavé sluneční paprsky a vlhkost vzduchu se opíraly o svět jako těžké, ale neviditelné pokrývky.

Mike zamířil prázdnými ulicemi do města a vyhnul se Jensenovu AaP, aby nepotkal matku a nedala mu nějakou práci. Teď měl vlastní problémy.

Norek Harper byl místní opilec. Mike ho znal jako všechny děti ve městě – Norek byl velmi zdvořilý a rád mluvil s dětmi, rád se podělil o své nálezy z nekonečného pátrání po „zakopaném pokladu“. Dospělým dělal starosti, pořád žádal o milodary, ale děti nikdy neotravoval. Neměl žádnou stálou adresu – během horkých letních dnů často přespával pod pódiem v parku, během chladných večerů se stěhoval na svou „venkovní postel“, na lavičku v parku. Vždycky mu rezervovali místo v letním kině a často nechal děti, aby si vlezly do chládku pod pódiem a dívaly se na film přes mříž rozlámaných latěk. V zimě ho nebylo moc vidět. Někteří lidé říkali, že přespává na jatkách nebo v kůlně za prodejnou traktorů naproti parku. Jiní zase tvrdili, že ho ty nejvlídnější rodiny – Staffneyovi a Whittakerovi – nechávají spát ve svých stodolách a dávají mu i teplé jídlo.

Ale Norek si s jídlem nedělal starosti. Hlavní pro něj bylo, kde sežene další láhev. Chlapi v Carlově hospodě mu často koupili pití – i když ho majitel nepustil dovnitř, aby si ho vypil – ale jejich vlídnost se většinou rychle obrátila a začali si z něj dělat legraci.

Jak se zdálo, pokud dostal Norek pití, bylo mu to jedno. V celém městečku zřejmě nikdo nevěděl, jak je Norek Harper starý, ale nejméně tři generace matek ho používaly jako odstrašující příklad pro své synky. Mike hádal, že mu musí být určitě přes sedmdesát. Právě to potřeboval. A protože byl Norek opilcem a občas někde vypomohl, byl neviditelnou postavičkou. Právě na jeho neviditelnost Mike spoléhal.

Problém tkvěl v tom, že neměl ani láhev, ani peníze. Ani obyčejnou plechovku piva. Přestože Mikův otec pracoval v pivovaru Pabst a často chodil s kamarády do hospody, paní O’Rourková zakázala alkohol v domě. Jednou pro vždy.

Mike se zastavil před holičstvím mezi Pátou ulicí a železničními kolejemi a podíval se přes rozpálenou Velkou cestu do chladného stínu v parku. Přemýšlel. Kdyby byl dost chytrý, mohl poslat Harlena, aby sehnal nějaké pití, než odjel s Dalem. Harlenova matka měla doma celé litry a podle Jima si nikdy nevšimla, když něco zmizelo. Ale Harlen byl teď někde daleko s Dalem a snažili se dokončit misi, na kterou je Mike poslal. A Mike – nebojácný vůdce – zůstal úplně sám. I v případě, že Norka najde, vlídný opilec mu bez úplatku nic neprozradí.

Kolem Mika projel náklaďák, který vůbec nezajímal místní elektricky měřený limit. Mike projížděl po Velké cestě, projel prodejnou s traktory, odbočil k jihu, objel malý park a vrátil se do úzké uličky za Carlovou hospodou a kavárnou U Parku.

Opřel kolo o cihlovou zeď a vstoupil otevřenými zadními dveřmi. Slyšel, jak se ve tmavé místnosti směje nějaký půltucet chlapů, vnímal hukot velkého větráku. Většina chlapů ve městě jednou podepsala petici, která žádala U Carla klimatizaci – s výjimkou poštovního úřadu by to byla jediná veřejná budova ve městečku s klimatizací – ale jak se Mike doslechl, Dom Steagle se jen zasmál a zeptal se jich, kdo si myslí, že je. Nějaký politik? Má studené pivo a každý, komu se to nelíbí, muže klidně odejít k Černému stromu.

Spláchl záchod a Mike se přikrčil. Metr od něj se otevřely dveře a těžké kroky zamířily do přední místnosti. Muž něco vykřikl a návštěvníci se hlasitě zasmáli. Mike se znovu podíval dovnitř. Dva záchody, jeden s nápisem JELENI, druhý s nápisem LANĚ – na třetích dveřích stálo NEVSTUPUJTE. Mike věděl, že poslední a nejbližší dveře vedou do sklepa, občas tam nosil krabice, aby si přivydělal.

Vklouzl dovnitř, otevřel dveře, postavil se na první schod a tiše za sebou dveře zavřel. Čekal křik a kroky, ale hluk z přední místnosti tady nebyl téměř slyšet a tóny hlasů se nijak nezměnily. Opatrně sestupoval po tmavých schodech a mrkal ve tmě. Nad vysokou kamennou římsou byla okna, ale už dávno je někdo zatloukl prkny. Rozštípaným dřevem a nánosem prachu na venkovním skle dovnitř pronikaly jen zbytky světla.

Mike se zastavil pod schodištěm a spatřil hromady lepenkových kartonů a velké kovové soudky v dlouhém sklepě. Za malou cihlovou zídkou se zvedaly vysoké police a Mike si vzpomněl, že tam Dom schovává víno. Po špičkách přešel na druhou stranu.

Nebyl to obyčejný vinný sklep – Dale četl a vyprávěl jim o sklepech, kde leží zaprášené staré lahve ve vlastních stojanech – ale našel obyčejné police, kam Dom naskládal běžné kartony s vínem. Mike šátral, v šeru nahmatal kartony, zkontroloval zvuky za dveřmi, vnímal dech sklepa a zápach vína. Na tvář se mu přilepila pavučina a Mike ji rychle smetl dolů. Není divu, že Dale nesnáší sklepy.

Našel otevřený karton na druhé straně police, hledal, dokud jeho ruka nesevřela láhev, pak se znovu zastavil. Jestli ji vezme, bude to poprvé v životě, kdy něco vědomě ukradne. Krádež mu připadala jako nejhorší hřích ze všech. Nikdy o tom nemluvil ani s rodiči, ale každým zlodějem pohrdal. Když chytili Barryho Fussnera, jak krade v druhé třídě dětem pastelky, Barry strávil jen několik minut v ředitelně, ale Mike s tím tlustým chlapcem už nikdy nepromluvil. Dělalo se mu zle, jen se na něj podíval.

Napadlo ho, že to bude muset přiznat při zpovědi. Představil si to a ucítil, jak mu hoří zátylek. Klečí v černé zpovědnici, malá síť je křivá a Mike vidí profil Otce Cavanaugha. Pak zašeptá: „Požehnejte mi Otče, neboť jsem zhřešil.“ Přizná, jak dlouho nebyl u zpovědi a pak to začne… na mříž dopadne hlava Otce Cavanaugha, Mike spatří mrtvé oči a protažená ústa, která se opírají o dřevo, pak vyrazí ven červi, budou se sypat na Mikovy spojené ruce, budou mu proudit do klína, celého ho zasypou kroutící se červi…

Sebral tu odpornou láhev a utekl.

V parku ležely stíny, ale nebyla tam zima. Horko a vlhkost číhaly ve stínech stejně jako na slunci, ale sluneční paprsky se neopíraly o Mikovy krátké vlasy a nespalovaly kůži na jeho hlavě. Pod velkým pódiem někdo – nebo něco bylo. Mike se přikrčil k rozbitým laťkám a podíval se dovnitř. Dřevěné vzpěry se opíraly o metr široký betonový podklad, ale dál už byla jen hlína, a zem klesala o několik desítek centimetrů. Ucítil vlhkou půdu, rašelinu a slabý parfém rozkladu. Okamžitě ho napadlo: Mike nemá rád sklepy, já nesnáším místa pod domem.

Bylo to skutečně úzké místo. Musel si dřepnout na bobek a sklonit hlavu. Neudělal to. Přikrčil se v otvoru a zíral do tmy na druhé straně nízkého prostoru.

Cordie říká, že jsou tu ještě jiná stvoření, která pomohla zabít Duana – stvoření, která se zavrtávají.

Zamrkal a ovládl nutkání nasednout na kolo a zmizet. Hromada na druhé straně vypadala jako stařík v roztrhaném kabátu – Norek ho nosil nejméně šedesát let v létě i v zimě – a co bylo nejdůležitější, ta hromada páchla jako Norek.

Se silným pachem levného vína a moči na něj zaútočil ještě ten zvláštní pižmový zápach, který patřil ke starému bezdomovci a zřejmě mu přinesl před desetiletími jeho přezdívku.

„Kdo je to?“ ozval se chraplavý hlas.

„To jsem já, Norku… Mike.“

„Mike?“ Stařík mluvil jako náměsíčný člověk, který se probudil na cizím místě. „Mike Gernold? Já myslel, že tě zabili u Bataanu…“

„Ne, Norku, Mike O’Rourke. Vzpomínáš, minulé léto jsme společně pracovali u paní Dugganové na trávníku? Já sekal a ty jsi upravoval křoví?“ Mike se nacpal do díry mezi laťkami. Byla tady tma, ale bylo to jiné než v Carlově sklepě. Malé démanty slunečních paprsků se dotýkaly rozryté půdy na západní straně kruhové díry a Mike konečně rozeznal Norkův obličej. Revmatické oči a strniště na tvářích, zarudlý nos a nápadně bledý krk, stará ústa. Mike si vzpomněl, jak Dale minulý den popisoval pana McBrida.

„Mike,“ zachrchlal Norek a žvýkal to jméno, jako by narazil na další kus tvrdého masa, které jeho poslední zuby nezvládnou. „Mike… jo kluk Johnyho O’Rourka.“

„Je to tak,“ souhlasil Mike, posunul se dál a zastavil se metr od Norka. Spatřil starý zmuchlaný kabát nadměrné velikosti, hromadu novin, plechovku Sterna, záblesk prázdných lahví… ano, ucítil, že je to teritorium pod pódiem obsazené. Nechtěl vkročit na pozemek toho starého muže.

„Co chceš, chlapče?“ Norek mluvil unaveně, nebyl upovídaný, jako když mluvil s dětmi.

Možná, napadlo Mika, už jsem moc starý. Norek raději provokuje menší děti.

„Něco pro tebe mám, Norku.“ Vyndal kradenou láhev, kterou ukrýval za zády. Nestačil si na světle přečíst značku a tady už ji nerozeznal. Doufal, že nesebral v Carlově sklepě čistící prostředek v lahvi od vína. Norek by si toho nejspíš stejně nevšiml.

Když krví podlité oči spatřily, co Mike přináší, rychle zamrkaly. „Tos přines pro mě?“

„Jo,“ souhlasil Mike a ucítil vinu, když láhev zase schoval. Jako by zlobil malé štěně. „Ale něco za ni chci.“

Starý muž v roztrhaném kabátu vydechl alkoholové výpary. „Sakra. Pořád něco. Dobrý, chlapče, co chceš? Chceš, aby ti starej Norek šel koupit kuřivo do AaP? Nebo nějaký pivo U Carla?“

„Ach,“ vydechl Mike a opřel se koleny o měkkou hlínu. „Dám ti to víno, když mi budeš něco vyprávět.“

Norek natáhl krk a zašilhal na Mika. V jeho hlasu zazněla zvědavost. „Co to?“

„Vyprávěj mi o tom negrovi, co ho pověsili ve staré střední krátce po Novém Roku 1900,“ zašeptal Mike.

Čekal, že mu starý opilec řekne, že si nevzpomíná – bůh ví, že už si ten stařík zničil dost mozkových buněk a mohla to být pravda – nebo řekne, že tam nebyl, že mu nebylo tehdy ani deset – nebo že o tom nechce hovořit – ale Norek chvíli jen těžce dýchal, pak natáhl obě ruce, jako by chtěl sevřít malé dítě. „Dobrý,“ souhlasil.

Mike mu podal lahev. Stařík chvíli zápolil s víčkem. „Co to je, do pytle, nějakej špunt?“ Pak se ozvala hlasitá rána, něco narazilo do stropu vedle Mikovy hlavy a chlapec se vrhl do měkké hlíny. Norek zaklel a předvedl svůj hrubý, kašel připomínající smích. „Sakra práce, chlapče, víš, cos mi to přinesl? Šampaňský! Pravou Lombardovo sodovku.“

Mike nepoznal z jeho tónu, zda je to dobré či špatné. Když se Norek váhavě napil, zaprskal a začal si lít víno do krku, usoudil, že vybral správně.

Norek polykal, tiše krkal a vyprávěl Mikovi jeho příběh.

Dale s Harlenem se dívali přes C. J. Congdenovu špinavou hlavu na vysoký železný plot, za kterým stála vila pana Dennise Ashley-Montagua. Dale si uvědomil, že je to první skutečná vila, jakou kdy viděl. Místo se ukrývalo za nesčetnými akry trávníku, který lemoval hustý zelený les, leželo na okraji srázu s výhledem na řeku Illinois a působilo jako hromada cihel, množství štítů a oken, celé ho držely záplavy břečťanu, které se zvedaly až k okapům. Za bránou se otáčela asfaltová příjezdová cesta – byla v lepším stavu než záplatovaná Výhledová cesta – a pomalu klesala ke sto metrů vzdálenému domu. Na trávníku tiše šuměly ukryté rozprašovače vody.

Na cihlovém sloupku, který držel levé křídlo brány, byl reproduktor a mřížka mikrofonu. Dale vylezl a obešel zadek černého Chevroletu. Když uháněli po silnici, horký vzduch na něj útočil jako neviditelný smirkový papír, ale když teď stáli, sálající horko a děsivá váha slunečních paprsků byly ještě horší. Dale cítil, jak má propocené tričko. Stáhl si baseballovou čapku do čela, podíval se do slunečních paprsků a listí za zády.

Ještě nikdy na Výhledové cestě nebyl. Všichni v této části státu znali cestu, která se klikatila mezi kopci na sever od Peorie, všichni věděli o obrovských domech, kde žilo několik milionářů. Ale Dalova rodina zde nikdy nebyla. Jejich cesty do města se zaměřily na centrum – na to málo, co představovalo centrum – nebo na nové pětipatrové nákupní středisko Sherwood, nebo na peorijského prvního a jediného McDonalda na Sheridanské silnici kousek od cesty Válečných obětí. Tato prudká a zarostlá cesta mu připadala divná. Tak velké kopce byly podle Dala divné. Celý život bydlel v nížinách mezi Peorií a Chicagem a každý kopec větší než ten u hřbitova, nebo na Vysokoškolské cestě, ty malé a zarostlé výjimky v jinak úplně rovném světě, mu připadaly divné.

A tyto pozemky, které se ukrývaly v zarostlém soukromí (a ty větší, jako byla vila pana Ashley-Montagua, seděly dokonce na útesech), mu připadaly jako z románu.

Harlen zakřičel něco z auta a Dale si uvědomil, že tam už stojí nějakou půlminutu jako úplný idiot. Stejně tak si uvědomil, že má strach. Naklonil se k černé mřížce mikrofonu, ucítil nepříjemný tlak na krku a v žaludku. Vůbec netušil, jak věc zprovozní, ale náhle se ozvalo: „Mohu vám pomoci, mladíku?“

Byl to mužský hlas s přízvukem, který si Dale spojoval s anglickými herci. Vybavil se mu George Sanders z televizních filmů „Falcon“. Dale najednou zamrkal a rozhlédl se kolem sebe. Nenašel žádnou kameru ani na sloupku, ani na bráně. Jak mohli vědět, kdo tam stojí? Sledoval ho někdo dalekohledem z toho velkého domu?

„Mohu vám pomoci?“ zopakoval hlas.

„Ach, ano,“ vydechl Dale a ucítil, jak má sucho v ústech. „Pan Ashley-Montague?“ Jakmile to vyslovil, dal by si pár facek.

„Pan Ashley-Montague je zaneprázdněn,“ odvětil hlas. „Máte tady, gentlemani, nějakou práci, nebo mám zavolat policii?“

Dalovi při té hrozbě poskočilo srdce, ale část podvědomí mu připomněla: Ať je ten člověk kdekoliv, vidí nás.

„Ach, ne,“ zablekotal, aniž by věděl, co odmítá. „Tedy, musíme něco vyřídit s panem Ashley-Montaguem.“

„Řekněte, o co jde,“ prohlásila černá krabička. Železná brána byla tak vysoká a široká, až se zdálo, že vůbec nejde otevřít.

Dale se podíval do auta, jako by prosil Harlena o pomoc. Jim tam seděl s pistolí v ruce ukrytou pod zadním sedadlem před okem kamery či periskopu… nějakého zařízení, které ten hlas používal. Ježíši, co když přijedou poldové?

Congden se vyklonil z auta: „Hele, řekni jim, že tyhle svině na mě míří bouchačkou v mým vlastním autě, jasný? Řekni jim to!“

Dale pokročil k mikrofonu a snažil se ho zakrýt vlastním tělem. Nevěděl, jestli to muž na druhé straně slyšel. Anglický přízvuk už se neozval. Vše – brána, les, kopec, trávník, kovová obloha – vše jako by čekalo, až Dale promluví. Napadlo ho, proč si to nenacvičil před tou bláznivou cestou.

„Řekněte panu… ach… řekněte mu, že jsem tady kvůli borgijskému zvonu,“ prohlásil Dale. „Řekněte mu, že s ním musím naléhavě mluvit.“

„Okamžik,“ odvětil hlas. Dale si otřel pot z očí a vybavila se mu scéna z filmu Čaroděj ze země Oz, kde chlapík u brány do smaragdového města, chlapík, který byl čarodějem, nebo ho hrál stejný herec, aby ušetřili peníze… kde ten chlapík přinutí Dorotku a její kamarády čekat po tak dlouhé a nebezpečné cestě.

„Pan Ashley-Montague je zaneprázdněn,“ ozval se hlas nakonec. „Nepřeje si být rušen. Dobrý den.“

Dale si protřel nos. Nikdo mu ještě „dobrý den“ neřekl. Někdy musel začít. „Hele!“ zařval a udeřil do mřížky, aby upoutal pozornost. „Řekni mu, že je to důležitý Řekni mu, že ho musíme vidět! Řekni mu, že jsme přijeli celou tu cestu a…“

Reproduktor neodpověděl. Brána zůstala zavřená. Nikdo se neobjevil mezi bránou a vilou.

Dale ustoupil a podíval se na vysokou cihlovou zeď, která oddělovala pozemek od Výhledové cesty. Kdyby ho Harlen zvedl, možná by se dostal nahoru a na druhou stranu. Ale dokázal si představit rozzuřené německé ovčáky a dobrmany, kteří se k němu řítí, už viděl muže s puškami, přijíždějící policisty, kteří najdou Harlenovu pistoli…

Ježíši, máma si myslí, že hraju baseball nebo jsem u Mika, a najednou jí zavolá policejní stanice z Peorie a řeknou jí, že mě zatkli pro vloupání, za používání kradené zbraně a pokus o únos. Ne, uvědomil si, za ukradenou zbraň obviní Harlena.

Natáhl se po reproduktoru a obličej přiblížil k mřížce mikrofonu. Křičel, aniž by věděl, zda není mikrofon odpojený a posluchač na druhé straně se nevydal plnit své povinnosti do Smaragdového města. „Poslouchejte mě, sakra!“ řval. „Řekněte panu Ashley-Montaguovi, že vím všechno o borgijském zvonu a o tom barevném muži, kterého na něj pověsili, a o těch zabitých dětech… tehdy i teď. Řekněte mu… řekněte mu, že můj kamarád je mrtvej kvůli tomu blbýmu zvonu jeho dědy a… a do prdele.“ Došel mu dech a posadil se na rozpálený chodník.

Reproduktor neodpověděl, ale ozvalo se zabzučení, mechanické cvaknutí a široká brána se začala otvírat.

Dala neuvedl George Sanders, ale tichý mužík s hubenou tváří, který spíš připomínal pana Taylora, Hrobníkova otce.

Harlen zůstal v autě. Bylo jasné, že pokud půjdou oba, Congden zmizí jako vítr, a jestli bude muset, vezme i bránu. Slíbených dvanáct a půl dolaru mu určitě nezabrání, aby neodjel… a aby je zabil, jakmile dostane příležitost. Na řetězu ho držela jen přítomnost osmatřicítky, která mířila na hlavu jeho Chevroletu 57, ruka, která se víc a víc třásla.

„Jdi dovnitř,“ procedil Harlen přes sevřené rty. „Ale nedávej si čaj nebo večeři. Zjisti, co potřebuješ, a koukej vypadnout.“

Dale přikývl a vyškrábal se z auta. Congden hrozil, že půjde zavolat policii, ale Harlen ho umlčel: „Tak běž. Mám ještě osmnáct nábojů v kapse. Než se sem poldové dostanou, auto bude vypadat jako ementál. Pak jim řeknu, žes nás unesl. Já s Dalem jsme ještě nebyli v polepšovně jako někdo…“

Congden si zapálil další cigaretu, opřel se o dvířka a zlobně se díval na Harlena, jako by si představoval, co mu udělá za trest. „Dělej,“ poznamenal Harlen zbytečně.

Dale sledoval komorníka řadou místností a každá z nich byla větší než celé přízemí jejich domu. Muž v tmavém obleku potom otevřel vysoké dveře a pokynul Dalovi do místnosti, která sloužila jako knihovna nebo studovna: mahagonem obložené zdi, nekonečné řady knihoven se zvedaly čtyři metry vysoko k ochozu s mosazným zábradlím, nahoře další mahagon a další police plné knih, které se táhly až ke stropu a jeho dřevěným trámům. Dale spatřil malé schůdky u nižších knihoven i na ochozu. Na východní straně pokoje, nějakých třicet kroků od místa, kudy Dale vstoupil, spatřil dlouhou řadu oken, jimiž proudily sluneční paprsky a dopadaly na obrovský stůl, za kterým seděl pan Ashley-Montague. Milionář působil za velkým stolem jako drobný človíček. Měl úzká ramena, šedý oblek a vázanku.

Dale k němu přistoupil, ale muž nevstal. „Co chceš?“

Dale se nadechl. Když už se dostal dovnitř, necítil strach a nebyl nervózní. „Řekl jsem vám, co chci. Něco zabilo mého kamaráda a věřím, že to souvisí s tím zvonem, který koupil váš dědeček pro školu.“

„To je nesmysl,“ odsekl pan Ashley-Montague. „Ten zvon byla pouhá kuriozita – italský podvod a dědečka přemluvili, takže uvěřil, že má historickou cenu. A už jsem řekl jednomu z tvých malých kamarádů, že zvon byl zničen před víc jak čtyřiceti lety.“

Dale zavrtěl hlavou. „Víme něco jiného,“ prohlásil, přestože nevěděl vůbec nic. „Pořád tam je. Pořád působí na lidi jako u Borgijských. A ten malý kamarád, o kterém jste mluvil, byl Duane McBride. Teď je mrtvý. Stejně jako ty děti, které umřely před šedesáti lety. Stejně jako ten černoch, kterého pomáhal váš dědeček oběsit.“

Dale slyšel vlastní hlas. Byl silný, přesvědčivý, a jistý, ale vnímal ho jako zvuk vzdáleného filmu. Část jeho podvědomí se kochala pohledem z širokých oken: mezi zarostlými kopci se třpytila řeka Illinois, v dálce koleje a kousek dálnice číslo dvacet devět, která mířila k Peorii.

„O těch věcech nic nevím,“ ohradil se Dennis Ashley-Montague a urovnal si spisy na stole. „Mrzí mě nehoda tvého kamaráda. Samozřejmě jsem o tom četl v novinách.“

„Nebyla to žádná nehoda,“ opravil ho Dale. „Zabili ho lidi, co jsou moc dlouho blízko zvonu. A jsou tu ještě jiná stvoření… stvůry, které přicházejí v noci…“

Hubený muž se postavil. Měl kulaté brýle s kostěnými rámečky a Dalovi připomněl komika z němých filmů. Toho chlapíka, co pořád visel na nějakém domě.

„Jaká stvoření?“ Pan Ashley-Montague téměř šeptal. Jako by se jeho hlas ztrácel v obrovském pokoji.

Dale pokrčil rameny. Věděl, že by neměl tolik prozrazovat, ale neexistoval jiný způsob, jak tomu člověku ukázat, že skutečně ví, co se děje. V tu chvíli si představil, jak se otevřou tajné dveře v jedné knihovně, tiše vyklouzne Van Syke a doktor Roon, postaví se za něj a ve stínech se začnou pohybovat podivná stvoření.

Odolal a nepodíval se přes rameno. Jestli už nevyleze z domu, napadlo ho, odjede Harlen bez něj? Já bych odjel.

„Stvoření jako jeden mrtvý voják,“ odvětil Dale. „Abych byl přesný, chlapík jménem William Campbell Phillips. Stvoření jako jedna mrtvá učitelka. A další… ty v zemi.“

I jemu to připadalo jako hloupost. Byl rád, že nezačal blábolit o stínu, který vyběhl ze skříně a schoval se pod postelí jeho bratra. Náhle ho něco napadlo. Neviděl jsem ty věci. Věřím Mikovi a Harlenovi. Já viděl jen nějaké díry v zemi. Ježíši Kriste, ten chlapík zavolá místní psychiatrickou léčebnu, a než máma zjistí, že jsem nepřišel na večeři, budu ve vypolštářované cele. Dávalo to smysl, ale Dale tomu ani na chvíli neuvěřil. Věřil Mikovi. Věřil Duanovým zápisníkům. Věřil svým přátelům.

Pan Ashley-Montague se málem zhroutil do vysokého křesla. „Můj Bože, můj Bože,“ zašeptal a předklonil se, jako by si chtěl zakrýt tvář rukama. Místo toho si sundal brýle a otřel je kapesníkem z kapsy svého saka. „Co chceš?“ zeptal se.

Dale si málem hlasitě oddychl, ale ovládl se. „Chci vědět, co se to děje,“ odpověděl. „Chci ty knihy, které napsal okresní historik… doktor Priestmann. Cokoliv mi můžete říct o tom zvonu, nebo o celé události. A především… „ Teď si vydechl. „A především chci vědět jak to zastavit.“

DVACET OSM

Laťky na západní straně pódia rozsekaly odpolední světlo na diskrétní řadu paprsků, které se plížily po tmavé hlíně k Mikovi a Norkovi Harperovi. Stařík upíjel šampaňské a dlouhé úseky komoleného vyprávění přerušovaly krátké chvíle zamyšleného ticha.

„Byla to chladná zima hned po Novým roce… začalo i nový století… a já byl teprv malej permoník, vo nic starší než ty teď. Kolik je ti? Dvanáct? Ne… jedenáct? Jo, tak sem byl starej, když pověsili toho negra.

Už sem nechodil do školy. Většina z nás chodila, jen co musela… naučit se číst, jak bylo třeba, podepsat svý jméno, něco napsat… nic víc tehdy člověk nepotřeboval znát. Můj táta, ten nás potřeboval na statku. Když pověsili toho negra, už sem měl teda školu za sebou…

Ten rok mizely děti. Všichni se soustředili na tu malou Campbellovic holku, protože našli její tělo, její famílie byla bohatá a tak, ale tu zimu se z práce nevrátilo eště čtyři, nebo pět dalších. Vzpomínám na jednoho malýho Poláka, co se menoval Strbnsky. Jeho táta dělal u party, co stavěla železnici a zůstal ve městě. Menoval se Stefan… no, Stefan a já sme chodili pár tejdnů pro naše fotry do hospody, bylo to před Vánocema. Já sebral toho mýho a vodved ho domů, do auta, co mě v něm brácha Ben přivez, ale Stefan, ten už se domů nevrátil. Nikdo už ho nikdy neviděl. Vzpomínám, jak sem ho viděl naposled, jak se vleče mlhou na starý Hlavní ulici, na sobě záplatovaný kalhoty a vlíknul kyblík, co v něm nosil domů pivo… Stefana něco dostalo, stejně jako Myersovo dvojčata a toho… jak se jmenoval, toho malýho mexikánce, co bydlel tam, co je teď skládka… ale všichni se zaměřili na tu Campbellovic holku, protože byla neteř doktora.

Když její bratranec, malej Billy Phillips, přišel do hospody… nebyla Carlovo, Carlovo tehdy ještě nestála… bylo to velký stavení, kde maj teď ten sklad… no, když přišel ten namyšlenej malej Billy Phillips z venkovní zimy a řek, že u kolejí je nějakej negr, co má v pytli sukni jeho sestry, no, no, sakra, to místo se vyprázdnilo za ňákejch třicet vteřin. I já vzpomínám, jak sem uháněl, abych stačil tátovi… a tam seděl pan Ashley v tom jeho nóbl kočáře, na klíně měl bouchačku… stejnou, jakou se po pár letech zabil – seděl tam, jako by na nás čekal.

Tak jdem, chlapi, zařval. Spravedlnost musí bejt.

A celá banda chlapů zařvala a zahučela jako dav… chlapče, davy nemaj vo nic větší rozum než pes, co běží za fenou, co hárá… a pak všichni vyrazili, dejchali do vodpoledního světla, co bylo takový zlatý… i koňskej dech, vzpomínám si, černý spřežení pana Ashleye a spřežení některejch chlapů… jak po másle sme vystřelili na sever vod města, kde byly starý koleje za jatkama. Ten negr se podíval z místa, kde se krčil za vohněm, pak se na něj chlapi sesypali. Bylo tam eště pár jeho černejch kámošů… tehdy nechodili nikam sami a samozřejmě nesměli potmě do města – ale ty jeho kámoši se nechtěli prát, jenom zdrhli jako psi, co věděj, že je spráskaj.

Ten negr měl velkou starou matraci a chlapi jí rozmotali a jasný… byla to sukně malý Campbellovic holky, celá vod krve a… a další věci, chlapče. Jednou pochopíš, co tím myslím.

Tak ho vodvlíkli do školy, která stála tehdy ve středu dění. Ve škole sme měli schůze, volilo se tam, všechny možný bazáry. Vodtáhli tam toho negra… vzpomínám, jak sem stál venku, zatímco vodbíjel ten zvon, aby všechny rychle svolal, že se děje něco důležitýho. A vzpomínám, jak sem tam stál ve sněhu a kouloval se s Lesterem, Merriweatherem Whittakerem a tátou Coony Daysingera… jak se jenom jmenoval… a sešla se tam celá řada kluků, co přiběhli se svejma tátama. Tehdy už byla vážně tma… a zima… byla to vážně kurevská zima, celý tohle městečko bylo vodříznutý, chápeš, uvězněný ledovejma silnicema s závějema. Tu zimu sme se nedostali ani do Dubovýho kopce, ty blbý cesty byly tak zřízený. Vlak projel, ale ne každej den. Tu zimu nepřijel celý tejdny, na severu byly děsný závěje a železnice neměla ty svý pluhy. Tak sme se starali sami vo sebe.

Když nám bylo zima, šli sme dovnitř a ten soud… říkali tomu soud… už byl málem u konce. Určitě netrval víc jak hodinu. Nebyl tam žádnej skutečnej soudce… soudce Ashley skončil jako mladej a byl trochu cáknutej… ale stejně tomu říkali soud. Pan Ashley na to dohlídnul. Zpomínám, jak sem tam stál s klukama na ochozu, kde bejvaly knížky, koukali sme na hlavní chodbu, kam se nacpali všichni chlapi, a divili sme se, jak je ten soudce Ashley pěknej v tom drahým šedivým vobleku a hedvábný kravatě a v hedvábným klobouku, co všude nosil. Samozřejmě klobouk neměl, když soudil… pamatuju si, jak měl bílý vlasy ve světle lampy a já přemejšlel, jak může tak mladej člověk vypadat tak chytře…

No, Billy Phillips mi právě dovyprávěl, jak šel domů a ten negr ho chtěl chytit… říkal, že za ním běžel a vopakoval, že ho zabije a sní jako tu holku… a Billy, Bože, ten kluk byl největší lhář, co sem kdy poznal… ten malej zmetek chodil za školu, pak přilez a tvrdil, že pomáhal nemocnej mámě – paní Phillipsová byla pořád nemocná a pořád na něco umírala – říkal, že byl nemocnej, i když všichni věděli, že se flákal po městě, nebo šel na ryby. No, Billy řek, že tomu negrovi utek, ale vrátil se a vyčmuchal jeho tábor. Pak viděl, jak vytáh sukni tý malý Campbellovic holky – řek sem ti už, že byla Billyho sestřenice? – vytáhnul tu její sukni a vošmakával jí u vohně. Říkal, že pak běžel do města a řek to chlapům v hospodě.

Další chlap, to moh bejt Clement Daysinger… tak se menoval, Clement… řek, že viděl toho negra, jak se před Vánocema potloukal kolem domu doktora Campbella. Zrovna v době, kdy ta malá holka zmizela, řek, že si na to předtím nevzpomněl, ale teď se mu to vybavilo a je si jistej, že ten negr byl vážně podezřelej. Když to Clement řek, další lidi si vzpomněli, že ho tam viděli.

Tak soudce Ashley praštil svým velkým coltem… soudcovským kladívkem… a povídá: Máš co říct na svou vobhajobu? Ale ten negr jenom na všechny koukal těma žlutejma vočima a nic neřek. Samo, ty tlustý pysky měl celý voteklý, jak ho chlapi zmlátili, ale myslím, že kdyby chtěl, tak klidně promluvil. Asi nechtěl.

No, soudce Ashley… už tehdy sme ho považovali za skutečnýho soudce… praštil coltem vo stůl, kterej přitáhli do chodby, a povídá: Jsi vinen před Bohem, a tudíž odsouzen k oběšení a smrti. Nechť se Bůh slituje nad tvou duší. A dav chlapů tam chvíli stál, až soudce něco zařval na starýho Carla Dvuzedka, ten čapnul toho negra a za chvíli už ho táhl nějakejch deset metrů kolem tříd malejch dětí, pak po schodech vokolo těch barevnejch skel, pak tam, vodkud sme se koukali… táhli toho negra těsně kolem mě, takže sem se klidně mohl natáhnout a dotknout se těch tlustejch rtů, co byly teď fialový… a pak sme, my děti, šly za vostatníma, který ho táhli do schodů nahoru… tam mu dal Carl… nebo Clement… černou kápi na hlavu… pak ho vytáhli po posledních schodech, po těch, co už nejsou votevřený, kde to zazdili, však víš… vytáhli ho na malou lávku, která vobtáčí vnitřek zvonice.

Už není vidět… pomáhal sem Karlovi Van Sykovi a Millerovi, když to místo před čtyřiceti lety čistili, takže vím, vo čem mluvím… už ho nikdy neuvidíš, ale bejvala tam zvonice s malou lávkou vokolo a moh ses podívat až dolů na přízemí. Tři kulatý balkóny se zvedaly až nahoru k tomu velkýmu starýmu zvonu, co přivez pan Ashley z Evropy. Každopádně sme stáli na těch balkónech, přízemí plný chlapů… a vzpomínám i na ňáký ženský, viděl sem tam Emmu, mámu Salty Moonový, s tím jejím slabochem Orvitlem, voba se tvářili tak šťastně a nadšeně… všichni vzhlíželi k soudci Ashleyovi a k těm pár, co stáli kolem toho negra nahoře ve zvonici.

Vzpomínám, jak mě napadlo, že toho negra pěkně vystraší… daj mu provaz kolem toho hubenýho černýho krku, až bude mít děsnej strach a začne mluvit, řekne pravdu… ale neudělali to. Ne, pane, soudce Ashley si půjčil nůž vod jednoho z chlapů, možná to byl Cecil Whittaker, a uříznul provaz toho prokletýho zvonu, kterej visel až dolů. Pamatuju si, jak sem se vopíral vo balkón a koukal dolů, jak se ten provaz složil a spadnul dolů. Chlapi mu utekli z cesty, a pak se nahrnuli zpátky. Jejich vobličeje zíraly znovu na toho negra. A tehdá udělal soudce Ashley divnou věc.

Mohl sem si to myslet, když uříznul ten provaz, ale nenapadlo mě to. Hráli si s negrovo kápí a mě napadlo: Teď ho pěkně vyděsí, řeknou, že ho hodí dolů… ale neudělali to. Vzali krátkej konec provazu a přivázali mu ho vokolo krku, kápi mu nechali, a soudce Ashley kejvnul hlavou. Ňák dostali negra přes to malý zábradlí a dolů do zvonice… a pak, chlapče, ta děsivá chvíle… nikdo nic neříkal. Muselo tam bejt tři sta lidí, ale neslyšel’s žádný šoupání, mumlání, ani dejchání, jaký by bylo u takovýho davu běžný. Jenom ticho. Všichni muži, ženy a děti – včetně mě – zírali přes tři patra na toho negra, co se potácí na kraji balkónu, vobličej schovanej pod tou černou kápí, ruce svázaný za zádama, nic ho tam nedrželo, jen ruce pár chlapů na jeho ramenech.

Pak někdo – asi to byl soudce Ashley, ale neviděl sem v tmavej zvonici dobře… a eště ke všemu sem – jako všichni kolem – sledoval toho negra – pak do něj někdo strčil.

Negr samozřejmě kopal. Nepadal dost daleko, aby si zlomil krk jako při normálním věšení. Kopal tam jako ňákej královskej zmetek, houpal se z jedný strany schodiště na druhou, houpal svou černou prdel a pod kápí bylo slyšet, jak se dusí. Dobře sem to slyšel. Kdykoliv se zhoupnul na mou stranu balkónu, nohy měl jen pár desítek centimetrů nad mou hlavou. Vzpomínám, jak ztratil jednu botu a v druhej byla díra, takže mu při tom kopání koukal prst. Pamatuju si i na to, jak se Coony Daysinger natáhnul a chtěl se toho negra dotknout, jak se tam houpal a kopal… nechtěl ho zastavit nebo ho přitáhnout, jenom si šáhnout, jako by byl v cirkusu a pustili ho do zákulisí… ale pak sme viděli, jak si ten negr pochcal kalhoty… přísahám u Boha, mohl’s vidět, jak jeho roztrhaný kalhoty ztmavly, udělala se tam skvrna a teklo mu to nohavicí. Pak začal šum mezi lidma v přízemí a všichni utíkali. Pak ten negr přestal kopat a tiše se tam houpal. Coony stáhnul ruku a nikdo z nás už to nezkoušel.

Víš, co bylo divný, chlapče? Když ten negr spadnul z balkónu, ten starej zvon začal zvonit, to dává smysl. A zvonil, když se tam ten negr houpal, kopal a dusil, toho si nikdo samozřejmě nevšimnul, protože skákal na provaze a zvon musel zvonit… ale víš, co bylo divný, chlapče? Některý z nás zůstali, dokud negra nevodříznou a nehodí jeho tělo na skládku, aby se ho zbavili… a ten prokletej zvon pořád vyzváněl. Věřím, že ta děsná věc zvonila celou noc a celej den, jako by tam ten negr pořád visel. Někdo říkal, že to věšení muselo poznamenat jeho rovnováhu. Ale byl to divnej zvuk… to přísahám… když sme jeli ten večer s tátou z města, cítil sem studenej vzduch a sníh, tátovo whisku, slyšel koňský kopyta na ledu a zmrzlej hlíně, Elm Haven byly jen černý stromy a studenej kouř, co se zvedal z komínů v měsíčním světle… a ten prokletej zvon se málem zbláznil, pořád vyzváněl.

Řekni, chlapče, máš eště jednu flašku toho dobrýho šampaňskýho? Tohle už je mrtvej voják.“

„Takže chápeš,“ pokračoval pan Dennis Ashley-Montague, „že tvá legenda o borgijském zvonu je podvod stejně jako znalecká potvrzení, kvůli kterým ho můj dědeček koupil. Není to žádná legenda… jen starý, špatně odlitý zvon, který prodali naivnímu turistovi z Illinois.“

„Uch-uch,“ vyrazil ze sebe Dale. Pan Ashley-Montague už hovořil několik minut a sluneční paprsky, které pronikaly vysokým oknem za jeho zády, pomalu postupovaly po masivním dubovém stolu a vykreslily svatozář z jeho řídnoucích vlasů. „No, asi vám nevěřím,“ odvětil Dale.

Milionář se zamračil a založil si ruce. Zjevně nebyl zvyklý na to, když mu jedenáctiletý chlapec říká, že je lhář. Jedno bledé obočí se zvedlo. „Ach? A čemu věříte, mladý muži? Že tento zvon stojí za řadou nadpřirozených událostí? Nejste na to trochu starý?“

Dale jeho otázku ignoroval. Vzpomněl si na Harlena v Chevroletu, který držel neklidného Congdena, aby neodjel, a dobře věděl, že nemá moc času. „Řekl jste Duanovi McBridovi, že byl zvon zničen?“

Pan Ashley Montague se zamračil. „Nevzpomínám si na takový rozhovor.“ Dale zaslechl tón, který prozrazoval, že pan Ashley-Montague možná ví, že ho někdo slyšel. „Dobrá, možná se mě zeptal. Zvon byl zničen, roztavili ho během první světové války.“

„A co ten černoch?“ naléhal Dale.

Hubený muž se trochu usmál. Dale znal slovo „blahosklonný“ a napadlo ho, že teď by ho mohl použít. „Jaký černoch, mladíku?“

„Ten černoch, kterého pověsili ve staré střední,“ odvětil Dale. „Na tom zvonu.“

Pan Ashley-Montague pomalu zavrtěl hlavou. „Na začátku století se přihodilo neštěstí, do kterého se zapletl barevný muž, ale mohu tě ujistit, že nikoho nepověsili. A určitě nikoho nepověsili na zvon v havenské škole.“

„Dobrá,“ přikývl Dale, který seděl na vysokém křesle na druhé straně stolu a skrčil si nohy, jako by měl hrozně času. „Tak mi řekněte, co se stalo.“

Pan Ashley-Montague vzdychl a podíval se, jako by se chtěl sám posadit. Pak promluvil a začal přecházet sem a tam. Dale se podíval z okna a v dálce spatřil dlouhou loď, která se plavila po řece Illinois.

„Vím jen část,“ začal muž. „Ještě jsem nebyl na světě. Mému otci táhlo na třicet, ale nebyl ještě ženatý… rod Ashley-Montaguů se pyšní tím, že se žení až později. Každopádně to vím jen z rodinného vyprávění… můj vlastní otec zemřel v roce devatenáct set dvacet osm, krátce předtím, než jsem se narodil, takže jsem si nemohl ověřit správnost detailů. Doktor Priestmann se ve své okresní historii o této nehodě nezmínil.

Každopádně chápu, že se stalo na přelomu století něco nepříjemného ve tvé části okresu. Zmizelo jedno nebo dvě děti, ale je možné, že prostě utekly. Život na statku byl tehdy velmi tvrdý a nebylo nic nezvyklého, když děti raději utekly z domova, než by otročily ve vlastní rodině. Každopádně tady bylo jedno dítě… jestli se nepletu, byla to dcera místního doktora… které našli. Zdá se, že ji… ach… zneužili a zavraždili. Krátce na to bylo několik důležitých občanů – včetně mého otce, který byl, jak víš, kdysi soudcem – postaveno před nezvratný důkaz, že zločin spáchal potulný černoch…“

„Jaký důkaz?“ přerušil ho Dale.

Pan Ashley-Montague přestal pochodovat a zamračil se. „Nezvratný. To samo o sobě stačí, ne? Znamená to…“

„Vím, co znamená nezvratný,“ přerušil ho Dale znovu a kousl se do rtu, aby nepřidal: Pitomče. Pomalu se mu zdálo, že mluví s Harlenem. „Znamená to, že se o něm nedá diskutovat. Jaký to byl důkaz?“

Milionář zvedl zahnuté ostří nože na dopisy a nervózně s ním zaťukal o desku dubového stolu. Dale přemýšlel, jestli muž zavolá komorníka a nechá ho vyhodit. Neudělal to. „Záleží na tom, jaký to byl důkaz?“ zeptal se a znovu začal pochodovat sem a tam. Kdykoliv se přiblížil ke stolu, zaťukal na desku malým nožem. „Pokud si vzpomínám, byl to kus dětského oblečení. A možná i vražedná zbraň. Ať to bylo cokoliv, ten důkaz byl nezv… byl úplně jasný.“

„A pak ho pověsili?“ zeptal se Dale a vzpomněl si na nervózního C. J. Congdena venku.

Pan Ashley-Montague se na něj zlobně podíval, ale výsledný efekt narušily jeho tlusté brýle. „Řekl jsem ti, že nikoho nepověsili. Následoval provizorní soud… možná se konal ve škole, ale to by bylo nezvyklé. Byli přítomni lidé z městečka… mohu dodat, byli to vážení občané… kteří zastali funkci velké poroty… víš, co je to velká porota?“

„Jo,“ přikývl Dale, přestože si nebyl jistý. Odvodil to z kontextu.

„No, přestože chceš, mladíku, mého dědečka vidět jako vůdce lynčujícího davu, ve skutečnosti promluvil jako hlas zákona a rozumu. Možná se objevily hlasy, které chtěly černocha potrestat a… nevím… ale můj dědeček trval na tom, že muže odvezou do Dubového kopce, kde ho předají zástupcům zákona… šerifovu úřadu, jestli chceš.“

„A předali?“ zeptal se Dale.

Pan Ashley-Montague se zastavil. „Ne. Stala se tragédie… a těžce dopadla na svědomí mého dědečka a otce. Zdá se, že odváželi černocha do Dubového kopce v povozu, když… vyběhl… a přestože měl pouta a řetězy na nohou, dostal se do bažinaté oblasti kousek od Dubové cesty. Tam, kde teď leží Whittakerova farma. Muži, kteří ho eskortovali, se k němu nedostali včas, protože je neudržela zrádná půda. Utopil se… spíš udusil, protože v bažině je hlavně bahno.“

„Já myslel, že když se to stalo, byla zima,“ namítl Dale. „Leden.“

Pan Ashley-Montague pokrčil rameny. „Bylo teplo,“ odvětil. „Možná… a zřejmě to tak bylo… se obviněný probořil vrstvou ledu. Uprostřed zimy často přijde obleva.“

Dale neměl co dodat. „Můžeme si vypůjčit okresní historii, kterou napsal doktor Priestmann?“

Pan Ashley-Montague mu dal najevo, co si myslí o tak odvážné žádosti, ale pak si založil ruce a odvětil: „A pak mě necháš, abych se vrátil ke své práci?“

„Jistě,“ přikývl Dale. Napadlo ho, co mu Mike řekne, až bude vyprávět o této zbytečné konverzaci. Kvůli které mě Congden zabije.

„Počkej tady, „ vyzval ho milionář a vylezl po žebříku na balkón knihovny. Prohlížel hřbety knih přes tlusté brýle a pomalu se sunul dál.

Dale zůstal pod balkónem a prohlížel si řadu knih za milionářovým stolem. Dale si ukládal oblíbené knihy na místo, kde na ně lehko dosáhl. Možná se milionáři chovají stejně. „Kde jsi?“ zvolal hlas z balkónu. „Jen se dívám z okna,“ odvětil Dale, zatímco pozoroval řady starodávných, v kůži vázaných svazků. Mnoho jich bylo v latině. Některé anglické názvy vůbec nechápal. Na knihách ležel prach a Dalovi se chtělo kýchnout.

„Nevím jistě, jestli… ach… tady je to,“ ozval se pan Ashley-Montague na balkóně. Dale zaslechl, jak vytahuje těžkou knihu.

Dalovy prsty ťukaly na hřbety knih. A v tu chvíli si všiml malé knihy, která byla povytažená. Nedokázal přečíst zlacené symboly na hřbetu, ale když knihu vyndal, objevil anglický podtitulek na obalu: Kniha zákona. Pod názvem spatřil zlatá písmena a slova: Scire, Audere, Velle, Tacere. Věděl, že Duane McBride dokázal číst latinsky bez jakýchkoliv problémů – dokonce i řecky – a litoval, že s ním jeho kamarád není.

„Ano, tady je,“ ozval se hlas přímo nad Dalem. Kroky zamířily k žebříku.

Dale vytáhl knihu úplně ven, spatřil několik bílých záložek a – v záchvatu čisté odvahy – si schoval malou knihu za opasek džín a přetáhl přes ni tričko.

„Mladíku?“ ozval se pan Ashley-Montague a jeho naleštěné černé boty a šedivé kalhoty se objevily na žebříku metr od Dalovy hlavy.

Dale rychle posunul ostatní svazky, aby zmizela mezera, popošel o tři kroky k oknu a obrátil se k sestupujícímu muži. Záda natočil ke zdi a podíval se z okna, jako by ho okouzlila krajina venku.

Pan Ashley-Montague oddychoval, přešel k němu a podal mu svazek. „Tady. Toto je kniha s poznámkami a náhodnými fotografiemi. Nic jiného mi doktor Priestmann neposlal. Nemám tušení, co tam chceš najít… není tam nic ani o zvonu, ani o smutné nehodě obviněného černocha… ale můžeš si ji vzít domů a prohlédnout, pokud mi slíbíš, že ji pošleš zpátky poštou… ve stejně dobrém stavu, v jakém je teď.“

„Jistě,“ přikývl Dale, přijal těžkou knihu a ucítil menší svazek, který mu sklouzl do džín. Její obrys se musel objevit pod tričkem. „Promiňte, že jsem vás rušil.“

Pan Ashley-Montague krátce přikývl a vrátil se ke stolu. Dale ho pomalu obešel a snažil se k němu stát pořád čelem, aniž by to bylo nápadné. „Určitě najdeš cestu,“ podotkl pan Ashley-Montague a dal se do práce.

„Ano… „ souhlasil Dale a zauvažoval, jak se má obrátit, aby mohl odejít. Pan Ashley-Montague vzhlédne a… je krádež drahé knihy velký zločin? Věřil, že záleží na knize. „Vlastně ne, pane,“ promluvil. Muž měl na stole zvonek a Dale si byl jistý, že zacinká a přiběhne hubený komorník, aby ho odvedl ven. Pak oba muži spatří hranatý obrys v jeho džínách. Může použít komorníkův příchod, povytáhnout si kalhoty, aby ho neviděli, uvolnit tričko…

„Pojď tudy,“ vyzval ho pan Ashley-Montague vzrušeným hlasem. Vedl ho rychlými kroky. Dale za ním pospíchal a prohlížel si rozlehlé pokoje, které míjeli. Priestmannovu knihu si tiskl k hrudi a cítil, jak menší kniha pořád klesá. Horní okraj už se musel objevit pod tričkem.

Už byli málem v hale, když zaslechli zvuk televize z menšího pokoje vedle chodby a oba se obrátili. Dav na obrazovce televizoru jásal, někdo tam řečnil a ozvěna se nesla dlouhou chodbou. Pan Ashley-Montague se na chvíli zastavil, Dale kolem něj proklouzl a obrátil se k němu čelem. Historickou knihu držel v jedné ruce a druhou hledal kliku. Na dlaždičkové podlaze se ozvaly kroky komorníka.

Dale mohl v tu chvíli vyklouznout ven, ale to, co spatřil na obrazovce, ho zastavilo. Podíval se na pana Ashley-Montagua. David Brinkley hovořil svým zvláštním a přeskakujícím hlasem: „A tak, demokrati se nám rozhodli dát… tento rok… to, co je jistě… nejsilnější oporou občanských práv v historii… demokratické strany… co říkáte… Chete?“

Na černobílé obrazovce se objevil smutný obličej Cheta Huntleye. „Řekl bych, že o tom není pochyb, Davide. Ale zajímavé na této bitvě je…“

Ale Dalovu pozornost neupoutal rozhovor, ani davy, které kamera bez ustání zabírala, ale obrázek na stovkách plakátů, které se zvedaly a poskakovaly nad červeno-bílo-modrým davem jako odpadky na politickém moři. Slova hlásala: JDEME S JFK, nebo jednoduše: KENNEDY 1960.

Na plakátu byl hezký muž s nápadně bílými zuby a kaštanovými vlasy.

Pan Ashley-Montague zavrtěl hlavou a odfrkl si, jako by sledoval něco opovrženíhodného. Komorník se postavil vedle svého pána a milionář obrátil pozornost k chlapci. „Doufám, že už nemáš žádné otázky,“ podotkl, zatímco Dale couval ze dveří a postavil se na schodiště. Jim Harlen zakřičel ze zadního sedadla deset metrů vzdáleného auta na příjezdové cestě.

„Jen jednu,“ poznamenal Dale a málem spadl ze schodů. Mžoural ve slunečním světle a konverzaci udržoval jen proto, aby mohl couvat a dívat se na oba muže ve dveřích. „Co bude v sobotu v letním kině?“

Pan Ashley-Montague protočil oči a podíval se na svého komorníka.

„Film s Vincentem Pricem, pane,“ odvětil muž. „Snímek jménem Dům Usherů.“

„Skvělé!“ zavolal Dale, který už se dostal k černému Chevroletu. „Ještě jednou díky!“ vykřikl, zatímco mu Harlen otevřel dveře a Dale skočil dovnitř. „Jedeme,“ vyzval Congdena.

Mladík se zašklebil, odhodil cigaretu na úhledně zastřižený trávník, přidupl plyn a smykem projel po dlouhé cestě. U těžké brány už se řítili osmdesátikilometrovou rychlostí.

Černá brána se před nimi otevřela.

Mike nechtěl už zůstat dole. Šero pod pódiem, pach čerstvé hlíny a těžší zápach samotného Norka i postup slunečních paprsků v něm vyvolávaly pocit děsivé klaustrofóbie. Jako by leželi se starým opilcem v prostorné rakvi a čekali, až je přijdou vykopat lidé s rýči. Ale Norek ještě nedopil další láhev, kterou našel pod novinami. Ještě neskončil vyprávění.

„A to by bylo všecko,“ pokračoval Norek, „pověšení toho negra, ale nakonec se ukázalo, že to tak nebylo.“ Zhluboka se napil vína z lahve, zakašlal, otřel si bradu a jeho pronikavý pohled se upřel na Mika. Měl nápadně červené oči. „Příští léto zmizely další děti…“

Mike se narovnal. Slyšel náklaďák na Velké cestě, malé děti, které si hrály ve stínu poblíž Válečného pomníku před parkem, a farmáře, kteří klábosili v obchodu přes ulici, ale v tu chvíli vnímal jen Norka Harpera.

Ten se znovu napil a usmál se, jako by si toho byl dobře vědom. Byl to rychlý a kradmý úsměv, Norkovi zbyly jen tři zuby a ani ty nemohl jen tak ukazovat. „Jo,“ přikývl, „další léto… léto devatenáct set… zmizelo dalších pár dětí. A jeden z nich byl Merriweather Whittaker, můj starej kámoš. Dospělí tvrdili, že ho nikdy nikdo nenašel, ale já se dostal vo pár let pozdějc na Cikánskou cestu – muselo to bejt pěknejch pár let, protože sem tam byl s jednou holkou a snažil se jí dostat do kalhotek, jestli chápeš, co tím myslím.“ Znovu se napil, špinavou rukou si otřel špinavé čelo a zamračil se. „Kde sem to skončil?“

„Byl jsi na Cikánské cestě,“ zašeptal Mike a pomyslel si: Je divné, že už tehdy děti znaly Cikánskou cestu.

„Ach, jo. No, ta mladá dáma, se kterou sem tam byl, se nestarala vo to, co sem měl na mysli – sakra, mohla vědět, že sem jí tam nevzal čuchat ke kytkám… ale rychle utekla za kamarádkou… jak si vzpomínám, měli sme jít na piknik… a já trhal trávu a házel drny na jeden strom. Víš, jaký je to, když se tvůj příslušník jen tak nakrkne… a vytrh sem vetkej kus trávy ze země a vidím kost – sakra bílou kost – nebyl to žádnej kořen. Hromada pěknejch kostí. A lidskejch… včetně malý lebky velký jako měl Merriweather. Ta zatracená věc měla díru jako by z ní někdo vycucnut mozek k svačině.“

Naposledy se napil a odhodil láhev na druhou stranu. Protřel si tváře, jako by znovu přemýšlel, kde skončil. Když znovu promluvil, nasadil nižší tón, jako by říkal něco tajného. „Šerif mi řek, že sou to kravský kosti… hovno, jako bych nepoznal rozdíl mezi kravskejma a lidskejma kostma… dělal, jako že sem neviděl žádnou lebku… ale já jí viděl. A vím, že ta stará část Cikánský cesty vedla přes pozemek starýho Lewise. Nebylo těžký tam vzít Merriweathera, něco mu udělat a pohřbít kosti v mělkým hrobě.

Víc než to… víc než Merriweatherovo kosti… po pár letech sem pil s Billym Phillipsem, než šel do války…“

„William Campbell Phillips?“ zeptal se Mike.

Norek Harper zamrkal. „Jasně, William Campbell Phillips… kdo myslíš, že je Billy Phillips? Bratranec malý Campbellový, co se nechala zabít. Billy byl vždycky kňoura… pořád si utíral nos a vymejšlel, jak se vyhnout práci… když se dostal do průserů, utíkal za mámou… když se dal za války k armádě, byl sem z toho úplně vedle… kde sem to skončil, chlapče?“

„Byl jste s Billym Phillipsem.“

„Ach, jo, já a Billy jsme jich pár dali, než vodjel za moře do války. Normálně Billy nepil s pracujícíma… byl to učitel… zrovna učil ty usmrkance ve škole, ale tvrdil, že je harvardskej profesor… no nic, jeden večer jsme byli u U Černýho stromu, von v tej jeho uniformě, a po pár sklenkách mi ten namyšlenej Billy Phillips připadal málem jako člověk. Začal vyprávět, jaká je jeho máma kráva a jak mu zakazuje, aby si užil… jak ho poslala na vejšku, než by ho nechala, aby si vzal ženskou, co má rád…“

Mike ho přerušil: „Prozradil, která žena to byla?“

Norek přivřel oči a navlhčil si rty. „Co? Ne… asi ne… ne, sem si jistej, nic neřek… nejspíš nějakou z těch školskejch typů, co se s nima scházel. Kde sem to skončil?“

„Pil jste s Billym… stal se z něj člověk…“

„Aha, jo. Dali jsme jich pár s Billym ten večer, než vodjel do Francie, kde ho zabili… zemřel na zápal plic nebo něco takovýho… a když se trochu uvolnil, povídá mi: Norku… už tehdy mi tak říkali… Norku, víš vo tej malej holce, vo její sukni a vo tom údajnym zločinu? Billy vždycky používal slovo jako údajnej. Nejspíš si myslel, že sou v Elm Havenu všichni blbý a nerozumí mu…“

„A co řekl o té sukni?“ pobídl ho Mike.

„Ha? Ach, povídá: Norku, vůbec to nebyla ta negrovo sukně. Nikdy sem se k tomu negrovi nepřiblížil. Soudce Ashley mi dal stříbrnej dolar, abych tu sukni přibalil do jeho matrace. Chápeš, když byl Billy malej spratek, věřil, že soudce ví, kdo to udělal, a potřebuje Billyho pomoc, aby ho dostal, protože neměli dost důkazů. Ale hádám, že když vyrost, když vylez z tý vejšky a byl chytrej, zřejmě zjistil, co nejhloupější Polák ve městě zjistit mohl… teda, kde vzal soudce šaty tý holčičky?“

Mike se k němu naklonil: „Zeptal jste se ho na to?“

„Hmmm? Ne, asi ne. A jestli, nevzpomínám si. Pamatuju si, jak Billy říkal něco vo tom, že musí z města, dokud soudce a vostatní neví, že už není s nima.“

„S kým?“ zašeptal Mike.

„Jak to mám sakra vědět, chlapče?“ zavrčel Norek Harper. Naklonil se k němu, zamžoural a Mike ucítil vinný dech. „Chápej, bylo to víc, než před čtyřiceti lety. Co si myslíš, že sem, paměťovej stroj?“

Mike se podíval přes rameno na otvor pod pódiem. Malý obdélník čněl v hrozné dálce. Zvuky menších dětí, které si hrály v parku, už dávno utichly. Žádná doprava.

„Vzpomeneš si ještě na něco o staré střední a o zvonu?“ zeptal se Mike a nevšímal si Norkova pohledu. Norek k němu přiblížil obličej na několik centimetrů a znovu mu ukázal své tři zuby. „Nikdy už sem vo tom zvonu neslyšel… až minulej měsíc, když mě probudil z hlubokýho spánku tady doma… ale vím jedno…“

„Co?“ Mike zjistil, že ho něco nutí, aby uhýbal před Norkovým dechem a pohledem.

„Vím, že když si starej Ashley nacpal hlaveň svýho Bosse do pusy a zmáčknul asi rok po válce spoušť… myslím první světovou… prokázal nám laskavost. Spálil i ten jeho prokletej dům. Jeho kluk sem přijel z Peorie, když se starýmu narodil vnuk, a našel svýho tátu… teda soudce… s ustřeleným mozkem. Všichni si myslej, že to byla buď nehoda, nebo to místo spálil starej soudce… ne… náhodou sem byl na zahradě v kůlně se sluhama, když sem viděl, jak přijíždí kočár mladýho pána Ashleye. Když si vzal tu ženskou z Benátek, začal si říkat Ashley-Montague. No, byl sem v tý kůlně, když sme zaslechli ránu a viděli pana Ashley-Montagua, jak běží dovnitř. Pak vyběhnul ven, křičel k nebi a všude lil petrolej. Jeden ze služebníků ho chtěl zastavit… v domě jich bejvalo víc, ale propustili je během krize po válce… ale to nepomohlo. Všude nalil petrolej, zapálil ho, zacouval a koukal, jak hoří. Nikdy už se nevrátil. Ani von, ani jeho stará, ani to dítě. Jenom na to pitomý letní kino, nic víc.“

Mike přikývl, poděkoval mu a začal se plížit ven. Náhle potřeboval vidět sluneční světlo.

Když se dostal k východu, položil poslední otázku. „Norku, co křičel?“

„Co jako, chlapče?“ Zdálo se, že stařík zapomněl, o čem mluvili.

„Soudcův syn. Když spálil celé to místo. Co křičel?“

Ve stínu se zableskly tři Norkovy zuby. „Aha, křičel, že ho nedostanou… ne, proboha, jeho nedostanou.“

Mike vydechl. „Asi neřekl, koho tím myslel, že?“

Norek se zamračil, našpulil rty, jako by usilovně přemýšlel, pak se znovu zašklebil. „Jo, řek, teď si vzpomínám, přímo toho člověka menoval.“

„Člověka?“

„Jo… Cyrus, ale von to vyslovoval jinak. Pořád vopakoval: Ne ne, O’Cirrusi, mě nedostaneš. Podle toho, jak to říkal, mě napadlo, že je to nějakej Ir. O’Cirrus.“

„Díky, Norku.“ Mike se postavil, ucítil, jak se mu tričko lepí na tělo a utřel si kapičky potu pod nosem. Měl vlhké vlasy a třásly se mu nohy. Našel kolo, přejel Velkou cestu, všiml si, jak se protáhly stíny a vyrazil po Široké pod tunelem propletených větví. Vzpomněl si na Duanovy zápisníky a na pomalý překlad, který s Dalem pořídili s učebnicí těsnopisu. Nejhorší byla část, kde Duane přepisoval kus strýcova deníku. Kvůli jednomu slovu znovu a znovu kontrolovali značky. Dale ho poznal z nějaké knihy o Egyptě, kterou četl. Osiris.

DVACET DEVĚT

Dale, Lawrence, Kevin a Harlen vyrazili tábořit po obědě, ve středu třináctého července. Jen Harlenova matka se rozmýšlela, ale nakonec ustoupila – jak to Harlen podal: „Když jí došlo, že až bude pryč, sama může vypadnout na rande.“

Vzali si tunu věcí, které jen s obtížemi naložili a uvázali na kola. Nakonec hromady spacích pytlů, jídla, výstroje a batohy zatížily těžká kola natolik, že museli stát a tvrdě šlapat až ke strýčkovi Henrymu. Na štěrkové Vysokoškolské cestě a okresní šestce se už opírali o řídítka a těžce dýchali.

Okolo železničních kolejí na severozápad od městečka rostly stromy, ale nebyl to skutečný les a bylo to moc blízko u skládky. Opravdový les rostl dva a půl kilometru na východ od statku strýčka Henryho, severně od Kozlích hor a lomu za hřbitovem. Kousek od místa, kde Norek Harper našel před padesáti lety u Cikánské cesty kosti Merriweathera Whittakera.

Chlapci měli v úterý večer téměř tříhodinovou poradu na Mikově stromě, porovnávali poznatky ze svých cest a dělali plány, dokud je nepřerušil křik Kevinovy matky: „Kevi-néééééééé,“ který se nesl Železniční ulicí a definitivně ukončil jejich schůzi.

V kůži vázaná kniha, kterou Dale ukradl panu Ashley-Montaguovi (když se vrátil do Elm Havenu, ani tomu nechtěl sám věřit), představovala řadu cizích frází, tajemných rituálů, složitých výkladů božstev s nevyslovitelnými jmény a řadu kabalistických a numerologických informací. „Za to, že tě hoděj do vězení, to nestálo,“ poznamenal Jim Harlen.

Ale Dale si byl jistý, že se v knize ukrývá zmínka o Osirisovi nebo Stéle odhalení, o kterých hovořily Duanovy deníky. Vzal knihu s sebou a přibylo mu další závaží, které vlekl do kopců.

Všichni čtyři chlapci byli po cestě nervózní, a kdykoliv se za nimi ozvalo nějaké auto nebo náklaďák, ohlíželi se přes rameno. Ale obecní auto se neobjevilo a jediným projevem agrese, na který narazili během pomalé cesty ke strýčkovi Henrymu, byl malý kluk – nejspíš to byl kluk, ale měl slepené vlasy a špinavý obličej – který na ně vyplazoval jazyk ze zadního sedadla nacpaného DeSoto z roku devatenáct set padesát tři.

Chvíli odpočívali ve stínech verandy strýčka Henryho a vybírali nejvhodnější místo k táboření. Teta Lena jim přinesla limonádu a posadila se do křesla. Nabídla jim prázdnou pastvinu – byl tam krásný výhled na potok a okolní kopce – ale chlapci trvali na tom, že budou tábořit v lese.

„Kde je Michael O’Rourke?“ zeptala se.

„Ach, měl práci ve městě. Povinnosti v kostele, nebo něco takového,“ lhal Jim Harlen. „Přijede později.“

Okolo třetí hodiny vyrazili chlapci kolem stodoly a kola nechali v úschovně u tety Leny. Nesli provizorní batohy. Lawrence měl levný nylonový batoh ze skautského oddílu, Kevin plátěný vojenský pytel, který si půjčil od svého otce (byla z něj cítit plíseň), Dale dlouhý pytel, který se nehodil na dlouhý pochod, ale spíš do kánoe, a Harlen nesl srolované pokrývky, které zabezpečil provazem, jež musel měřit nejméně sto metrů. Často zastavovali, aby náklad upravili.

V půl čtvrté se dostali přes potok a přelezli ostnatý drát na jižním konci pozemku strýčka Henryho. Přímo tam začínal hustý les. Přestože nebyly větve zvlášť husté, neproniklo dovnitř mnoho slunečních paprsků a bylo tady chladněji. Sklouzli po prudkém svahu do rokle severně od hřbitova a Harlenův náklad povolil. Dalších deset minut sbírali jeho věci, a když se dostali přes srub Robina Hooda vzdálený několik set metrů od třetího tábora, znovu se obrátili na východ a sledovali cestičky, které tady vyšlapal dobytek. Drželi se na okraji lesa, dokud nenarazili na malou paseku.

Občas se zastavili, odložili náklad a přikrčili se, jak je to Mike naučil. Zaujali připravené pozice a několik dlouhých minut tiše čekali. Při třetím pozorování vypátrali jen samotnou krávu, která zabloudila do jejich teritoria – a která se k smrti vyděsila, když vyskočili, aby ji zahnali – ale jinak neslyšeli nic. Znovu si nasadili batohy, pytle a balíky a vlekli se hlouběji do lesa.

Dlouze diskutovali o místě, kde budou tábořit, ale ve skutečnosti ho vybrali už předešlý večer. Postavili dva malé stany – jeden patřil Kevinovu otci a druhý byl památkou na mládí Dalova otce – vedle křoví na mýtinu nějakých pět set metrů severně od lomu a tři sta metrů severovýchodně od hřbitova. Sto padesát metrů západně se táhla Cikánská cesta, která směřovala k severu a jihu.

Mýtina ležela na mírném svahu, tráva se zvedala ke kolenům a horké léto jí už propůjčilo hnědou barvu pšenice. Chlapci začali stavět stany, hloubit ohniště a nosit kamení. Všude skákali koníci. Kolem rostl hustý les. Dvacet metrů na západ, necelých sedm metrů na jih a východ. Pod kopcem na severu tekl potůček, který se vléval do potoka.

Normálně by si hráli na Robina Hooda nebo na schovávanou, ale dnes se jen potulovali po táboře nebo leželi a rozmlouvali na okraji lesa za táborem. Chtěli si lehnout do stanů a rozmlouvat, ale rozpálené plátno bylo moc horké a staré spací pytle nebyly měkké jako tráva venku.

Dale se snažil číst z ukradené knihy. Skutečně našel zmínku o Osirisovi, ale přestože to byl anglický text, Dale mu rozuměl, jako by ho napsali cizí řečí. Mluvilo se tam o bohu, který ovládal legie nemrtvých, o proroctvích a trestu, ale nic z toho nedávalo smysl.

Obloha mezi větvemi byla pořád modrá. Neblížila se žádná bouře, která by je zahnala zpět ke strýčkovi Henrymu. Bouřka byla jedinou věcí, kterou nemohli naplánovat – útěk by byl určitě rozumný. Během bouřky by bylo špatně vidět i slyšet.

Brzy se navečeřeli, zhltli svačinu, rozdělali oheň a připravili si hotdogy, které si přinesli. Chvilku trvalo, než našli klacky na pečení, ještě delší dobu zabralo, než naostřili špičky. Kdykoliv Lawrence zopakoval, jak se těší na párky, Harlen se zasmál.

„Co je?“ zeptal se Dale nakonec. „Vysvětli nám to.“

Harlen začal vysvětlovat, vyprávěl něco o Cordii Cookeové a nakonec zavrtěl hlavou. „Zapomeňte na to.“

V sedm hodin bylo pořád horko a Lawrence si chtěl jít zaplavat do lomu. Ostatní ho přehlasovali a připomněli mu, jaký mají plán. Kevin začal být v osm hodin nervózní a chtěl jít spát, ale stíny teprve zakryly mýtinu a vidět bylo i v lese.

Ale za dvacet minut se na severu rozprostřela tma a chlad. Krátce nato se objevily mezi stromy světlušky, které mrkaly jako vzdálené záblesky tiché přestřelky. Ozval se chorál ropuch z lomu a rosniček z mokřin pod kopcem. Byl to typický zvuk soumraku. Z lesa za zády se jim ozvali cvrčci a cikády.

Ve tři čtvrtě na devět nebe vybledlo, pak ztmavlo a objevily se hvězdy. Už byla tma, že se nedalo rozeznat listí od tmavého nebe. Les byl úplně černý. Poslední zvuky dopravy z osmset metrů vzdálené okresní šestky utichly, poslední dělníci odjeli domů na sever a na jihu zmizeli muži, kteří směřovali k Černému stromu nebo do města. Když se soustředili, zaslechli kovové cvakání poklopu u automatického koryta na statku strýčka Henryho, ale byl to tichý a vzdálený zvuk, který odumřel se zbytky světla.

Konečně byla tma. Zdálo se, jako by se noc snesla bez varování.

Dale přiložil větvičky do ohně. K nebi vyrazily jiskry, zvedly se z mýtiny a odpluly k nebi. Chlapci se semkli a jejich tváře ozářily plameny. Zkoušeli zpívat, ale moc se jim nechtělo. Harlen navrhl, aby si vyprávěli strašidelné příběhy a ostatní ho umlčeli svými pohledy.

Potok pod kopcem tiše bublal. Cítili, jak se budí lovci v tmavém lese, představili si otevírající se oči s úzkými zornicemi, které se roztahují, aby vstřebaly světlo hvězd a našly svou kořist.

Pod hmyzím chorálem a vzdáleným kvákáním stovky druhů žab se ozvaly vysněné zvuky predátorů, kteří tiše našlapovali nocí a pomalu stopovali čerstvé maso.

Chlapci si natáhli mikiny a staré svetry, přiložili další dřevo do ohně a poposedli si, až se dotýkali rameny. Oheň praskal a plival a proměnil jejich tváře v masky démonů. Oranžový žár byl jediným světlem na celém světě.

Mike nedokázal zůstat vzhůru. Byl vzhůru už minulou noc, kdy seděl ve starém křesle s Memo, v jedné ruce lahvičku svěcené vody, v druhé svatou hostii zabalenou v kapesníku. Matka se přišla na starou Memo podívat okolo třetí, zahnala ho nahoru a vynadala mu, jak je hloupý. Nechal hostii na okenní římse.

Když rozvezl noviny, šel se podívat na Otce Cavanaugha. Kněz byl pryč a paní McCaffertyová šílela strachy. Doktoři se rozhodli, že odvezou Otce Cavanaugha do nemocnice svatého Františka v Peorii, ale když přijela v úterý večer sanitka, kněz byl pryč. Paní McCaffertyová přísahala, že byla celou dobu dole v kuchyni, a kdyby šel po schodech, určitě ho slyšela… a kromě toho byl tak nemocný, že by slézt ze schodů nedokázal… ale doktoři zavrtěli hlavou a řekli, že tak nemocný člověk určitě neodletěl. Zatímco si Mike s ostatními chlapci porovnávali své poznatky na stromě a snažili se rozluštit tajemství knihy, kterou Dale ukradl panu Ashley-Montaguovi, paní McCaffertyová a několik věřících hledali kněze po městě. Po Otci Cavanaughovi ani vidu, ani slechu.

„Přísahala bych na můj růženec, že byl chudák Otec nemocný natolik, že nedokázal zvednout hlavu, natož aby odešel,“ sdělila paní McCaffertyová Mikovi, zatímco si otírala oči zástěrou.

„Možná šel domů,“ odvětil Mike, přestože tomu ani na chvíli nevěřil.

„Domů? Do Chicaga?“ Hospodyně se kousla do spodního rtu, jako by nad tím přemýšlela. „Ale jak? Farní auto je pořád v garáži a autobus na lince Galesburg – Chicago přijede až zítra.“

Mike pokrčil rameny, slíbil, že pokud se o Otci Cavanaughovi něco dozví, okamžitě ji bude informovat a odešel do sakristie, aby se připravil na bohoslužbu se zastupujícím knězem z Dubového kopce. Během celého obřadu, kdy předříkával znuděný hlas náhradního kněze a odpovídal mu zamyšlený ministrant, Mike vzpomínal na hnědé červy, kteří se kroutili pod kůží Otce Cavanaugha. Co když je teď jedním z nich?

Při té myšlence se mu udělalo špatně.

Matka mu musela slíbit, že bude v noci hlídat starou Memo, pak pokropil podlahu a okno svěcenou vodou umístil kousky hostie za krycí síť a pod postel. Nechat Memo v noci samotnou byla část plánu, která se mu vůbec nelíbila.

Pak si zabalil a vyrazil ještě před ostatními. Cesta po okresní šestce mu pročistila hlavu, ale probdělé noci na něm ležely jako závaží, hučelo mu v uších.

Nejel až na statek strýčka Henryho, ale otevřel vrátka kousek za hřbitovem a projel kolem plotu po zarostlé cestě. Schoval kolo mezi smrčky nad roklí, oklikou se vrátil a čekal na Dala a ostatní. Objevili se asi o devadesát minut později a Mikovi se ulevilo. Setkání s obecním autem nemohli svým plánem ovlivnit.

Během jejich návštěvy u strýčka Henryho se Mike schoval v lese a sledoval je dalekohledem, který si půjčil od svého otce. Levá čočka dalekohledu, který otec bral s sebou do Chicaga na dostihy, moc nefungovala – byla trochu zamlžená – přesto Mike pozoroval své přátele, jak sedí a srkají limonádu s tetou Lenou, zatímco on se potil v křoví.

Později je sledoval hlouběji do lesa a pořád se držel nějakých dvacet metrů daleko. Kráčel souběžně s jejich trasou – pomohlo mu, že věděl, kam mají namířeno – a snažil se, aby ho neviděli a neslyšeli. Oblékl si zelené tričko a staré bavlněné kalhoty jako maskáče a vzal si tmavé oblečení na noc. Přesto litoval, že nemá skutečné vojenské oblečení.

Znovu zavrtěl hlavou. Nejtěžší bylo zůstat vzhůru.

Pozorovatelnu si udělal nad roklí, necelých dvacet metrů od místa, kde tábořil Dale s kamarády. Bylo to dokonalé místo, stínily ho dva kameny, ale otevírala se před ním štěrbina, takže dobře viděl tábořiště i celou mýtinu. Za zády mu rostly tři stromy, takže se k němu nemohl nikdo připlížit. Sebral suchou větev a vyhrabal mělký příkop, aby mohl schovat své věci pod kamení a křoví. Celé místo ještě zamaskoval větvemi a na levou stranu přitáhl kládu.

Rozložil si své věci: jednu lahvičku s pitnou vodou a druhou s vodou svěcenou, které označil lepenkou, kam napsal, která voda je která, aby si je nespletl, sendviče a jídlo, dalekohled, velký kus hostie schoval do náprsní kapsy trička. Nakonec opatrně vyndal z batohu pistoli na veverky.

Teď pochopil, proč byla zakázaná. Padesáticentimetrová hlaveň a držadlo z ořechu působila jako zbraň, se kterou si vyřizovali účty gangsteři v Chicagu třicátých let. Zmáčkl pojistku a tiše otevřel komoru. Zvedl hlaveň proti umírajícímu světlu a ucítil olej. Našel krabičku s nábojnicemi, ale vypadaly moc staře, takže se Mike překonal a zašel do Meyersova obchodu, aby koupil novou zásobu. Pan Meyers pozvedl jedno obočí a řekl: „Nevěděl jsem, že tvůj tatínek chodí lovit, Michaeli.“

„Nechodí,“ odvětil Mike po pravdě. „Jen ho už unavují ty vrány na zahradě.“

Světlo bledlo a Mike před sebe položil novou krabičku nábojů. Jeden vložil do komory, zavřel zbraň a podíval se přes dlouhou hlaveň na patnáct metrů vzdálené chlapce u ohně. Dobře věděl, že pro zbraň s krátkou hlavní je to příliš daleko. Ani Dalova puška by na tuto vzdálenost nic netrefila a zbraň s krátkou hlavní, kterou měl Mike, fungovala jen na pár metrů. Ale dobře věděl, že zblízka je to děsivá zbraň. Koupil nábojnice číslo šest – vhodné na křepelky a větší zvířata. Houští jižně od místa, kde si Dale, Kevin, Lawrence a Harlen postavili tábor, zcela znemožnilo přístup. Mike se usadil na okraji rokle na severu. Tiše přebrodit potok a vyšplhat do kopce bylo takřka nemožné. Jediná cesta tedy vedla zleva, z řídkého lesa na východě a přes mýtinu na západě. Mike dobře viděl na obě strany, ale v blednoucím světle nerozeznal veškeré detaily. Hlasy jeho rozmlouvajících přátel u ohně se k němu nesly chladnoucím vzduchem a připadaly mu tiché a tlumené.

Puška měla zářez místo hledí a malou kuličku na konci hlavně, ale byly to spíš ozdoby. Člověk musel určit směr a zmáčknout kohoutek, pak nechal mračno broků, ať se postará o míření. Rozprostřela se tma a Mike sevřel zpocenou rukou ořechovou pažbu. Otevřel krabičku nábojů, ukryl dva do kapsy trička, několik do kapes u kalhot a vrátil krabičku do batohu. Zabezpečil pojistku a odložil zbraň do borového jehličí vedle kamene. Snažil se rytmicky dýchat a ukusoval sendvič s oříškovou pomazánkou, který si ráno spěšně přibalil. Ucítil hotdogy a dostal strašný hlad.

Chlapci si zalezli krátce po setmění do stanů. Mike si natáhl černý svetr a tmavé kalhoty. Pln očekávání se narovnal, díval se do tmy a snažil se ignorovat bzučení hmyzu a kvákání žab. Hledal něco jiného; pozoroval pohyblivé stíny listů a mrkání světlušek a pátral po jakémkoliv pohybu. Nic se nedělo.

Sledoval, jak si Dale s Lawrencem vlezli do malého stanu u ohně a spatřil jejich nohy ve spacích pytlích, které ozářily poskakující plameny ohně. Kevin s Harlenem si vlezli do Kevinova stanu deset metrů od Dala a kousek dál od ohně. Mike rozeznal Kevinovu baseballovou čapku vedle spacího pytle. Harlen se zřejmě uvelebil na druhé straně a objevily se podrážky jeho tenisek. Mike si protřel oči, pozoroval okolní tmu a snažil se nedívat do ohně. Doufal, že pochopili, co jim říkal.

Kdo mě zvolil vůdcem a králem? Unaveně zavrtěl hlavou.

Nejhorší bylo zůstat vzhůru. Několikrát začal usínat a nadskočil, když se brada dotkla hrudníku. Posunul se a vmáčkl se do nepohodlné škvíry mezi kameny. Jednu ruku dal pod sebe. Pokud usne, těžce se o ni opře tělem a probudí se. Přestože zvolil takto nevhodnou pozici, znovu začal usínat. Pak si uvědomil, že se někdo blíží přes mýtinu.

Dvě postavy přicházely pomalu od západu – ze směru okresní šestky – a pohybovaly se jako lovci, kteří dávají pozor na suché větve. Byly to vysoké postavy, určitě dospělí. Udělali jeden krok, pak pauzu, další krok, obezřetně našlapovali, tichý balet stopování.

Mike ucítil, jak mu divoce buší srdce. Začala ho bolet hruď a zatočila se mu hlava. Sevřel pušku oběma rukama, vzpomněl si na pojistku a vycvakl ji. Měl upocené a zkřehlé prsty.

Dvě vysoké postavy se dostaly na šest metrů od tábora. Zastavily se a málem se ztrácely v temnotě. Když se nehýbaly, prozradilo je jen odražené světlo hvězd v jejich očích. Mike se naklonil a zíral do tmy. Postavy něco nesly – hole? Pak spatřil záblesk světla na oceli a pochopil, že nesou sekery.

Mikův dech zrychlil, pak se zastavil a potácel se dál. Snažil se nesoustředit na dva muže – byli to určitě muži, byli vysocí, měli dlouhé nohy a na sobě tmavé oblečení – a zaměřit smysly na okolí. Všechny jeho tajné plány a čekání by vyšly nazmar, kdyby se mu někdo dostal do zad.

Nikdo za ním nebyl. Alespoň nikoho nespatřil a neslyšel. Ale zachytil pohyb mezi stromy za stany. Jasně ho viděl. Určitě jeden další muž. Plížil se stejně pomalu jako dvojice na mýtině, ale jeho postup nebyl tak tichý. Byl menší a nedokázal se vyhýbat suchým větvím pod nohama. Ale kdyby Mike nevěděl, kudy museli cizinci přijít, určitě by je neviděl a neslyšel.

Začal foukat vítr a rozčeřil listí. Dvojice postav na mýtině toho využila a postoupila o pět kroků k táboru. Sekery měly opřené o hruď jako nějaké zbraně. Mike chtěl polknout, ale zjistil, že má sucho v puse.

Silně zavrtěl hlavou a snažil se oddělit skutečnost od snu. Byl tak unavený.

Trojice mužů se přiblížila k táboru. Stáli za hranicí světla – stíny s dlouhýma nohama ve tmě. Mike spatřil záblesk světla a zjistil, že třetí postava, ta nejdál od něj, nese také sekeru nebo něco dlouhého kovového. Modlil se, aby to nebyla puška nebo pistole.

Puška to nebude. Nechtějí dělat rámus.

Zvedl roztřesené ruce přes plochý kámen a zamířil puškou na dvě postavy. Mířil dost daleko, aby broky nezasáhly malé stany.

Vystřel. Hned vystřel. Ne. Musel mít jistotu. V tom byl celý plán… mít jistotu. Co když jsou to farmáři, kteří jdou sekat dřevo? O půlnoci? Tomu nevěřil ani chvíli. Ale nevystřelil. Představa, že vystřelí na člověka, mu ještě víc roztřásla ruce. Opřel se o kámen a jeho zuby zaskřípaly.

Dvojice mužů na této straně pomalu obešla ohniště. Uhlíky odhalily jen tmavé oblečení a vysoké boty. Jejich tváře ukryly kapuce. Ve stanech bylo úplné ticho, nic se tam nehýbalo. Mike pořád rozeznával boule v místech, kde se Dalovy a Lawrencovy nohy opíraly o plátno, Kevinovu čapku i Harlenovy tenisky. Muž na druhé straně tábora prošel mezi stromy a přiblížil se ke Kevinovu stanu.

Mike chtěl vykřiknout, chtěl je varovat, vstát a řvát, chtěl vystřelit z pušky do vzduchu. Nic neudělal. Musel se to dozvědět. Kéž by si zřídil pozorovatelnu blíž k táboru. Kéž by měl pušku nebo pistoli s delším dostřelem. Najednou bylo vše špatně, špatně naplánované…

Snažil se soustředit. Trojice mužů stála ve tmě, dva vedle Dalova a Lawrencova stanu, jeden vedle stanu, kde spali Kevin s Harlenem. Nepromluvili. Zdálo se, jako by čekali, až se chlapci ve stanech probudí a připojí se k nim. Mikovi se zatočila hlava a představil si, že tam budou stát celou noc – tiché postavy, tiché stany, umírající oheň… pak už nebude vidět nic.

Dvojice mužů náhle popošla, zvedla sekery, prořízla plátno stanů a zasekla je do spacích pytlů. Chvíli nato zaútočil třetí muž sekerou na Kevinovu čapku.

Útok přišel tak rychle a bez varování, že Mika překvapil. Scéna mu vyrazila dech a Mike se hlasitě nadechl.

Dvojice mužů znovu zvedla sekery a znovu zaútočila. Mike zaslechl, jak ostří prořezávají plátno, spací pytle a jejich obsah, pak mizí v zemi. Zvedli sekery potřetí. Menší muž za nimi divoce mával vlastní zbraní a hlasitě dýchal. Mike se díval, jak odletěla jedna Harlenova teniska a přistála u ohně. Pořád z ní čněla červená ponožka a ještě něco stejně červeného.

Muži těžce dýchali a lapali po dechu, povzbuzovali se nesmyslnými slabikami a vydávali zvířecí zvuky. Sekery se znovu zvedly. Mike natáhl kohoutek a zmáčkl spoušť. Záblesk výstřelu ho oslepil, zpětný náraz mu zvedl ruce do výšky, takže málem upustil zbraň.

Těžce se nadechl a spatřil oba muže. Pořád stáli, ale pomalu se obraceli. Jejich oči odrážely zbytky světla. Mike hledal další nábojnici. Schoval si je do kapsy, pod černý svetr, který si natáhl.

Zvedl se na kolena a hledal v kapse džín. Otevřel komoru a snažil se vyklepat starou nábojnici. Zasekla se. Nehty zachytil mosazný okraj. Spálil mu prsty, ale vytáhl nábojnici ven, nasadil další a rychle pušku zavřel.

Jeden z mužů přeskočil oheň a zamířil k němu. Druhý zůstal stát, sekeru vysoko ve vzduchu. Třetí něco zabručel a pokračoval v práci. Rozsekával zbytky Kevinova a Harlenova stanu, masakroval spací pytle.

První muž se rozběhl k Mikovi. Těžké boty dupaly. Mike zvedl pušku, natáhl kohoutek a vystřelil. Ozvala se neuvěřitelná rána.

Rychle se sklonil, vyhodil prázdnou nábojnici a nasadil další. Když se zvedl, muž byl pryč – ležel v podrostu. Druzí dva zůstali stát na místě.

Pak začalo šílenství a řev.

Necelých deset metrů jižně od tábora vyskočily plameny z hustého lesa. Zařvala další zbraň. Třetího muže odhodily neviditelné dráty, sekera se vznesla, obrátila se ve vzduchu a přistála přímo v plamenech. Muž se svalil do vysokého podrostu. Vystřelila pistole – Mike poznal, že je to poloautomatická pětačtyřicítka. Tři výstřely, pauza a další tři. Připojila se další pistole, která střílela tak rychle, jak dokázal neviditelný střelec mačkat spoušť. Následovalo vysoké zaštěkání dvaadvacítky, pak znovu vystřelila puška.

Třetí muž utíkal. Přímo k Mikovi.

Mike se postavil a čekal, až se dupající postava dostala šest metrů od něj. Zamířil pušku staré Memo na světlo v jeho očích a vystřelil.

Mužova čepice nebo část jeho lebky se zvedla do vzduchu. Postava hodila sekeru na Mika a zřítila se k zemi. Plížila se a sténala v podrostu, sklouzla do rokle a ozvalo se praskání v křoví. Mikovi zabzučel nějaký hmyz vedle pravého ucha. Skrčil se a sekera narazila na kámen. Zvedla se sprška jisker a sekera odletěla.

Mike znovu nabil, zvedl pušku, pevně sevřel držadlo, napnul ruce a pravidelně dýchal pusou. Natáhl kohoutek a náhle mu došlo, že mýtina i tábor jsou prázdné. Zůstaly jen rozřezané a tiché stany a umírající oheň. Vzpomněl si na plán.

„Jdeme!“ zařval a skrčil se.

Sebral batoh a rozběhl se na severozápad, mezi mýtinu a okraj rokle. Cítil, jak láme větve rameny a hlavou, cítil hluboký škrábanec na tváři. Pak se dostal na první základnu – k padlému stromu, kde narazil na kravskou stezku, která kopírovala příkrý sráz rokle.

Schoval se za kládu a zvedl zbraň.

Zprava zaslechl kroky.

Zamžoural a jednou zapískal. Běžící postava odpověděla, dvakrát zapískala a bez zpomalování proběhla kolem něj. Mike jí klepl na rameno.

Dvě další postavy, dvakrát dvojité zapískání. Jak pospíchaly kolem, popruhy batohů skřípaly. Mike oběma poklepal na rameno. Ve tmě se objevila další postava. Mike zapískal, nezaslechl odpověď a namířil puškou na břicho běžícího člověka.

„To jsem já!“ vydechl Jim Harlen.

Menší chlapec proběhl, Mike se dotkl jeho ramena a ucítil šátek kolem krku. Harlenovy tenisky dupaly na stezce pod nízkými stromy.

Mike se přikrčil za širokou kládu a čekal další minutu. Odpočítával vteřiny a měl připravenou pušku. Byla to velmi dlouhá minuta. Pak sám vyběhl na stezku. Přikrčil se, batoh přes levé rameno a pušku v pravé ruce. Neustále otáčel hlavou a zkoumal okolí. Zdálo se mu, že běží celé kilometry, ale ve skutečnosti to bylo jen několik set metrů.

Vlevo a přímo před sebou zaslechl tiché zapískání. Třikrát zapískal. Jeho ramena se dotkla ruka a Mike spatřil automatickou pětačtyřicítku Kevinova otce. Pak spatřil zatáčku a svalil se do vysokého podrostu. Ucítil ostružiny, ale ignoroval je. Jednou zapískal, nechal kolem sebe proběhnout Kevina a hlídal stezku na severu a na jihu. Pak sklouzl z kopce. Snažil se nedělat rámus a měkce našlapovat na měkkou hlínu a hustý koberec starého listí.

Chvíli nedokázal najít otvor v pevné mase ostružin a křoví, ale pak rukou nahmatal tajný vchod, plížil se po břiše a vklouzl do kroužku tábora číslo tři.

Rozsvítila se baterka a zase zhasla. Čtveřice chlapců naléhavě šeptala, jejich hlasy povzbuzoval adrenalin, vzrušení a hrůza.

„Buďte zticha,“ zašeptal Mike. Vzal baterku Kevinovi z ruky a zkontroloval jejich tváře. Šeptal jim do ucha. „Dobrý?“ – „Jsi v pořádku?“ Všichni byli v pořádku. Dostavilo se jich všech pět.

„Rozestup,“ zašeptal Mike a chlapci se postavili na okraj kruhu. Naslouchali. Kevin zůstal stát jako jediný u vchodu, v ruce nabitý a připravený automat.

Mike pokropil zem a větve svěcenou vodou. Neviděl stvoření, která lezla z děr, ale noc ještě neskončila.

Poslouchali. Někde zahoukala sova. Chorál cvrčků a žab, který na chvíli utišily exploze střelby, začal nanovo, ale ztlumilo ho úbočí. V dálce projíždělo auto nebo malý pickup, a sunulo se po kopcích okresní šestky.

Poslouchali třicet minut, pak se shlukli poblíž vchodu. Už netoužili křičet jeden přes druhého, jen tiše šeptali. Naklonili hlavy k sobě, aby je nebylo slyšet za hranicemi tábora číslo tři.

„Nemohl jsem věřit, že to vážně udělal,“ vydechl Lawrence.

„Viděl’s tu mou tenisku?“ zasyčel Harlen. „Usekli ji i s mikinou, kterou jsem do ní nacpal.“

„Všechny naše věci jsou na kusy,“ zašeptal Kevin. „Moje čepice. Všechny věci, co jsem dal do spacího pytle.“

Mike je pomalu odvedl od tichých výkřiků a chlapci podali hlášení. Provedli vše podle plánu. Dale tvrdil, že nejhorší bylo čekání na tmu a příprava hotdogů, jako by normálně tábořili. Pak se uvelebili do stanů, nacpali pytle a pokrývky a postupně zmizeli na předem určené pozice v polomu za táborem.

„Já ležel na mraveništi,“ stěžoval si Harlen a ostatní se tiše zasmáli, až je musel Mike umlčet.

Mike připravil jejich pozice tak, aby nestříleli přes tábořiště jeden na druhého. Všichni mířili na severovýchod a severozápad. Ale Kevin přiznal, že když viděl ty muže, jak mu rozsekali stan, vypálil směrem na Mika. Mike pokrčil rameny, ale náhle si vzpomněl, jak mu něco prosvištělo kolem ucha ve chvíli, kdy na něj druhý muž hodil sekeru.

„Dobrá,“ zašeptal, objal ostatní a přitáhl je ještě blíž, „takže to víme, ale ještě to neskončilo. Do rána nemůžeme odejít… to jsou ještě celé hodiny. Mohou dostat posily… a ne všechny posily jsou lidé.“

Počkal, až jim to dojde. Nechtěl je příliš vyděsit, ale chtěl je na to připravit. „Ale nevěřím, že to tak bude,“ zašeptal a dotkl se čelem Kevinovy a Dalovy hlavy. Vypadali jako fotbalový tým před utkáním. „Věřím, že jsme je zranili. Nejspíš zmizí na celou noc. Ráno zkontrolujeme tábor, posbíráme, co zbylo, a mizíme. Kdo přinesl nějaké pokrývky?“

Chtěli si jich vzít do tábora číslo tři mnohem víc, ale nakonec přinesli jen tři. Mike si vyndal náhradní bundu a určil dva chlapce na první hodinovou hlídku. (Kevin měl hodinky se svítícím ciferníkem) a první hlídku si vzal sám s Dalem. Ostatním řekl, kdy na ně přijde řada. Nikdo už nešeptal.

Ale Mike s Dalem tiše rozmlouvali, zatímco se krčili u otvoru v pevné zdi vysokého křoví.

„Vážně to udělali,“ zašeptal Dale a zopakoval dvacet minut staré prohlášení svého menšího bratra. „Vážně nás chtěli zabít.“

Mike přikývl, ale nebyl si jistý, že ho druhý chlapec vidí, přestože byl jen pár desítek centimetrů vedle něj. „Jo. Teď víme, že nám chtějí udělat, co udělali Duanovi.“

„Protože přišli na to, že to víme?“

„Možná ne,“ odvětil Mike. „Možná nás chtějí dostat všechny jen tak z principu. Ale teď to víme. A můžeme pokračovat dál.“

„Ale co když použijí… ta jiná stvoření?“ zašeptal Dale. Harlen… nebo někdo jiný… tiše chrápal a pod pokrývkou se objevily jeho bílé ponožky.

Mike pořád svíral láhev svěcené vody. V druhé držel nabitou pušku, stačilo jen uvolnit pojistku a zmáčknout spoušť. „Pak dostaneme i je,“ odvětil, aniž by si byl tak jistý.

„Bože,“ zašeptal Dale. Nebylo to pouhé zavolání, byla to modlitba. Mike přikývl, přitáhl si bundu a čekal na úsvit.