Petra Slováková

Ve službách královny 01. Démon z East Endu

Kapitola 1

Londýnské noci byly odjakživa chladné a temné, zkrápěné proudy vody valící se z nebe, či naopak obléhané hustou a neprostupnou mlhou. Tři hodiny po půlnoci toho dne proto působily nezvyklým dojmem. Ulice byly překvapivě jasné a prosvětlené stříbřitou září měsíce a hvězd. I přesto nebylo v tmavých zákoutích bezpečno, o čemž vypovídal i stříkanec krve na křivolaké cestičce, jenž svým tvarem připomínal rozšklebenou vlčí tlamu. Syčící plynové lampy vytvářející kaluže mdlého a kalného světla způsobovaly, že se nedalo určit, jestli na tom místě pohasnul život toulavého psa, nebo nepozorného gentlemana. Osamoceným procházejícím na tom pramálo záleželo. Měli hlavy vražené mezi ramena a ve tvářích bojácné výrazy, jako by čekali, že z hlubokých stínů vyskočí námořník s dlouhým nožem, či něco strašidelnějšího. Špínou velkoměsta se kolem neoznačených hrobů v zapadlé čtvrti probíjel podivný stín, který nikdo z lidí neviděl. Ani chudáci dřímající pod schody mu nevěnovali pozornost, když je šelestění vytrhlo z krátkého spánku, do něhož upadali v obavách, že se už druhý den neprobudí.

Byl si zcela jist tím, že žádný člověk nemůže spatřit zlodějinu, které se dopouští, a tak se vrhl do teritoria east-endské galerky, kde chmatácké prsty pouliční lůzy ukradly cokoliv, co nebylo připoutané k majiteli, a zavraždily cizince pro pár drobných, protože pro ně i ten zbytečný peníz znamenal otázku života a smrti.

Stín pomalu nabýval tvarů člověka. Pod plynovým osvětlením se temnota stáhla jako rozevlátý plášť a ze svého nitra vyplivla tvář. Muž si oddychl a opřel se zády o lampu. Pod svícnem bývá, jak známo, největší tma, i proto věřil ve vlastní anonymitu. Potřeboval si odpočinout. Srdce mu bušilo jako splašené, a to nejen po dlouhém běhu labyrintem rozličných tříd.

Musel setřást vyšetřovatele, který po něm šel jako stopovací pes. Chvíli poslouchal, zdali za sebou neuslyší kroky, ale kromě hudby, křiku z hospod a vzdychání ve veřejných domech, které měly vždy dveře otevřené dokořán, nezaregistroval nic, co by připomínalo ozvěnu běhu. Ze záhybů pláště si dovolil vytáhnout malou skříňku, aby se mohl pokochat jejím obsahem. Zadíval se na exemplář exotického brouka, kterého kdysi dávno přivezl z ciziny již mrtvý cestovatel a jenž donedávna zdobil královskou sbírku přírodovědných exponátů. Dalo mu velkou práci se k němu dostat, ale nyní se konečně radoval nad jeho zlatými krovkami lesknoucími se v tlumeném světle, a nemohl se toho pohledu nabažit.

„Dejte mi ho!“ zazněl nesmlouvavý ženský hlas.

Vyděšeně couvl do kouta, ale pak si uvědomil, že má za sebou zeď a hromadu odpadků vyhozených z oken. Byl tedy donucen čelit nebezpečí tváří v tvář. Vysoká žena náhle stála před ním jako duch utkaný z par a mlhy. Nyní si povšiml i toho, že má v ruce pistoli. Byl to nějaký vylepšený druh revolveru s přídavnými mířidly. Nedokázal určit značku, protože jeho pozornost přilákala zející černá díra hlavně, která mu mířila na hruď. Nebyl si jistý, jestli už cizinku někdy viděl, ale její oči ho upoutaly. Byly spíše dravčí než lidské. Zářící a divoké – vlčí oči.

„Kdo jste a jak jste se sem dostala?!“ vykřikl zmateně. Na náznak odporu si přitiskl krabičku s cenností na prsa, aniž by se mu přestaly třást ruce. Nehodlal se lupu vzdát tak snadno, ačkoliv měla viditelně navrch.

„Na tom nezáleží. Dejte mi to,“ řekla a natáhla k němu otevřenou dlaň. S největším sebezapřením, jakého byl schopen, sevřel úlovek a už zvedal ruku, aby ho odevzdal. Na poslední chvíli prudce vyrazil. Strhl hlaveň zbraně stranou a ženu odstrčil z cesty.

Dal se na útěk. Motal se v bludišti uliček, klouzal na splašcích. Smradlavý vzduch ho škrábal v plicích. Snažil se zoufale dostat pryč jako zvíře lapené v koutě, i když za ním neběžela. Otáčel se

mnohokrát, bál se nahlas i dýchat, aby ho nezbystřila, avšak jako by se po ní slehla zem.

Zabočil kolem vykřičeného domu. Se sklopenou hlavou se snažil prodrat davem spoře oděných ženštin. Přidržoval si čepici, aby mu ji někdo neukradl. Dámy po něm natahovaly ruce. Snažily se ho zlákat. Šeptaly sladká slova, aby se k nim připojil v radovánkách z pomíjivé noci plné touhy.

Upozorňovaly všemožně na své vnady, ale jeho hnal především strach o život, a tak se nezdržoval světskými radovánkami.

Když se konečně dostal na křižovatku, uviděl pár hlídkujících členů galerky a raději se opět stáhl do stínu. Speciální roucho, které pro tuto příležitost nesl přes ramena, ho ve tmě činilo téměř neviditelným. I proto vůbec nechápal, jak ho ta žena mohla najít. Dýchl do prokřehlých dlaní, aby je trochu zahřál, a sáhl po zbrani. Namátkou prohlédl cípy svého pláště, které se vlnily jako živé.

Natahovaly se za světlem, podobné chapadlům chobotnice, a on se pousmál nad svou genialitou. Věděl, že by bez něčeho takového neměl šanci dostat se nepozorovaně do sbírek. Žádnému obyčejnému smrtelníkovi se něco podobného jaktěživ nepodařilo, avšak oni nedisponovali pláštěm utkaným ze tmy. Nejenže ho bezpečně skryl před zraky stráží, ale také neutralizoval některá obranná kouzla. A s něčím takovým nemohl počítat ani sebelepší vynálezce ochranných systémů.

Kousek od něj se strhl povyk. To se muži začali prát na nože s vetřelcem, kterého zpozorovali při krádeži ve svém teritoriu. Tlouštík v ošoupaném oblečení neměl příliš šancí. I tvrdí chlapi často v temné uličce podlehli přesile.

Zloděj nečekal a raději se odplížil. Dostal se na tiché místo kousek od továren, kam nedolehly zvuky nočního života. Vytáhl hodinky, aby zkontroloval čas. Ručičky na porcelánovém ciferníku ukazovaly, že hodina vlka brzy skončí. Chyběla jen chvíle do svítání, kdy měl domluvenou schůzku se zaměstnavatelem, kterému předá zlatého brouka, shrábne zaslouženou odměnu a na pár dní se ztratí v putykách a laboratoři. Málem si nad tou představou začal spokojeně mnout ruce, když vtom mu někdo zastoupil cestu. Úsměv mu ztuhnul na tváři. Doufal, že toho chlápka, co ho sledoval, setřásl, ale nejspíš se mýlil. Nechápal, jak ho ti královnini psi vyčmuchali.

Mladík byl vysoký, s tmavými vlasy a chladnýma očima. Pod napnutým rukávem pravé paže se mu něco hýbalo, jako by se tam skládal nějaký ukrytý mechanismus. Nejspíše měl implantovánu zbraň. Pokud věděl, královští vyšetřovatelé disponovali podobným vybavením. Jestliže to ovšem nebyl jeden z těch zločinců, kterým za trest usekli ruku a následně byli donuceni sloužit královně, zmanipulováni jejími čaroději, o nichž se vyprávěly temné příběhy plné fantaskních bytostí a mistrovských dovedností černého umění.

Zloděj sáhl po vlastní zbrani, ale cizinec pouze mávl, jako by odháněl otravný hmyz. Nechápal to gesto, kterým upoutal jeho pozornost, dokud mu pistole sama nevypadla z ruky. Vykřikl. Uvědomil si, že muž po něm nějakým způsobem vystřelil, ačkoli se neozval charakteristický zvuk. Vyděšeně si prohlížel ruku, jestli není zraněn. Odzbrojený se raději opět otočil k útěku.

Voda cákala kolem jeho nohou, až mu zmáčela kalhoty. Uslyšel za sebou hrozivé zavrčení. Otočil se přes rameno, aby zjistil, že detektiv stojí na místě, klidný a pobavený, ale že se za ním žene hrozivě vypadající obrovský vlk. Zloděj zrychlil. Už tak uháněl, co mu síly stačily, avšak šelma ho neúnavně pronásledovala.

V běhu se zachytil žebříku, který vedl na střechu. Zhoupl se na něm a v panice z toho, že bude roztrhán na kusy, hbitě šplhal nahoru. Vlk mu skákal po končetinách, ale výše už na něj neměl šanci dosáhnout. Zloděj se rozběhl po hřebeni střechy a pokryv mu praskal pod nohama. Stěží držel balanc, než se znovu ozvalo zavrčení, při němž tuhla krev v žilách. Černý vlk seděl naproti němu,

šelmí oči mu ve tmě plály a hrozivě ostré špičáky se ve svitu měsíce leskly. Navzdory svému strachu z výšek běžel po nerovném povrchu, zakopával, padal i vstával, až se dostal na konec domu.

Podklouzla mu noha, takže se propadl o dobrých pár stop níže. Jeho pád zpomalilo nároží. Ze všech sil se snažil zachytit ucpaného rezavějícího okapu, v němž tlelo listí. Za krk mu natekla voda, jak se kov prohnul pod jeho váhou. Ruce mu klouzaly na jinovatkou pokrytém povrchu. Věděl, že se neudrží. V očekávání nejhoršího zavřel oči, ale jakmile mu prsty povolily, zjistil, že ho někdo chytil. Vzhlédl, aby pohlédl do tváře ženy z uličky. Držela ho za zápěstí, jako by nic nevážil, se silou ženám zcela zapovězenou.

Měla na sobě jen spodní prádlo, ale vůbec nedávala najevo, že by si připadala odhalená či zranitelná, natož v rozpačité situaci. Naklonila se k němu a vytáhla z jeho kapsy krabičku. Pak ho pustila, jako by byl špinavý odpad. Vykřikl, když se řítil k zemi vstříc jisté zkáze. Podruhé ho někdo oddálil od nepochybné smrti. Obratná ruka ho chytila za límec a smýkla jím do oblouku. Zatočil se jako na kolotoči, žaludek se mu nepěkně zhoupl. Jakmile se vše ustálilo, teprve se odvážil otevřít oči. Muž s mechanickou paží se na něj pobaveně usmál.

„Tak, pane Behaviore. Vypadá to, že tentokrát vám loupež nevyšla podle představ. Z moci svěřené mi Jejím Veličenstvem královnou jste zatčen.“ Ukázal odznak, na němž bylo zřetelně vyvedeno jméno.

„Lord Viktor Kelby!“ zasykl popuzeně.

„Půjdeme?“ zeptal se radostně šlechtic, aniž by jej postavil na zem.

„Ale tam nahoře… byla tam nějaká žena a vlk! Honil mě vlk!“ vykřikl zmateně zloděj.

„Opravdu?“ zeptal se Viktor a vzhlédl. Na střeše vrzaly korouhve, ale nebylo vidět ani živáčka. „Asi se vám něco zdálo. Kde by se v Londýně vzali vlci? A teď bychom si měli promluvit. Královnu jistě bude zajímat, kdo vás najal, aby obohatil svou sbírku o vzácného zlatého brouka. Jak jistě víte, onen hmyz je velice cenný. Dokonce kriticky ohrožený. Jelikož podle pověstí s ním byli v hrobkách pohřbíváni jen ti nejbohatší vládci. Někdo se zřejmě chtěl cítit jako král.“

„A také by mi za to královsky zaplatil!“ vyprskl zloděj. „K čertu s tou vaší…“

„Bože, ochraňuj královnu,“ řekla Viktorova sestra Liliana, která vystoupila ze tmy a rovnala si krajky na rukávech šatů. Okamžitě se k ní obrátila pozornost všech přítomných. „A královna je jen jedna.

Pokud si někdo myslí, že je víc než ona, aby si mohl brát to, co jí patří, pak je to člověk velice pyšný. A pýcha, jak známo, předchází pád…“

Z tónu jejího hlasu oba muže niterně zamrazilo. Bedlivému pozorovateli nemohl uniknout zvířecí záblesk zuřivosti, jenž doprovázel její pohled.

Kapitola 2

Žebráci prosící z hromad nábřežních odpadků o milodary byli jako obvykle ignorováni šlechtou, která se tamtudy procházela na svých ranních výletech. Dámy s deštníčky se smály, točily se kolem pánů v cylindrech a ševelivý zvuk konverzace dokresloval ptačí zpěv a houkání lodí proplouvajících po

Temži. Lůza, která se vracela domů po nekonečných hodinách dřiny v továrnách, se ukládala ke spánku.

Liliana míjela dělníky se ztrhanými, zasmušilými tvářemi, ale na nikom z nich neulpěl její nervózní zrak příliš dlouho. Vzducholodě těžkými břichy hladily mraky. Vplouvaly a vyplouvaly z nich, kontrastně ozářené ojedinělými slunečními paprsky. Shluky šedivých domů namačkaných na sebe kolem cesty držely ponuré mlčení. Viktor seděl na lavičce na konci promenády a mával na ni. Roušku napuštěnou dezinfekcí si sundal, avšak Liliana, jejíž čich byl mnohem vyvinutější, to nepovažovala za dobrý nápad, proto si ji nadále ponechala. I přes silný zápach odpadků ze špinavých ulic a řeky chvilkově zachytila závan koláčů a pečených kaštanů, které prodávali trhovci. Mlsně otočila tím směrem hlavu. Ale její plány byly záhy přerušeny. Minul ji hlasitě pokřikující muž balancující na parním velocipédu a ona na poslední chvíli uskočila, aby se vyhnuli. Viktor ji zpozoroval a zamával jí. Vydala se tedy k němu.

Z komínů továren stoupal tmavý dým a ještě více snižoval viditelnost. Saze při závanech větru padaly jako netající sníh. Pravá londýnská mlha se zase ukazovala v celé kráse.

Pod starým stromem seděl pouliční muzikant a broukal si do taktu písničku. Podle toho, jak jej všichni kolemjdoucí obcházeli dalekosáhlým obloukem, buďto příšerně páchl, nebo byl jeho nástroj značně rozladěný.

Liliana si notovala vlastní melodii, kterou se naučila jako dítě právě na návštěvě Londýna. Nostalgicky vzpomínala na chvíle, kdy byla ještě malá holčička a její obrazotvornost tvořila z mraků obry a z oblaků kouře tanečníky rozptylující se po obloze do forem monumentálních chmurných paláců. Tehdy se bála stínů i bubáků pod postelí. Neměla ráda psy a z vlků měla panickou hrůzu.

Potřásla hlavou, aby zahnala trýznivé vzpomínky i uvědomění toho, čím se stala.

„Splnili jsme úkol. Našli jsme zlatého brouka a vrátili ho zpět do královských sbírek,“ pochvaloval si Viktor. „To je dobrý začátek krásného dne, nemám pravdu?“

„Příště si toho lumpa naháněj po střeše sám!“ zpražila ho pohledem. Její bratr se však tvrdým tónem nenechal vyvést z míry. Byl na hudrování zvyklý, koneckonců ho slýchal velice často.

„Ve vlčí podobě se opravdu špatně klouže po doškách, i když je to samozřejmě lepší než v šatech a podpatcích.“

„Dobrá, střechu příště obstarám já. Ale když ty jsi byla o tolik rychlejší. A víš, že mám strach z výšek,“ omlouval se. „A také kdybys viděla jeho výraz, když spatřil obrovského vlka! Nemohl jsem běžet za ním, protože jsem se smál.“

„Navíc jsem si roztrhala šaty, když jsem se tak rychle snažila svléknout. Už teď vidím, že mě tahle návštěva bude stát hodně peněz,“ bručela. „Dozvěděl ses, pro koho ten zloděj pracoval?“ změnila raději téma, jelikož dobře věděla, že se krom planých slibů žádného zadostiučinění nedočká.

„Zatím ne, ale myslím, že královna má lidi, kteří to zjistí a předají nám to pečlivě zapsané do nejmenších podrobností. Přitom ten muž byl vynálezce. Sice nijak zvlášť důmyslný mechanik ani alchymista, z toho, co jsem slyšel, ale ten plášť mi připadá svým způsobem zajímavý. Musím ho prozkoumat, jakmile budeme mít chvíli času pro sebe.“

„Zatím si můžeš užívat krásy Londýna,“ ušklíbla se Liliana, „pokud se ti je podaří v té mlze najít. Za chvíli zase nebude vidět ani na krok.“

„Ale, drahá sestro…“

„Ten brouk byl úžasný,“ prohlásila, aby odvedla jeho pozornost. „Jak víš, byla jsem v muzeu i v královských sbírkách několikrát, ale nikdy jsem si ho nestačila pořádně prohlédnout, protože je tam tolik pozoruhodných exponátů,“ rozplývala se jako pokaždé.

„To ano, ale dokud mi nedovolí provést pokusnou pitvu na tom exponátu siamských dvojčat, hodlám hrát uraženého. V zájmu vědy by neměli takové věci zakazovat!“

„Zkus to navrhnout královně. Nejspíše tě mrzí, že máš mechanickou jen jednu paži,“ rýpla si. Viktor koutkem oka zkontroloval rukávy kabátu, aby se ujistil, že součástky nejsou vidět. Nerad dával veřejnosti na odiv zranění, které by z něj za normálních podmínek udělalo mrzáka v nevýhodném společenském postavení.

„Mimochodem… máme nový úkol,“ pokračoval.

„Něco zajímavého?“

„Královna nás pověřila vyšetřováním nějakých pochybných úmrtí, ale říkal jsem jí, že nevím, jestli udělala správně, když vybrala zrovna nás.“

„Tys to odmítl?“ užasla Liliana.

„Příkazy od královny se odmítat nedají. Sama víš, že když je rozhodnutá, nepohne s ní ani stádo volů. Ale snažil jsem se ji přesvědčit, zda by vyšetřováním nepověřila někoho jiného. Jenže kupodivu ten případ nikdo nechtěl.“

„Oč se jedná?“ zeptala se zvědavě. Zívla a protřela si ztuhlá ramena.

„Myslím, že moc nadšená nebudeš. Jde totiž o smrt malých dětí.“ Dívčí čelo zkrabatily vrásky obav. Po zádech jí přeběhl mráz.

Viktor okamžitě reagoval: „Ovšem, máš pravdu, nedá se s tím už nic dělat. Budeme to muset vyřešit, ačkoliv vím, jaký máš vztah k dětem.“

Vyskočil na opěrnou zídku, ztratil rovnováhu na nerovném kameni a málem upadl, ale pak si dál s dalekohledem přitisknutým u oka prohlížel textilní továrnu v dálce, či občasně poletujícího racka. Dálkové lodě obtěžkané exotickým zbožím připlouvaly pomalým tempem. Jejich pohyb byl doprovázen hlasitým pískáním lodních píšťal a neutuchajícím pokřikováním rozradostněných námořníků. Mnohem vyšší rychlostí je obeplouvaly parníky s nákladem waleského uhlí.

„Slez dolů, ještě si při své šikovnosti něco uděláš,“ doporučila mu. Obdařil ji kyselým úsměvem.

Údolí kolem řeky, jež tvořily vápencové kopce, se za dlouhé roky změnilo k nepoznání. Vše muselo ustoupit pokroku, říčky kdysi ústící do špinavé stuhy Temže, Fleet a Walbrook, byly svedeny pod zem, aby se jejich proud dal snáze ovládat. Vyrostly na nich ulice, které šumění vody přehlušily lomozem dopravy. Věda zkrotila bažiny, z nichž odnepaměti obyvatelé pálili stavební materiál na

domy i na předměstské červené cihly. Jíl, který farmáři považovali za prokletí, používali alchymisté ve svých tajných laboratořích k vytváření rudých golemů. Ti se pak potulovali po nocích a hledali pro

ně ingredience k nelegálním výzkumům. Ačkoliv zvěsti říkaly, že se těžko shání dětské slzy napadané na polštář, první vypadlé mléčné zoubky či panenská krev, tyto nadpřirozené bytosti se většinou vracely s úspěchem, pročež se před nimi měli poctiví obyvatelé na pozoru.

Kamenné věže kostelů se tyčily z mlhy jako nože zajíždějící do másla, zvony se měly každou chvíli rozeznít všední melodií k vítání rána. Liliana upřeně hleděla do temných vod Temže, jako by z nich měl každou chvíli vyplout Bludný Holanďan.

Viktor ten stav znal, přemýšlela nad něčím, co on ani nedokázal odhadnout, a bylo vždy lepší ponechat ji samotnou ve vlastních myšlenkách. Ať už ji trápilo cokoliv, odpověď nebyla schovaná v zapáchající mlze plné jedů.

Kapitola 3

Život malého Sebastiana Brooka, který zesnul zcela v tichosti ve své posteli, skončil někdy mezi třetí a pátou hodinou ranní, kdy počestní obyvatelé Londýna poklidně spali. Matka ho o pár hodin později šla vzbudit, ale našla jen studené tělo. Ze spaní ji, ani nikoho jiného, nevzbudily výkřiky, čili se nedalo předpokládat, že by bylo na chlapci pácháno nějaké násilí, či se mu zdály neklidné horečnaté sny. Zápach linoucí se krátce po východu slunce po třetím podlaží cihlového domu na rohu ulice však mohl první návštěvníky upozornit, že něco není zcela v pořádku.

Sourozenci přišli na místo přesně ve chvíli, kdy se vyšetřovatelé metropolitní policie odebrali zpracovat výsledky a rodinu ponechali jejímu zármutku. Viktor se zhluboka nadechl, než zazvonil na měděnou ozdobu pověšenou nade dveřmi. Od úst mu odlétaly obláčky páry prozrazující, že je opět čeká chladný den. Liliana se skrývala za jeho o něco málo vyšší postavou, jako by se snažila zmizet před lidskými zraky a tvořit jen bratrův stín. Pak ale, než vyběhli do třetího patra, jako by se náhle probrala ze své bázlivosti, a při vstupu do dětského pokoje už přebrala veškerou iniciativu, zatímco mluvení nechala na bratrovi, který vždy platil za výřečnějšího.

„Proč vlastně vyšetřujeme ta úmrtí? Epidemie cholery sice skončila, ale mohla se klidně zase vrátit,“ namítla Liliana, aniž by dbala na to, že za jejími zády probíhá výslech.

„Sestro, jestli to je cholera, přijdeme na ni. Vezmu vzorky vody a zkusím je pokusně analyzovat v laboratoři. Vědecky, samozřejmě,“ dodal Viktor, aby jí dal nějakou odpověď a mohl se dále věnovat vlastní práci.

Když viděl, jak si ho matka zesnulého syna prohlíží, útroby se mu sevřely úzkostí. Už chvíli pozorovala jeho mechanickou končetinu, protože si musel sundat rukavici, aby mohl psát. Zjevně nevěděla, kam ho zařadit, zda k čarodějům ve službách královny, alchymistům nebo prostě jen k šílencům, kteří kázali na náměstí zkazky o pravdách života.

„Když mě omluvíte, paní Brooková, půjdu odebrat vzorky. Čím dříve zajistím důkazy, tím dříve odejdeme.“

Žena kývla a šla se posadit na lavici k oknu, kterým dopadalo světlo na dřevěnou podlahu s rozházenými hračkami.

„Nemoci jako cholera mají rychlý průběh,“ pokračoval Viktor k sestře, zatímco si pipetoval vzorek ze džbánu do zkumavky. „Lékař John Snow prokazatelně ověřil, že takové epidemie vznikají ze znečištěné vody. Jako vědec musím svého kolegu v tomto názoru podpořit. Ale podle průzračnosti nevypadá jejich studna znečištěně, tedy ne tak jako jiné v Londýně. Nehledě na to, že by se nakazili všichni.“

„Nebylo ještě někomu z rodiny špatně?“ zeptala se Liliana starší ženy. „Neměl někdo střevní potíže, sucho v ústech a žízeň?“

„Ne, všechno bylo v pořádku,“ popotáhla dotázaná. Dívka tedy pokrčila rameny v bezmocném gestu.

„Vím, že nemůžete pomoci mému chlapci,“ pokračovala žena ztěžka, „ale prosím, ztratil se mi ještě i druhý syn. Včera přišel domů, ale pak zmizel a už se neobjevil.“

„Dala jste vědět strážníkům?“

„Ano, ale obávám se, že ho nikdo hledat nebude, víte, jak to chodí.“

„Myslíte, že utekl?“ vložil se do diskuze Viktor.

„Mohl být otřesený ze ztráty bratra, ale nevím, proč by utíkal,“ žena se bezmocně rozplakala.

„Prosím, najděte mi ho, mohl se do něčeho zaplést nebo se ztratit. Bojím se, aby ho tam venku někdo nezranil.“

„Kde pracujete?“ zeptal se Viktor, aby vyslýchanou přivedl na jiné myšlenky.

„Jako švadlena u pana Gryna.“

„Pozoruhodné, musíte být ve svém oboru velice dobrá.“

„Snažím se pracovat ke spokojenosti svého zaměstnavatele, pane Kelby,“ odpověděla strojeně.

„Přivolala jste tedy doktora a on pouze konstatoval smrt?“

„Ano, pane.“

„Chlapec, osm let,“ říkal si Viktor nahlas, zatímco vyťukával na svém zápěstním psacím stroji zápis z ohledání těla. Drobné klapky kovově cinkaly při styku s jeho umělými prsty.

„Povrchová zranění nenalezena,“ doplnila ho Liliana, která převrátila vychrtlé tělíčko na břicho. Mrtvola byla těžší, než by se zdálo, ztuhlá a již zcela vychladlá. Oči někdo naštěstí zatlačil, takže chlapec vypadal, jako by jen spal. V přístojící to vyvolalo další příval slz.

Liliana sledovala, jak žena pláče, ale nedotkla se jí, aby ji ukonejšila. Neprojevila jinou soustrast krom suchého konstatování. Viktor na ní viděl, že sama má dost špatný pocit.

„Dej mi, prosím, chvilku, potřebuju tady být sama,“ zašeptala. Souhlasně přikývl. Odvedl matku pryč a zanechal sestru v pokoji, aby mohla dokončit průzkum.

Sklonila se nad mrtvolou. Přes zápach výkalů a tělních tekutin se snažila najít přítomnost pachu někoho jiného, cizího. Kromě přivolaného doktora, za kterého musela dát rodina zcela zbytečně malé jmění, zde byli i policisté. Všechny tři lidi znala, takže se musela pokusit najít něco zcela odlišného, což se vzhledem k faktu, že se s rodinou Brookových potkala poprvé, zdálo být obtížné.

Zavřela oči a soustředila se na stopy ve vzduchu, které byly všude kolem ní. Pachy tvořily barevně pestrou směsici. Ve své nynější podobě sice měla smysly částečně omezené lidským vnímáním, ale na druhou stranu si nemohla dovolit proměňovat se ve vlka ve dne a v cizím domě, když si nebyla jistá, zda ji někdo neuvidí. Rozhodla se, že ten risk nestojí za to, protože nemohla nic najít, ani když se snažila sebevíc. Pak ovšem zavětřila pach člověka, který byl pravděpodobně dítěti nejblíže, když zemřelo. Vstala a hledala shodu. Brouzdala kolem věcí rozložených na stole i židlích kolem skříně.

Našla bílou chlapeckou košili s natrženým rukávem, vonící stejným odérem – přesně to, co potřebovala.

Letmé zaklepání na dveře ji vytrhlo ze soustředění.

„Liliano, musíme jít. Našlas něco?“

„Myslím, že ano,“ přikývla. Když vešla matka, ukázala jí kus oblečení, zdali neví, komu patří.

„To je mého syna, toho druhého, co se ztratil,“ vysvětlila žena. Sourozenci se na sebe v obavách podívali.

Kapitola 4

„Ten plášť je okouzlující příklad alchymie. Je jakoby utkaný z čiré tmy. Špatně se to dá specifikovat, protože tma není žádná substance ani hmota, je to pouze nepřítomnost světla, a tohle je spíše podobné dehtu. Ačkoli to není žádná sloučenina, kterou znám. Disponuje to vlastnostmi, které jsou pro mne více magické než vědecké,“ jásal mladý vědec nad novým vynálezem hodným prozkoumání a radostně kolem něj pobíhal.

„Nechce se mi věřit, že ho vymyslel pan Behaviore osobně. Na to mi upřímně nepřipadal dost chytrý. Dostat se do královských sbírek je sice nesmírně obtížné, ale bez toho zázračného vynálezu by se mu to sotva podařilo. Nicméně plášť pro mizení ve tmě nám stěží pomůže, když nevíme, co hledáme.

Nepotřebujeme mizet, ale potřebujeme, aby se objevilo to, co nám zatím uniká. Koneckonců zlatý brouk je v bezpečí a tím náš úkol skončil, nebo snad ne? Proč se tím stále zabýváš?“ zeptala se jeho sestra, která otráveně zvedla hlavu od knihy.

„Chci to prozkoumat, když jsem konečně na něco dostal povolení. Může to být užitečné! A ty taky nemusíš být takový skeptik, vynálezy nám jednou mohou zachránit život.“

Zamával jí nenápadně svou náhradní paží před obličejem a ona se pouze ušklíbla.

„Až se za tu ruku nebudeš stydět, pak uznám, že ti to pomohlo.“

„Jsem s ní spokojený, jen nemám rád, když na mě někdo zírá. Oni to nechápou.“

„Kolikrát ti mám říkat,“ začala Liliana mentorsky, „že je to náhrada jako každá jiná, jen lepší a s jednodušším ovládáním. Taky ji používáš jako plnohodnotnou paži. Nikdo nemá právo tě za to soudit. To ti to mám opakovat pořád dokola?“

„Víš, že tebe by také odsoudili za to, co jsi, ačkoliv děláš vše pro jejich dobro ve jménu Impéria,“ rozohnil se Viktor, který neměl rád, když s ním jednala jako s dítětem. „Lidé sice mohou díky tobě v noci klidně spát. Ale vědět tvé tajemství…“

„Vzali by si vidle a šli by mi vyrazit dveře. Já vím,“ konstatovala suše.

Viktor přikývl a dále si prohlížel mechanickou končetinu. Po chvíli vzal hodinářský šroubovák, jímž přitahoval používáním povolené šroubky. Pak pokračoval, jako by se krátká výměna názorů nestala, což dělával vždy, když jej něco zaujalo: „Zlatý brouk je vůbec pozoruhodný, podrobil bych ho speciální studii, až vymyslím svůj nový snímač opticky zvětšovaných tisků pomocí stříbrného prachu.

Víš, našel jsem si o tom symbolu v odborných knihách, že se jedná o znamení nezměrné moci a bohatství. Dle pověstí ten, kdo ho vlastnil, se mohl stát králem. Respektive se k tomu jeho držením předurčil. Nechávali se s ním pohřbívat i mocní panovníci, aby na onom světě dosáhli vysokého postavení. Zajímalo by mě, kdo ho tak moc chtěl a proč vlastně. Tohle je jen pověst, byť s historickým jádrem. O magických dispozicích toho drobného hmyzu samozřejmě musím pochybovat.

Co se týče pláště, tak by mne zajímalo, kdo za jeho stvořením stojí, neboť bych si s tím člověkem rád vyměnil pár oborových zkušeností. Od pohledu se jedná o precizní práci. Jen ten nápad… co musí mít člověk za fantazii, že se rozhodne vymyslet něco takového.“

„Ano, nápad to byl skvělý, ale v případě našeho zloděje se ta věc stala neužitečnou, neboť vynálezce nepočítal s tou proměnnou, že se najde bytost, která se v noci neřídí zrakem jako obyčejný člověk.“

„Jistě, drahá sestro, ale málokdo ví, že se po Londýně prohánějí vlkodlaci v královniných službách stopující pachatele,“ mrkl na ni spiklenecky.

„Měl počítat se vším, cesty osudu jsou nevyzpytatelné,“ usmála se Liliana sladce. „A teď se prosím věnuj dětem.“

„Dobrá tedy,“ povzdychl si vědec a vytáhl úhledně napsané poznámky. Jeho zkormoucený obličej jasně prozrazoval, že by se raději zabýval předešlým tématem.

„Chlapec byl viditelně v pořádku, nebo alespoň neměl žádnou chorobu, kterou jsem schopen zjistit. Jelikož nemáme povolenu pitvu, musel jsem se spokojit s odběry a vnějším ohledáním. Kromě špatně srostlé lebky v zadní části hlavy, což pochází pravděpodobně z nějakého dětského zranění, jsem nenašel nic podezřelého. Navíc to byla jen nepatrná metamorfóza tkáně a hrbolky pravděpodobně křivě srostlé po nějakém naprasknutí.“

„Ale proč tedy umřel? Zničehonic?“ zeptala se Liliana.

„Podle mých výzkumů umřel na absolutní vyčerpání. Dehydratace tam byla také, ale nenašel jsem nic podobného choleře. Zásoby podkožního tuku měl jako každé normální dítě jeho věku, ale vypadá to, jako by z něho něco vysálo všechnu životní sílu.“

„Četla jsem hlášení vrchního komisaře z Metropolitní policie. Za poslední měsíc takhle zemřely tři děti. Ani jedno z nich nemělo známky napadení nebo zranění. Prostě usnuly a už se neprobudily. Nemusím ti snad říkat, že tři děti jsou špičkou ledovce, mohlo jich být mnohem víc, ale nemusí se o nich vědět.“

„Docela mě to neznámé abstraktní číslo děsí. Mluvíme možná o desítkách úmrtí. Pomohlo by nám to k určení motivu a nalezení pachatele.“

„Pachatele? Jsi si jistý, že se jedná o vraždu? Ne o nějakou epidemii?“

„Nejsem si jistý ničím. Ale proč jsi dnes cítila pach jeho bratra, který náhle zmizel? Třeba ty případy nesouvisí, nebo jde o nějaký jed…“

„Pořád domněnky, bratře,“ zavrtěla hlavou. „Ale podle mého čichu nebyl v té místnosti nikdo cizí.

Což může vylučovat potenciálního vraha. Ovšem v případě podání jedu by se otrava mohla projevit až v noci.“

„Zatím bych nevylučoval ani jednu z možností, ale z prozatímního odběru krve to na zjistitelný jed nevypadá. V případě, že by se jednalo o nějaký neznámý, nemyslím, že by jeho cena byla menší než dítě, které si můžeš sehnat na černém trhu londýnského podsvětí.“

„Čili nestálo by za to jej shánět,“ přikývla.

„Sdělili ti na velitelství policie ještě něco zajímavého, nebo se tě snažili sborově přemluvit k prohlídce zadního traktu Whitehall Place?“

„Bratře, víš, že koušu,“ konstatovala dívka nevinně. „Nejsem tady jako ozdoba interiéru pro Scotland Yard. Jakmile se zbortí ten křehký mír a příměří stran, které panuje kolem královny, budu se muset vrátit ke své funkci poštovní doručovatelky.“

„Neříkej, že se ti pozice královnina speciálního emisara nelíbí,“ mrknul na ni spiklenecky bratr.

„Telegraf je nespolehlivý. Já ne. Navíc víš, že nemám ráda města a společnost. Už se těším, až se budu brodit s depešemi po hlubokých lesích naší rodné země,“ zatetelila se radostně při té představě a napěchovala dýmku hamburským tabákem. Zapálila si pohodlně opřená v křesle, zatímco

sledovala, jak bratr pročítá spletité popisy vlastních nákresů. Obrovský stůl měl téměř neprodyšně pokrytý shluky nákresů, map a lejster. Na nich se válelo několik osamělých ozubených koleček, šroubků a nářadí. Nechyběl ani zdobený šálek s čajem, z něhož pomalu upíjel.

„Minulé dítě bylo dle komisařovy zprávy a novinových výstřižků nalezeno u otevřeného okna. Bylo promrzlé, jelikož noc byla chladná, ale umrznutí se nepokládalo za příčinu úmrtí. Jednalo se o šestiletou holčičku. V pokoji prý nebyl patrný cizí zásah ani spoušť po nějaké krádeži, všechny věci byly na svém místě a netknuté.

O týden dříve byl nalezen chlapec před šestým rokem života. Spal matce v náručí, ale ráno se probudila a dítě bylo mrtvé. Manžel, který s ní i dítětem spal v jedné posteli, je pohřešován. Rodina bydlela v chudší čtvrti, kde živořila na pokraji bídy. Předpokládalo se tedy, že otec dítě zavraždil, aby

zničil závazek k rodině.

Tato teorie je podle mě zcela nelogická. Jako racionálně uvažujícímu člověku mi to nepřijde dobrým motivem k vraždě vzhledem k okolnosti, že se ženě nic nestalo. Osobně bych spíše přemýšlel, zdali dítě jeden z rodičů nezalehl ve spaní, a ono se neudusilo. Nicméně příčina smrti údajně nebyl nedostatek vzduchu. Důvod se nepodařilo zjistit, ale tehdy se tím ještě tolik nezabývali. Že to není náhoda, jim došlo až u minulého dítěte, což byla holčička.

Spala v postýlce mezi třemi sestrami, ale ráno se neprobudila. Ostatní sourozenci byli v pořádku. Dokonce dvě z nich tvrdily, že za nimi v noci byla teta, aby je zkontrolovala. Prý jim zazpívala písničku a té dívce, která umřela, dala pusu na čelo.“

„Nezdá se ti to divné?“ zeptala se Liliana.

„Copak?“

„Proč dávala pusu jen té jedné, která navíc umřela? Já sice nemám moc sociální cítění, ale když jsi byl malý a já něco dostala, vždycky jsi křičel a vztekal se, dokud jsi to nedostal taky. Pochopitelně za předpokladu, že to nebyl výprask.“

Viktor si napsal poznámku. Přitom si sestru nevraživě měřil zpod naježeného obočí. Liliana se zasmála a labužnicky vyfoukla oblak bílého kouře.

„Divím se, že si to ještě pamatuješ. Já to už dávno stačil zapomenout.“

„Pamatuji se velice detailně na všechno z té doby,“ začala Liliana, ale raději nepokračovala.

„Dnes u toho mrtvého dítěte jsi vypadala… smutně,“ konstatoval Viktor, jakmile našel ta správná slova. Viděl, že se dostal k tématu, které by raději neměl řešit.

„Nedělá mi to dobře. Evokuje to ve mně… špatné emoce. Jako bych si měla na něco vzpomenout, ale pak je tam jen hluché místo. Myslím, že to budou roky, které mi ukradla vlčí společnost,“ přiznala neochotně.

Její bratr raději změnil směr rozhovoru: „Měli bychom zajít vyslechnout naše spojky, jestli někdo neví něco o podivných úmrtích. Můžeme vyslechnout sestry té malé, třeba nám řeknou, co se stalo ten večer, kdy nedostaly pusu.“

„To je dobrý nápad. Pochybuji, že konstáblové vedli vyšetřování nějak detailněji. Jen čekám, kdy konečně necháš na pokoji ten plášť,“ řekla Liliana a pohledem donutila bratra, aby se konečně odvrátil od nálezu, který zkoumal, zatímco s ní mluvil.

„Sestro, nemohu to jen tak pustit z hlavy,“ povzdychl si zmoženě. Sundal z nosu brýle se zlatými obroučkami a pokračoval: „Rád bych vedl vyšetřování tímto směrem. Myslím, že by nám mohlo pomoci, kdybychom zjistili, kdo tuhle věc vyrobil.“

„Zjistíme tak snad, kdo je zodpovědný za úmrtí malých dětí?“ odsekla popuzeně.

„Zřejmě ne, ale zjistíme určitě, koho Behaviore okradl. Je nade vše jasné, že jestli ten člověk má takový potenciál, je jen otázkou času, než vynalezne něco, co by mohlo ohrozit samotnou královnu…“

„Pokud pro královnu již nedělá,“ přerušila ho Liliana.

„Měli bychom to zjistit!“ zavýskl vědec a rozjařeně tleskl do dlaní. Liliana převrátila oči a mávla nad tím rukou.

„Muži a jejich hračky,“ zamumlala pro sebe, protože dobře věděla, že se nemá cenu hádat.

Kapitola 5

Ve slumech ztracených nadějí, v dělnických koloniích, kde se děti v odraných hadérkách choulily k sobě zimou, zatímco matky nabízely po nocích svá obnažená těla, nebývalo bezpečno. Jejich přistěhovalečtí obyvatelé přišli do Londýna za lepším životem. Za prací, která jim měla dát chleba do úst a jejich rodinám zařídit dobré bydlo. A většina z nich se pak ztratila v neprostupné mlze, která naplňovala po většinu roku největší město Britského impéria. Liliana se ubírala zchátralou ulicí, boty se místy bořily do bahna, ale nevzdávala se. Lidé, kteří se po ní otáčeli, to po zachycení jejího vražedného pohledu raději vzdali a dělali, že mají na práci dost jiných věcí. Zde vám mohlo zachránit život právě to, co jste raději neviděli, naopak vidět příliš vás dostalo velice snadno do potíží. I tady se ovšem našla spousta lidí, kteří si na dobrých informacích založili živobytí, jelikož nekalé živly zde bujely v celé své kráse. Jedním z takových byl žebrák Hariett, válečný veterán, který přišel o nohu, takže si nyní vydělával na jídlo prosbami či historkami z bitevních polí, které se snažil vyprávět komukoliv, kdo projevil ochotu poslouchat. Mnozí ho měli za polovičního slepce, protože si na něj často hrával, zvláště proto, aby se nedočkal toho, že mu někdo z místního podsvětí podřízne krk nebo mu do zad vlétne zbloudilý nůž hned poté, co bude svědkem potyčky. Hariett zrovna okusoval kůrku chleba, jež mu nejspíš ze soucitu dala nějaká dobrá duše. Když viděl Lilianu, odklopil z oka pásku a spiklenecky na ni mrkl. Obhlédl obezřetně okolí, jestli je někdo nesleduje, ale Liliana mu pohledem naznačila, že jsou sami. Nacházeli se v závětří mezi špinavými rohy uličky, kde by sotva prošli dva lidé vedle sebe. Odtokové kanálky vedle očouzených domovních stěn páchly splašky a v odpadcích se honily krysy.

„Dobré ráno,“ začala zdvořile Liliana.

„Velmi dobré, paninko!“ zachroptěl žebrák, zakaleným pohledem neustále těkající po okolí. „To se nebojíte chodit sama do těchto míst? Kde máte ozbrojený doprovod, který dáma jako vy potřebuje?“

„Dnes se ptám já,“ řekla, načež vytáhla malý váček s penězi. Hrábl umouněnou rukou po odměně, ale žena se rychle stáhla.

„Nejdřív otázky,“ zastavila ho. Žebrák dopil jakousi zapáchající polévku z dřevěné misky a tu vytřel posledním kouskem chleba. Přejel si špinavý knír a párkrát labužnicky mlaskl.

„Ptejte se. Nedávno tady byl jiný královnin poskok. Co chcete vědět vy?“

„Potřebuju se zeptat na děti. Nebylo tady v poslední době nějaké úmrtí?“

„Děti? Jo, támhle starému Griffithsovi umřela malá holka. Je to ale už pár dní, jeho ženu od té doby nikdo neviděl. To děvče prý umřelo ve spánku.

Navíc každý druhý den tudy chodila jedna mladá vdova, ale už jsem ji delší dobu neviděl. Jmenuje se paní McFarlandová, docela mi to vrtá hlavou. Bývala na mě hodná, i když sama moc peněz neměla, občas ztratila alespoň dobré slovo. Mohlo se stát cokoliv, víte, lidé se tady ztrácejí pořád. Buď odejdou sami, nebo je někdo zabije, kdo ví.“

Liliana si zapsala poznámky.

„Přesně informace tohoto typu mě zajímají,“ kývla a sehnula se k němu, aby jí neuniklo byť jediné slovo.

„Slyšel jsem, že děti umírají v každém druhém domě. Nevím, co je na tom pravdy. Jen se to povídá. Lidé mě zasypávají jmény, ale většinu těch lidí neznám. Buď jsou to cizinci, přistěhovalci, nebo bydlí o tolik ulic dál, že je nevídám.“

„Co mi ještě můžeš povědět?“

„Tuším, že umřel i nějaký hodně malý klouček, tak tři roky, ale tyhle děti prostě umírají. Však víte madam, je hlad a bída,“ řekl a natáhl ruku.

„Ještě ne. Co víš o zlatém broukovi?“

„Myslíte ten poklad? O tom moc nevím, i když jsem slyšel, že prý ho chtěl někdo štípnout pro nějakého hodně bohatého lorda. Samozřejmě se to tomu bláznovi nepovedlo. Nemáte v tom náhodou prsty vy?“ zeptal se, ale dívka neodpověděla.

„Ty toho chlápka, co se o to pokusil, znáš?“

„Mno, tipů bych pár měl, kdo by to mohl být. Bydlí tady v ulicích pěkná cháska. Lidi, co by chtěli být bohatí a slavní. Jsem si jistý, že je to zrovna tenhle případ.“

Kývla a podala mu papír, na který načmáral pár jmen otřesně neupraveným rukopisem. Samotnou ji překvapilo, že vůbec umí psát.

„Beru to tak, že tihle jsou spíše amatéři, podle toho, jak o nich mluvíš. Kdybys hledal nějakého spolehlivého vědce, za kým bys šel?“

„Tak to nevím, paninko. Tady nejsou lidé s tímhle typem problému, poslouchám denně různé stížnosti a zoufalé prosby, ale vědci jsou na naše poměry drazí. Nemyslím, že by někoho zajímali, když si je nemůže dovolit zaplatit.“

Liliana přikývla, že chápe. Hariett se zamyslel.

„Ale říká se, že v továrně na Temži, v té nové, si majitel, lord William Brown, dovezl nějakého exotického alchymistu, který prý umí zázraky. O tom ale nic víc nevím, jen jsem něco slyšel. Dělníci, co chodí z práce, si o tom povídají, ale jestli je to pravda, netuším. Proslýchá se o něm, že vynalézá stroje s pomocí temné magie.“

„Lidé, kteří umí zázraky, jsou podezřelí vždy, i když je to jen lidská představivost.“

„To ano. Dokonce jsem slyšel, že v arénách přibývají velkým tempem nové chiméry. Odkud se berou, nevím, ale osobně si myslím, že jsou za tím nelegální experimenty. Možná jim trvalo, než vynalezli to, co teď hledáte. A nepovedenci se snaží zabít ty ubohé lidi, kteří skončí na zápasištích, protože nemají co jíst.“

Prádlo, které se jim sušilo nad hlavami, vlálo ve větru. Až k Lilianě se donesla vůně mýdla. Vlasy jí vyklouzly z perfektně vyčesaného účesu a prameny spadly do obličeje. V tu chvíli si všimla záblesku v žebrákových očích – byly okamžiky, kdy se dala označit za velmi přitažlivou.

„Mimochodem, kdo byl ten druhý královnin vyšetřovatel?“

„Takový hodně vysoký chlap s dlouhým copem. A jedním okem. Myslím, že ho znáte. Nevím, jak si teď říká.“

Rychle sklopila hlavu, aby neviděl, jak se jí nahrnula krev do obličeje, což se jí stávalo vždy, když si vzpomněla na Michaela Sterlinga, muže, kterého Hariett zmínil. Pustila váček s penězi do natažené ruky a vstala. Žebrák se urychleně věnoval nenápadnému počítání mincí, než si zase stáhl pásku přes víčko. Liliana se otočila, ale vítr jí vehnal do tváře kromě zápachu z ulice i něco jiného. Zvedla hlavu

k povlávajícím kusům látky. Mimovolně ji zamrazilo v zádech.

Uskočila stranou a skryla se za roh domu přesně ve chvíli, kdy zazněl výstřel. Omítka vedle její hlavy vyprskla v oblaku prachu.

„Pryč s královninými psy!“ ozval se výkřik.

Dívka přimhouřila oči, aby lépe viděla proti slunci vytvářejícímu klamné odlesky. Neubránila se zavrčení. Vytáhla revolver a zaposlouchala se. Hariett se stáhl pod schody, aby se skryl za překážku, měšec při tom svíral v rukou jako vlastní dítě.

„Mizí tady lidi! Matkám umírají děti, v továrně dřeme do úmoru za pár mincí, které nám nestačí ani na chleba, a kde jste vy? Proč chodíte sem a otravujete nás? Nenávidím vás! Nenávidím vás všechny! Čert vem tu vaši prokletou královnu!“

Liliana vystřelila do jednoho z provazů na prádlo. Lano se utrhlo a švihlo přes obličej mladíka, který stál na úzké římse. Neudržel rovnováhu a spadl přímo do hromady odpadků. Dívka ho popadla a vytáhla ven.

Už otvíral pusu, aby znovu spustil povyk, ale ihned byl umlčen, neboť jí instinktivně vystřelila ruka, aby ho profackovala. Pak ho popadla a strčila mu hlavu do kádě s okapovou vodou, která tam natekla ze střechy. Držela ho pevně za vlasy, ačkoliv sebou škubal a snažil se vyprostit. Zatím mu druhou rukou vytrhla pistoli, kterou si strčila za opasek. Když to vypadalo, že její oběť začne polykat andělíčky, milosrdně ji pustila.

„O královně se takhle nemluví,“ řekla tónem, kterým matka kárá dítě.

Byl to ještě mladík, sotva mu začaly růst vousy. Zíral na ni s posvátnou bázní. Teď, když jí musel stát tváří v tvář, mu došla slova. Jen další vystrašený chlapec, který někoho ztratil a ve svém zoufalství si myslí, že vezme do rukou spravedlnost. Měl štěstí, že si dovoloval právě na ni, protože vojáci by ho zastřelili a konstáblové na pár dní ukázkově zavřeli pro urážku majestátu.

Liliana kluka popadla za roztrhanou košili, a ačkoliv děsivě páchl, přitáhla jej k sobě, aby se jí musel dívat do očí.

„Tak co teď s tebou, ty hulváte?! Mohl jsi někoho zranit, nebo nedej bůh zabít!“

„Prosím, nechte mě! Moje matka zmizela, můj bratr umřel, už nikoho nemám. Kde jste byli? Proč jste nic neudělali? Byl jsem na policii, ale jen se mi vysmáli a zbili mě,“ začal popotahovat. Jeho výraz náhle vypadal víc než plačtivě. Donutila se s ním soucítit, alespoň v určitých mezích. Zaťukala mu výhružně hlavní pistole na vyzáblou hruď.

Její zúžené vlčí zorničky, objevující se, když byla rozčílená, a divokost, kterou měla vepsanou ve tváři, stačily na to, aby se mladík pomočil strachy.

„Panebože! Co jste zač?!“

Pustila ho na zem, spadl jí k nohám, odkud se po čtyřech plazil pryč jako zbídačené zvíře. Liliana se zhluboka nadechla.

„Běž domů, a jestli tě ještě jednou uvidím se zbraní, osobně tě roztrhám na kusy,“ řekla tiše, ale dostatečně výhružně.

Nerada se chovala k těmhle lidem surově, ale jeden pošetilec mohl svou hloupostí zabít nevinné, kteří by byli ve špatný čas na špatném místě. Každopádně jí jeho slova navedla k nové oblasti pátrání.

Kapitola 6

Že se děti ztrácely, bylo na denním pořádku, ale aby umíraly ve spánku bez zranění a příznaků nemoci, to byl případ pro královské detektivy. Liliana si byla jistá, že původní číslo počtu obětí, které jí předložila Metropolitní policie, bude dalekosáhle přesaženo. Pokud se doslechla o tolika dalších obětech jen v East Endu, co teprve v jiných částech rozlehlého Londýna? Přemýšlela nad pachem bratra zemřelého, majitele roztrhnuté košile, která ležela v bytě, kde vyšetřovali. Byl poslední, kdo se dítěte dotkl, ale co mu mohl způsobit? Snažil se mrtvému zatlačit oči, nebo to byl právě on, kdo

usadil motýla smrti na jeho čelo?

Dorazila k hrozivě se naklánějícímu domku Griffithsových. Jednalo se o příbytek nahrubo omítnutý jílem, takže byl jeho povrch pitoreskně vydutý či zvlněný. Po stranách si všimla průjezdů do dvora. Kolem to byla samá nuzná příčná ulička s prošlapaným středovým pruhem, kudy chodilo nejvíce lidí, aby se vyhnuli splaškům vylitým z oken. Většina okenic byla zavřená kvůli zimě.

„Pan Griffiths?“ zeptala se muže, který seděl schoulený na schodech v dělnickém kabátě a kouřil dýmku. Pomalu, jakoby rozvážně přikývl, vyfoukl kouř, a až k ní se donesla vůně levného tabáku, pokud to tedy vůbec byl tabák. Liliana si nerada představovala, co si cpe do dýmky chudina.

„Mohu s vámi na okamžik mluvit?“

Vytáhla odznak s královským erbem, který ji opravňoval k čemukoliv, co potřebovala k práci ve jménu Koruny.

„Co tady taková dáma jako vy pohledává? Sama v chudinské čtvrti, téměř beze zbraně a v drahých šatech? To nemáte strach se sem vydat?“

„Za strach mě neplatí,“ odpověděla odhodlaně a vzdorovitě vystrčila bradu. Všimla si, že muž má zarudlé a napuchlé oči. Celé držení těla bylo ochablé, jako by ho opustila veškerá chuť do života.

„Jdete se zeptat na moji dceru?“ začal, když si ho prohlížela.

„Ano, slyšela jsem, že zemřela. Mohl byste mi k tomu něco říct? Možná nám to pomůže při vyšetřování.“

„A co vyšetřujete? Vraždu snad? Nebo už královští nohsledi nemají co na práci, že je zajímají chudáci, co přijdou o děti?!“ vzlykl, ale záhy se ovládl. Mohutně potáhl z dýmky a utřel rudé oči.

„Moje dcera je mrtvá, žena se ztratila. Vyhodili mě z továrny, tenhle zavšivený domek je všechno, co mám. Co chcete vědět?“

„Zajímá mě, jak se to stalo. Proč vaše dcera umřela.“

„To kdybych věděl. Prostě spala v postýlce hned vedle. Byla klidná, ani se jí nezdály divoké sny jako obvykle. Večer ji manželka dávala spát a byla v pořádku. Během noci k ní vstala, aby ji zkontrolovala. Ráno jsem se probudil, ale vstal jsem do zimy a kouře z uhašených kamen. Postel byla prázdná, holka mrtvá, ztuhlá, jako kdyby spala dál,“ při té vzpomínce se mu svezla po neoholené tváři slza. Lilianě

se sevřely útroby, nedokázala se pohnout ani projevit soustrast.

„Říkal jste, že vaše žena k ní v noci vstávala? Proč?“

„Co já vím? Prostě jsem se na chvíli probral a viděl ji, jak se nad ní sklání. Upravovala jí peřinu. Já spal dál. Přišel jsem z práce, byl jsem unavený. Vám asi těžko budu vysvětlovat, jaké to je dřít do úmoru.“

„Nemusíte mi to vysvětlovat, pane. Soucítím s vámi, jak jen je to možné. Děkuji vám za váš čas,“ řekla naučenou frázi, která tentokráte hořkla v ústech víc než kdykoliv jindy.

„Co vy víte… o životě!“ zašeptal muž, který nad tím vším jen mávl rukou. Ztěžka se zvedl a přikrývaje si tvář, odešel do hloubi domku. Liliana ještě chvíli stála na místě. Věděla, že ji pozorují lidé z okolních budov. Spustil se déšť.

„Nevím o něm nic,“ hlesla. Zavřela oči a zvrátila hlavu, nechala pár kapek, aby jí stekly po tváři.

„Zhola nic,“ dodala po chvíli.

Lilianina cesta pokračovala k blízkému stavení. Všude se hromadily odpadky a splašky. V hromadách

páchly mrtvoly zvířat i lidí, ale naštěstí nic z toho nebylo vidět, ačkoliv to dívce znatelně hýbalo žaludkem. Na mnoha úsecích si nasazovala roušku napuštěnou bylinkami, aby nezvracela. Zatlučená nebo prázdná okna, rozbité dveře, stíny ploužící se za ní, aby pak beze slova zmizely, ačkoliv byl den, ji děsily. Otáčela se, zdali ji někdo nesleduje. Sluneční paprsky mizely pod mlhou a špínou vysokých neforemných budov, které svými šikmými zdmi tvořily labyrint ulic jednoho z nejodpornějších míst v Londýně. Malé děti, které se choulily u sebe téměř nahé pod přístřeškem z prken, na ni hleděly vyděšenýma očima. Pokřikovaly na ni prosby, žebraly. Nemohla jim nic dát, protože by se na ni slétly další jako hejno mrchožroutů. Nedělala si sice žádný problém ze svého postavení, protože v případě nouze vždycky uměla vytáhnout zbraň, ale stále víc si uvědomovala, že nebylo moudré dávat na odiv lepší šaty, pro které by zdejší zabíjeli.

„Bydlí tady někde paní McFarlandová?“ zeptala se kořenářky, která seděla na zápraží domu a houpala na klíně dítě. Když zvedla hlavu, zpoza sukně jí vykouklo dalších šest malých hladových krků.

„McFarlandová? Ta tady bydlívala. Teď už tu není,“ zaskřehotala babka a rázným gestem poslala okounějící děti dovnitř.

„Proč, odstěhovala se?“ nevzdávala se Liliana. V dlani měla připravený odznak, kdyby bylo třeba donutit stařenu mluvit. Naštěstí jej použít nemusela.

„Ne, myslím, že je mrtvá. Kdo ví? Bydlela támhle naproti,“ ukázala na zbořeninu. Většinu použitelného stavebního materiálu si rozebrali sousedi.

„Proč myslíte, že je mrtvá?“ zeptala se.

„Víte, byla vdova, ale v poslední době se zapletla s nějakým mužem. Myslím, že byla v očekávání.“

„A otec dítěte?“

„Nevím, kdo to byl. Říkalo se tu o ní, že obcovala s ďáblem,“ odplivla si stařena. „Babské povídačky, ale kdo ví, co je na nich pravdy, že ano. Chodila s břichem, ale nedávno jsem odtamtud slyšela dětský pláč. Pláč novorozeněte. Ten já poznám spolehlivě.“

„Co se tedy stalo s ní a dítětem? Kdy odtud odešla?“

„Netuším, asi nejspíš v noci. Neviděla jsem ji totiž odejít, ale dům je spolehlivě prázdný a žádné cennosti už v něm nezůstaly, pokud tam někdy nějaké byly, ta chuděrka měla sotva co do úst.

Najednou tam nebyla a pak už jsem ji nespatřila. Možná že odešla s nějakým námořníkem. Víte, co se jich tu potuluje? Panáčci hledající štěstí na jednu noc. Možná že si nechala jedním z nich zamotat hlavu.“

„Děkuji,“ přikývla Liliana a vložila babce do natažené dlaně minci. Neohlížela se a šla okamžitě pryč. Najednou se jí nic nejevilo jako náhoda. Všechno, na co dosud přišla, mělo nějaký smysl, ve kterém se sice zatím nedokázala zorientovat, ale věděla, že někde je v něm vyšší pravda, jež touží být odhalena. Když už ne pro dobro Impéria, tak alespoň pro její dobrý pocit.

Příbytek ztracené ženy se pomalu rozpadal. Bez majitelky jako by náhle nepotřeboval dále existovat. Když se jí podařilo ramenem vyrazit zaseklé dveře, naskytl se jí pohled na sporé zařízení místnosti, které se pomalu rozkládalo pod náporem kořínků jakýchsi popínavých rostlin. Liliana vstoupila dovnitř. Vytáhla znovu ze šatů roušku, protože zápach tlení v ní vyvolával odpor. Všude se držela

neobvyklá vlhkost.

Dívka nedokázala určit, odkud pochází, i vzhledem k tomu, že okenice někdo pevně zavřel. Netušila, co způsobuje podivné klima ve dvou propojených komůrkách, nicméně už zdálky ucítila mrtvolu.

Prošla do kdysi útulné kuchyňky, kde vše neprodyšně pokrývala vegetace jako jeden velký zelený koberec. Majitelku sice nikde nespatřila, ale v hromádce plísně tlelo dětské tělíčko. Musela si k objektu dřepnout a pozorně si jej pohlédnout, než spatřila kůstky v uhnívajícím mase. Bezzubé dásně zely roztažené jako bezedná díra. Oči dávno vpadly a zaschly. Oproti tělu větší lebku bez vlasů potahovala seschlá kůže. Zkroucená poloha oběti, kterou smrt zafixovala, jí připomínala rozbitou hračku. Udělalo se jí špatně. Vyběhla na čerstvý vzduch, aby se vyhnula zvracení. Lapala po dechu a s hrůzou si uvědomovala, že našla další oběť. Po chvíli, kdy překonala odpor, se vrátila zpět. Dětské tělo přikryla kusem hadru. Musela dát vědět konstáblům, aby místo vyčistili. Zabouchla dveře, ačkoliv si byla jistá, že zápach odradí každého zloděje. Koneckonců v tom nuzném příbytku už ani nebylo co ukrást.

Kapitola 7

Když na zpáteční cestě míjela rozpadlé skladiště, dolehly k ní zvuky rvačky a křiku. Chvíli se snažila zaposlouchat, ale pak tím směrem vykročila, aby tomu učinila přítrž. Normální žena by sotva vůbec zavítala do takových končin sama, ale Liliana Kelbyová měla schopnosti, o kterých se jiným ani nezdálo. Krev, která jí kolovala v žilách, činila doslova zázraky. Byla sice sama, avšak nedokázala odejít, aniž by ji trápily výčitky, že třeba nepomohla bezbrannému člověku. Rozhodla se situaci alespoň prozkoumat. U dveří stál svalnatý chlap s námořnickým tetováním na odhalených pažích.

Nerudně si ji měřil, ale když přišla blíž, ustoupil stranou, aniž by musela vytahovat odznak.

Překvapeně nadzvedla obočí. Dlouho nad možností volného vstupu nerozmýšlela. Nemusela se s nikým hádat ani prát – tím to pro ni bylo snazší. Vždycky si ji mohl někdo pamatovat z policejního zásahu, rvačky nebo ode dvora, možností bylo hodně. Pak by mohla být prozrazena. A lidé nevěřili královniným služebníkům už z principu, pokud po nich něco nechtěli.

Ovšem, že by ji pustili dovnitř tak snadno, protože dle lepšího oblečení, až příliš drahého na zdejší poměry, působila jako bohatá panička, která se chodí dívat na zápasy do skryté arény, na to nepomyslela, nebo až v poslední řadě na onom dlouhém seznamu úvah.

Jakmile si všimla několika nižších šlechtičen, jak sedí různě rozprostřené po kruhových sedačkách se svými manžely, popřípadě milenci, mezi nimiž se tísnili dělníci, námořníci a okolo se promenádovaly spoře oděné prostitutky, došlo jí, kam se dostala. Uprostřed kolbiště zrovna zuřil zápas dvou soků.

Jedním byl obrovský černoch s mechanickými pažemi a druhým jakýsi přetvor zhotovený pravděpodobně stejným způsobem, jako se vyvíjely chiméry. Oba soupeři do sebe bušili až do padnutí. Kosti křupaly, krev stříkala do písku, lidé decentně tleskali, mnozí jásali a skandovali.

Liliana si prohlédla osazenstvo místnosti. Nevypadalo to, že by se těchto her účastnil někdo zvlášť důležitý či vysoce postavený. Pravděpodobně šlo o lehkou zábavu nižších vrstev a příležitostné tajné

místo pro dvorní pletichy, milenecké schůzky a nějaký ten hazard.

Přeletěla rozzářené tváře a pak sešla po schodišti narychlo postaveném z beden až dolů do spodního patra arény. Postavila se ke zdi, kde ji účelně zakrývaly zátarasy, krabice a malé pódium, na němž stál komentátor s hlásnou troubou. Pak si povšimla, že na strategickém místě, kudy lidé chodili ven, je i provizorní nástěnka, na níž byly hřebíky přitlučeny obrázky pohřešovaných. Zamračila se.

Prohlížela si jeden po druhém, utrhnout se je však bála, aby ji někdo nenachytal a z něčeho neobvinil. Arény platily za místa společenských srazů, a proto je každý považoval za největší šanci něco vyzvědět o svých ztracených známých. Po většinu času tamtudy proudily davy lidí. Kromě nevázané zábavy se na takových místech domlouvaly obchody nebo najímali žoldáci. V aréně bylo takových dobrodruhů bojujících za peníze víc než dost.

Některé portréty jí byly povědomé, jinde byl jen vzkaz bez obrázku. Počítala je a došla ke třiceti. Pak si uvědomila, že ji polévá horko. Vytáhla poznámky a začala jména přepisovat. Ta, která jí byla známa, vynechávala, ale přesto se řádky rychle plnily.

Z uvažování ji vytrhl bouřlivý potlesk. Teprve ten ji donutil věnovat pozornost kolbišti. Oči se jí rozšířily překvapením. Obrovský chiméřan vyhrál, ale jeho nový soupeř už stál na písku s rukama nad hlavou a bezstarostným úsměvem. Liliana zhluboka polkla, a pro jistotu ještě instinktivně postoupila dál do stínu, aby ji nespatřil.

Michael Sterling stál v aréně do půli těla nahý a lidé mu jásavě aplaudovali. Měl na sobě jen tmavé volné kalhoty bez puků a na rukou okované rukavice vyztužené pláty. Světlé vlasy si jako vždy spletl do dlouhého copu ozdobeného saténovou stuhou, který mu padal na záda.

Liliana, která ho u dvora sotva kdy viděla bez oblečení, na jeho dobře rostlé postavě s širokými rameny a svalnatými pažemi mohla oči nechat. Uvědomila si, jak jí hoří tváře a hypnotizovaně sleduje hladkou kůži zbrázděnou starými jizvami. Svaly mu při každém pohybu jen hrály. Liliana tiše zaúpěla. Příliš toho muže milovala, než se rozhodla ho opustit, protože s ním nemohla zůstat.

Nechápala sice, co dělá na takovém místě, ale nedokázala odejít. Michael kdysi býval osobním strážcem královny. Jeho tělesné proporce tomu odpovídaly – byl to velmi vysoký, mohutný voják s páskou přes oko, o které přišel ve službě. Nebýt této indispozice, dal by se považovat za velmi pohledného.

Chiméřan proti němu vypadal i tak obrovský, protože se jednalo o hybrida jakéhosi dvojnásobně velkého býka s pitvornou lidskou hlavou a medvědími pažemi. Rovnováhu vzpřímeného těla udržovaly tři obrovské hadí ocasy a rohy na hlavě.

Každý rozumný člověk by věděl, že proti něčemu takovému nemá nejmenší šanci, ale blondýn si jen naposledy potáhl z doutníku, který odložil, a kývl na rozhodčího. Po zaznění zvonku se příšera bezhlavě vrhla na soupeře.

Michael stál bez hnutí, nebývale klidný. Vyčkával, dokud se sok nepřiblížil tak, až mu téměř dýchal do obličeje. Pak se vymrštil, uskočil do strany a zasadil úder do břicha. Okovaná rukavice zajela hluboko. Setrvačnost pohybu rozběhnutého kolosu se mu stala také nevýhodou. Michael do úderu vložil dost síly, aby rána byla co nejprudší. Pak vytáhl ruku ze záhybů masa, vyskočil do vzduchu a chytil se za obrovské rohy, s jejichž pomocí se chiméře vyhoupl na záda. Objal býčí šíji nohama a tiskl krk mezi stehny, dokud protivníkovi nedošel vzduch a nezačal se dusit.

Ocasy sebou švihaly jako biče a pár jich sebou mrsklo správným směrem, z čehož se Michaelovi

začaly na zádech tvořit rudé šrámy. Nepolevoval však ve svém snažení, ačkoliv s ním protivník smýkal na všechny strany a za každou cenu se ho snažil setřást. Blondýn byl zkušený voják. Když chiméra padla na kolena, částečně se pustil. Využil tíhu těla, a neustále se drže za rohy, zhoupl se. Strhl tak příšeru na zem do písku, kde jí šlápl na hlavu. Dav jásal. Liliana schovala úsměv do dlaně a ovládla se, aby se nepřidala k ostatním.

V druhém kole proti němu nastoupil sice lidský protivník, ale jednalo se o muže, pravděpodobně horníka, což potvrzovaly zčernalé tváře a dlaně, který byl o dvě hlavy vyšší a v ramenou jednou tak širší. Dívka se v duchu podivila, že se někdo takový vůbec dokáže nasoukat do úzkých štol. Michael si sundal rukavice, aby proti němu soupeř nebyl v nevýhodě. Oba muži vypadali zkušeně, uvyklí rvačkám, což potvrdilo i jejich protočení ramen a protáhnutí krku. Jednoduché pohyby, díky kterým nedojde k zablokování svalstva v kritickém okamžiku.

Horník si soka krátkou chvíli měřil, až se nakonec odhodlal udělat první tah. Několika výpady začal tlačit Michaela ke zdi, aby mu neměl kam uskakovat. Zmenšil tak prostor a stále ho oklešťoval.

Plavovlasý voják si toho byl vědom, ale pořád pomalu couval.

Liliana se naklonila přes zábradlí, aby lépe viděla. Michael se vyhnul dobře mířené ráně pěstí, sehnul se a spodním hákem praštil horníka do brady. Soupeř se zapotácel, vyrazil, aby ho povalil svou váhou, ale Michael ho chytil za ramena, když se ohnul, a pokračoval v dráze původního pohybu. Muž narazil obličejem do klece, která byla kolem zápasících vystavěna. Pak ho Sterling kopl do boku a ze zadní strany do nohy, až se pod ním podlomila. Sevřel soupeře do kravaty a chvíli ho svíral. Bohužel horník byl o něco silnější, a tak se stačil vyprostit dřív, než mu došel dech. Prudce vstal a odhodil Michaela stranou, jako by byl hadrová panenka. Ten při dopadu tak tak stačil udržet rovnováhu, aby neupadl, ačkoliv mu na písku klouzaly boty. Tentokrát zaútočil sám několika ranami pěstí. Protivník mu s kyselým úsměvem nastavil tvář, schytával rány a dokazoval tak, že na něco takového je dennodenně zvyklý. Pak mu pro změnu dal jednu sám.

Úder Michaela donutil zakolísat. Spadl na kolena a vyplivl krev z rozbitého rtu. Když zvedl oči, uviděl Lilianu, která stála jen kousek od něho a málem zapomněla dýchat. Jejich pohledy se setkaly, ale ani jeden nebyl schopný v tom rozčarování reagovat. Situaci tedy vyřešil soupeř, který plavovlasého popadl a mrštil jím na druhou stranu klece. Michael se překulil do kotoulu a dopadl na nohy. Opřel

se o pletivo a použil je jako odrazovou plochu. Rozběhl se a začal do soupeře bušit pěstmi, až mu nezbylo než zvednout ruce a krýt se. Pak mu podkopl nohy, aby ho dostal na zem. Při pádu ho chytil za ruku, kterou mu zkroutil za záda, a klekl si na něho kolenem. Soupeř sebou škubal, snažil se použít sílu, ale tentokrát mu Michael nesmlouvavě lámal kosti. Donutil jej napřímit se a držel ho v šachu až do chvíle, kdy rozhodčí odpískal konec. Lidé skandovali, tleskali, někteří i vstávali z lavic, aby mu dali najevo obdiv. Když bylo vítězství jasné, vstal, odplivl si a odešel z arény kamsi do zákulisí.

Liliana se konečně probrala. Uvědomila si, kde je. Překvapeně zamrkala. Jen lidé pokřikující po sázkařích, kteří jim dlužili peníze, a odcházející diváci jí připomínali, že to všechno nebyl jen sen. Srdce jí tlouklo jako splašený kůň a ruce se třásly. Zvažovala, jestli okamžitě odejít, s čímž její zdravý rozum souhlasil, ale něco chtělo, aby zůstala.

Nesmím s ním mluvit! řekla si rázně. Zatnula ruce v pěst, otočila se a donutila tělo, aby uposlechlo. Po třech krocích se sklopenou hlavou však narazila přímo do Michaela. Stál před ní s košilí rozepnutou a ledabyle přehozenou přes zpocené tělo. V jeho tváři to jen hrálo emocemi, nejspíše nevěděl, proč přišla a co chce.

„Dobrý den, slečno Kelbyová,“ začal dvorně jako vždy. Liliana se vší námahou zvedla hlavu a donutila

se nezírat na mohutnou hruď, kterou měla přímo před sebou. Zvedla tedy pohled k jeho jedinému ledově modrému oku. Černou pásku zakrývající to druhé měl od písku. Když viděl, že ji to místo upoutalo, sáhl si na ně, aby zjistil, jestli je všechno v pořádku, a písek oklepal.

„Ehm… já,“ začala dívka, ale došla jí slova. Chtěla ho obejmout, ale nemohla se hnout. Michael si všiml jejích třesoucích se rukou a chytil je do svých mnohem větších, aby se uklidnila.

„Liliano?“ zeptal se přímo a ona polekaně vzhlédla zaskočená tou důvěrností. Zamával jí rukou před očima, aby se vzpamatovala. „Nerad vás přivádím do rozpaků, to jistě víte. Nicméně by mě zajímalo, jak se dáma jako vy ocitla na takovémto místě, které bych mimo pravidla slušnosti musel označit velice nelichotivě.“

„Pátrám,“ vymáčkla ze sebe po chvíli. „Já… promiňte, pane Sterlingu, ale zaskočil jste mě. Prováděla jsem v několika domech na East Endu vyšetřování k případu, na němž nyní s bratrem pracuji. Slyšela jsem křik, a tak jsem našla tuto arénu a v ní vás. A samozřejmě vám také přeji hezký den,“ řekla a kousla se do rtu. Jemně ji chytil za bradu a zvedl jí hlavu.

„Každý den, kdy vás vidím, je krásný,“ zašeptal sytým hlasem a Lilianě se zatmělo před očima. Nejraději by utekla. Nerozuměla v těch chvílích sama sobě. Věděla, jak moc toho muže svým odmítnutím ranila, ale on ji přesto nikdy nepřestal milovat, nebo to alespoň z jeho chování usuzovala.

„Nestalo se vám nic?“ zeptala se.

„Ne, samozřejmě že ne. Chodím sem občas z vlastní vůle, protože mě tyto bitky udržují v kondici. Prosím, nestůjme tady jen tak, a přijměte mé pozvání kamkoliv.“

„Je mi líto, ale nemohu. Musím se vrátit.“

„Tak moc spěcháte, že mi nevěnujete ani minutu?“

„Proč mi to děláte?“ zeptala se. Michael, zaskočen otázkou, bezradně pokrčil rameny.

„Vy víte, že bych vám nikdy neublížil, slečno Kelbyová. Smím vás políbit?“

Liliana zůstala stát s otevřenými ústy. Pak v ní ovšem zaplál její příslovečný oheň a ohradila se:

„Pokaždé, co se setkáme, jste drzejší a drzejší.“

„Samozřejmě mi to promiňte,“ zasmál se.

„Co jste tady doopravdy dělal? Nechce se mi věřit, že jste se šel jen rozcvičit.“

„Také dělám na případu,“ přiznal a kývl k nástěnce. „Vidíte, tolik ztracených lidí. Proto jsem tady. Královna…“

„Královna nás sem poslala všechny schválně,“ zavrčela Liliana. „Dohazovačka jedna!“ Michael se její troufalosti zasmál.

„Chtěla, abychom spolupracovali. I když to neřekla přímo, určitě věděla, že se někde potkáme. Tohle je strategické místo. Četla jste mé dopisy? Psal jsem vám mnohokrát.“

„Ne, bohužel, nedostal se ke mně ani jediný,“ odpověděla popravdě dívka a v duchu proklela bratra, který ji chtěl ušetřit trápení.

„Co vyšetřujete vy, smím-li se ptát?“

„To je tajné,“ odsekla.

„Jistě, vyšetřujete ten druhý případ, který jsem nechtěl,“ ujasnil si to.

„Takže mi chcete naznačit, že jsem tady kvůli vám?“ čertila se.

„Ne, byla byste tady v obou případech, akorát v tom prvním byste byla v aréně a já na vašem místě,“ usmál se na ni tím nejvíce okouzlujícím způsobem.

„Proč vás mám chuť uškrtit pokaždé, když otevřete pusu?!“

„Mohla jste mi ji hned ucpat, ale nechtěla jste,“ připomněl jí. Liliana si pohrdavě odfrkla a zakroutila hlavou nad jeho bláznovstvím.

„Pochybuji, že jste tady jen kvůli vyšetřování pohřešovaných lidí. Ti sotva někomu u dvora chybí. Takže si královna musí myslet, že se proti ní něco chystá.“

„Možná máte pravdu. Víte, že je velice podezřívavá. A to ji také drží na trůnu… a naživu.“

„Myslela jsem si to,“ přikývla.

„Nové irské spiknutí? Už se na nás valí skryté a zrzavé jednotky v utajení? Vždy, když spolupracujeme, jde o něco podobného. Pokud to nejsou šílení atentátníci z našich vlastních řad. Nebo princové, kteří se bijí o korunu.“

Naklonila hlavu na stranu a s úsměvem ho doplnila: „Nebo šílení vědci či armády čekající na příležitost.“

„Tentokrát ne. Nejspíše to nebude takové, jak se na první pohled zdá,“ řekl tajemně. „Pokud to jde, raději bych to tady neprobíral. Všude mohou být špiclové. I zde. Zatím vám mohu říct jen to, že královnu zajímají jak pohřešovaní, tak i nově se objevující chiméry. A také prošetřuji pár možností atentátu, ale to je vám asi jasné, když jsem vysílán přednostně na tyto případy.“

„Teče vám krev,“ poklepala si na rty, když nic víc neprozradil. Utřel si hřbetem ruky ústa.

„Ano, trochu jsem se nechal unést. Většinou proti soupeřům nemám moc šancí, ale umím být rychlý, a to je má výhoda. Silou se totiž sotva můžu měřit s takovými chimérami.“

„Mohu vám to ošetřit?“ nabídla se.

„Dobře, pojďme tedy dozadu,“ ukázal na provizorní šatnu, kde byly jeho svršky. Vytáhl z brašny lahvičku s dezinfekcí, nabídl jí židli a sám si k ní klekl, aby na něho dosáhla.

„Opravdu jste nechtěl můj případ?“

„Ne, odmítl jsem. Nerad vyšetřuji dětské vraždy. Ale dalším důvodem bylo i to, že jsem nechtěl, aby

kdokoliv z vás zápasil v aréně. Královna mi dala vybrat s tím, že poslední případ dostanete nejspíše vy. Rozhodně to není jen pátrání. Musím se utkat se vším, co proti mně postaví, a navíc se seznamovat s vlivnými lidmi. A samozřejmě se pokud možno nenechat zabít.“

„Řekněte mi, kolik ztracených máte zatím v evidenci? Ten vyvěšený seznam je otřesně dlouhý a podle mého zdaleka ne kompletní.“

Michael si povzdychl.

„Máte bohužel pravdu. Je to spousta jmen. Nejspíše jste si všimla, že i lavice zde byly značně prořídlé. Něco se tady mezi nimi pohybuje. Je to jako přízrak. Lidé si začínají vymýšlet příběhy, dělají z toho městské legendy, a to ztěžuje vyšetřování. Co váš případ?“

„Zatím jsme na začátku.“

Když nic nedodala, Michael pokračoval: „Královna se obává spiknutí. Chce, abych se dostal lidem, kteří v tom mohou být zapletení, co nejblíže. A odhalil, zdali se proti ní nekují pikle. Opravdu byste mi nevěnovala pár hodin zdvořilé konverzace? Slibuji, že se o vás nebudu pokoušet, a nebudu dělat nic, co nebudete chtít, ani vám jinak znepříjemňovat život.“

„To je něco, co nikdy nedodržíte. Vysvětlete mi, proč jste se ještě neoženil?“

„Asi u dvora není moc sháňka po jednookých vojácích.“

„Nesvádějte to pořád na to zranění!“

„A není to tím? Mám pocit, že mi z jedné strany obličeje narušuje symetričnost profilu. Vy byste si snad vzala jednookého mrzáka?“

„Možná…“ zaváhala Liliana.

„Výborně, mohu vás hned požádat o ruku?“ zajásal naoko Michael a políbil jí hřbet rukavičky. Liliana mu uštědřila letmý pohlavek a oba se rozesmáli.

„Jste blázen!“

„Blázním z vás,“ popíchl ji. „Ale vidím, že to mezi námi asi bude vždy ‚buď rozum, nebo láska – nikdy ne obojí‘.“

„Ještě do toho zapleťte toho básníka Tennysona! Taháte si dvůr i do chudinské čtvrti.“

„Odpusťte,“ usmál se.

„Byli jsme u jednoho z případů těch mrtvých dětí, ale nenašli jsme žádná zranění. Nedivím se lidem, že vymýšlejí pověsti. Ty vraždy, pokud to tedy jsou vraždy, vypadají jako útok nadpřirozeného přízraku,“ změnila raději téma, aby mohla ignorovat jeho komplimenty a pošťuchování.

„A myslíte, že to nakonec něco nadpřirozeného není?“

„Já osobně bych o tom uvažovala. Bohužel můj bratr si tím jistý nebude. Doufám, že objevíme důkazy, které alespoň tyto hypotézy vyvrátí. Raději mám soupeře z masa a kostí.“

„Já vím. Myslím, že ten, se kterým jsem bojoval jako s prvním, by vás zcela uspokojil.“

„Nevím, jestli mám být polichocena, když mě konečně nepovažujete za křehkou ženu, která potřebuje neustálou ochranu.“

„Tu chybu jsem udělal jednou, a hned se mi stala osudnou,“ přiznal Michael, který při jejich prvním setkání vypustil z úst větu, díky které si u Liliany založil účet na permanentní nepřátelství.

„Moc mluvíte,“ uzemnila ho, zatímco mu otírala krev ze rtu. Pak se jejich pohledy setkaly a jí se stáhlo hrdlo. Jeho smutný výraz připomínal pohled opuštěného štěněte. Uvědomila si, jak moc jí chyběl, ale dělila je propast, kterou nešlo překonat. Ne dokud byla tím, čím byla.

„Omluvte mě, musím odejít,“ řekla úsečně a vstala.

„Mohu vás doprovodit?“

„Ne!“

„A kdy se tedy uvidíme?“

„Neměli bychom se vídat, Michaeli.“

„Alespoň kvůli případům, když už vás nemohu jindy navštívit,“ zkusil to.

„Dobrá, bratr vás jistě rád uvidí.“

„Bydlíte ve vašem domě v Londýně?“

„Ano,“ odpověděla, aniž by se otočila. Nechtěla ho opustit, ale myslela si, že se pak bude mnohem víc trápit. Rázně vykročila k východu, ani neodpověděla na jeho sbohem. Neohlédla se. Chtěla jen, aby na ni zapomněl a ona zapomněla na něho. Protože to byl jediný způsob, jak si zachovat jejich společnou náklonnost a zároveň zůstat lidmi.

Kapitola 8

Když hlavní dveře domu rodiny Kelbyových, který byl vybaven spoře, byť vkusně, hlasitě bouchly, odvodil Viktor, že se sestra vrátila ve špatné náladě. Teprve když kolem něho prošla bez pozdravu a zabouchla za sebou prudce další dveře, došlo mu, že se setkala s Michaelem.

Přistoupil tedy k jejímu pokoji s úmyslem uchlácholit ji, ale pak zdálky uslyšel, jak vzlyká, a raději si nápad rozmyslel. Liliana neměla ráda jakékoliv sdílení chvilek, kdy propadla slabostem jako byl pláč. Cítila se pak zranitelná před ostatními, a to nemohla připustit. Viktor se tedy raději vrátil ke svému pracovnímu stolu a pokračoval.

Musel jí dát čas, aby ulevila žalu. V podstatě chápal, co ji trápí, ale nedokázal jí nijak pomoct. Michael byl člověk a ona vlkodlak. Dva neslučitelné světy. Chvíle jako tyto vždy mladému vědci připomněly, že slíbil vynalézt sérum proti lykantropii, což se mu stále nedařilo. Za celá léta se mu povedlo nanejvýš vymyslet spodní prádlo, v němž se mohla proměňovat, aby nebyla uprostřed města nahá. Nevěřil sice na pověry, ale právě jedna, v níž se pravilo že se člověk, který na sebe natáhne

vlčí kůži, stane vlkodlakem, ho dovedla k myšlence na potřebný materiál. Plátno tedy nebylo zase tak úplně obyčejné a Liliana dokázala po proměně zůstat oblečená, což ji uchránilo od společenského skandálu a případného několikadenního vězení za nemravnost či veřejné pohoršování. Byla to jedna z mála drobností, kterou pro ni mohl udělat. Chtěl látku ještě vylepšit, protože ho každá nedořešená věc trápila. Naštěstí pro něj se chvilky provinilosti nevlekly dlouho, protože ho záhy zaujal jeho nový přístroj.

Začal se opět zaobírat příšerně drahým mikroskopem německé výroby od Carl Zeiss AG, který už dokázal díky perfektní optice a pokrokově vybroušeným okulárům zvětšovat daleko více než lupy. Osvětlení zatím bylo pouze denním světlem lomeným přes zrcátko, takže nemohl pracovat v noci, protože jiné typy svítidel mu nepřipadaly vhodné. I tak mu přístroj usnadňoval práci a způsoboval potěšení, s jakým si podroboval jakoukoliv další hračku vědy. Na druhou stranu věděl, že mu Liliana nikdy neodpustí prodej rodinného majetku, aby si mohl aparát pořídit.

Neuvědomoval si, kolik je hodin. Když vzhlédl od poznámek, mimoděk vyjekl, protože Liliana stála před ním tiše jako duch.

„Víš, jak Oscar Wilde řekl, ‚je lepší radovat se z květu růže, než strkat její kořen pod mikroskop‘?“

„Už jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

„Myslím, že ano. V rámci možností.“

„Potkala jsi Sterlinga?“

„Jak si to poznal?“ utrousila nevrle.

„Říkal jsem si, že jsi poněkud nesvá.“

„Nechci o tom mluvit. Zjistila jsem nějaké věci a přemýšlela nad nimi.“

„Výborně, já jsem zatím navštívil tu rodinu s mladými slečnami. Myslím, že jsi měla v jistém ohledu pravdu – ony skutečně nepochopily tetino chování. Mimochodem, ta žena je od té doby nezvěstná. Jinak jsem se uchýlil zde a zkoumal…“

„Drahý bratře, dozvěděl ses alespoň něco užitečného, kromě toho, že byl plášť ukraden jistému alchymistovi, jenž si užívá přízeň lorda Browna? Všichni o něm mluví jako o neskutečném mágovi.“

Viktor na sobě nedal znát překvapení a okamžitě navázal informací z vlastního pátrání: „Lord Brown toho muže naverboval v jedné z našich kolonií na Východě. Tuším, že v Indii. Jen si představ, jak barbarské krajiny to jsou. Lidé tam nemají pitnou vodu, vystačí si bez techniky. Je to země, kde všichni věří na kouzla a pověry, a přitom se najde někdo, kdo je schopen uskutečnit tak objevný vynález! Plášť z čiré tmy! Jestli je někdo způsobilý vymyslet něco takového, rozhodně to nemůže být nikdo zdejší. Behaviore samozřejmě v té malé laboratoři, kterou měl u Ficciponsů pod schody, nic podobného vyrobit nemohl. Padouch jeden zlotřilý!

Musel svou oběť dlouho a podrobně sledovat. Vyčkat a odcizit tu věc pro svůj odporný zločin. Jistý lord mu chtěl zaplatit za zlatého brouka nemalou sumu peněz. Jelikož se do královských sbírek dostává obtížně – sám jsem to zkoušel – použil nadpřirozenou lest. Odměna musela být obzvláště vysoká, vezmeme-li v potaz, že ukrást kouzelný plášť pro něj bylo snazší než ukrást brouka.“

„Což mě přivádí k myšlence, že ho možná neukradl. Mohl si ho koupit nebo vypůjčit,“ namítla.

„Mám dvě hypotézy, které to vyvracejí. Zloději jako Behaviore jsou vyhlášené držgrešle, neinvestují do podobných podniků ani korunu. Zvláště když by ho pak vynálezce mohl nahlásit za krádež, nebo ho sám udat a shrábnout odměnu. Na to, aby mu plášť někdo vyrobil na zakázku, neměl dost peněz, neboť se domnívám, že by cena byla velice podobná sumě, již měl získat za zlatého brouka. O půjčení bych vůbec pochyboval, jelikož Behaviore sám naznačil, že onen předmět ukradl, dokonce se tím vychloubal.

Plášť se každopádně musí neprodleně vrátit jeho majiteli! Rád bych to udělal osobně. Už jsem zařídil pověření vrchního komisaře, který tak bude mít o starost méně. Já se zatím seznámím s tím orientálním géniem a snad možná vyzvím něco z jeho alchymistických tajemství!“

„Bratře, nebyl jsi to zrovna ty, kdo se nedávno pohoršoval nad tím, že alchymie je zcela nevědecký obor, jenž by měl vymizet ze světa pro svou nepraktičnost a nepředvídatelnost?“

„I já se mohu občas unáhlit, ale podívej!“ ukazoval sestře plášť, jako by to bylo roztomilé koťátko. Liliana si jen odfrkla bez pochopení pro nadšení svého sourozence.

„Přinesl jsi mi dokumenty, které jsem chtěla?“

„Ovšem, dali mi všechna ohlášená zmizení, která měli. Každý ztracený člověk by měl být tady,“ poklepal mechanickým prstem na stoh zažloutlého papíru. Liliana hned přikročila ke stolu a začala se hromadou probírat.

„Zjistila jsi ještě něco u našeho informátora?“

„Ano, dal mi tip na pár lidí, kterým zemřely děti. Všechny skonaly ve spánku, během noci. To není náhoda. Ale co mě na tom zaráží, je mizení dalších příslušníků rodiny. Ani to nemůže být jen tak, ale jak to spolu souvisí, mi zatím není zcela jasné. Někde musí být spojitost. Dítě umře, a člověk, který s ním byl jako poslední, zmizí?“

„Co to naznačuje?“

„Nemohli se jen cítit provinile. Proč by matka opouštěla rodinu? Proč by ti lidé jen tak odcházeli z domu? Opakuje se to příliš často, aby to nesouviselo s podivnými úmrtími. Jelikož na obětech nemůžeme najít fyzická zranění, musíme se chytit jiných stop. Při svých průzkumech jsem nepostřehla, že by v domech obětí byl jakýkoli cizinec. Což je zajímavé, jelikož tam nikdo nebyl, nemohl se tam dostat vrah, a nahrává to mé prvotní teorii o epidemii.“

„Ale mé výzkumy ukázaly, že cholera z kontaminované vody to není. A v úvahu nepřipadá ani jiná nám známá nemoc. Pro jistotu jsem to ověřoval několikrát.“

„Právě. Nemoc by vysvětlovala náhlá úmrtí. Ale proč se tedy ztratili ti další lidé? Ze smutku? To sotva!“ navázala Liliana na již zmíněnou poznámku, zatímco listovala papíry. Po krátké úvaze dodala:

„Všiml sis, že většina pohřešovaných osob pochází z East Endu?“

„Tento fakt mi neunikl.“

„Povolání… dělník v továrně! Mnoho pohřešovaných lidí pracovalo v továrně lorda Browna. Další v továrně lorda Horingtona. Má tedy jít o sabotáž? Co když těm lidem někdo vyhrožoval, že jim zabije děti, pokud neodejdou z konkurenční továrny? A pak přišla pomsta? Nebo co když jim zaplatili, aby odtamtud odešli?“

„Všechno jsou jen dohady, sestro,“ upozornil Viktor.

„Ano, ale opodstatněné. Vidím v tom spojitost: mezi dětmi, mizením osob a továrnou nebo East Endem obecně.“

„Nelíbí se mi to, zavání to něčím zcela neznámým a nevědeckým!“ postěžoval si mladý šlechtic, jehož myšlení se ubíralo mnohými směry schopnými dovést je k jakékoli stopě či souvislosti.

„Pozvi, prosím, dál toho konstábla, který nás má seznámit s těmito případy,“ zaprosila Liliana, aniž by zvedla hlavu od práce. Raději se neptal, jak ví, že je někdo za dveřmi.

Konstábl Twiggy měl mroží vousy, nepříliš bystré oči a na hlavě mu zářila vzorně vyleštěná přilba, která svědčila o tom, že tento muž tráví většinu času spíše vysedáváním v kanceláři, protože jinak by se k němu místní holubi chovali naprosto jinak a s větší péčí. Liliana jediným nádechem zjistila několik věcí: že si potrpí na kolínskou, že má psa a sklon k pití, které z něho táhlo navzdory parfému. Viktor mu zdvořile podal ruku, než si všiml, že nemá rukavici. Muž zůstal zírat na přehlídku neobvyklých součástek tvořících precizně vyvedenou mechanickou ruku.

„Promiňte,“ řekl rychle Viktor a stáhl se.

„Nezírejte na něj, nemá to rád,“ prohodila Liliana, když bratr odešel do svého kouta s obličejem rudým studem.

„Omlouvám se, lorde Kelby! Netušil jsem… vlastně jsem nikdy neviděl…“

„Snad začneme ‚dobrým odpolednem‘, konstáble,“ přerušila ho Liliana nezbytnou zdvořilostí, aby se vyhnula rozpačité chvíli.

„I vám, baronko Kelbyová. Jsem tu, abych vás a lorda Kelbyho seznámil s pátráním ohledně zmizelých osob. Jen, omluvte mi tu rozpačitost, nejsem zvyklý na takové vynálezy. Váš bratr je válečný hrdina?“

„To sotva!“ obrátil se k němu pohrdavě Viktor a natáhl si rukavici.

„Říká se, že královna nechávala udělat podobné náhrady svým nejlepším vojákům. Nebo jste snad nebyl voják a tu paži vás stál nějaký těžký zločin?“

„V žádném případě, pane. Nejsem voják, a Impériu sloužím z vlastní vůle. O ruku jsem přišel v bitvě, ale nikdy bych se za hrdinu nepovažoval. Nerad dávám na odiv své ‚nedostatky‘. Zvláště proto, že si je lidé pletou s proviněním. A toho jsem se, věřte mi, vůči Koruně nikdy nedopustil.“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem se vás nijak dotknout, lorde Kelby. Ale víte, co se říká.“

„Ano. Že královna trestá provinilce barbarským utínáním končetin. Nebo máte na mysli verzi, kde

nechává přetvořit nepřátele na chiméry? Či snad pohádky o tom, jak dováží otroky z kolonií a mění je ve stvůry, které pak pro její potěchu bojují v arénách?“

„Povídá se toho mnoho,“ namítl strážník.

„A ne všechno je pravda. Zlomek možná ano, ale jistě ne vše. Viděl jsem chiméry i za trest zmrzačené lidi. Nikdy však nebyli znetvořeni na příkaz královny. Ta nemá s těmi zvěrstvy nic společného. A já rozhodně nepatřím ani k jednomu z toho výběru.“

Konstábl sklopil hlavu a něco si mumlal pod kníry.

Liliana rozložila archy podle data zmizení dané osoby a upoutala na sebe pozornost přítomných mužů. Významně poťukávala na obrázek, jenž se jako první ocitl na jejím seznamu. Zobrazoval mladého muže z dobrých poměrů, což se dalo odvodit podle jeho oděvu. Pozorně si ho prohlížela.

„Kdo je tohle?“ zeptala se nakonec.

„Mladý lord Horington, syn lorda Horingtona, majitele továrny na Temži,“ zareagoval okamžitě Twiggy. „Je pohřešován už delší dobu. Jeho otec vypsal odměnu za informace vedoucí k jeho nalezení, ale bohužel se nám v této oblasti zatím nedařilo.“

„Myslíte, že je ještě naživu?“ zeptala se dívka. Strážník nic neřekl, jen záporně zavrtěl hlavou, aby nemusel pronášet soukromé domněnky nahlas.

„Měl tento muž nebo někdo z jeho rodiny malé dítě?“ dotázala se.

„O tom nic nevím, madam. Jestli měl nemanželské dítě, mi není známo. Oficiálně žádné nemá on, ani nikdo z jeho rodiny. Je jedináček jako jeho otec.“

„Dobrá, tohle je člověk, který se ztratil první, ale jeho případ s naším pravděpodobně nesouvisí,“ odvodila Liliana.

„Jestli mi dovolíte názor, tak zřejmě šlo o válku mezi konkurenčními firmami, nikoliv o to, co se tady děje teď,“ pokusil se zapůsobit Twiggy.

„Kolik je v této době na Temži fungujících továren?“

Konstábl se na krátkou chvíli zamyslel, aby nakonec odpověděl: „Spousty, baronko.“

„Dobrá, které jsou ty největší?“ vložil se do diskuze Viktor.

„Vezmeme-li to podle bohatství majitelů a produkce továren, které mají opravdu velký obrat, řekl bych, že nejvýznamnějšími podnikateli jsou lord Brown, lord Horington a pan Trevena, který vlastní pravděpodobně největší jmění. Poslední jmenovaný vydělal obrovské peníze na plavbách do kolonií, odkud přivezl nové technologie, a obchod se mu daří.“

„A co lord Brown? Pokud se nepletu, ten přece také podnikal plavby do Asie,“ řekla Liliana.

„Ano, podnikal, ale zaměřil se spíše na Indii a tamní ostrovy, zatímco pan Trevena preferuje Čínu. Jeho manželka se dokonce tak moc zamilovala do východní módy, že se tak obléká a líčí i v Londýně a vášnivě propaguje japonismus. O lordu Brownovi se říká, že je posedlý okultismem, dokonce si

údajně přivezl otroka, který se vyzná v černé magii.“

„A vy tomu jako racionálně uvažující muž zákona věříte?“ zeptal se nespokojeně Viktor a založil si ruce na prsa. Rukávy jeho košile automaticky povyjely a strážník opět vyvalil oči na mechanickou paži, jejíž převody se napínaly a kolečka se neustále pohybovala, jak mladík nespokojeně ťukal prsty.

Strážník pokrčil rameny v bezmocném gestu, aniž by odtrhl zrak od vynálezu, který jaktěživ neviděl.

„Lorde Kelby, jsem prostý muž. Nemůžete po mně chtít, abych se vzdal přízraků. Má babička žila v domě, který údajně obýval duch. Řekněme, že nemám zamítavý postoj ke všem nadpřirozeným jevům.“

„Doufám, že si alespoň ve službě nesypete sůl přes rameno,“ dodal popuzeně Viktor a natáhl rukáv košile až k zápěstí, aby nedával novou končetinu na odiv. „A prosím, neoslovujte mne tak formálně. Nerad používám titul, když mám pracovat v utajení. I zdi mohou mít uši.“

„Dá se nějak zjistit, kde pracovali tihle lidé?“ zeptala se Liliana a zamávala papíry. „Mám oprávněné podezření, že se konkurenční firma snaží nelegálním bojem zničit soupeře, možná je to dokonce pokus o sabotáž.“

Její bratr okamžitě reagoval: „Jaké vztahy mezi sebou ti podnikatelé vlastně mají?“

Twiggy pohotově odpověděl: „Lord Horington se s Brownem veřejně nenávidí, jelikož mu odmítl prodat stavidla přivádějící vodu a pozemky okolo továrny, které by mohly využívat obě firmy. Rovněž se soudili o jisté vynálezy, které si oba opatřili od neznámých vědců. Od té doby spolu nechtějí chodit po jednom chodníku. Horington dokonce před svědky obvinil Browna z únosu svého jediného syna.“

„Nepříjemné. Jaký je na to váš názor? Máte nějaké důvodné podezření, že jsou ta obvinění pravdivá?“ dotázal se Viktor, zatímco si zapisoval poznámky.

„Neodvažuji se říkat své hypotézy nahlas.“

Liliana si znovu prohlédla obrázek. Byl na něm mladík s copánkem lehce vlnitých vlasů a s hlubokýma očima. Byl jí něčím povědomý. Nejspíše se setkali u dvora, ale do té doby si ho nedokázala zařadit. Přestože se na fotce tvářil vážně, šlo vidět, že se rád směje. Nebo smál.

„Mladý lord Horington je pohledný, viďte, slečno?“ neodpustil si rýpnutí strážník, ačkoliv to myslel v dobrém.

„Jistě, Liliana mladé pohledné mladíky zachraňuje ze spárů jisté smrti nejraději,“ odpověděl místo sestry Viktor. Vysloužil si za to nepěkný pohled.

„A pan Trevena?“ pokračovala Liliana, aniž by dala najevo, že se jí dotklo, jak s ní oba muži žertují.

„Dle mých informací je neutrální. Víte, jak se to říká. Když se dva perou, třetí se směje.“

„Dobrá, konstáble Twiggy. Nyní mi řekněte něco o těch dětech. Viditelně se jedná jen o populaci v east-endských čtvrtích.“

„Ano, v dalších částech města jsme se setkali s úmrtností i únosy, ovšem ne za podobně podivných okolností.“

„Nevšimli jste si, nikdo z vás ve Scotland Yardu, že z těch rodin, kde došlo k úmrtí, se ztratili beze stopy rozliční členové?“

„Bohužel, madam. Každými případy se zabývá jiné oddělení. Vraždy a pohřešované osoby nemá tentýž člověk, proto jsme si možná nepovšimli těch okolností. Navíc lidé nám mnohdy nehlásí všechno. Proto byl ten případ královně předložen jako dva úkoly, a ona je také tak rozdala podřízeným.“

„Mám závažné podezření, že zmizení osob souvisí s úmrtností dětí. V tomto případě spolu budeme muset maximálně spolupracovat, takže se připravte na to, že nám budete k dispozici, kdykoliv nám něco nebude jasné. Vaše práce se mi zatím zdá nedostatečně odvedená, a nebudu-li nadále spokojena, informuji o vašich výsledcích královnu,“ zavrčela Liliana. Viktor se musel odvrátit, aby se nesmál. Když muž zkormouceně odešel a sourozenci osaměli, dívka si nasupeně odfrkla: „Krátkozrací hlupáci. Honí lapky a bijí rebely, kteří volají po spravedlnosti, ale nedokážou si dát dohromady tak zjevnou souvislost.“

„Možná je podceňuješ, sestro. Mají práce nad hlavu. Londýn je příliš velký rybník a policie má omezený počet členů.“

„Nejspíše máš pravdu. Nicméně my budeme muset hledat důvody pro tak odporné zločiny, jaké se tady dějí. Dle mého výzkumu byly ztracené osoby přítomny posledním chvílím zemřelých dětí.

Necítila jsem ani v jednom domě, v nichž jsme vyšetřovali, cizího člověka, kterého bychom mohli označit za vraha. A dělníci se neztrácejí náhodně. Vsadím se, že pracovali všichni v jedné či druhé továrně.“

„Ty chceš pořád prokázat pokus o sabotáž?“

„Když ti někdo násilím odvede nebo zlikviduje většinu pracovníků, pravděpodobně ti nezbude nikdo, kdo by pracoval,“ řekla shovívavě Liliana.

„Takže co navrhuješ jako další krok?“

„Využijeme tvoji skvělou novou hračku a půjdeme do továren. Když už je ten plášť tady, byla by

škoda ho nepoužít. Nejdříve potřebuji zjistit, jestli ti lidé opravdu pracují ve stejném podniku. Jestliže ano, nebude to náhoda a budeme mít motiv. Zeptala bych se na pár věcí toho alchymisty, protože je do toho jistě zapletený, minimálně pláštěm, který mu byl odcizen. Zajímalo by mě, na co ho vlastně měl vynaleznout.“

„Myslím, Lily, že ty děti s tím nějak souvisí, ale všechna vědecká stanoviska se mi zdají příliš… nepravděpodobná.“

„Chceš to tedy přičítat spíše nadpřirozenu?“

„Neříkej mi, že jsi o tom sama neuvažovala?“

„Jistě, bratře,“ řekla. „Jsem vlkodlak, musím se zabývat i jinými aspekty vyšetřování. Mám pár teorií o tom, jak dokážou rozličné bytosti zmanipulovat lidskou mysl. Nicméně mě nenapadá, co by to mohlo být za tvora. To, že jsem sama, ehm… nečlověkem, neznamená, že vím i něco, co nevyčtu v knihách. Dívala jsem se na to z různých hledisek. Pakliže by se jednalo o posednutí, proč by lovec neposedl rovnou dítě, aby k němu přišlo? Pokud vím, po útoku upíra by zůstaly na krku obětí stopy po tesácích. Chodí je tedy strašit nějaký duch? Kdyby se jednalo o jakéhosi démona, musel by to být

přesně určitý druh, protože pro své jednání musí mít důvody. Pravděpodobně je nepohyblivý, nebo bude mít nějaký handicap, kvůli kterému nemůže za dětmi chodit sám. Ale nejsem démonoložka. Nemám dostatečné informace pro bližší identifikaci.“

„Možná bychom se mohli zeptat onoho alchymisty lorda Browna, zdali o démonech něco neví.“

„Přemítám nad tím, že to bude nejlepší řešení. Sám lord Brown je v řečech propírán jako okultista. A vůbec… stejně se už začalo pomalu stmívat.“

„Tím chceš říct, že je nejlepší čas vyrazit, aby nás nikdo nezpozoroval? Myslel jsem, že jsi říkala

‚zeptat se‘.“

Liliana si jen pobaveně odfrkla.

Kapitola 9

Viktor položil mechanickou ruku dlaní na železné kování. Součástky se pohnuly, zacvakaly stejně jako po pár vteřinách i zámek, a dveře se otevřely. Liliana uznale pokývala hlavou.

„Zajímalo mě, kolik věcí sis do té paže namontoval. Ty, takový mistr zlepšováků, ale nechtěla jsem se vyptávat. Vím, že o tom nerad mluvíš.“

„Spousty, sestro, opravdu spousty. Mimochodem, už jsem ti říkal, že jsem plánoval, jak se dostat do královských sbírek. Tohle byl například jeden z experimentů, které jsem následně zavrhl a nechal si je jen pro vlastní použití – pro běžné situace, jako je tato, protože muzeum má systém speciálních, možná i magických zámků, které neotevřu mechanickým paklíčem.“

„Tohle je zcela běžná situace. Většinou se během noci dobýváme do cizí továrny,“ chytila se hned jeho slov.

„Určitě jede noční směna. V podstatě se nikam nevloupáváme, jen si to jdeme prohlédnout. Proto jsme přece přišli, ne?“

„Jistě, jen doufám, že jsi nepřehlédl fakt, že pro případ zhroucení válečné fronty, aby výrobní linky nepadly do rukou nepřátel, jsou všechny továrny po zuby ozbrojené. A v těchto se zbraně vyrábí ve velkém, o to se s tebou klidně vsadím, ačkoliv je na dveřích napsáno Leštidlo na boty.“

„Asi bychom byli blázni, kdybychom si mysleli, že tahle budova nemá rozsáhlé podzemní prostory. Jde jen o to, co přesně z toho výběru nelegálních věcí se v ní vyrábí.“

Vstoupili do továrny na břehu Temže, jejímž výhradním majitelem byl jistý lord Brown. Dle svědectví lidí, kteří jej znali, člověk nesmírně sečtělý se smyslem pro krásu a se zálibou v bohatství. Proslavil se především tím, že velmi rád podnikal cesty do exotických krajin – dále na východ, odkud přivezl

spousty zajímavých a Britskému impériu prospěšných věcí. Říkalo se, že opustil Londýn a s jakýmsi literárním kritikem Rimbaudem odjel do Afriky, aby se věnoval lovu lvů. Když se pak vrátil zpět, vylákán čtením Lyttona, který se v kensingtonském sídle hraběnky Gardinerové z Blessingtonu údajně stýkal s Benjaminem Disraelim, aby kolektivně experimentovali s parapsychologií, se sám odhodlal k pátrání ve vodách spiritismu. Jelikož Lytton platil za významnou esoterickou osobnost, zapojil se i jeho obdivovatel Brown do několika významných kroužků. Kromě toho se jako každý správný badatel rozhodl vydat do Orientu, kolébky veškeré moudrosti.

Při návštěvě východu se seznámil s madam Blavatskou a od té doby si dopisovali nejen o věcech přesahujících lidské chápání. Nakonec ho nevyzpytatelné cesty osudu zavedly do Indie. V britské kolonii se poměrně dobře zorientoval, aby mohl požívat jejích výhod. Lord Brown se údajně naučil meditace, díky nimž nemusel téměř vůbec spát, a tudíž se po většinu času zajímal o studium okultismu. Přesto se o něm obecně mluvilo také jako o člověku posedlém úspěchem, který neváhá jít přes mrtvoly. Jeho dělníci robotovali ve dne v noci a většina jich předčasně umírala při haváriích nebo na vyčerpání. Jako by jejich pán pozbyl pochopení pro slabosti lidského těla.

V hlavních provozech před nějakou dobou začala noční směna a rachot se rozléhal po všech těch obrovských prostorách ohraničených cihlovými zdmi. Sourozenci se vyhnuli dobře osvětleným místnostem a skladištím, kam se ukládaly plechovky s leštidlem na boty.

„Tušila bych, že to bude laboratoř. Chemická nebo alchymistická, když je celý Brownův průmysl převážně orientovaný na chemii. Má tu snad všechno od mastí, mýdel a leštidel až po pudry. Klidně bych si dovolila říct, že ty bedny obsahují mimo jiné i střelný prach.“

„Uhlí a železo,“ řekl s jistotou Viktor. „Bedny totiž mají pečeť z New Castlu. Střelný prach bude zcela jistě uskladněný někde na suchém a zajištěném místě.“

„Nic neobvyklého. V New Castlu jsou výchozy, kde se dá uhlí sbírat bez kutání, což značně usnadňuje práci. Až na to, že se dnes většina surovin dováží z Walesu, protože je to levnější,“ podotkla Liliana.

„Zajímavé na tom je, že musíš někde vykazovat, kolik materiálu spotřebuješ. Sama víš, že královna tyto věci požaduje. Není pak lepší nakoupit ‚načerno‘ další suroviny a věnovat se vlastní nelegální činnosti? Přemýšlej o tom, kolik zbraní můžeš vyvézt z Británie do kolonií a prodat je domorodcům, aby se vzbouřili proti vojákům. A to o tom ani nemusím uvažovat v tomto celosvětovém měřítku.

Každý povstalec i každá organizace dnes potřebují zbraně. Pořád přemýšlím, co by mohl vyrábět. Výbušniny, ponorky, obrněné mechanické lidi?“

„Výběr máme podstatně pestřejší, bratře.“

„Nemohu než souhlasit. Pojďme tudy,“ ukázal Viktor na tajné dveře, které objevil pomocí speciálního přístroje. Párkrát bouchl pěstí do zdi, aby se ujistil, že je tam opravdu zamaskovaný vchod. Poklepem zjistil, že průjezd byl dostatečně široký na to, aby jím projel nakladač, tudíž se o něm muselo dobře vědět a kamufláž byla jen pro úplné cizince.

Když se za nimi vrata zavřela, dostali se do rozlehlé haly plné roztodivných přístrojů. Prostor byl rozdělen plátěnými přepážkami, a již od pohledu bylo jasné, že se jedná o suchý dok. V řadách se vyjímaly uskladněné prototypy ponorek. V buňkách, které spojovala složitá pavučina skleněných potrubí, zůstaly zbytky kapalin po zátěžových zkouškách. V nádržích byly chemické látky schopné otrávit vodu. Oba sourozenci opatrně procházeli přes trubice, vývody a zvedáky. Míjeli pásy, kde se montovaly polotovary, a linky na výrobu součástek. Obrovské pece se krčily v koutech, v jejich

útrobách tiše popraskávalo uhlí. Všude byli rozestavění mechaničtí sluhové velikosti člověka, ale jejich žárovičky místo očí nesvítily. Prkenně a mlčky setrvávali jako mrtvé panenky na policích, dokud si je někdo nevezme k sobě na hraní. Zkusmo do několika z nich dloubli, sem tam nějakého nechtěně shodili, ale nebyla v nich ani známka života.

Navzdory všem očekáváním byla noční směna svedena jen do několika předních úseků a továrna byla, alespoň v místech, kde se nacházeli, prázdná. Jako by majitel nechtěl, aby se v této části skladiště někdo vyskytoval.

Další ponorky setrvávaly připraveny k expedici v okovech transportních vagónů. Ty už čekaly v zástupu na kolejnicích, které vedly zadním traktem továrny až k vlakovému depu. Nejednalo se o nikterak velké stroje. Většina z nich stačila pouze k pojmutí jednoho až dvou lidí. Konstrukční typy se kus od kusu lišily, jako by je majitel teprve testoval, aby zjistil, který model bude nakonec sériově vyrábět.

„Jako by to tady nikdo nehlídal! Copak to tu leží jen tak? Všechny ty věci musí mít ohromnou cenu!“ konstatoval Viktor.

„Možná se spokojili s opancéřovanými zdmi a magickými zámky, které většinu obyvatelstva odradí za předpokladu, že nechtějí vybuchnout po zkoušce špatného paklíče. Ale podívej, jsou tady strážné automaty,“ ukázala k nenápadným strážníkům, kteří se krčili nepozorovaně ve stínech.

„To sice ano, ale jsou deaktivovaní. Nechápu proč.“

Odebrali se k výtahu, vědomi si toho, že nečinnost obránců nejsou schopni vysvětlit. Zdviž vypadala, že je delší dobu vypnutá a odstavená. Otevřeli tedy šachtu, kudy sešplhali po lanech do podzemí.

Tam se ocitli v malém, spoře osvětleném pokoji. V lampičkách dohoříval petrolej, napojený z velkých, téměř prázdných barelů.

„Cítíš to?“ zašeptala Liliana polekaně. Byla napjatá a ostražitá.

„Copak?“

„Je tady nějaké zvíře. Velká šelma!“

Na potvrzení jejích slov se otevřela jedna postranní dvířka a se zlověstným zavrčením se z nich vyšvihlo mrštné rezavé tělo.

„Bratře, nelekej se, ale je to tygr,“ zašeptala Liliana. Viktor nestačil ani zavřít ústa a okamžitě se dal na útěk.

„Nehýbej se,“ doporučila mu dívka, ale šelma se rozběhla a mladý šlechtic nedokázal zůstat na místě, když viděl, jak se na něj řítí hladový kolos živého masa.

„K čertu, Viktore!“ křikla na něho, ale snažila se nepohnout. Obrovské kočičí tělo se kolem ní prosmýklo a sledovalo utíkajícího muže. Liliana převrátila oči v sloup.

Tygr oběť dohnal u vysoké zdi šatny. Viktor narazil zády do profilovaného plechu a připravil se. Snažil se použít pistoli, ale nepočítal s neuvěřitelnou rychlostí přirozeného predátora, kterého jindy vídal pouze na obrázcích knih.

Tygr na něj skočil. Desítky liber živé váhy se na Viktora sesypalo a přimáčklo ho ke zdi, až se ramenem opíral o bok velké šatní skříně. Mladík se skrčil, aby zmírnil sílu nárazu. Drápy skřípavě sklouzly po plechu. Při dalším seknutí zajely do ramene a málem mu utrhly mechanickou paži v místech spoje s masem. Jizvy po starých ranách se potrhaly, ale ruka vydržela. Pod košilí se mu spustil proud teplé krve z několika hlubokých škrábanců. Životodárná tekutina tygra jen vydráždila. Plech se pod jeho váhou prohýbal. Pokusil se zaútočit druhou tlapou, ale drápy se zasekly o roh skříně. V tak malém prostoru se obrovské šelmě špatně manévrovalo, což mladému šlechtici nahrávalo do karet.

Viktor vykřikl, snažil se odvrátit od nepříjemného dechu zvířete, které mu vrčelo přímo do tváře. Držel tygra mechanickou paží, nebo se o to alespoň pokoušel, protože neměl dostatečně dlouhé prsty a kočka měla poměrně široký krk. K tomu sebou neustále škubala, jak se k němu toužila dostat.

Kožich mu klouzal pod kovovými prsty – nedokázal zvíře uchopit, proto se alespoň snažil odtlačit tlamu z dosahu obličeje. Chňapalo mu krvelačně po hrdle, avšak on neměl dost síly na to, aby se mohl bránit.

Jeho náhradní paže byla přirozeně silnější a bytelnější než lidská, ale ani s ní nebyl všemocný. Spoje se napínaly, až se bál, že to konstrukce nevydrží a zvíře mu ruku utrhne. Nemohl si pomoci druhou končetinou a zůstal přišpendlený bez možnosti úniku pod obrovským kolosem. Pak se ozval výstřel. Viktorovi třeskla kulka vedle hlavy. Horká krev zvířete se mu rozstříkla po obličeji. Zaječel, ale tygr nepadl, jak předpokládal. Jen se víc rozzuřil.

Zatlačil na muže veškerou silou, která by ho paralyzovala, ale v tu chvíli do něho narazilo jiné tělo. Impozantní vlčice se zakousla do ryšavé srsti. Liliana, ačkoliv byla ve své druhé podobě opravdu velkým vlkem, se exotickému tvorovi v mnoha ohledech nemohla rovnat. Využila však lidského intelektu, aby soupeře strhla k zemi, a pak od něj odskakovala, aby se vyhnula výpadům vražedných tlap, jež by jí lebku rozdrtily při jediném zaváhání.

Viktor se vzpamatoval poměrně rychle a okamžitě se snažil použít pistoli zabudovanou v paži. Obvody však zůstaly poškozené. Kola skřípala, jak je tlak pokroutil. Špatně se mu korigovaly prsty, ale nakonec přece jen mechanická skládačka zapadla na místo a během zlomku okamžiku se tygr vrhl proti temnotě hlavně.

Mladý šlechtic konečně vystřelil. Rána byla ohlušující. Zatlačila ho zpětným rázem dozadu víc, než čekal. Málem si bolestivě pohmoždil již tak poraněné rameno. Nejspíše se mu dostalo do hlavně víc prachu, než tam původně mělo být, například z poškozené nábojnice.

Křečovitě držel paži napjatou, neschopen nechat ji poklesnout. Zíral na kaluž krve, která se mu rozlévala po botách. Dýchal zhluboka, teprve si všímal, že má hruď poškrábanou a oblečení rozsápané drápy.

„Chudák, měl jen hlad. Nechávali ho tady schválně trpět, aby byl rozzuřený,“ řekla Liliana, která se proměnila do lidské podoby a spěšně se oblékala.

„Mohl mě zabít!“ zavrčel Viktor, ale pak na stížnosti rezignoval.

Klekl ke zvířeti a položil dlaň na tuhnoucí hřbet. Několikrát s neutuchajícím obdivem pohladil pruhovanou srst. Liliana si povšimla, že se mu do očí téměř draly slzy nad uvědoměním, co musel zničit za divokou nádheru – násilně vytrženou z lůna přírody – aby přežil.

Kapitola 10

Sourozenci sestoupili během krátké doby do nižších pater. Ani promyšlený systém pastí nemohl Viktora zmást. Sám byl vědcem, který navrhoval podobné strážní vybavení pro královský palác. Proto rozluštění drobných konstrukčních odlišností bral jako výzvu.

Mechaničtí strážci, kterých se obával nejvíc, skutečně bránu do laboratoře střežili, ale stáli neškodně jako vyhaslé sopky podél zdí podzemní chodby. Zjevně jim došly setrvačníky a nikdo je znovu nenatáhl, což bylo nadmíru podezřelé. Jeden stroj se zlomil v pase, když kolem něj procházeli. Hrábl po nich kovovýma rukama s prsty zakřivenými do dravčích spárů, ale Liliana pohotově vystřelila a konstruktovi se rozprskla hlava na součástky a olej.

„Ksakru, neudržela jsem se. Děláme jim tady binec. Bude jasné, že jsme tu byli.“

„A to jsem jim ty, které jsme zničili nahoře, tak krásně uklidil mezi odpad,“ postěžoval si.

„Divné. Jsou vypnutí! Proč to tady zase nikdo nehlídá?“ zeptala se nahlas.

„Myslíš kromě toho tygra?“

„No dobrá, ale proč nemají někoho i na hlídání podzemí?“

„Co když věděli, že přijdeme, a už stačili všechno schovat?“

„Nesmysl,“ zavrtěla dívka hlavou, až se jí bujné kadeře svezly kolem obličeje.

„Většinou posíláme jiná pozvání, například v podobě výbušnin, to je pravda, ale tady vše vypadá tak opuštěně. Dokonce je na podlaze usedlý prach. Jako by tudy nikdo neprošel pár dnů. Nelíbí se mi to, cítím v tom past.“

„Ty ji cítíš všude,“ konstatovala.

„A ty jsi mě chtěla nechat sežrat tygrem!“ vyčetl jí.

„Promiň, bratře, ale říkala jsem ti, ať se nehýbáš, jen jsi ho vydráždil. Všechny kočky, ať jsou jakkoliv velké, si chtějí hrát.“

„Nemám pocit, že bych se při hrách tohoto typu dobře bavil,“ zamručel.

„Doufala jsem, že ho jedna rána dostane, ale měl výdrž. Víš, v první chvíli jsem se bála, že ucítí vlka a vrhne se na mě, ale naštěstí jsi upoutal jeho pozornost víc nežli já.“

„Lily, jsou chvíle, kdy bych tě uškrtil holýma rukama…“ zašeptal v chladném sebeovládání. Oplatila mu to nevinným úsměvem. Pak si stáhl kus látky, kterým měl ovázané rameno.

Nějak se teprve začínal divit, že útok vraždícího kolosu vůbec přežil, i když sestra to brala spíše žertem, jelikož pro ni nebyla fyzická zranění zase takovým problémem. Když zvažoval šance, došel k

názoru, že při střetu tygra s vlkodlakem by díky lidskému uvažování vyhrál vlkodlak. Ovšem při tomtéž boji s člověkem své šance neviděl moc růžově. Ruka ho v rameni pekelně bolela a některé mechanismy se poškodily a zprohýbaly, což částečně omezilo jejich funkčnost. Svaly kolem úponů nové končetiny měl natažené, ne-li rovnou natržené, avšak dokud paží mohl hýbat, stačilo mu to i přes bolest, která, jak předpokládal, bude po chvíli odpočinku k nevydržení. Prozatím musel počkat, než se do hojení zapojí jeho vlkodlačí krev.

Liliana se zastavila před masivními dveřmi. Vytáhla z kapsy kousek křídy a načrtla do dřeva neutralizační znamení. Dřevo zapraskalo, zkroutilo se a odhalilo tak pod sebou kov, který vchod zpevňoval. Viktor chvíli dumal nad mechanismem, nastavil na zápěstí parametry a potom opět přiložil dlaň k zámku.

Když se dveře se zapraskáním pootevřely, vyvanul zevnitř nezaměnitelný puch smrti. Liliana si přikryla tvář. Sáhla po roušce, která patřila k výbavě běžného života Londýňanů. Viktor pozvedl lucernu, aby si mohl prohlédnout potemnělou místnost. Na zemi leželo tělo mrtvého muže. Oba sourozenci k němu poklekli a otočili ho z polohy na břiše. Dle rysů tváře to byl cizinec. Oči měly tvar spíše mandlový než typicky evropský. Vlnité černé vlasy, které byly skryty pod pokrývkou hlavy nasáklou zaschlou krví, i dříve snědá pleť, nyní mrtvolně bledá – to vše ukazovalo na Inda, bez jakéhokoliv hloubkového průzkumu.

„Mám pocit, že jsme našli našeho slavného alchymistu,“ podotkl Viktor.

„Pravděpodobně ho někdo ubil tupým předmětem několika ranami do hlavy,“ řekla Liliana se speciálními brýlemi na obličeji. Střídala zvětšovací skla a zkoumala okraje rozbité lebky. Zapnula motorek, jenž zajišťoval kinetickou energii, která se následně přeměňovala na elektrickou pro malinkou žárovičku upevněnou nad okuláry. Tam, kde selhávala velká lucerna, mohla světlušku využít. Nastavila zrcadla tak, aby světlo dopadalo na potřebnou plochu, a zkoumala mrtvého zvětšovacími skly. Když skončila, zavřela oči a nasála zatuchlý vzduch.

„Cítím krev. Je i pod stolem,“ kývla Liliana směrem do stínů.

„Myslím, že už máme i vražedný předmět,“ ukázal Viktor na zčernalou sochu bohyně s mnoha končetinami, která byla pohozená na zemi pod laboratorním stolem.

„Je to jasné – někdo k němu přišel zezadu, nejspíše dotyčného musel znát, protože nemá na rukou známky souboje,“ konstatovala Liliana, když dál zkoumala pokroucené vědcovy prsty. Pak si oprášila sukně a prohlížela pokoj.

„Vůbec se nebránil, naopak, podle toho, co je rozloženo na stole, asi chtěl někomu něco ukázat. Dle prachu na policích stála ta soška zde na domácím oltáři. Náš vrah ji popadl, a zatímco se alchymista skláněl nad stolem, útočník jej několikrát udeřil zezadu do hlavy. Pak vražednou zbraň zahodil. Něco sebral ze stolu a odešel.“

„Myslím, že přesně vím, co sebral. Když vynalézal plášť, chtěl jej pravděpodobně ukázat svému domnělému kolegovi. Pan Behaviore tedy bude mít přišitou i vraždu. Zkontroluj prosím ten otisk na sošce.“

Liliana opatrně vzala doličný předmět a sejmula velký otisk prstu, který zůstal v mosazi i krvi. Vytáhla zápisník s tisky, aby mohla pomocí speciálních přístrojů důkaz porovnat. Mechanické pravítko přiblížilo obrázek i originál, poměřilo vzdálenosti čar a detailně našlo shodu. Liliana přikývla.

„Je to otisk pana Behaviora. Je pravda, že tohle bych na něho tipovala – ten muž je s prominutím podvraťák. Nebyl by pro něho problém zaútočit zezadu na bezbranného člověka. Nejspíše ho vidina peněz dostatečně uspokojila, aby si dovolil něco tak zvrhlého, jako je vražda.“

„Víš, co mě napadá? Brownův alchymista měl vynaleznout plášť. K čemu ho ale potřeboval? Mohl by se s ním dostat nenápadně do jiné továrny a způsobit sabotáž. Co když Behaviore dělal pro jednoho z konkurentů, kteří se dovtípili, že se na ně něco chystá, a chtěli plášť ukrást? A zároveň Behaviore věděl, že plášť existuje. Sám se považuje za alchymistu i vědce v jedné osobě. Možná s naší obětí udržoval intelektuální styk, aby měl přístup k informacím. Proto se s ní znal, a když vstoupil, alchymista se k němu klidně obrátil zády, protože od kolegy nečekal žádné nebezpečí.“

„Ano. Navíc mě napadá, že Behaviore byl natolik prohnaný, že s pomocí pláště ukradl brouka, kterého mohl dobře prodat, a pak se nejspíše chystal zpeněžit i plášť, protože o něho jistě vysoce postavení lidé jevili zájem. Nechávat si takovou věc pro sebe by bylo značně nebezpečné, ale použít ho na několik velkých loupeží, při nichž by získal jmění, a pak jej prodat a zabezpečit se do konce života, to přece není vůbec od věci!“

„Navíc si byl sebou tak jistý, že se ani nesnažil schovat důkazy, což mě přivádí k faktu, že nikomu nevadí alchymistovo zmizení,“ zauvažoval Viktor.

„Budeme se muset lorda Browna zeptat, jak si hlídá své lidi,“ přikývla Liliana. Přikryla tělo jedním z pytlů, které se válely po místnosti. Byly od různých práškových chemikálií. Dívka šla prohlédnout další věci v místnosti, které by mohly posloužit jako důkazní materiál či cokoliv, co by napomohlo vyšetřování.

Na policích byl prach delší dobu neutřený, což se vůbec nepodobalo sterilitě bratrovy laboratoře. Ve výklenku stěny našla starou knihu se spálenými stránkami. Zalistovala jimi, ale většina nečitelného písma nebyla jejím rodným jazykem. Obrázky ovšem nejspíše znázorňovaly jakési éterické bytosti.

Jediné, co přečetla a pochopila, bylo, že se jednalo o knihu starověkých rituálů. Výtisk ničím nepřipomínal grimoáry, které znala ze své domoviny. To, co měla před sebou, by nepochybně označila za starou okultní literaturu, díky níž se dala praktikovat zapovězená magie, mnohem starší, než jakou znali lidé na kontinentě.

„Viktore, podívej se na tohle,“ řekla a zvedla knihu tak, aby ji bratr viděl. Listoval stejně jako před chvílí ona, aby se pokusil rozluštit slova v neznámém jazyce či obrázky s výpočty.

„Myslíš, že to byl on, kdo vyvolal posedlost a zavinil smrt těch dětí?“

„Mohl je uhranout kouzly, to by dávalo smysl. Alchymista, který má dobré zkušenosti s evokováním démonů… možná se sám živil těmi dětmi. Kdysi jsem četla o tom, že tak dostanou sílu obětí, a děti jsou obzvláště dobré, protože jsou nezkažené světem. Asi bychom měli počítat i s alternativou, že tím přízrakem byl on. Nicméně vypadá to, že jeho počínání někdo překazil, byť nejspíš nechtěně.“

„Takže vraždící přízrak je mrtvý…“ zapřemýšlel mladý šlechtic.

„Ale podle prachu neopustil tuto místnost několik dnů. Poslední vražda se stala dnes ráno, takže nemůže být naším vrahem,“ oponovala Liliana.

„Nějaká souvislost přece musí existovat,“ přemýšlel Viktor nahlas.

Dívka se krátce zamyslela, aby nakonec prohlásila: „Nezapomeň, že indická tajná učení jsou pro nás

neznámá. Co když ovládal nějaký způsob převtělení?“

„Translokace duše? Něco takového není možné!“

„Plášť ze tmy také není možný, a máš ho na stole.“

„Dobrá, pokud bychom na něco takového přistoupili, jak by mohl vraždit, když už je sám mrtvý?“

„Dle mého názoru – pokud by něco takového doopravdy dokázal – by duši nějakou dobu trvalo, než by se úplně rozplynula. Když přišel o tělo, ztratil poutací bod s tímto světem, tudíž by měl zákonitě slábnout a nakonec zaniknout. Stále však může obývat cizí tělo. Toto si však pouze domýšlím. V těchto oborech se moc nevyznám, měla bych raději navštívit nějakého odborníka a poptat se ho.“

„Jistý smysl v tom je. Slyšel jsem hrozivé věci, které se v Indii provádějí malým dětem. A obcování je tou nejmírnější…“ Viktor nechal větu vyznít do ztracena. Po zádech mu mimovolně přeběhl mráz.

„Na toto téma bych se raději nebavila. Nějaké zkazky jsem totiž také zaslechla. Nejlepší bude nechat si poradit.“

„Asi ano. Měli bychom jít, zdržovat se tady není moudré, mám z tohohle místa špatný pocit,“ řekl zamyšleně Viktor, který prohlížel police.

Liliana zničehonic zhluboka nasála vzduch a chřípí se jí rozšířilo. Škubla sebou.

„Co se děje?“

Neodpověděla, ale třesoucí se rukou zatáhla za okrasné kování, které vypadalo jako součást skříně. Trhla. Dvířka se otevřela, aby vyvrhla ze svých útrob děsivé tajemství. Dívka mimoděk vykřikla a couvla. Obrovský vlk na ni skočil, ale jeho zubatá rozšklebená tlama se zastavila kousek před jejím vyděšeným obličejem. Liliana se třásla. Chloupky na krku se jí zježily a po zádech jim oběma přeběhl mráz. Viktor zvíře obešel ze strany, aby si potvrdil domněnku, že je vypreparované. Jednalo se o obrovský exemplář se žlutýma skleněnýma očima. Celá mohutná bestie byla připevněna na železný podstavec. Sourozenci sledovali objekt s bázní a částečným znechucením.

„Je to vlkodlak!“ hlesla po chvíli Liliana zcela paralyzovaná hrůzou. Připadala si nyní mnohem zranitelnější.

„Jsi si jistá?“

„Ovšemže! Je obrovský, příliš velký na vlka, a ta srst! Ty si asi nevšímáš těch rysů, ale věř mi! Má pach smíšený s člověkem. Věděla jsem, že tady něco není v pořádku!“ odvětila podrážděně.

Prohlížela tvar čelistí, prohrábla místy vypelichanou, špatně zakonzervovanou srst, ale nedokázala z objektu spustit oči.

„Nejspíše prováděl nelegální výzkum. Nikdy jsem v Londýně jiného vlkodlaka neviděla. Co s ním chtěl, k čertu, dělat?!“

„Nemám nejmenší tušení. Co když si neuvědomil, že to není obyčejný vlk?“ zeptal se Viktor.

„To bych se vsadila. Ani si nejspíše neuvědomil, co způsobil. Tady je díra po kulce. Třeba ho střelili

myslivci, od nich ho mohl koupit.“

„Ale stříbrnou kulkou? Odkdy mívají myslivci stříbrné kulky?“

„Jsou příliš pověrčiví, Viktore. Jako by to u nás v Kentu bylo jiné. Ty si nepamatuješ na hrůzu těch lidí, když měli jít do lesa?“

„Ano, to je pravda. Nespojil jsem si to.“

„Jestli věděli, že mají v revíru tak obrovského vlka, určitě se pojistili. Co kdyby byly ty pověry pravdivé…“

„Promiň, ale vždycky jsem slýchával, že se vlkodlak po smrti promění zpátky do původní podoby. Jak to je ve skutečnosti? Myslím, že ty jsi rozhodně spolehlivější zdroj než výplody chorých autorů, kteří se považují za čaroděje.“

„Nic z toho není pravda, bratře. Když zemřeš, zůstaneš v podobě, kterou zrovna máš. Tělo není stroj, nepromění se samo zpátky. Ty domněnky jsou pohádky malomyslných romantiků a snílků. Smrt je příšerná a krutá. Dělá z nás zrůdy navěky.“

Viktor odsunul vlkodlaka stranou, aby nahlédl do útrob hrůzné sbírky kuriozit. Narazil na siamská dvojčata ve stádiu plodu naložené ve formalínu, pokroucená novorozeňata, bizarní zvířata, která jaktěživ neviděl – druhy stále neznámé a nepopsané, až ho mrazilo. Pak nahmatal další skrytou zásuvku. Díky univerzálnímu klíči se mu ji podařilo z poloviny otevřít a další zámky vypáčit. Vytáhl ven deník se zašlými listy.

„Ať se zde dělo cokoliv, královnu to bude jistě zajímat,“ řekl po chvíli ticha, kdy Liliana dřepěla u mrtvoly a zimomřivě si v zamyšlení objímala ramena.

„Někoho sem přivedeme, ale teď pojďme odtud, prosím.“

„Promiň, ale potřebuji se tu porozhlédnout. Jestli chceš, sedni si na chvíli tady, a já to projdu sám.“

Liliana beze slova přikývla. Viktor se poohlédl kolem stolu, kde našel dopisní papíry. Některé měly i předepsané pozvání k odhalení vynálezů na vědeckém sympoziu.

Před oltářem byla vysypaná jakási tepaná, starobyle vypadající urna. Mladý šlechtic ji zevrubně prozkoumal, ale nenašel nic, co by mu poodhalilo její účel. Mezi vyhozenými odpadky objevil i zmačkaný papír, který byl adresovaný panu Behaviorovi. Zřejmě se tajemnému Indovi, který ještě nebyl dostatečně zvyklý na psaní angličtinou, podařilo udělat několik pravopisných chyb, a když si je uvědomil, rozhodl se dopis přepsat. Viktor si jeho obsah stále omílal v hlavě, neboť vědec se zmiňoval, že chystá zajímavý vynález předvést odborné veřejnosti. Tím „vynálezem“ byl pravděpodobně myšlen ukradený plášť. Kniha, kterou našel rovněž pohozenou pod stolem, obsahovala jen spálené stránky. Vytáhl ji a pokusil se ji očistit, ale po chvíli zjistil, že z vazby bylo několik archů vyškubnuto, a zbytek tedy pachatel považoval za bezvýznamný.

„Myslím, že máme v klícce pěkného ptáčka. Behaviore nebyl jen zloděj a vrah, ale byl to také ctižádostivý člověk, který se chtěl obohatit na cizím vynálezu víc, než jsem si dosud myslel.

Pravděpodobně tomu muži ukradl všechny dokumenty i studie, díky nimž by se plášť dal znovu vyrobit.“

„Kdybych to věděla, tak ho z té střechy rovnou shodím,“ zavrčela Liliana.

„A já bych ho v žádném případě nechytal.“

Viktor jí podal nálezy včetně deníku, ohořelé knihy s několika vloženými listy a dopisů, které našel různě poházené po místnosti a považoval je za přínosné pro vyšetřování. Prohlédla si je.

„Proč pro něj byl ten deník tak důležitý?“ zapřemýšlela. Pozvedla jeden list proti světlu, ale očekávaný vodoznak se neobjevil. Viktor zapálil svíčku a přisunul ji blíže.

„Našla jsi něco?“ Očichala dokument.

„Cibulový odvar. Používal tajné písmo,“ vysvětlila.

„Proč jsem na to nepřišel hned?“ zeptal se řečnicky Viktor a nespokojeně luskl prsty.

„Tohle nám stejně nepomůže,“ konstatovala po chvíli. „Je to psaném nějakým neznámým jazykem. Nejspíše měl i své šifrovací písmo. Nepřečtu z toho vůbec nic.“

„Takže slepá ulička. Jediný, kdo ví, co je tam napsáno, je mrtvý,“ řekl vědec.

Kapitola 11

Liliana už pěknou řádku minut sledovala mapu Londýna, kterou měla roztaženou před sebou. Barevně značila zmizení osob a úmrtí. Uvědomovala si, že vrah se pohyboval v určité oblasti, ale způsobem, který vylučoval to, že se jednalo o epidemii. Na mysl jí přišla varianta, že pachatel z obětí vysál život pomocí nějakého kouzla, avšak do této verze jí příliš neseděli pohřešovaní lidé.

Dívka se zajímala o nadpřirozeno dlouhá léta, ale nebyla praktikantkou, spíše teoretičkou. Z vlastních zkušeností si mohla domyslet, že věci ve skutečnosti nefungují tak, jak jsou popsány v knihách. Její vlkodlačí prokletí toho bylo koneckonců důkazem.

Viktor ležel v křesle u krbu a třásl se zimnicí, ačkoliv v místnosti bylo horko k padnutí. Měl přes sebe přehozenou pokrývku a oheň sálal až po římsu.

Sestra mu přinesla sklenici vody a pomohla mu napít se.

„Proč je mi vždycky tak špatně? Kdysi jsem si myslel, že to přichází jen za úplňku. Nikdy jsem si nevšiml, že bys měla takové záchvaty.“

„To víš, že jsem je měla, ale já se stala vlkodlakem už jako malá. Na dětech je ten proces nejrychlejší,

protože ještě nemají vypracovaný imunitní systém. A navíc se jejich tělo lépe přizpůsobí. Mívala jsem záchvaty, ještě když jsem se vrátila domů, ale jsou věci, o kterých se nemluví.“

„K čertu s tím! Nemůžu vůbec vypočítat, kdy to na mě přijde.“

„Na lunárních fázích totiž výhradně nezáleží. Je to individuální podle metabolismu jedince. Ale jestli chceš něco vědět, je ti špatně proto, že se tomu tak bráníš.“

„Já ale nechci být vlkodlak, Lily!“ zašeptal Viktor téměř plačtivě. Tělo se mu zkroutilo v křeči, snažil se nekřičet.

„Nejsem tak silný jako ty. Nevydržel bych to,“ řekl a vzal ze stolku injekci. Roztřesenou rukou si ji píchnul do břicha. Sestra mu pomohla, aby byl jistější.

„Budeš mi to vyčítat?“ zeptala se tiše.

Viktor jí pohlédl do obličeje, po čele mu tekly krůpěje potu. Jejich oči, tak moc podobné, že by nikdo nepochyboval, že jsou jedna rodina, vypadaly smutně.

„Udělala jsi, co bylo třeba, abys mě zachránila. Chtěl jsem celé roky vyrobit lék, ale nedokázal jsem to. Možná mi, říkejme tomu třeba Bůh, nebo nějaká vyšší entita – snad Osud – naznačuje, že si za to můžu sám. Vlastním selháním. Ale věřím, že mám ještě čas. Dokud mě to neovládne.“

„Respektuji, že s tím bojuješ. Já to přijala – neměla jsem na vybranou. Mohla jsem žít jako vlkodlak, nebo zemřít. Zvolila jsem to první. Bohužel, za tebe jsem zvolila také. Ale nechtěla jsem ti nikdy způsobit utrpení, kterým jsem sama prošla.“

Viktor se k ní naklonil a objal ji. Kovová ruka ji zastudila na zádech, tvrdé a nepoddajné součástky tlačily i přes šaty, připomínaly jí tak, proč musela udělat to, co udělala, čímž z něj vytvořila zrůdu.

„Za nic nemůžeš. Jen kdyby mi nebylo tak strašně špatně!“ zaúpěl. Téměř bezvládného ho položila zpátky do křesla a přikryla.

„Bolí to vždycky, i když to přijmeš. Ale ne takto. Vše je jen otázka zvyku. Sérum, které jsi vynalezl, funguje na tebe, protože je přeměna v raném stádiu. Ale na mě nefungovalo pravděpodobně proto, že je vlk již součástí mé bytosti.“

„Určitě to tak bude. Chce to jen čas. Najdu způsob, jak všechno vyléčit.“

Viktor se usadil zpátky a ve světle ohně si prohlížel kovovou paži. Přejel prsty zdravé ruky po kovových komponentech a pak si povzdychl. „Co všechno mě služba královně stála?!“

„Neber si to tak, bratře,“ snažila se ho uchlácholit. „Co bychom byli bez účelu? Bez našich cílů?“

„Asi to, co jsem já bez ruky?“

„Ale no tak. Jen máš horečku, proto blouzníš a pochybuješ. Uvidíš, že ráno ti zase bude dobře. Z nás dvou většinou já nebývám ta optimistická.“

„Mrzí mě, jak se všechno semlelo. Kdybych při pádu vzducholodě nepřišel o ruku, mohl jsem žít normální život. Nemusel bych ji skrývat a vymlouvat se.“

„A kdyby Michael nepřišel o oko, dávno by byl ženatý a nemyslel na mě,“ opáčila.

„Není to lehké být mrzákem. A to nejsem omezený tím, že bych paži neměl. I tak si všichni myslí, že jsem zatažený do nějakého zločinu, proto mi ji uťali.“

„Bratře, ty víš, že se u nás nic takového nestává. Tyto věci nejsou nikde ve vězeních na denním pořádku. Nejsme barbarský kmen. Je to jen výmysl ustrašených lidí. Královna není ta, kdo dělá z lidí zrůdy.“

„Ne, ale obětováváme se kvůli ní. Svou službou. A ta nás ničí.“

Liliana ho pohladila po vlasech. Snažila se zlomit jeho obavy, ale sama věděla, že pochybnosti, které ve skrytu duše trápí i ji, tam budou vždycky.

Navíc si dávala za vinu, že bratrovi při smrtelném zranění dala napít vlkodlačí krve a tím ho nakazila prokletím. Operaci paže takového rozsahu by normální člověk pravděpodobně nepřežil. Ale díky vědě a jejím nadlidským schopnostem se nová mechanická náhrada dala zprovoznit. Viktor zkoušel vynalézat umělé končetiny léta, ale nikdy nepřišel na to, jak docílit uspokojivé pravděpodobnosti toho, že se kovová protéza uchytí v živém mase. Jenže vlkodlaci nejsou jako lidé. Lilianiny schopnosti byly faktor, který mu chyběl a bez něhož by to nefungovalo.

„Nemohla bys mě nechat o samotě, prosím? Nevím, co budu provádět za chvíli, až se mi přitíží. Raději bych, abys zavřela dveře a zamkla. Kdo jiný než ty by to měl chápat?“

„Já to chápu, Viktore. Půjdu pryč. Vrátím se až ráno, dobře?“

„Nevyháním tě z domu…“

„Mám už svůj program,“ usmála se Liliana a políbila bratra na rozpálené čelo.

Kapitola 12

Vlčice tiše probíhala úzkými uličkami. Na East Endu se nikdy nespalo. Zvláště ne v noci. Vždycky se našel někdo, kdo musel zůstat vzhůru, aby vítal nový den kocovinou a krví spláchnutou do stoky.

Byla to čtvrť zavrženíhodná chudobou, špínou i krásou pomíjivé moci. V pánských klubech se svítilo. Inženýři debatovali o škodlivých vlivech spalin z komínů lokomotiv. Technici vymýšleli plány na nové železnice vedoucí pod Londýnem v tunelech, jako jsou ty, kterými svedli řeky pod ulice. V hospodách na rohu se halasně bavili muži hrající karty. Námořníci popíjeli rum. Než se propili do němoty, přesvědčovali spolusedící, že jim u afrických kolonií ukradly srdce mořské panny, aniž by tím vzbudili soucit. Dělníci přijíždějící ze severu mluvili o výchozech uhlí, kde je země černá a neúrodná. Oči jim dávno vyhasly a ve vousech se držel prach.

Nepoučitelní romantici sedávali v drahých kavárničkách. Tam si předčítali heroické příběhy a snili o

nevinných dívkách, které je třeba zachránit ze spárů ďábla, jemuž se zaprodal i Faust. Gentlemanské kluby pořádaly večírky. Ze salonků ve vyšších patrech nově vyspravených domů se linula živá hudba.

Vlčice se zastavila a zavětřila. Chtěla proběhnout East Endem a zkusit vystopovat nové mrtvé, kteří možná hnili uzavření v opuštěných domcích. Doufala, že ve vlčí podobě zachytí zápach snáze.

Koneckonců měla na podobné nerušené procházky celou noc.

Zbloudilý pes močil na rozbitý povoz, ve stínech se pohybovaly kočky či potkani hodující na hromadách odpadků. Slyšela cupitání nožek. Nastražila slechy. Z hospody se vykolébalo pár opilců, a vzájemně se podpírajíce, vydali se k domovům. Kdyby ji spatřili, nejspíše by ji považovali za exotického psa, který zběhl nějakému boháči. Většina lidí z města nikdy neviděla skutečného vlka.

Chudí neuměli číst a neměli ani přístup ke knihám. Takové věci patřily k výsadám mocných.

Mlha byla té noci neuvěřitelně hustá a přikrývala vše neproniknutelným pláštěm. Řídila by se čichem, kdyby všude nepáchly stoky takovým způsobem, že se občas neubránila zmatení ze ztráty stop. Kvůli zimě si lidé v příbytcích topili, což ještě zhoršovalo už tak znečištěný vzduch. Siréna ohlašující zákaz vycházení už dávno odezněla a stala se minulostí. Připomínalo ji jen občasné halekání nočních hlídačů.

Liliana pokračovala labyrintem uliček. Viděla na levé straně chlapce, kteří se vykrádali z okna domu, pravděpodobně loupili. Rozhodla se, že je tentokrát nechá být. Kvůli tomu tam nebyla. V chudinských příbytcích slyšela plakat děti. Jejich rodiče se hádali. Navzájem se obviňovali. Vesměs se však báli toho, že ráno najdou v postýlce mrtvolu svého potomka, protože vlna strachu se rozlévala po čtvrti jako příboj.

Chladná panika, již roznášel jakýsi fantom, který se objevil, aby lidem ukradl duši a pak beze stopy zmizel a zanechal rodinu v slzách, se šířila jako mor. Zdálky slyšela dětský křik, ale jednalo se o noční můry trápící spáče. Přešla můstek, pod nímž si povšimla schouleného mladíka. Právě toho, který ji chtěl zastřelit. Třásl se zimou pod špinavým kusem hadru a foukal si do dlaní, kdykoliv se probral z neklidného snění. Vedle sebe měl hromadu věcí z domácnosti, pravděpodobně ho vyhodili z

bydliště a on si vzal vše, co mohl, v naději, že to prodá, aby se najedl. Liliana ho chvíli pozorovala, ale pak šla dál. Byla by bloumala a trápila se výčitkami, jenže ucítila známý pach.

Okno do bytu Michaela Sterlinga bylo přes noc ze zvyku otevřené. Aby dobře zapadl mezi lidi, pronajal si menší pokoj ve sníženém prvním patře. Lilianě nečinilo problém dostat se ve vlčí podobě nahoru. Vyskákala po hromadách dřeva, odpadků a okapů. Pak se proměnila v člověka, aby si rukama pomohla při sundávání bezpečnostního řetízku. Díky šelmí mrštnosti v kombinaci s lidskou šikovností se dokázala dostat téměř kamkoliv. Ohlédla se, jestli ji nikdo neviděl, následně se stala opět vlkem a vklouzla dovnitř.

Michael spal v obrovské posteli. Neměl pásku přes oko, takže byla vidět jizva po ráně, která ho o ně připravila. Propadajícího se víčka a okolí si na první pohled téměř nepovšimla. Jeho tvář byla ve spánku uvolněná a spokojená, ačkoliv jednou rukou svíral zbraň, kterou měl ukrytou pod polštářem.

Chvíli seděla a pozorovala ho. Hrdlo se jí stáhlo úzkostí. Mnohokrát chtěla být s ním, ale nemohla. Vlkodlačí nemoc byla velmi nakažlivá. Stačily jakékoliv tělní tekutiny, sliny, krev…

Jenže to nemohla dopustit. Když si myslela, že ztratí bratra, jediného člena rodiny, který jí ještě v té době zbyl, ze zoufalství udělala věc, již považovala za správnou. Postupem času viděla, jak se zmýlila.

Viktor trpěl. Přežíval, ačkoliv jí nikdy nedal najevo, že by ji vinil za to, co se s ním dělo. Jen v nocích

jako tato viděla v jeho očích nevyřčená slova. Obviňující, bolestivá. Chtěla rozhodnout o jeho životě a uvrhla ho do dalšího pekla, což tehdy považovala za menší zlo v sobecké obavě, že ho ztratí a zůstane sama. Příliš bratra milovala, než aby ho nechala umřít.

Přetvořit někoho byla otázka štěstí. Většina nakažených nepřežila. Procesy proměn bývaly velmi kruté a bolestivé. A nejasný výsledek se mohl obrátit v její neprospěch. Viděla soukmenovce, jak se změnili, zešíleli. Nic z toho nechtěla Michaelovi udělat. Hlodal v ní pocit, že svému vojákovi něco dluží. Minimálně vysvětlení. Dlouhou dobu si s ním toužila promluvit, ale oba byli příliš zaneprázdnění povinnostmi. Raději se zaobírala prací, než aby přemohla strach ze setkání. Snad konečně přišel čas na ospravedlnění svého konání.

Nyní nechtěla jen tak odejít. Nikdy ho neviděla bez pásky a uvědomila si, jak je s ním spojená. Kdysi musel být opravdu hezký. Za tu dobu, co se nestýkali, vůbec nezestárnul. Sledovala, jak oddychuje a kůže se mu leskne ve světle plynových lamp.

Skočila na peřinu. Tlapou ji stáhla a uvelebila se vedle něj tak, aby se mohla přitulit k jeho mužnému tělu rozehřátému spánkem. Michael spal tak tvrdě, že se neprobudil. Liliana nasála lidskou vůni a spokojeně usnula s pocitem, že má vedle sebe blízkého člověka.

Kapitola 13

Když Michael lehce procitl, uvědomil si, že má prsty zabořené v hustém kožichu. Polekaně vyskočil, div nevykřikl. V první chvíli by byl popadl zbraň, ale vlčí srst mu napověděla, že se nejedná o lupiče či vraha. Polekaně se odtáhl na kraj postele. Jednou rukou skryl prázdný oční důlek a druhou stáhl deku, aby mu zakrývala slabiny.

„Dobrý bože, Liliano!“ křikl. Vlčice seskočila na zem. Michael nevěděl, co halit dřív. Vrhl zoufalý pohled k pásce ležící na stolku a pak po oblečení srovnaném na židli.

„Omlouvám se, nechtěla jsem vás vystrašit,“ řekla dívka, která se proměnila do lidské podoby. Ve spodním prádle usedla na pelest a pobaveně si ho prohlížela.

„Dovolíte, abych se oblékl, nebo mě budete sledovat i při tom?“ zeptal se a jeho tváře dostávaly nachový odstín.

„Promiňte,“ kývla a otočila se. Michael si spěšně natáhl kalhoty a pak sáhl po pásce, kterou si uvázal přes oko.

„Přiznám se, že jsem vás nečekal. Zvláště v tuhle pozdní hodinu.“

„Chtěla jsem být s vámi,“ řekla na vysvětlenou.

„Proč právě teď?“ nechápal, ale nebyl v rozpoložení, aby se na ni jakkoliv zlobil. Veškerá

roztrpčenost pramenila převážně z překvapení.

„Když spíte… prostě nemluvíte. Jste úplně jiný.“

Michael se zasmál a sedl si vedle ní. Odsunula se od něj.

„Jsem nevhodně oblečená,“ namítla.

„O nic se nepokusím, věřte mi,“ ujistil ji, ačkoliv ho soustředění pohledu do její tváře a ne jinam stálo veškeré úsilí. „Býval bych si vás ani nevšiml. Přišel jsem unavený a spal tvrdě.“

„Je to dlouhá doba, co jsme se neviděli…“ začala, ale proud jejích slov ustal stejně náhle, jako začal. Nevěděla, jak má pokračovat.

„Myslel jsem, že už mě nikdy nechcete vidět,“ zašeptal po chvilce ticha. „I ten souhlas s návštěvou byl dnes velice odměřený.“

„Věci nejsou takové, jaké se zdají. Já… nechtěla jsem, aby to dopadlo takhle,“ přiznala.

„A jak jste tedy čekala, že to dopadne?“ odpověděl trochu nevrle.

Jeho pohled byl unavenější než tehdy, když se viděli naposledy. Kdysi býval divočejší. Pamatovala si ho jako vtipkujícího a drzého vojáka, který jí dokázal imponovat. Diskutovat a držet s ní krok v jakékoliv debatě. Jako rváče, ale zároveň i gentlemana, který jí svým způsobem zlomil srdce.

„Nemohla jsem jinak. Bylo to jediné rozumné řešení,“ řekla na svou obhajobu a věděla, že má pravdu, ačkoliv ji to uvědomění tížilo.

„Někdy bych se na rozum nejraději vykašlal, slečno.“

„Vy můžete, vy jste blázen,“ zašeptala.

„Přišla jste mi něco vyčítat?“ zeptal se podezřívavě. Čelo mu zkrabatily vrásky starostí. „Odešla jste a už se neozvala. Psal jsem vám dopisy, a všechny bez odpovědi. Kdykoliv jsem přišel, nikdy jsem vás nezastihl. Doufal jsem, že jsme alespoň zůstali přáteli.“

„Věřte mi, že nebyl den, kdy bych na vás nemyslela. Dnes v aréně mě snad prozřetelnost nebo náhoda dovedly znovu až k vám. Bála jsem se vidět vás znovu.“

„Proč jste někdy nenapsala? Nepřišla…?“ zašeptal otázku. „Přece by vás to nic nestálo.“

Viděla na něm, jak se tím trápil. Snažil se vyrovnat s jejím odmítnutím, ale nikdy se nevzdal naděje.

„Nikdy jsem od vás nedostala jediný dopis. Samozřejmě jsem ani žádný nikdy nenapsala, ačkoliv jsem vám jich v myšlenkách adresovala mnoho.“

„Ale já vaše myšlenky neslyším,“ odpověděl zklamaně. Tvář se mu stáhla bolestí. Přiložil dlaň na prázdný důlek. Když byl nervózní, pobolíval ho.

„Bývaly doby, kdy bych dal všechno, co mám, za jediné slovo od vás. Za to, abyste mi věnovala pohled či větu. Viditelně jsem vám za to nestál.“

Chtěla odpovědět. Omluvit se, ačkoliv si byla vědoma, že žádná slova nemohou napravit to, co učinila. Dělala to pro jeho dobro, namlouvala si stále. Avšak z hrdla se jí nevydral ani hlásek. Schoulila se a objala pažemi.

„Tak to není!“ ohradila se. „Nevím, co mám dělat. Toužila jsem být znovu s vámi, ale nešlo to.“

„Celých těch několik let jsem se chtěl na něco zeptat,“ začal, když viděl, jak melancholicky zírá do prázdna.

„Ano?“

„Co jsem udělal špatně?“

Hlas se vytratil do ticha a Lilianě se roztřásly rty. Michael jí nesmlouvavě hleděl do očí. Čekal na odpověď. Tvář měl jako vytesanou z kamene.

„Vy nic,“ odpověděla po chvíli. „To já jsem prokletá…“

„Liliano! Lily…“ začal a chytil ji trochu ostýchavě za ruku. Proti tomu, jak většinou vtipkoval, jí nyní připadal nezvykle vážný.

„Neříkejte už nic! Nemohu vám odpovídat. Je to mezi mnou a…“ hlas jí přeskočil. Vytrhla se mu. Přikryla si ústa a zhluboka se nadechla, než pokračovala.

„Mezi vámi a kým?“ naléhal.

„Mým svědomím. Jsem vlkodlak, Michaeli,“ řekla trpce. „Je to mezi mnou a vlkem ve mně. A tím, co bych já udělala špatně.“

„Odpusťte, nechtěl jsem vás dohnat k slzám. Jen jsem se snažil pochopit,“ ustoupil, když viděl, v jakém je duševním rozpoložení. „Jsem z vás zmatený. Nejdříve mě odmítnete. Pak když se vidíme po dlouhé době, znovu mě odbudete, a najednou jste tady. A když mi můžete vysvětlit, co se stalo, mlčíte.“

Pohladil ji po obličeji. Neplakala, avšak věděl, že jí není do řeči.

„Jsem-li vám tak lhostejný, že vám nestojím ani za vysvětlení, proč jste přišla?“

„Celou dobu jsem si myslela, že nejlepší bude, když na mě zapomenete. Doufala jsem, že když nebudeme spolu, bude to snadnější.“

„To nelze. Nemohu zapomenout. Zaťala jste mi své vlčí drápy do srdce. Ani po té době je nemohu dostat ven. Mrzí mě to, věřte mi. Nechtěl jsem, abychom se k sobě chovali jako cizí lidé.“

„Nemůžeme na to na chvíli zapomenout? Chtěla jsem být s vámi. Prostě jen si povídat a vnímat vaši blízkost. Jste mi velice drahý, to víte… ale uvědomte si, kdo jsem.“

„Omlouvám se, že vás doháním k slzám. Nechtěl jsem být hrubý,“ pronesl po chvíli.

„Prosím, zapomeňme na to. Slibuji, že se vám pokusím vypovědět vše, co mám na srdci,“ Liliana se pokusila o úsměv.

„Jistěže, to můžeme.“

„Mohu u vás zůstat? Dnes? Klidně jen dnes…“

„Samozřejmě. Nikam vás nevyháním. Ale proč vždycky přijdete jako vlk? Pamatuji si na chvíli, kdy jsem vás viděl v Buckinghamském paláci. Tu noc po útoku, kdy jste se vykrádala ven ze zahrad, abyste doručila královně zprávu. Nahá víla v keřích. Pak jste se vrátila a já měl vaše šaty.“

„Ano. A já se pamatuji na to, jak jsem vás našla v chodbách pod palácem. Bojoval jste s těmi únosci. Byli v přesile a málem vás zabili.“

„Ale zachránila jste mě. Nebo toho snad nyní litujete?“

„Ne. Jen jsem vás předtím neměla příliš v lásce.“

„To jsem si všiml. Ale pochopil jsem. Nevědomky jsem vás urazil, když jsem řekl, že ženy potřebují chránit. Nevěděl jsem samozřejmě nic o vašich schopnostech a síle. Ženy ode dvora takové nebývaly.“

„Máte pravdu, urazilo mě to. Ale tehdy – v okamžiku, kdy jste byl v té chodbě zraněn, se to nejspíše změnilo,“ odvětila. „Vždycky jsem o vás slýchávala jen to nejhorší. Jaký jste děvkař, drzoun, vrah.

Královnin poslušný pes. A pak jste přiznal slabost, a najednou jste byl… jako obyčejný člověk.“

„Možná jsem býval vším, co jste zmínila. Ale kvůli vám jsem chtěl být lepší. Jste má vlčice,“ zašeptal.

„To je skoro lichotka,“ usmála se.

„Jste přece raději ve vlčí podobě…“

„Byly doby, kdy jsem bývala. Dokonce možná i nyní jsem v ní raději. Vlčí myšlení je méně komplikované, pomáhá mi odpoutat se od nepotřebných věcí a utřídit si myšlenky. A navíc se jako člověk necítím moc dobře.“

„Proč? Vy, taková nádherná žena.“

„Příliš mnoho zodpovědnosti, spousta nerozhodnosti a úvah.“

„Úvah o čem?“

„O vás. A to mě tíží…“

„Omlouvám se tedy, že se k vám vkrádám i přes zákaz ze strany vaší racionality. Měla byste mě vyhnat z mysli!“ zavtipkoval a ona do něho s hranou uražeností šťouchla.

„Co bude dál? Zmizíte mi ze snu a pak budete dělat, že mě neznáte? Nebo si konečně vysvětlíme ta nedorozumění?“

„Ráda bych,“ zašeptala.

Lehla si a on se položil vedle ní. Přemýšlel, jestli se má dovolit, ale pak ji prostě objal. Liliana se k němu přitulila, položila hlavu na jeho hruď a usnula.

Kapitola 14

Viktor se trhnutím probudil a posadil v křesle. Krb stále hořel, ale venku už zpívali ptáci a okny proudil smrdutý vzduch z komínů. Po ulicích se válela mlha a hodiny na zdi kostela ukazovaly něco kolem desáté. Zatřásl se zimou, ale nedokázal si vzpomenout, co se v noci dělo a proč je zachumlaný v několika pokrývkách. Umělá končetina ho v místě spoje s masem pekelně bolela. Sevřel mechanické prsty a trochu je procvičil. Připadal si rozlámaný. Chvíli zápasil s vázankou a úpravou zevnějšku. Oblékl si pohodlné kalhoty, košili a dvoubarevnou vestu se vzorem. Rozespale se snažil polidštit na společensky vhodnou úroveň. Cinkot nádobí naznačoval, že Liliana zaregistrovala jeho pohyb po pokoji a chystá snídani.

Když se mu podařilo otevřít zámky na dveřích, Liliana odemkla i z druhé strany. Na tváři měla nebývale spokojený úsměv.

„Dobré ráno!“ zazíval, ale jakmile uviděl nákresy, fotografie, skici a další věci rozházené všude po místnosti, zapomněl zavřít pusu.

„I tobě, bratře. Jak vidíš, už tady od časného rána řeším náš případ.“

„Tys byla se Sterlingem?“ zeptal se podezřívavě.

„Ano. Byla jsem u něj,“ pokrčila rameny. „Proč se ptáš?“

„Jindy se nesměješ. Teď ti vidím na očích, že jsi zamilovaná.“ Liliana zčervenala, jako by ji usvědčil z nejhoršího zločinu.

„Neviděla bych to tak dramaticky. Koneckonců, době romantiků už odzvonilo a já se nechci nechat hýčkat nesplnitelnými sny. Jen mám dobrý pocit, že jsem dokázala překonat svůj strach.“

„To je chvályhodné. Usmířili jste se?“ Ostýchavě přikývla.

„To jsem rád. Vždycky jsem ho považoval za rozumného muže.“

„Tak bych ho nenazývala ani ve snu,“ zavrtěla hlavou nad jeho bláhovostí.

„A co děláš od rána? Snažíš se vyřešit ten případ sama?“

„Jen jsem měla pár nápadů. Podívej,“ ukázala prstem na mapu, kde bylo poznačených několik křížků a číslic.

„Tady začaly umírat první děti. Jsou ve spisech vedeny poměrně věrně. Téhle oblasti se říká Brownovo teritorium. Pak se ohnisko posouvá kolem továrny pana Horingtona a nakonec se stáčí víc mimo centrum. Není to divné? Mezi tím může být spousta bodů, myslím, že to jsou ty, kde nemáme úmrtí evidována. Ale proč ten přesun? Putuje to.“

„Možná lepší podmínky?“

„Může toho být spousta. Více dětí, lepší prostor k útoku, více skrýší… ale můžeme tak odhadnout, kudy se vrah bude nejspíše ubírat dále.“

„Zajímavé, dobře, že tě napadlo si to zaznačit do mapy,“ pochválil ji Viktor a pustil se do smažených vajec se slaninou.

„Víš vůbec, co jsi mi přinesl s těmi papíry?“ zeptala se a zvedla jednu stránku. Byl na ní obrázek s popsaným rituálem na vyvolání démona.

„K čemu by tohle mělo být?“

„Bratře, někdy jsi děsivě racionální. Kdybych vyvolala démona, kterého pošlu do sousední továrny a on tam bude pomalu zabíjet dělníky, způsobovat sabotáže a podobně, k čemu myslíš, že by mi to bylo?“

Viktorovi zaskočilo a rozkašlal se.

„Je to kniha vyvolávání. Jak říkám – nejsem žádný odborník, ale myslím, že u těchto věcí stačí používat mozek. Je tady rozdělení jako v Goetii, ale je to mnohem složitější, protože jejich pantheon neznám, tudíž nevím podrobnosti o tom, kdo komu slouží a tak podobně. Avšak když se na to podíváš, je jasné, že existují celé návody, jak něco takového vyvolat. Myslím, že to alchymista použil, a něco se mu povedlo.“

„Takže podle tebe byl on ten, kdo zabíjel děti?“

„Myslím, že ano. Je to pochopitelné. U rituálu tohoto typu potřebuješ lidskou oběť. Tím pádem se nejspíš nechal posednout. Nebo si našel vhodnou oběť. Dodalo mu to sílu, aby se stal nadčlověkem, ale jeho duše, malá jako duše smrtelníka, nestačila. Proto démon potřeboval pohltit víc energie – za předpokladu vyrovnané energetické výměny. Samozřejmě to myslím metaforicky.“

„Ještěže je ten ďábel mrtvý!“ ulevil si Viktor, ale náhlé zaklepání na dveře ho donutilo nadskočit leknutím.

„Dále!“ křikl přidušeně a oba sourozenci sledovali hubenou postavu pana Twiggyho, který si ostýchavě odkašlal. Otřel si kapesníkem čelo a pak jakoby omluvně zahuhlal: „Pojďte, prosím, se mnou. Máme úmrtí dalšího dítěte.“

Kapitola 15

„Neříkej hop…“ začala Liliana tiše, když viděla mrtvolu malého děvčátka. Stála opřená o zeď, jako by v noci umrzla. Oči měla zavřené – zatlačené, vlasy ztuhly v poryvu větru, snad ji kouzlem někdo

navěky zakonzervoval. Jako kdyby lusknutím prstů zůstala uvězněná v čase.

Byla oblečená v příliš velkých šatech jako panenka, a bledé tváře měla namalované růží. V bílé kůži nenašli ani stopu po násilí. Podkrovní pokoj, obrovský bezútěšný prostor, kde poletovali holubi, byl až na několik rozházených dřevěných hraček prázdný.

Matka vypověděla, že si dcerka ráda hrávala s jejími šaty a líčidly. V noci si je vzala na rozbitou půdu, kam navzdory zákazu chodívala. Ta místa jí připadala tajemná, stejně jako by nejspíš působila na každé dítě jejího věku. Dírami ve střeše, kudy foukal vítr, protože chyběly došky, dopadaly paprsky bledého svitu. Plynové lampy osvětlovaly každou stranu ulice. Bylo to místo pro dívčí skrýše a hry. Nebylo divu, že tam ráda chodívala. Ale toto ráno ji tam našli mrtvou.

„To není možné,“ mumlala pořád dokola Liliana. „Ten chlap je mrtvý. Jestli vyvolal přízrak, a ten nezmizel po jeho smrti ani po takové době, co to znamená? Mýlila jsem se! Musel tu být ještě někdo jiný.“

„Nemyslíš, že třeba mohl vyvolat démona, který se pak osamostatnil?“

„Možné to je, tak dalece tomu nerozumím. Ale podle mých zkušeností musí mít démoni fyzická těla, z nichž se mohou přesouvat.“

„Třeba je tohle jiný druh démona,“ připomněl Viktor, „vždyť víš, že sis nebyla jistá, protože jsi říkala, že cizí magii neznáš.“

„Připouštím, že to může být i něco takového, dosud jsem se s ničím podobným nesetkala.“

Viktor zůstal v místnosti sám, aby dokončil průzkum. Když jeden z konstáblů šlápl na povolené prkno v podlaze, děvče se zhroutilo na zem.

Vlkodlačka si prohlédla všechno, co bylo kolem ní, ale jediný cizí pach, který nebyl vyvanulý, patřil sestře oběti, která se ztratila a nebyla k nalezení. Zatímco mladý vědec rozkládal přístroje nutné pro výzkum, ona se raději odebrala ven.

Teď stála v mlze před otevřenými dveřmi naklánějícího se domu v chudinské čtvrti. Pláč z patra doléhal až dolů. Špatně se jí dýchalo, škodliviny padaly z oblohy, mlha byla hustá a neprostupná tak, že sotva viděla na dosah ruky. Všechno, co mohla, již prozkoumala, a objevila jen to co v ostatních případech. Nervózně se kousala do rtu. Čelo jí krabatily vrásky přemýšlení. Připadala si bezradná.

Neschopná zastavit pohromu, která se na East End či snad možná na celé město řítila.

Vytáhla papír a napsala telegram jedinému odborníkovi, který by mohl vědět bližší informace o něčem tak bizarním. Po chvíli hledání správných slov se rozhodla, že každé čekání by mohlo stát život někoho dalšího, a vzkaz zmuchlala. Beztak by návštěva byla lepší než kostrbaté prosby o pomoc.

Kapitola 16

„Baronka Kelbyová?“ otázal se postarší muž rozvalující se v křesle. Služka v čepečku se návštěvnici formálně uklonila a zmizela v kuchyni.

„Přišla jsem za vámi z velmi vážného důvodu, pane Clesingere, snad mi prominete, že jsem neohlášena, ale nemohu již déle čekat.“

„Je-li to tak vážné, jen pojďte, drahá,“ pobídl ji bývalý cestovatel. „Nemám sice mnoho času, ale i tak si vás mohu dovolit přijmout bez audience.“

„Pane, ve vší slušnosti, oba víme, že se zde dveře netrhnou zástupem lidí, kteří by si chtěli vyslechnout nějakou z vašich historek,“ řekla Liliana upřímně.

„Staré časy už asi dávno skončily,“ povzdychl si muž a vedl ji do útrob sídla.

Vila měla několik pater plných kořisti, kterou si dovezl z cest. Mezi vycpanými exotickými zvířaty se údajně dal naleznout jednorožec i vlkodlak, ale na rozdíl od toho, co Liliana zhlédla v alchymistově laboratoři, tyto exponáty nebyly pravé, jen umně vylepšené zkušenou rukou preparátora.

„Líbí se vám mé sbírky? Když jsem byl v Africe…“

„Promiňte mi, ale dnes mě bude spíše zajímat vaše cesta po Asii. Zvláště pak bych se chtěla zeptat, jestli jste stále ještě zasloužilým členem Teosofické společnosti madam Blavatské˝.“

„Jde vám o nějaké věci týkající se spiritismu?“

„Ano. A bojím se, že kromě vás není v celé Británii většího odborníka na démonologii sousedního kontinentu,“ zalichotila mu, ačkoliv věděla, že jeho zájem je pouze povrchní, podpořený trendem, který se poslední dobou těšil oblibě ve vyšších kruzích společnosti.

Zcela jistě se nemohl vyrovnat znalostem S. M. L. Matherse, který opětovně překládal a kompletoval starou moudrost středověkých kodexů. Goethia byla považována za základní kámen okultní nauky démonologie. Obsahovala postupy vyvolávání, rituálů běžných při evokaci, popisy démonů, a každý autor, který se alespoň okrajově zajímal o tuto problematiku, si vytvářel vlastní interpretaci, z níž mnohé byly původnímu poselství na hony vzdálené.

Dle mnohých byli démoni považováni za padlé anděly, kteří zhřešili lidskými pohnutkami. Nechali se svést zakázanými krásami lidských žen, aby si navzdory nadpozemské moudrosti urvali kousek lidskosti. Liliana ještě neměla možnost poznat novou Mathersovu verzi, neboť na ní autor již dlouhá léta a zatím stále pracoval, ale měla předchozí nevydané překlady originálu, což jí posloužilo stejně tak dobře. Musela se tedy spokojit s tím, co mohl vyzvědět cestovatel. Ačkoliv se Teosofická společnost nezabývala přímo těmito tématy, ráda k sobě zvala lidi se zájmem o okultní záležitosti.

Ačkoliv Clesinger neměl znalosti z obsáhlých sbírek Britského muzea, občas něco slyšel, něco si našel a něco jiného domyslel.

„To máte zcela jistě pravdu,“ zatetelil se blahem tlouštík a cvrknul do přilby, kterou používal při průzkumech ve stepích. Nyní byla vystavená jako suvenýr na vysušené hlavě černošského průvodce.

Když se pohodlně usadili v malém čajovém salonku okázale vyzdobeném čínskými motivy, vázami a látkami s motivem bambusu, služebná zapálila vonnou tyčinku a nechala je o samotě.

„Jde mi o druh démona, kterého nemohu najít v žádné z našich evropských knih.“

„Usoudila jste tedy, že to bude záležitost rovnou jiného kontinentu?“

„Nejsem démonoložka, proto se s vámi potřebuji poradit. Vyšetřuji jeden případ, o němž vám bohužel nemohu říct více podrobností. Nicméně vaše znalosti by mohly zachránit spousty nevinných životů.“

„Dobrá, mluvte tedy, uvidím, co se bude dát dělat,“ přikývl cestovatel a rozvalil se v pohovce. A Liliana začala vyprávět. Snažila se vynechat souvislosti s jinými případy a popisovat především příznaky, které by události spojovaly s nadpřirozenem. Z prvotní nedůvěry se v cestovatelových očích objevil neutuchající zájem ještě dříve, než skončila líčení situací.

„Teosofická společnost je už trochu pokrokovější než její předchůdci, já jsem pouze jejich příznivec. Madam je médium, ale jistě by nám o tom neřekla více než to, k čemu jsem dospěl já. Zde by nám spíše pomohl hrabě Potocký.“

„Já jsem četla Rukopis nalezený v Zaragoze, znám Beckforda i Swedenborgovy teorie, ale neshledávám je v tomto případu účinnými. Teorie o Orientu, zakázané magii a vyvolávání démonů ještě v té době nebyly na úrovni dnešní doby. Stejně tak chápání různých verzí prostoru, Astrálu a dalších rozměrů, nám k ničemu nepomohlo. Dle mého je tento případ specifická záležitost, spíše ryze praktická než abstraktní.“

„Pak vám je možná jasné, že výklady těchto děl jsou různé a většinou se jedná jen o pohled z jedné strany místo ucelené zprávy o tom, co je mimo tento materiální svět.“

„Jistě. Potřebovala bych někoho, kdo se vyzná přímo ve vyvolávání, ale bohužel nejsem členkou žádné společnosti a neznám patřičné lidi.“

„Možná Berthe Courriérová, která je okultistka erudovaná v asijských náboženstvích a filozofiích, by věděla, kudy se ubírala mysl onoho alchymisty,“ zapřemýšlel.

„O Berthe se říká, že je duševně chorá.“

„To se říká o většině příznivců satanismu, slečno. Pochybuji však, že by například Huysmans někdy zapřel vliv jejich znalostí na dílo jeho samého. Lidé zabývající se černým uměním jsou do jednoho podivíni. Slyší démony, vidí duše, putují astrálními světy s otevřenýma očima.“

„Obcují s ďábly, vyvolávají démony a sex používají jako prostředek ke katalyzaci,“ dodala Liliana.

„Váš skeptický tón je velmi neobvyklý – vzhledem k tomu, že vím, kdo jste.“

„Snažím se být racionální. Neuznávám existenci ďáblů jako takových. Zlo přichází s lidmi.“

„Ano, s lidmi. To máte pravdu. Nejinak to je zjevně i v tomto případě. Je to tedy démon vysávající sílu z malých dětí? Chápu to správně?“

„Vzhledem k tomu, že nám nic tuto skutečnost nevyvrátilo, asi ano. Nevím, jak jinak někoho zabít, aniž by měl nějaká zranění, nemoc, nebo byl otráven jedem.“

„Dle toho, co jste řekla, bych také hledal spíše cosi nadpřirozeného,“ souhlasil Clesinger.

„Původně jsem se domnívala, že někdo na oběti seslal kouzlo, kterým z nich vysál život, avšak tato teorie mi nezapadá do jiných faktů vyšetřování.“

„Kouzla na vysávání života… ach, nemyslím, že by zde byl někdo, kdo je ovládá. Věřím v existenci psychických parazitů, ale nikoliv v takto silnou magii. Skoro si dovolím říct nekromancii.“

Vzal dřevěnou desku popsanou magickými formulemi. Z rohovinou vykládané krabice vytáhl několik karet, kostek i run. Vtáhl do plic vonný dým a položil ruce na spiritistickou desku. Chvíli kroužil po vypálených symbolech. Snažil se neotevírat oči, ale i přesto nenápadně sledoval Lilianu, která dávala najevo, že to na ni neudělalo žádný dojem.

Rozhodil runy, vykládal snad budoucnost či minulost, možná obojí. Jeho tlusté prsty dobře živeného, spokojeného člověka projevily nad deskou neobyčejnou hbitost. Vypadalo to, že je ve svém živlu. Pak rozhrnul hromádku s hebrejským písmem. Střelka s křišťálem zarezonovala. Muž skončil a uklidil všechny ostatní věci na svá místa, ponechal si pouze karty, kompletní tarot, z něhož ještě chvíli vykládal.

„Nejsem tak silné médium, ale leccos jsem se přiučil na cestách,“ řekl vyčerpaně. Otřel si zpocené čelo a vstal. Knihovna u okna disponovala četnými svazky, za které by se před staletími upalovali lidé. Vytáhl dvě v kůži vázané knihy, v nichž nalistoval příslušné stránky.

„Říkala jste, že onen alchymista měl indické kořeny?“

„Nevím přesně, jestli odtamtud přímo pocházel. Ale přízrak mi nepřipomíná nic z tamějšího náboženství.“

„To ne. Podle vašich informací mi to nepřipadá jako Asurové nebo Rakšasové. Napadl mě Vetala, který jeví určité známky toho, co bychom dneska označili za upíra.“

Clesinger vyměnil literaturu, ale po chvíli zkoumání záporně zavrtěl hlavou.

„Ne, tady je myšlen spíše jako duch obývající mrtvoly. To není přesně to, co hledáme.

Hinduistický pantheon je sice značně rozsáhlý, ale mé domněnky mne vedou jinam. Možná až ke kořenům samotné civilizace,“ důležitě si odkašlal, než pokračoval.

„Většina badatelů poukazuje na původ zakázaných nauk v Indii nebo v Egyptě. Předpokládá se, že odtamtud se později rozšířily do Evropy. Nicméně většina kultur si nadpřirozené bytosti přejímala. Každé nově vznikající náboženství stavělo na základech toho, co již existovalo. Proto tuším, že nebudeme mít co dělat s tvorem mytologie indické, nýbrž mnohem starší. Kolébkou lidstva je území mezi řekami Eufratem a Tigridem. Démoni odtamtud sice mnohokrát změnili jméno, ale věřím, že varianty jejich schopností se nebudou lišit od těch prvotních, ať se jim říká jakkoliv. Těžko vyhledáte v literatuře přesné popisy, budete muset spíše improvizovat.“

Clesinger se začetl do několika svazků. Liliana upila čaje a vyčkávala. Muž si vyložil kartu na knihu a podle ní nalistoval stranu.

„Nemýlil jsem se ve svém odhadu. Mám tady pár sumerských démonů, mohl by to, vzhledem k neurčitému výkladu, být každý z nich. Alu a Gallu. Vlastně z toho, co jste mi popsala, mi to přijde jako nejlepší možná varianta. Karty to sdělily dostatečně jasně.

Víte, démoni jsou velmi variabilní. Procházejí vývojem jako lidstvo samo. Mohl by to samozřejmě být také Langsuyar. Tento druh starobabylonského upíra, jenž se později vyskytl pod různými jmény i v jiných kulturách. Langsuyar vyhledává malé děti, z nichž vysává život. Je to ovšem démon s výrazným ženským aspektem. To, že k jeho vyvolání byl použit jakýsi mladík, mohlo narušit přirozenou stabilitu věcí a nyní se nám tak otevírá široké spektrum odlišností. Víte, Langsuyar si může najít cestu k obětem i skrze těla jiných.

Ale dále máme i sukuby a inkuby. To jsou také astrální upíři. Jelikož inkubus se předtím zaměřoval na podobný aspekt – tedy na ženy, nyní si v podstatě sukuba může přivlastňovat i těla mužů, z nichž pak vysaje veškerou životní sílu.

Žádný z nich mi však nepřijde jako nejpravděpodobnější. Proto se podíváme na ty dva sumerské. Alu a Gallu jsou zmíněni v několika starých kouzelnických textech, dále je známe pod mnoha jmény.

Vidím tu opět jistou podobnost. Nikoliv zcela přesnou, ale zřejmou.

Nicméně když vezmu v úvahu to, že neznám nikoho, kdo by byl schopen spolehlivě vyvolat takto silného démona, napadá mě, že nejspíše použil lidské tělo beze zbytku a výsledek byl náhodný.

Řekněme tedy, že nějaký člověk byl použit jako oběť. Démon jej mohl klidně i posednout, než se zotaví a dostane vlastní tělo na pevných materiálních základech. K tomu potřebuje spoustu životní energie. A pokud se mu podaří v tomto světě stabilizovat, bude stále silnější.“

„Je mi jasné, že pokud jde jen o posednutí, tak uvěznili netvora do příliš malé skořápky,“ přikývla.

„Bude to růst, živit se. A pak, až to bude dost silné, nám Bůh budiž milostiv!“

„Jsem ráda, že znám člověka se stejným smýšlením,“ řekla Liliana.

„Doporučím vám, abyste nevěřila vlastním očím ani rozumu. Nadpřirozeno se těmto věcem zcela vymyká. Klíč k záchraně může být na zcela nečekaném místě a může mít podobu, jakou byste si nepředstavila ani v horečnatých snech.“

„Máte nějaké zápisky či knihy, které byste mi mohl zapůjčit? Kdybych ještě potřebovala něco vědět?“

„Samozřejmě. Panbabylonisté nejsou zrovna početná skupina. I já jsem spíše jen amatér, který na podobné zmínky o kolébce světa narazil náhodou. O tomto tématu není mnoho napsáno, ale pár zmínek najít mohu. Snad vám to poslouží, abychom mohli v noci klidně spát.“

„Děkuji vám za pomoc, pane. Jsem ráda, že jste si na mě udělal čas. Vynasnažím se, aby ten nejbližší spánek nebyl naším posledním, věčným…“

Kapitola 17

Rodina rychle využila krásnou pózu zesnulého děvčete, a tak se všichni v nejlepších šatech fotili. Mrtvá měla nalíčené oči, ale smrt ji zmrazila v krásném okamžiku, takže ji nemuseli příliš aranžovat. Rodiče stáli kolem stejně jako několik jejích sourozenců. Fotograf pracoval s mnoha přístroji a krabicemi, čímž neustále Viktorovi překážel v průzkumu. Samozřejmě musel na chvíli přestat, protože mu odebrali zkoumaný objekt. Spoušť cvakla. Blesk vyšlehl, aby na pár okamžiků osvětlil místnost. Prach se sesypal na podlahu.

„Memento mori,“ zašeptala Liliana.

„Kde jsi byla? Už jsem provedl desítky testů!“ pohoršeně se rozčiloval její vědecky založený bratr. Místo odpovědi jen pokrčila rameny.

Viktor vyslovil matce oběti upřímnou soustrast. Ve volné ruce vláčel kufry plné vyšetřovacích pomůcek.

„U pana Clesingera. Pomohl mi objasnit pár okultních záležitostí. Našel jsi na místě činu něco pozoruhodného?“ zeptala se, zatímco opustili dům a pokračovali po rušné ulici.

„Nic. Začínám z toho být zoufalý. Přemýšlel jsem, kde jsme udělali chybu. Alchymista to tedy nemohl být, když je po smrti.

Uvědomil jsem si jednu věc ohledně toho dne v laboratoři: někdo tam byl před námi. Behaviore zcela nepochybně alchymistu zabil, když mu ukazoval plášť. Pak odhodil sošku, vzal kořist a odešel. Ale někdo tam musel přijít spálit dokumenty. Nic jiného nezmizelo, jen stránky z deníku, a shořely nějaké knihy.“

„Jak víš, že to neudělal Behaviore?“

„Protože ten není dost chytrý. Vlastně si nemyslím, že by byl schopný dostat se do laboratoře bez pozvání. Jenže ochrany byly zrušené.“

„V tom deníku chyběly stránky. Co když je nevytrhl nikdo třetí ani Behaviore? Co když je vytrhl sám alchymista, protože udělal něco tak strašného, že nechtěl, aby se to ještě někdy opakovalo?“

„Tohle není motiv, sestro.“

„Pro mě ano. Je to logické – udělal to, aby zničil stopy po hrůzném činu. A pak sám zrušil všechny ochrany, aby se k němu mohla dostat návštěva. Tím, že zemřel, se nic z ochranných mechanismů neobnovilo, a tím pádem jsme se tak lehce dostali dovnitř!“

„A co když stránky vytrhl někdo jiný? Co třeba Brown? Nechtěl náhodou on, aby vyvolal tu entitu? A co když pak zjistil, že je jeho nástroj mrtvý, a jediné, co je spojovalo, byl zločin, jehož návod byl na stránkách, které vytrhl?“

„Podle mého to byl sám alchymista. Mám pro to dobrý důvod: deník. Vezmi si, že jeho tajný deník s vyvoláváním, rituály, pomůckami i ostatními věcmi, které pravděpodobně považoval za cenné, byl uschován v tajné zásuvce. Jak by se do té zásuvky Brown dostal? Nemusel o ní vědět.“

„Nebo také mohl, či ji našel průzkumem jako my.“

„Určitě taky cítil vlkodlaka jako já, že?“ utrousila rozzlobeně.

„Jistě tušil, že si jeho zaměstnanec vedl zápisník.“

„Ale proč by jej vracel zpátky? Když jsme přišli, tajná zásuvka byla uklizená, proč by se obtěžoval s aranžováním všech věcí zpátky a deník pečlivě zasunul až dozadu, kde nebyl vidět?“

„Prostě nechtěl, abychom ho našli my nebo policie.“

„Stejně bychom ho našli.“

„Tak třeba chtěl, aby sis myslela přesně to, co si teď myslíš,“ argumentoval unaveně Viktor.

„Měl by ses oženit, bratře!“ zavrčela Liliana s vražedným pohledem.

„Vždycky říkáš tohle, když mám poslední slovo.“

„Ale je to pravda. Jenže ty by sis musel najít ženu s mechanickým tělem, aby tě vůbec něčím zaujala, protože jinak bys ji nemohl studovat!“

„To není pravda! Dokážu se věnovat i ženám!“

„Ne, nedokážeš, protože máš hlavu v jednom kuse vraženou mezi vynálezy. Neumíš přemýšlet nad ničím jiným.“

„Jak to můžeš vědět?!“

„Protože správná manželka by ti za tohle utrhla i druhou ruku!“

„Všechny ženy nejsou jako ty!“

„Co tím chceš říct?!“ utrhla se na něho rozzlobeně.

„Ehm… úplně takhle jsem to nemyslel,“ snažil se zvrátit svou urážku. Nedomyslel, jak moc se jí dotkl. Bytostně nesnášela, když jí vyčítal ráznou a energickou povahu.

Chytila ho pod krkem nelidskou silou a téměř ho donutila postavit se na špičky, aby se nedusil.

„No tak, nemůžeš mě shodit z mostu, jsem tvůj bratr!“ zkusil si ji nenápadně udobřit. Zavazadla mu vypadla z ochromených rukou.

Liliana se na něj dívala s výrazem chrta. Oči jí plály jako vlkovi při lovu. Viktor věděl, že se dotkl její lidskosti a dostal se na tenký led. Nesnášela, když se jí předhazovaly odlišnosti. Od doby, kdy se zamilovala do Michaela Sterlinga, trpěla pro svou vlčí podstatu, neboť s ním kvůli ní nemohla být.

Místo aby se nechala zraňovat každou chvílí jejich nenaplněné lásky, rozhodla se odloučit od něj a vídat ho pokud možno co nejméně. Přesto Viktor věděl, jak často na něho myslívá, i jak ji jeho nepřítomnost trápí.

Nakonec ho pustila.

„Promiň, Lily. Omlouvám se,“ řekl smířlivějším tónem. „Jenom že ty jsi někdy tak… nesnesitelná…“

„Mám svůj názor. Vadí ti to snad?“ zeptala se.

Zavrtěl záporně hlavou, aby nevyvolával další zbytečnou hádku.

„Ne, jen se s tebou nedá příliš diskutovat.“

„Nechceš přiznat, že bych mohla mít pravdu,“ obvinila ho.

Byl ochoten přiznat, že na její teorii může být něco zajímavého, ale osobně přikládal větší váhu faktům než stopě řídící se citem a myšlenkovými pochody lidí, které neznal. Neměl empatii své sestry, ani nepřemýšlel tak hluboce o psychologických motivech, které se draly na mysl Lilianě víc než nějaké materiální důkazy.

„Dobrá, nechme toho. Pokusím se sejmout otisky, ale jelikož jsme na ten deník už sahali všichni a pudr na to není ten správný materiál, zkusím to udělat jinak,“ nadhodil.

„Hledej si na něm, co chceš, ale větší pozornost bys měl věnovat obsahu.“

„Jelikož umím sotva dva cizí jazyky, myslím, že ty klikyháky stěží rozluštím.“

„Tak udělej to, co jde mužům při čtení nejlépe – prohlížej si obrázky!“

„Přenechal jsem to tobě. Ty jsi na tyhle věci specialista. Uvidíme, jestli nám to vůbec k něčemu bude dobré. Pachatel pořád běhá venku a my nevíme, kdo to je.“

„Mluv za sebe,“ zpražila ho a vzdorovitě si založila ruce na prsa. „Já mám svá podezření.“

„Ale neřekneš mi je, že?“ Uraženě zavrtěla hlavou.

„Když se ti nelíbí moje názory, udělej si své!“

„No tak, nechme toho. Domluvil jsem nám schůzku s lordem Horingtonem. Bude na nás čekat u Temže a ukáže nám továrnu. Myslím, že se můžeme dozvědět něco nového o zmizení jeho syna i o těch sabotážích.“

„Dobrá,“ přikývla Liliana. „A co výslech Browna?“

„Budeme to muset nechat na jindy. Pokud na to ovšem nechceš poslat svého vojáčka,“ zaculil se. Dívka se zašklebila.

„Chtěl po mně poslat dopis. Nabídnu mu protislužbu. A my si vezmeme Horingtona. Uvidíme, co nám předvede!“

„Zanesu domů vybavení. Myslím, že v továrně by nám k ničemu nebylo. Jde koneckonců o formální prohlídku.“

„Souhlas, počkám na místě,“ odpověděla a vykročila k řece. Viktor se tedy dál trmácel sám. Bylo mu horko, umdléval pod tíhou strojů a vysoký límec převázaný vázankou ho škrtil.

Minul několik obchodů a tržiště. Pak zabočil do uličky vedoucí k jejich domu. Prohlížel si fasády

kolem cesty, podivoval se nad různorodostí pilířů a věžiček. Těžkopádně přeskakoval kaluže na cestě a snažil se neustále nezaobírat tím politováníhodným případem, který už čítal tolik obětí. I přesto se proud jeho uvažování stočil k vynálezu nové výbušniny, tedy spíše vylepšení Nobelova prachu delší šňůrou a důmyslnější roznětkou. Měl v plánu pozměnit tvar nádob i jejich odpálení. Na mysl se mu také vloudilo, jak by se dal na obvod připojit časovač sestrojený z kapesních hodinek. Kdyby se mechanické součástky jako kolečka pohybovaly i mimo zavedený strojek a vyčnívaly z pláště, mohly by se na ně napojit další sestavy, které by se plynule otáčely jako obrovské soukolí. Pak by odtikával čas do určité chvíle, než by se pružina dostatečně napjala a tím spustila přístroj, který by výbušninu odpálil. Když přepočítával ozubená kolečka, zabočil za roh domu a srazil se s nějakou dámou. Oba dva se snažili uskočit, ale obsah košíku s jablky, který nesla, se nezadržitelně rozkutálel po zemi.

Viktorovi se po dlažbě rozsypala ozubená kolečka a věci z kufru.

Dívka vykřikla překvapením, ale ihned padla na kolena a ovoce začala sbírat.

„Promiňte, madam. Moc mě to mrzí, vůbec jsem vás neviděl!“

Viktor se překotně omlouval za svou nedbalost, ale záhy si všiml, že je jeho nová známá velice krásná. Sehnul se, aby jí s omluvami pomohl plody uskladnit zpátky do koše. Po chvíli klopení očí a rozpačitých úsměvů se odhodlal k učinění prvního kroku a nabídl jí doprovod domů. Ke svému velkému překvapení tak poznal novou sousedku. Madelaine, jak se jmenovala, vypadala jako milé děvče.

Viktor nesl těžký koš a celou dobu se snažil za zády skrývat mechanickou paži, ačkoliv na ní měl rukavici. Kdykoliv se k těm místům stočil tázavý pohled, do tváře se mu vehnal ruměnec. Sám se vláčel s několika kufry plnými vynálezů. Dostal za odměnu červené jablko, které mu připadalo lákavé jako z ráje.

„Děkuji vám za pomoc, pane Kelby. Jak vidno, i náhodné nehody mohou být občas příjemné.“

„Opravdu jsem nechtěl, slečno. Byl jsem zamyšlený a občas se ponořím do svého světa. Pak se dá přehlédnout ledacos,“ pohlédl jí do tváře a ztěžka polknul.

„Doufám, že už se příště nepřehlédneme jako cizí lidé,“ řekla a usmála se.

Ohromený jejím vystupováním jen přikyvoval a občas něco zakoktal. Bylo to podivné, protože podobné věci se mu při jeho dobrém vychování nestávaly. Když se s ním rozloučila, přistihl se, že zírá do prázdna. Do míst, kde před chvílí stála. Povzdychl si. Připadal si neohrabaně, ale nemohl její

obraz vymazat z paměti. Velké modré oči na pár okamžiků dokonce přehlušily myšlenky na vynálezy.

Kapitola 18

Liliana šla chůzí příliš spěšnou na to, aby byla označena za někoho na procházce. Doufala, že zastihne Michaela doma, protože jedna směna už skončila a sama potkávala davy dělníků, kteří se

vraceli z továren domů. Míjela je s okázalým odstupem, ignorovala jejich chtivé pohledy i pohrdavá odfrknutí. Ačkoliv měla prostší oblečení, bylo poznat, že není zdejší. Věděli, že mezi ně nepatří, a nebáli se dát to najevo. Ani ona nemusela skrývat své opovržení stejně jako zbraň, kterou musela několikrát vytáhnout a dvakrát i použít.

Lapkové a zlodějíčci většinou jen vyhrožovali. Mívali nože, kdežto lepší lumpové se nebáli investovat do pistolí, které jim zprostředkovaly nemalou výhodu. Jenže Liliana uměla zbraň používat, takže než se nadáli, leželi odzbrojení s několika zlomeninami, v jednom případě i s kulkou v břiše.

Uličky, byť vypadaly jedna jako druhá, měly svůj zavedený systém, tudíž se nemusela bát, že se

ztratí. Nikde neviděla děti, které nejspíše rodiče drželi doma pod hrozbami fantóma, jenž se proháněl ulicemi, aby kradl duše. Nebyla ještě tak daleko na East Endu, aby se musela vyhýbat hnijícím mrtvolám na zemi a opravdu nebezpečným úsekům.

Podpatky tiše ťukaly po kamenech, tlumeny mnoha vrstvami bohatých sukní a spodničky. Hleděla na cestu, přemýšlela nad mnoha věcmi, které neměly řešení, a v nitru se obávala blížícího se setkání.

„Copak tady pohledává taková paninka?“ zeptal se kdosi ve stínu postranních dveří. Liliana se zastavila a překvapeně zvedla hlavu. Tři opilí muži se vypotáceli ze vchodu do hospody a strategicky ji obklíčili.

„Co je vám po tom? Okamžitě ustupte!“ prohlásila nesmlouvavě.

„Víte, že tyhle ulice jsou nebezpečné?“ pokračoval téměř se potácející muž s tetovanými pažemi.

„Nechte mě projít!“ štěkla autoritativně.

Jeden z mužů ji nešetrně popadl za rukáv. Strhl ji k sobě. Zápach nemytého, zpoceného těla by jí způsobil závrať i bez tak vyvinutého čichu. Odstrčila ho, ale ostatní se jen zasmáli.

„Pojďte se s námi trochu pobavit!“ navrhli jí. Začali do ní strkat a bavili se tím, jak uhýbá dotykům jejich neohrabaných paží. Jak je jí nepříjemné, že zůstala uvězněná mezi takovou sebrankou. Vytáhla ve vzteku pistoli a zručně jí namířila na prvního z nich.

„Poslední varování!“ křikla. Jen se jí zasmáli. Muž se ji pokusil strhnout k sobě. Při tom neohrabaně škubl za sukni a rozerval ji. Liliana ho v otočce praštila loktem a rozbila mu nos. Dalšího chytila za napřaženou ruku, rychlým pohybem mu vykloubila loket a zlomila mu prsty. Nechala ho padnout na zem vedle jeho svíjejícího se druha. Pak vystřelila do vzduchu. Nerudně se mračila na posledního z nich. Byla to možná pistole v její ruce či příslib nebezpečí, že ji opravdu použije, neb je v tom překvapivě zběhlá. Nebo si prostě vyložil výraz těch planoucích očí a raději se rozhodl vzít nohy na ramena. Liliana překročila ležícího, značně skuhrajícího opilce a nezapomněla mu šlápnout na břicho. Upravila si šaty, než pokračovala dál. Ani jednou se neohlédla.

Vojákův melodický a sytý hlas, který jí byl tak příjemný, slyšela už z dálky, ačkoliv slovům zpočátku nerozuměla. Když konečně zašla za roh, naskytl se jí pohled na to, jak předčítá z knihy pohublé dívence v otrhaných šatech. Seděl na schodech, malá slečna stála za ním a splétala mu dlouhé vlasy do copu. Každou chvíli se zvědavě nakláněla přes jeho rameno a pokukovala na otevřené stránky, jako by nemohla uvěřit, že to vše ta malá písmena dokážou obsáhnout. Snad si myslela, že ji Michael jen klame a vymýšlí vlastní příběhy, zatímco předstírá učenost čtením, které mnoho lidí v této čtvrti neovládalo.

Michael věnoval pohled knize a dramaticky měnil hlas při přednesu. Musela se usmát. Ačkoliv věděla, že královna držela předčítání ve velké oblibě, nikdy by si nemyslela, že se svého úkolu dokáže voják takto zhostit.

„A tohle je tedy ‚F‘?“ zeptala se dychtivě dívenka, zatímco zapíchla špinavý prst do papíru.

„Ano, má to trochu jiný krucánek než ‚E‘ a taky to má o jednu nožku méně.“

„Nebude se mi to motat?“

„Možná ze začátku, ale neboj se. Naučím tě to. Chce to jen cvik.“

Všiml si jí, až když byla téměř u něho, a děvče přestalo plést, protože si ji začalo s podezřením měřit zlým pohledem, jako by jí ho chtěla ukrást.

„Dobrý den, pane Sterlingu,“ pronesla s úsměvem. Michael zaklapl knihu a překvapeně si ji prohlédl.

„I vám, slečno. Nečekal bych vás tady,“ zavrtěl hlavou. Podal dívce stuhu, kterou mu dlouhý cop svázala tam, kde skončila.

„Josette, mohla bys nás prosím nechat o samotě? Musím se věnovat dámě.“

„Ale jistě!“ odtušila dívka žárlivě. „Ale budeš tady pak večer? Chci vědět, jak to dopadne!“

„Dobrá, budeme pokračovat večer,“ slíbil Michael a vstal. Dívka ho objala kolem pasu, protože výš nedosáhla, ačkoliv stála na schodech. Zabořila mu hlavu do košile a Michael ji pohladil po vlasech.

„Tak utíkej za mámou. A dávej na sebe pozor,“ zavolal za ní ještě, když odběhla do postranní uličky. Liliana nikdy nepřestávala žasnout nad tím, jak si dokázal získat přátele. Na druhou stranu nepřátel měl jistě také dost. Téměř otcovský výraz v jeho očích jí dokázal zněžnět pohled, ačkoliv se ty myšlenky okamžitě snažila vypudit z mysli.

Teď před ní stál s rukou v kapse kalhot umazaných od uhlí. Šibalsky se uculoval. Rukávy měl vyhrnuté, takže vynikla jeho opálená předloktí. Košile se napínala na svalech vypracovaných za roky služby. Vítr si hrál s jeho vlasy, a nebýt pásky přes oko, opravdu by dokázal okouzlit mnohá srdce dvorních dam, to si musela nechtěně přiznat. Na neoholené tváři měl nepatrnou bradku světlých vousů. Zatímco se snažila odpoutat od myšlenek na to, jak moc ji přitahuje – a nakonec i vlčici v ní, nebo právě ona toužila po jeho přítomnosti – on se kochal barvou jejích rtů, která připomínala palácové vázy z karmínového skla. Pobaveně čekal, až se přestane mračit a konečně si spolu promluví.

„Vyšla jste si na sluníčko?“

„Nemám v plánu se na dnešní procházce opálit,“ upozornila na to, že spěchá. „Nerada bych se pak trávila pudry s olovem a rtutí, o nichž si kdejaká dáma myslí, že ji kdovíjak zkrášlí.“

„Jste příliš pokroková na takové věci. A modrá krev se ve vás nezapře,“ usoudil pobaveně Michael, čímž vysekl poklonu její porcelánové bledosti. Skrze neopálenou pokožku mnohdy dámám ode dvora prosvítaly žíly, které způsobovaly tento obecně rozšířený mýtus.

Za kompliment mu věnovala lehký úsměv. Zastihla ho v pozdním odpoledni, kdy většinou učil číst

místní děti. Tehdy se vracel z továrny a rád si při odpočinku zopakoval něco z dobrého vychování, kterého se mu v paláci dostalo.

„Shakespeare?“ zeptala se po chvíli.

„Ne, Kráska a Zvíře,“ odpověděl a demonstrativně zvedl knihu obalem tak, aby ji viděla.

„To čtete dětem?“

„Včera jsme četli Romea a Julii, ale upřímně, ten konec mi připadl dost tragický, tak jsem to utnul v polovině a dnes pokračuji u toho, že se Romeo vzbudil jako obrovské Zvíře.“

„Ničitel klasiky, což?“

„To mi jednou řekla i královna,“ přiznal pobaveně.

„Jak k tomu došlo?“

„Víte, že má ráda, když jí někdo předčítá? Občas si u toho i pospí. Tak jsem jednou dostal nápad začít vymýšlet vlastní příběh, abych zjistil, jestli mě opravdu poslouchá.“

„A?“

„Poslouchala. Ale nebyla příliš potěšena z mých nápadů.“

„Kdo by do vás řekl, že máte vztah i k literatuře,“ zavrtěla hlavou.

„Nevím, co je na tom ku podivu?“ pokrčil mohutnými rameny.

„Jen mi to k vám moc nejde, neurazte se.“

„Pořád mě berete jako žoldáka se zbraní v ruce, ale vězte, že si rád přečtu něco podobného. Když jsem odcházel ode dvora, ve spěchu jsem vzal jen pár knih, z čehož jsou dvě Shakespeare, tato Kráska a Zvíře, pak Artušovu smrt a ještě několik lidových balad z pera Waltera Scotta. Byl to vskutku náhodný výběr, nicméně v Krásce a Zvířeti nádherně odhaluji náš vztah.“

„Opravdu? Jen za předpokladu, že to Zvíře jsem já,“ nadzvedla obočí.

„Ale uznejte, že jsme na tom pořád lépe než Romeo a Julie. I tak je náš vztah dostatečně tragický, viďte,“ zasmál se. „Ale znáte tu větu z díla Henryho Kinga: ‚V tom temném údolí zas znovu potkám tě.‘ – ta také něco vypovídá.“

„Jestli na mě chcete čekat po smrti, myslím, že si počkáte dlouho. A doufám, že i nadále platí, že:

‚Pakliže mi bude dáno jíti přes údolí šeré smrti, nebudu se báti ničeho zlého.‘“

„Já se nebojím ničeho, slečno. Avšak netušil jsem, že vaše představy jsou tak neromantické,“ zacukaly mu pobaveně koutky úst v dalším škádlení.

„Nejde o romantiku, ale o fakta. A ta jsou taková, že vy budete se svou horkokrevností pod drnem brzy, zatímco já se snad ještě nějakou dobu dokážu vyhýbat stříbrným kulkám.“

„Opravdu vám ubližuje stříbro? Říkal jsem si, jestli jsou ty pověry pravdivé,“ zapřemýšlel, jako by přešel její narážku.

Neodpověděla.

„Máte ten dopis, který jste chtěl poslat?“ rozhodla se přejít k problémům místo věcí, které se týkaly jejího soukromí.

„Jistě, ale dejte mi chvíli, abych ho dokončil. Smím vás pozvat dál?“ zeptal se.

„Musím ještě něco zařídit. Raději pro něj dojděte, prosím.“

Přikývl a zmizel v domě, odkud se za okamžik vrátil i s papírem převázaným stuhou.

„Co si žádáte jako protislužbu?“

„Někdo by měl jít vyslechnout jistého bohatého pána,“ vysvětlila mu. Podala mu vlastní dopis s instrukcemi.

„Takže jsem si teď sám seslal ten úkol na bedra, chápu,“ přikývl.

„Vy se k němu dostanete snáz než my. Královna vám může spousty věcí zařídit, protože vás vyslechne, na rozdíl ode mě.“

„Tak jednoduché to není,“ odporoval Michael, ale viditelně s úkolem počítal.

„Kam mám doručit tohle?“ zeptala se.

„Potřebuji, abyste to předala královskému kurýrovi, který nosí zprávy do zálivu a z něj. Pravděpodobně bude někde…“

„Já vím,“ přerušila ho, aby se nemusela čertit nad zbytečným poučováním.

„Omlouvám se, slečno Liliano, vím, že jste nejlepší doručovatelka Jejího Veličenstva.“

„No proto!“

„Poslal bych to telegramem, ale víte, že na takové věci nevěřím. Kdo ví, jestli jim tam ta zařízení budou fungovat – ve válce se ledacos stane. A navíc cizí lidé jsou nespolehliví. Nikdy nevíte, co namluví a kdo bude poslouchat.“

„Ano, to máte pravdu. Nejspíše i díky tomu královna stále využívá při nejdůležitějších věcech mých služeb, a ne telegramů. A nyní mě omluvte, musím vyrazit. Koneckonců, najde se zde viditelně dost vašich obdivovatelů. Navíc mám naplánovanou večerní procházku.“

„Sama, nebo s někým?“ zbystřil Michael.

„Nikdy neprozrazuji členy dostaveníčka,“ usmála se škodolibě a užívala si, jak se zamračil. Viditelně přemýšlel, jestli si z něho nestřílí. Slunce se pomalu sklánělo nad střechy domů a jeho poslední paprsky mu vytáhly těch pár jindy téměř neviditelných pih, co měl na tváři.

„To je škoda. Chápu tedy, že chcete ihned vyrazit.“

„Potřebuji být co nejdříve zpátky, to jistě víte.“

„Ovšem! A pokud se hodláte proměnit hned, možná vám můžu pomoct podržet šaty.“

„Vy jste tak drzý!“

„Chtěl jsem být nápomocný,“ založil nevinně ruce za zády.

„Možná se vrátím, abych si poslechla, jak čtete.“

„Výborně. Možná konečně zjistíte pravdu o tom, jak to s hrdiny v mé verzi dopadlo.“

Za nimi se ozval ryk, načež se zpoza domu vyřítilo několik dětí. To nejrychleji rozběhnuté vyskočilo Michaelovi na záda a zhouplo se. Voják se rozesmál a nechal se strhnout hloučkem.

„Už je večer! Tak kde máš to pokračování?!“ ozvala se Josette, povzbuzená dalšími kamarády. Ačkoliv uplynulo pár minut, děti už nedočkavě požadovaly příběh.

„Vy jednoho nenecháte vydechnout,“ zasmál se voják, ale poslušně sáhl po knize.

„Máma říká, že jste jako princ!“ zaštěbetala jedna z nejmladších holčiček a zatahala Michaela za vlasy. Byla to dcera jedné čerstvé vdovy, pohledné ženy, které zemřel manžel při neštěstí v docích.

„Opravdu? A co si o tom myslíš ty?“ zeptal se. Malá chvíli zapřemýšlela, prohlížela si jeho pásku přes oko a pak prohlásila:

„Já si myslím, že jste pirát!“

Řekla to s takovou jistotou, že se voják upřímně rozesmál.

„Dobrá! Už jdu na to. Chcete vědět, jak to dopadne s Romeem proměněným v chlupaté Zvíře?“ zasmál se světlovlasý, ale když zvedl pohled, Liliana už byla pryč.

Kapitola 19

Továrna na ryby lorda Horingtona vypadala zvenčí mimořádně impozantně, ačkoliv zápach rybiny, který se odtamtud linul, byl výmluvný až dost. Jednalo se o gigantickou stavbu z režného zdiva, kterou podpíraly až nečekaně zdobné litinové konstrukce. Liliana sledovala námořníky, jak vykládají mrskající se tvory ze sítí, a v duchu uvažovala nad tím, jak je možné, že v Temži vůbec něco žije. I když většina zdrojů pocházela z míst, kde největší zdejší řeka ústila do moře, pořád část produkce pocházela z vody protékající Londýnem.

Sám majitel je přivítal vyparáděný v obleku s cylindrem na hlavě. Bylo až k nevíře, že dokázal kličkovat mezi smrdutými loužemi a vyvrženými vnitřnostmi s takovou obratností, aby si nezašpinil boty.

Obrovské nakládací jeřáby s drapáky skládaly na hromady uhlí z lodí, které ho přivezly, a odtud ho dělníci nakládali do vozíků. To vše sloužilo jako palivo pro koksovací věž, která vyrostla za první továrnou a která už nějakou dobu byla zkušebně v chodu.

Lord byl středně vysoký muž v nejlepším věku. Na jeho tváři i vzezření nebylo nic atypického, nic výrazného, co by se vrylo pozorovateli do paměti. Nebýt majetku, jistě by byl jedním z neutrálních lidí v davu, které si nikdy nezapamatujete. Když mu sourozenci třásli rukou, bylo to, jako by sáhli na mrtvou rybu. Ochablou a vlhkou. Po rychlém seznámení je vzal na prohlídku.

„Jste tady proto, že vás zajímá mé podnikání, nebo hledáte mého syna?“

„Ode všeho trochu, lorde Horingtone,“ odpověděl Viktor. „Jaký byl váš vztah se synem?“

„Miluji ho, je to mé jediné dítě. Dal bych všechno za to, kdyby se vrátil, věřte mi.“

Liliana si prohlížela unavenou tvář staršího muže a věděla, že mluví čirou pravdu. Ačkoliv znala dvorské lži a přetvářku, o tomhle nepochybovala.

Bez přestávky vrčící pásy byly obsluhovány dělníky i dělnicemi s barevnými šátky na hlavách. Stříbrná těla se blýskala v kádích s vodou i naložená v ledové tříšti. Zatímco lord Horington zapáleně diskutoval s Viktorem o situaci na trhu, Liliana si prohlížela kóje a sklady.

Nenašla ovšem nic podezřelého, což ji nevýslovně zklamalo. Všechno napovídalo tomu, že se nachází v obyčejné robotárně. Neměla chuť zapojovat se do diskuze, poslouchala ji jen občasně. Když měla pocit, že celé prostory s čistírnou ryb, ledárnou, třídičkou a všemi dalšími místnostmi prošla už poněkolikáté, opřela se o zeď a zhluboka se nadechla. Zaklonila hlavu, aby se mohla pohodlně opřít. Pak jí to došlo.

„Pane Horingtone, považujete své ztráty na dělnících za sabotáž?“ zeptala se.

„Milá slečno, každý úbytek dělníka zpomaluje práci na pásu. Snižuje to produkci mé firmy. Proto ano

– když se mi začnou ztrácet lidé, je to pokus o sabotáž. Myslím, že i ty nehody, které se dějí poslední dobou, nejsou náhodné.“

„Nehody?“

„Stroje vynechávají. Dělníci omdlévají a padají vyčerpáním, i když už jsem povolil krátké přestávky.“

„Jak laskavé. Nač máte ty koksovací pece? Všimla jsem si, že dovážíte velké množství waleského uhlí.“

„Víte, mí poradci mluví o dobách, kdy se Londýn ponoří do tmy, v níž nebudou svítit světla. Plyn, který dosud používáme, je v poslední době, řekněme, vzácnější zboží, než bychom si mohli myslet. Proto jsem se rozhodl rozšířit výrobu a nabídnout nejlepší cenu. Tím bych se stal jedním z hlavních dodavatelů. Vím, že to jsou chvástavé ambice, ale věřte mi, že disponuji dostatečnými prostředky k uskutečnění tohoto plánu. Jsem od něho jen krůček. Snažím se rozjet nový výnosnější obchod, než jsou ryby.

Jistě chápete, že potřebuji na něčem vydělat, a když mí obchodní konkurenti sáhli po ziskových alternativách v zahraničí, nemohl jsem zůstat pozadu. Hodlám fušovat do teplárenského průmyslu. Nyní se snažím dělat z uhlí koks. Za touto továrnou přistavím ještě jednu novou, která na tuto činnost bude primárně zaměřena. Zatím to není zcela dokončeno, jedeme pouze na polovinu. A navíc koks je výborné palivo pro parní stroje. A co dnes nefunguje na páru? Od zemědělských strojů po vlaky a lodě je vše na parní pohon.“

„A také zbraně,“ dodal Viktor.

„Co takhle nelegální obchod se zbraněmi? Neměla by se královna něco podobného dozvědět? Řekněte mi: odkdy máte místo továrny hangár pro nelegální obchody?“

„Prosím?“ zakoktal muž, který nikdy nečekal tak přímý útok.

„Liliano!“ zasykl Viktor. „Promiňte, pane. Má sestra se ráda unáhluje.“ Postavil se před ni, aby ji zastínil.

„To nic, pane Kelby. Budu dělat, že jsem to neslyšel,“ odpověděl po chvíli Horington.

„Je jen otázka času, než vás z něčeho podobného usvědčíme. Stačí jen opatřit potřebná povolení,“ nedala se.

Viktor při její otevřenosti zbledl a vypadalo to, že se hanbou propadne. Neustále chrlil omluvy, aby přerušil příval obvinění.

„Okamžitě odejděte!“ rozkřikl se lord. Dva obrovské automaty k nim dojely a po příkazu je okamžitě nešetrně strkali k východu. Liliana se pokojně nechala vyvést před dveře.

„Vy snad nechcete najít svého syna?“ řekla, když lord Horington odcházel zpět do pracovního procesu.

„Ani nevíte, jak moc mě jeho ztráta trápí, slečno. Máte jazyk jedovatý jako had. Sbohem.“

„Zbláznila ses?“ vykřikl Viktor a chytil ji za ramena.

„Ani v nejmenším, bratře. Hledáme jednoho pachatele, ale ve skutečnosti jsou vinni všichni, všichni tři! Copak ti nepřijde nic divného? Prohlížel sis tu továrnu pořádně?“

„Jistě, ale nebylo tam nic podezřelého, až na to uhlí.“

„Ano, právě. Na co přesně potřebuješ uhlí?“

„Zpracovává se z něj koks, to nám říkal.“

„Nač potřebuješ koks?“

„Je to dobré palivo, je dostatečně výhřevné. Používá se pro ohřev vody, takže se další zdroj v londýnských teplárnách bude hodit. Jeho spalováním vzniká v podstatě jen oxid uhličitý a má nízkou prašnost, což se hodí vzhledem k tomu, jak hodně je tady špinavé ovzduší.“

„Drahý bratře, z nás dvou bys měl být ty ten chytřejší a vzdělanější, jelikož já jsem vyrostla mezi vlky.“

„Co tím chceš zase naznačit?“ urazil se.

„Nechal ses obalamutit pohádkou. Koks není to, oč tu jde. Co vzniká při koksování uhlí?“

„Koks vzniká v peci při vysokých teplotách, tehdy se z něj oddělují plynné složky.“

„Přesně. A jaké plynné složky?“

„Koksárenský plyn, který se pak dále čistí. Ten se ale přece také používá pro topení nebo k osvětlení ulic.“

Liliana převrátila oči v sloup.

„Řekni mi, vědče, co je největší součástí koksárenského plynu?“

„Vodík.“

„A k čemu bys použil vodík?“

„Jako náplň do vzducholodí!“ luskl prsty Viktor.

„No vida, pokročili jsme.“

„Ale proč by Horingtonovi byl k něčemu vodík?“

„Vysvětlím ti to. Když jsme byli u Browna, měl tam velké zásoby nelegálního uhlí. Myslela jsem si, že ho používá jako palivo, aby mohl vyrábět stroje, a také že ano. Koneckonců jsme je pak našli v podzemí. Protože na strojích a zbraních může vydělat velké peníze. U Horingtona jsem si byla jistá tím, že také něco vyrábí. Měl vlastní koksovací pec a první, co racionálně uvažujícího člověka napadne, je, že se bude snažit vyrábět koks a svítiplyn, které bude prodávat městu na topení, čímž by jeho zisky povážlivě vzrostly, kdyby dal nižší odkupní cenu než jiní dodavatelé. Ovšem to, čeho jsem

si všimla v továrně, mě donutilo svůj názor přehodnotit.“

„Co je to?“

„Nejspíše sis nevšiml, že nás Horington vodil po podniku a byl svolný nám vše ukázat. Neměl co skrývat. Dokonce i prozradil, že v podzemí jsou laboratoře, kde jeho experti stále vyvíjejí nové zlepšováky. Řekl nám to proto, že mu o nic nešlo. I kdybychom si ty prostory chtěli prohlédnout, nic bychom nenašli. A to proto, že dole nic není. Nedíval ses, jak je ta továrna zvenčí obrovská? To je právě ono! Stropy uvnitř jsou nezvykle nízké. To mi přišlo opravdu podivné, vzhledem k tomu, že nevím, co by expedoval v prvním patře. Teď je mi to jasnější. Horington vyrábí nelegální vzducholodě. Z pecí, kde vyrábí koks, si vezme odpadní vodík a ten pak použije jako náplň do vaků.“

„Je pravda, že ty stropy jsou podezřelé, ale jsi si tím tak jistá?“ pochyboval Viktor.

„Jsem si jistá. Vzducholodě nebo balony jsou ideální, a navíc žádané. Představ si, že bys potřeboval rychle ty vzducholodě expedovat. Kdybys je měl v podzemí, musel bys odstranit podlahu, ale takhle? Prostě otevřeš střešní mechanismus a vypustíš je ven. Jestli jsou naplněné a připravené k použití, jen

je odvážeš a můžeš letět!“

„Najednou mi ty cedule o zákazech manipulace s ohněm přijdou na těch místech patřičné. Jsou tam sice nějaké konzervační látky, které mohou být těkavé, ale na druhou stranu jsem ryby nikdy neviděl vybuchovat a nevím, proč by někomu vadilo, že mu pstruzi páchnou tabákem a kouřem.“

„Jsme koneckonců v Londýně…“

Kapitola 20

Viktor se natolik ponořil do práce, že si ani nevšiml, když jejich domácí chobotnička běžela otevřít dveře, aby přivítala návštěvu. Zrovna se zabýval utahováním matiček na novém vynálezu lehkého vznášedla na páru, ale pořád si nebyl zcela jistý, zdali navrhl písty správné velikosti a počtu. Když v duchu přepočítával rovnice, zahleděl se do stropu a prsty mu přitom hbitě kmitaly po dřevěné desce. Pak si vzal šroubovák, posunul brýle na nose a hloubavě se sehnul nad součástkami.

„Dobrý podvečer, lorde Kelby. Jak vám jde vynalézání? Už jste začal pracovat na mém novém oku?“ zavtipkoval Michael. Viktor uskočil dozadu a shodil židli. Praštil se hlavou o polici tak prudce, až z ní popadaly díly. Div nevyjekl překvapením.

„Vítejte v našem domě, pane Sterlingu!“ prohlásil okamžitě, když poznal příchozího.

„Děkuji, lorde Kelby. Vaše chobotnice mě pustila. Nevím tedy, jak si vybírá lidi, kterým schválí návštěvu, ale vy nemáte strach z vniknutí cizinců, nebo to takhle pouští všechny?“

„Lily pravděpodobně věděla, že přijdete, proto ji poslala. Jestli jste šel pod okny, možná vás ucítila. V patrech jsou totiž otevřená. Ano, promiňte. Zní to hrozně divně, když to tak řeknu, ale nejlépe to vystihuje pravdu.

Jinak chobotnice neotevírá nikomu. Doufám, že se nebudete pohoršovat, že jsme nestačili příliš pouklízet. Nemáme tady služebnou a většina pokojů slouží jako má laboratoř,“ omlouval se překotně, zatímco se snažil všechny nepotřebné šrouby i nářadí smést ze stolů do objemných šuplíků.

„Buďte bez obav,“ usmál se Michael a mávl nad tím rukou. „Můj pohled je na mnoho věcí velice jednostranný. Nebo bych spíše měl říct jednooký.“

„Nikdy jsem nepochopil, jak můžete o tak vážných věcech vtipkovat.“

„Asi mi nic jiného nezbývá. Litovat se mne u dvora nenaučili, lorde Kelby.“

„Samozřejmě mě prosím neoslovujte tak formálně. Nemám to rád před lidmi kvůli utajení, a v soukromí už vůbec. Nedávám přednost titulům a zdvořilostem, ačkoliv tím hýbu žlučí sněmovně lordů. Sám jsem jen prostý muž. Chovejme se jako tenkrát, když jsme se poznali.“

„Dobrá, pane Kelby,“ zvolil tedy oslovení voják.

„Sestra tady za chvíli bude, pravděpodobně hledá nejvhodnější šaty… už tak hodinu,“ řekl Viktor, aniž by zvedl hlavu od přístrojů. „Nebo nějaké, které neztratila při proměňování v uličce.“

„Vlastně jsem jí donesl květiny, ale nevěděl jsem, které má ráda,“ začal Michael a kriticky se zahleděl na dárek složený z několika růží.

„Bude ráda. Projevujete tak, že si jí všímáte.“

„Myslím, že by někdy byla ráda, abych si jí nevšímal,“ konstatoval lehce posmutněle.

„Je mi líto, jestli se k vám chová hrubě. Já koneckonců nemohu zvrátit její rozhodnutí, ale mezi námi: myslím, že opravdu stojí o to vás vídat, i když tvrdí opak.“

„Ano? Jak jste dospěl k tomuto názoru?“

„Ještě vás nezabila,“ odpověděl upřímně Viktor a Michael si raději začal okázale prohlížet obrazy na zdech.

Když se otevřely dveře, vyšla Liliana oslnivě učesaná a oblečená v krásných šatech. Michael se přistihl, že zapomněl zavřít ústa. Strhl pohled stranou, ale padl mu na Viktora, jehož tvář měla nápadně podobnou grimasu, což ho spíše rozesmálo.

„Slečno Kelbyová,“ začal voják a uklonil se. Políbil dámě ruku a předal jí květiny, čímž si vysloužil pohrdavé odfrknutí.

„Následujte mě, pane Sterlingu,“ řekla. Michael se otočil k Viktorovi a pohledem žádal o svolení. Znal sice vztahy mezi sourozenci i uvolněnou morálku oproti puritánským lordům, ale přesto se chtěl ujistit.

„Nemyslím si, že má sestra potřebuje gardedámu, to je vám asi jasné. Věřím, že se k ní budete chovat jako gentleman, za něhož vás považuji,“ pronesl šlechtic.

„Samozřejmě,“ prohlásil Michael a lehce se uklonil.

Liliana převrátila oči v sloup a vedla ho do jiné místnosti, kde si mohli sednout ke stolku. Michael bloudil pohledem po pokoji.

„Popovídal jste si s bratrem?“

„Ano, dlouho jsme se neviděli. V podstatě ještě déle než s vámi.“

„Máte pravdu.“

„Obdivuji jeho dedukční schopnosti. Má i tolik vynálezů a používá pokrokové metody. Jen bych se s ním asi nemohl hádat jako vy.“

„Můj bratr je svým způsobem geniální vědec. Je jako malé dítě, když může zkoumat všechna ta vylepšení a sestrojovat nové věci. Nikdy jsem neměla jeho nadání pro mechaniku. Jistou zručnost

ano. Mnohému mě naučil. Ale zcela nepokrytě přiznávám, že je mnohem lepší. Vím, že bezmezně věří

ve vědu, mimo jiné mu zachránila život, když přišel o paži. Je to velice inteligentní mladý muž, ale při čtení knihy přikládá do krbu boty, protože nevnímá plně realitu kolem sebe.“

„Jste opravdu pozoruhodní sourozenci,“ přikývl Michael. Snažil se zachytit její pohled, ale Liliana upřeně hleděla do země, jako by se za něco styděla.

„Jak to, že nemáte v tak velkém domě služebnou?“

„Jsme tak bohatí, že si můžeme užívat chudoby alespoň zde v Londýně. Osobně nemám ráda, když mi někdo kouká přes rameno. Třetí člověk v domě by mohl narušit vyšetřování nebo vynášet informace. Proto se spoléháme jen jeden na druhého a standard služebných si necháváme pro sídlo v Kentu.“

„Ach tak. Jen tak jsem se chtěl na něco zeptat. Měl jsem včera pocit, že v mé posteli byl nějaký vetřelec. Nevíte o tom náhodou něco?“

„Myslela jsem, že mě plně vnímáte, když jste mě oslovoval Liliano,“ usmála se.

„Ráno jsem si myslel, že to byl sen. Přišel jsem strašně unavený a ihned usnul. Nebýt těch vlčích chlupů, které jsem našel v posteli, asi bych to opravdu pokládal za výplod své fantazie.“

„Snad jsem se nedotkla vašeho soukromí.“

„To ne, ale vědět o vaší návštěvě, nespal bych nahý.“

„Vždyť jste se pak oblékl. A navíc já si nestěžuji,“ usmála se Liliana. Michael se rozesmál.

„Doufám, že jsem příliš nechrápal.“

„Ne, jen jste mě objal a spal dál. I když nechápu, jak můžete ležet celou noc na jedné straně postele.“

„Když spím tvrdě, moc sebou neházím. Je to zvyk z válečných zákopů. I tak jste mě překvapila. A zcela nepřipraveného.“

„Takže proto jste dneska přišel?“

„Ne, chtěl jsem vás vidět,“ přiznal. „Přesvědčit se, že jste to myslela vážně. Nerad bych, abychom se k sobě zase chovali jako cizí lidé.

Děláte, říkáte a myslíte si něco jiného. Jsem z vás zmatený. Ne, že bych u dvora nebyl zvyklý na intriky a přetvářku. Vy se ale nepřetvařujete. Jen podle mého balancujete mezi tím, co chcete, a tím, co je správné.“

„Nejste tady, abyste soudil mé chování, že ne?“ zeptala se příkře.

„Jistěže ne. Jen mě matete. Nevyznám se ve vás. To připouštím. Dlouho jsem vás chtěl znovu vidět,“ řekl příliš horlivě, ale když si všiml jejího výrazu, raději pokračoval o něco méně nadšeně, „a také probrat ten případ.“

„Naznačoval jste tehdy, že o svém případu nechcete mluvit na veřejnosti.“

„Ano. Stejně jako úmrtí těch dětí je i můj úkol značně složitý. V první řadě se královna domnívá, že

oni tři gentlemani kují něco proti ní. Došla k tomu domněnkami ohledně kupčení se zbraněmi a surovinami. Také nemá ani s jedním z pánů příliš dobré vztahy, pokud se to netýká obchodu.

Královna mě pověřila, abych se přidal k chudině. Poslouchal, vyzvídal. Bojoval pro ni v aréně. A slibuje si od toho, že tomu přijdu na kloub. Zajímají ji zákulisní věci. Chce znát pohyb drog, surovin i pokroky nelegálních alchymistických výzkumů, které se dějí za jejími zády. Navíc ztracení lidé a mrtvé děti – to není nic, co by se mělo v Londýně objevit. Jsme město nové doby a pokroku. Alespoň se to říká…“

„A máte zjistit i pravdu o chimérách?“

„Samozřejmě. Údajně jich je mnohem víc, než bývalo. Jsou určití lidé, kteří se obávají, že je to spojeno s mizením lidí v chudinských čtvrtích. Na rovinu říkám, že toto podezření může, ale nutně nemusí být správné.“

„Kdo leží královně z těch ztracenců nejvíce na srdci?“ zeptala se, jako by jejich diskuze předtím byla jen běžnou konverzací o počasí.

„Hlavně mladý Horington. Docela si rozuměli. Chodil jí předčítat, konverzovat. Znal ji důvěrněji, i věci, které se děly kolem dvora, což by jistě někdo mohl považovat za cenný zdroj informací.

Rozmlouvali spolu velice často. Byl to inteligentní mladý muž, řekl bych. Nejspíše by se vám líbil,“ mrkl na ni spiklenecky.

„Zdálo se mi, že je mi odněkud povědomý,“ přikývla Liliana ignorující jeho rýpnutí.

„Takže královně nešlo moc o jakousi chátru, jde jí jen o toho mladíka.“

„Jistě, ale když vyřešíme jeden malý problém, vyřešíme zároveň i ten velký.“

„Podle zprávy od konstábla Twiggyho byl Horington jedním z prvních, kteří se ztratili.“

„Ano, ale neměli v rodině žádné malé dítě, což spíše ukazuje na ryze světský motiv než na útok nadpřirozený.“

„Myslíte, že ho prostě unesli ve špatnou dobu, a proto si ty případy mylně spojujeme?“ zeptala se, zatímco Michael pozoroval její odhalenou šíji a vysoko vyčesané vlasy.

„Nejsem si jist. Zatím nemám jednoznačný závěr. Dle toho, co se děje v továrnách, si myslím, že to nějak souvisí s ostatními únosy. Jde o to, jak dále souvisí ony únosy s dětmi.“

„Myslím, že je logické, že za zmizením toho mladíka vidíme pokus o vydírání, popřípadě o to způsobit jeho otci nějakou psychickou újmu. Do toho nám sedí i fakta o únosech, která vypadají, jako by se někdo pokoušel v továrně o sabotáž.“

„Přesně tak. Ale proč jen určití lidé? V podstatě jsem nemohl najít jiné společné znaky než to, že pracovali u jednoho zaměstnavatele a měli doma malé dítě.“

„Máme ve vazbě podezřelého, možná by nám ten padouch mohl pomoct.“

„Behaviore se to snaží svést na šílenství. Tvrdí, že viděl vlka či snad vlkodlaka, a že ta zrůda ho málem připravila o život. Brouk je podle něj prokletý a přitahuje neštěstí.“

„Myslíte, že se opravdu zbláznil, nebo to jen hraje?“

„Slečno Kelbyová, my víme, že v Londýně může člověk spatřit vlka v měsíčné noci. Dokonce víme, i kdo onen vlk je, ovšem Behaviore o vás nic neví. Jenže pokud bude tvrdit, že viděl vlkodlaka, bude prohlášen nepříčetným, a tím by se mohl z případu vyvléci nebo si povážlivě zmírnit trest.“

„Už ho vyslýchali? Myslím tím způsobem, o kterém se nemluví.“

„Ano, přiznal se, že plášť ukradl alchymistovi lorda Browna, ale všechno ostatní popírá. Zatím ho zpracovávají, ještě ho nezlomili,“ řekl Michael, „což stejně přijde, protože lže. Vím, že lže. Ukázali jsme mu věci z té laboratoře. Brown sám vše popřel, ale na Behaviorovi bylo vidět, že ví, oč jde. Zabil alchymistu, na to dám krk… Oba něco tají, to je jasné. Navíc mě znepokojila i další zpráva.“

„Jaká, mohu-li se ptát?“

„Vězení napadly tři chiméry. Stalo se to během noci a viditelně šly po někom určitém.“

„Myslíte, že Behaviorův bývalý zaměstnavatel je poslal, aby uklidily?“

„Jsem si tím téměř jistý. A určitě to souvisí i s jinými záležitostmi. Nicméně zatím se hodlám zaměřit na lorda Browna.“

„Takže jste pečlivě četl můj dopis…“

„Ano, ihned jsem si domluvil s Brownem schůzku. Přinesl jsem i několik kopií listin, které jsem si vypůjčil od královny. Jsou samozřejmě přísně tajné, ale k vyšetřování potřebné.“

Vytáhl z brašny dokumenty opatřené několika obaly, aby se nepoškodily. Rozložili je před sebou, aby je mohli porovnat.

„Jak vidíte, tady je seznam majetku. Lord Brown byl za poslední dobu nejbohatším podnikatelem v Londýně, ovšem v nedávných měsících ho díky zahraničním dovozům předčil pan Trevena. Toto jsou oficiální dokumenty určené královně, tudíž zde není zatajen odhad, kolik peněz všichni vydělali na nelegálních obchodech.“

„Takže Trevena předčil Browna v jejich slavném mamonivém závodě, a nyní si připadá jako nejbohatší muž v Británii,“ konstatovala. „To je dost zajímavé.“

„Přesně tak. Lord Horington býval většinou na druhém místě. Osobně si myslím, že má také velké plány, jak se vyhnout ‚chudobě‘, ale rozhodně nebude tak ambiciózní. Domnívám se, že Brown chce Horingtona jednou provždy odstranit z cesty. Zmizení jeho syna tomu napovídá.“

„Kdybyste mu unesl syna, co byste dělal?“

„Asi bych požadoval výkupné, které by mého soupeře zruinovalo. Horington má jediného potomka. Musí si toho chlapce velice cenit.“

„Asi uvažujeme podobně, ale nevím, zdali bychom se shodli i s dotyčnými pány. Teď si představte, že nemáte dost peněz. Co uděláte?“

„Prodám to, čím můžu okamžitě disponovat.“

„Přesně tak. Dle mého jsou vzducholodě Horingtonovým tajným artiklem. Jsou to drahé stroje, a žádané. Pokud potřebuje peníze, a to i v případě, že ho Brown zatím nevydíral, bude je chtít prodat co nejdřív.“

„Kdybych věděl, že se mi ztratil syn, obvinil bych své soupeře, protože mají zcela jasný motiv, a to zruinovat mě i můj podnik. Myslím, že v podezření je i Trevena, ale Brown mi na to sedí víc. Trevena je zbohatlík, rád se koupe ve zlatě. Jeho snahou je získat co nejvíc podvody, ne odstraňovat konkurenci.“

Liliana přikývla a prstem přejela řádky na papíře. Zamýšlela se nad sumami, četla popisy nových vynálezů. Mhouřila nad tím oči, až se jí na čele vytvořila drobná vráska.

„Povězte mi, nestalo se něco zajímavého k tomu datu, kdy Brownovy zisky tak povážlivě stouply?“

„Drahá, vidím, že jste si položila stejnou otázku. V tuto dobu se Brown vrátil ze svých výletů po koloniích. Kupodivu nebyl sám, nýbrž s ním přijel i jistý muž, který, ačkoliv musel být zaživa velmi inteligentní, leží v naší policejní márnici. Brown strávil v Indii téměř půl roku. Jeho loď Lorna dorazila do Londýna na začátku jara a od té doby se mu neuvěřitelně dařilo.“

Chobotnice zatím přinesla láhev vína a rozestavěla na stolek skleničky. Obratně odšpuntovala zátku a nalila. Oba si vzali a připili.

„Myslíte, že za svůj ekonomický růst dlužil alchymistovi?“

„Nejsem si jistý, že je to jen ta příčina. Upřímně bych považoval Browna za poměrně chytrého člověka, který se něčemu přiučil od našich východních sousedů, a tady to dokázal zúročit. Na druhou stranu o alchymistovi kolovaly zvěsti, že dokáže měnit obyčejný kov ve zlato, či že vlastní kámen mudrců a podobně. Samozřejmě podobným historkám nevěřím, avšak nějaký vliv tam jistě bude.

Tohle bych ovšem přičítal pomoci jiného obchodníka nebo nějakého významného sponzora. Není možné, aby ze dne na den přišel k penězům.

Alchymista zcela jistě nevynalezl Šalamounovo zlato. Možná mu ten muž pomohl zdokonalit

receptury na přípravky, které vyrábí. Mimo jiné. Hlavním Brownovým artiklem se zjevně staly zbraně

– nadpřirozeně silní mechaničtí vojáci, obrněné transportéry, vylepšené pušky s optikou. Jednu jsem od něj dostal darem.“

„Vás si lze tak rychle koupit?“

„Zbraněmi vždycky,“ zasmál se Michael a propletl prsty, o které si opřel bradu. Liliana si povšimla, že má ruce odřené a začerněné od práce. Možná někde v továrně přehazoval uhlí. Při pátrání se snažil začlenit mezi chudé obyvatele a život na East Endu byl krutý pro chudé stejně jako nádherný pro bohaté.

„Nicméně myslím, že vztah alchymisty a lorda Browna nebyl jen… pracovní.“

„Chcete naznačit, že spolu měli, řekněme, poměr?“

„Ano.“

„Tedy smrt alchymisty se lorda mohla hluboce dotknout a on se nyní bude mstít…“

„Přesně. Proto se obávám, že dojde k dalším sabotážím. Možná i k otevřeným bojům.“

„Když jsme nenápadně prohledávali Brownovu továrnu, našli jsme kromě toho, co jste říkal, i ponorky.“

„Ano, to je dobré vědět,“ souhlasil Michael a zapsal údaj do poznámek. „Jsem si jistý, že to královnu bude zajímat.“

„K čemu myslíte, že může mít někdo flotilu ponorek?“

„K prodeji je ta nejlepší možnost, která mě zatím napadá. Samozřejmě je může chtít použít proti královně. Zatím jsou to však jen nepotvrzené dohady, ale kdo je připraven, není překvapen.“

„Tvrdíte, že je chce k atentátu na královnu?“

„Možné je všechno. Nemohu nic vyloučit. I když bych řekl, že podruhé to nebudou irští spiklenci povzbuzeni čtením Speranzy. Tentokrát jde o vnitřní záležitosti. Mocnosti, mezi nimiž jde o bohatství a moc.“

„Takže se shodně domníváme, že ponorky nejsou jen na vyhlídkové plavby.“

„Královna nemá vlastní ponorky, protože se její flotila přidala pod velením jejího syna na opačnou stranu barikády. Nemá tedy čím vést protiútok, kdyby k tomu došlo.“

„Bojíte se, že by se mohl opakovat útok na Buckinghamský palác?“

„Doufám, že nikoliv, protože jednou mi to stačilo,“ zhrozil se.

„Kdyby chtěl ponorky spustit na vodu, musel by s nimi překonat manévrování po Temži přes celý Londýn.“

„Jde o to, kde si je vyzvedne kupec, pokud je tedy chce prodat. Víte, když nad tím zauvažujete, musel by s nimi proplout pod mnoha mosty. To je první věc. Další je, že by musel sehnat opravdu dobré piloty těch strojů, a kde se tady potuluje speciálně vycvičené námořnictvo?“

„Pravda, není mnoho lidí, kteří by s ponorkami uměli plout a manévrovat v obtížném terénu, což Temže určitě je.“

„Ano, ale napadá mě také nemilá varianta toho, kdo by měl o bojové stroje zájem. Co takhle korunní princové?“

„Takže Alfréd… to by dávalo smysl.“

„Jistěže Alfréd, Eduard se nikdy k ničemu neměl, pokud to nebyly bezstarostné kratochvíle. Královna ho rozmazlila natolik, že už jen čeká na to, až zdědí trůn, a bratr mu to usnadňuje podobnými občanskými válkami uvnitř Impéria. Pochybuji ale, že má Viktorie vůbec v plánu někomu z nich předat trůn. Jeden je horší než druhý.“

„O Eduardovi je známo, že morálka je pro něj pojem zcela abstraktní. Když jsem byl u dvora, málokdy jsem jej viděl ve střízlivém stavu. Všemu, co mu matka tak tvrdě zakazovala, aby z něj vychovala šlechtice, se vzepřel. Teď hledá jen další formy zábavy. Lov a večírky, to ho zajímá. A

samozřejmě ženy, ale není vhodné se o tom před dámou zmiňovat,“ pohlédl na Lilianu. Viktor však zčervenal ve tváři víc než ona. Rozpačitě se poškrábal ve vlnitých vlasech.

„Prostopášník,“ zamumlal pohoršeně.

„Každopádně se o těch možnostech poradím s královnou,“ souhlasil Michael. „Navíc jsem ji požádal o zavedení zákazu vycházení, než se věc prošetří.“

„Výborný nápad. Jak jsem ovšem slyšel, ani královna není v nejlepším stavu. V poslední době se mnoho lidí obává o její duševní zdraví.“

„Slyšel jsem o tom,“ potvrdil Kelby. „Údajně stále truchlí pro zesnulého manžela.“

„Truchlení není to správné označení. Drží za něj smutek způsobem hraničícím s obsesí. Nechává jeho sluhy, aby udržovali pokoje ve stavu, v jakém byly, když zemřel. Každý den mu chystají nové oblečení.“

O Albertovi, který byl už zaživa věčně bledý jako mrtvola, si Michael udělal obrázek spíše jako o člověku arogantním se sklonem k depresím než jako o milovaném vládci. Věděl sice, jakou péčí zahrnoval své děti, ale nejlépe mu bylo samotnému v obležení knih, kdy se nemusel zabývat dvorskými povinnostmi. Jelikož se o Albertovi mluvilo jako o nemajetném cizinci, který se výhodně oženil, nepřišla Michaelovi jeho povýšenost vůči ostatním vhodná. Ačkoliv často sympatizoval s prostými dělníky a zasazoval se o zlepšení jejich pracovních podmínek, pro vojáka to byly jen plané řeči člověka, který nezažil bídu. Navíc Sterling, který se pro službu v paláci musel naučit několik jazyků, měl největší problém právě s němčinou, kterou se v královské rodině díky Albertovi mluvilo nejčastěji.

Viktoriinu lásku bral spíše jako posedlost. Hýčkala si ho jako vzácný poklad. Po každé roztržce i ohledně dětí, když už neudržela svůj temperament na uzdě, se mu se slzami v očích omlouvala, jako by všechno byla jen její chyba. Nebylo však na Michaelovi, aby kritizoval její chování. Byl pouze sluha.

„Její důvody jsou nám nejspíše nepochopitelné,“ zapřemýšlel Viktor a pokrčil rameny.

„Máte pravdu,“ potvrdil Sterling.

„Sdělil vám Brown nějaké důvody, proč byly jeho podzemní laboratoře nestřežené, a proč nikomu nepřišlo divné, že je alchymista po smrti?“ zeptal se lord dále k případu.

„V podstatě se to snažil vyargumentovat tím, že alchymista byl samotář a podivín, který si prý nedokázal uvyknout špinavému Londýnu, proto opouštěl laboratoř jen zřídka. Někdy údajně nevycházel celé dny. Dokonce si nenechával ani posílat mechanické služebníky pro jídlo. Jen setrvával v meditacích a magických výzkumech.“

„To zní poměrně logicky.“

„Přijde mi to pochopitelné. Ačkoliv jsme objekt po vaší zprávě zajistili a udělali průzkum, nenašli jsme nic důležitého. Víme, že pracoval na nějakém vynálezu. Dle mého byla ta věc určená k sabotáži v cizích továrnách. Zabavili jsme nějaké neschválené prototypy zbraní. Pár mechanických služek na výzkum a mrtvolu tygra, protože královna si z něj chce udělat předložku,“ řekl Michael.

„Posedlost kožešinami ji nikdy nepřejde,“ povzdychla si Liliana. „Když to tedy shrneme: Brown nám vlastně potvrdil naše domněnky, ale i tak jsme se ocitli ve slepé uličce, protože tentokrát je on oběť, i když jeho záměry nebyly zrovna čestné.“

„Ano, tak bych to viděl i já. Spřádal plány na poškození ostatních, a někdo mu to překazil.“ Při pohledu na její dokonalou mléčnou kůži zapomněl mluvit. Liliana si toho všimla.

„Proč si mě tak prohlížíte?“

„Odpusťte, ale jistým způsobem mě neustále fascinujete, a k tomu jste nádherná,“ zašeptal. „A já jsem voják bez velkého majetku a oka.“

„Pořád si ze sebe utahujete.“

„Neutahuji, je to pravda. Nejsem už ani strážce královny, takže kariérní postup mi nehrozí.“

„Nejde mi o nic z toho, co jste zmínil. Ale víte, co jsem, a tedy i proč spolu nemůžeme být,“ odpověděla přidušeně.

Michael zvedl ruku a pohladil ji po tváři. Odhrnul pramínek vlasů z líce, sjel prsty na krk a šíji. Položila hlavu na jeho dlaň a zavřela oči.

Ramena se jí roztřásla. Sevřela sklenku s vínem a křupnutí skla ji samotnou polekalo. Pohlédla na střepy v prstech. Krůpěje krve se pomalu tvořily na okrajích drobných ranek. Zvedla překvapeně ruku před oči. Rty se jí zachvěly.

„Proboha! Počkejte, ošetřím vám to,“ řekl hned Michael.

„Ne!“ vykřikla možná až příliš prudce. „Vůbec se ke mně nepřibližujte!“

„Pořezala jste se,“ namítl shovívavě.

„Nedotýkejte se mě!“ rozkázala hystericky. Michael se zastavil. Zvážněl. Jakmile mu dala dostatečně najevo, že nestojí o jeho pomoc, neodvážil se protivit jejímu rozhodnutí. Ustoupila a hodila sklenku

do krbu. Popadla bratrovu košili, která byla složená na stolku. Utřela do ní všechnu krev a pak ji také hodila do plamenů. Když viděla, jak látka hoří, trochu se uklidnila. Drobná poranění se rychle zacelila. Jen strach z vlastní krve zůstal.

„Včera jste…“

„Chtěla jsem být s vámi. Ale tohle je vše, co můžu.“

„Proč?“ zeptal se naivně.

„Vy jste se snad zbláznil! Copak není jasné, že jsem vlkodlak a vy člověk? Copak vám to nedochází?!“ vyjela po něm.

„Omluvte mou nevědomost. Ale opravdu toho o vlkodlacích moc nevím. Jediný, kdo mi o nich vyprávěl, byla má babička, a to byly většinou strašidelné pohádky. Mluvila o nesmrtelnosti, nezranitelnosti vykoupené hrozivými proměnami při každém úplňku. Nečetl jsem o vás žádnou knihu

ani studii, pokud něco takového vůbec existuje. Tudíž nevím, odkud bych se měl něco dozvědět, když vy mi nechcete nic říct.“

„Prostě s vámi nemohu nic mít…“ odsekla hořce.

„Tedy ne, že byste nechtěla?“ zeptal se.

Když viděla jeho zklamaný obličej, dodala: „Nechci, abyste se nakazil vlkodlačí kletbou. Nemohla bych vás uvrhnout do té bolesti. Udělala jsem to u bratra, neuváženě a hloupě, protože jsem se bála, že ho ztratím. A on mě za to bude nenávidět, i když říká něco jiného.“

„Proč myslíte? Copak vás může nenávidět, když jste mu zachránila život? Liliano, vy se strašně trápíte, ačkoliv nemusíte. Přestaňte se mě bát. Nějak vymyslíme, jak být spolu. Stačí jen chtít,“ řekl.

Zabořila mu obličej do košile a objala ho. Michael zasykl, když mu přejela po zádech.

„Promiňte?“ odtáhla se.

„Mám úplně rozedranou kůži od toho zápasu s chimérou,“ vysvětlil s bolestně staženým obličejem.

„Kdo ví, jestli vám je nerozedrala jedna z těch skvělých prostitutek,“ neodpustila si.

„Ale no tak,“ zasmál se, pobavený její žárlivostí.

„Říká se toho o vás hodně.“

„Ano, ale většina z toho není pravda. Jen dvůr má rád pletichy, jak víte. I přesto… ať jsem býval jakýkoliv, nyní jsem někým jiným. A kvůli vám bych si přál, aby tohle mé já bylo lepší než to předchozí. Kdeže prostitutky. Kvůli své vlasti se nechávám mrzačit. A také samozřejmě abych na vás udělal dojem.“

„Jistě. Bolest a služba královně je to jediné, co vás naplňuje. A pak ještě uspokojovat své ego.“

„Právě jste mne zcela odhadla,“ zasmál se.

„Je pravda, že jste sirotek?“

„Ano je. Ale to je tak všechno. S královnou jsem opravdu nic neměl.“

„Slyšela jsem kdysi, že jste se údajně vypořádal s Přízračným zabijákem.“

„Vskutku jsem s něčím takovým bojoval. Poprvé jsem se s ním setkal před pěti lety na Lavender Hill a nepřikládal jsem tomu příliš velkou pozornost. Myslel jsem, že je to jen někdo, kdo ovládá techniku a triky. Měl jsem k tomu postoj ne nepodobný tomu vašeho bratra, a zmýlil jsem se. Nemohu vám ovšem říct s jistotou, zdali jsem vyhrál, neboť ta stvůra se nedala zabít, ačkoliv jsem se o to mnohokrát s úspěchem pokusil. Dle mého stále někde přežívá a skrývá se, aby se zase objevila. Lidé, kteří se mnou pracovali, skončili vážně ranění nebo mrtví. Byl to velice podivuhodný případ.“

„Myslela jsem, že je to jen městská legenda.“

„Já si myslel to samé, než mě přesvědčil o svých nadpřirozených schopnostech. Několikrát jsem ho smrtelně zranil, dokonce i zabil, ale vždy se objevil znovu. Tělo se po našem posledním střetu nikdy nenašlo.“

„Nuže musíte uznat, že zázraky a přízraky existují.“

„Nikdy jsem neřekl opak,“ odpověděl a věnoval jí pohled, kterým jí naznačil, že zcela jistě patří mezi tu lepší skupinu.

Usmála se a zavrtěla hlavou. Na oplátku jí políbil hřbet ruky, než vstal k odchodu.

„Dnes večer půjdeme s bratrem k továrně lorda Horingtona. Trochu jsem jej poškádlila nemilými věcmi.“

„Snažila jste se ho vyprovokovat k činu?“

„Jen lehce. Ještě uvidíme, jestli se mi to povedlo.“

„Zjistíme tak, komu dodává vzducholodě, a zabijeme dvě mouchy jednou ranou.“

„Nebo taky oni zabijí nás při nelegální prohlídce. Ale snad jsem jen málo optimistická.“

„Jdu si dnes prohlédnout zahrádky pana Treveny. Jsem si jistý, že budu uchvácen bohatstvím, o které okrádá Její Veličenstvo. Mohu pak za vámi přijít s novými postřehy?“

„Jistěže můžete. Ráda bych už ten případ vyřešila, ale stále nám viditelně něco uniká.“

„Případy nejsou věci na jedno odpoledne, to snad víte, slečno Kelbyová.“

„Vím,“ odpověděla.

Rozloučil se s ní. Liliana sledovala jeho rozložitá záda a hustý cop mezi lopatkami, když odcházel. Prohodil s bratrem pár zdvořilostních frází, než jí zcela zmizel z dohledu. Místnost jí najednou připadala velká a prázdná. Cítila se osaměle. Vytáhla z tajné příruční knihovny dílo Pseudomonarchia Daemonum a sedla ke stolu, kde se dala do hloubavého čtení.

Na hromádce ležela ještě od minula otevřená Le diable amoreux, která nedávno vyšla z pera pana Cazzota. První odstavec kapitoly pojednával o tom, že démoni posedávají lidi skrze jejich neduhy a slabosti, tedy i s pomocí strachu. Liliana přemýšlela, nakolik může být strach klíčem k její duši a čeho všeho se vlastně bojí.

Její knihovny disponovaly pouze evropskými zdroji. Nikdy se také příliš nezabývala jinou stránkou okultismu. Vycházela z toho mála, co se jí podařilo díky dobrým stykům sehnat, nebo co jí propůjčila královna ze svých tajných archivů. Na židlích leželo poházených několik rukopisných předloh k Dictionare infernal od Collina de Plancyho, na kterých ještě ani pořádně nezaschnul inkoust.

„Proč si s ním někdy nezajdeš někam ven?“

„Ty nejsi ten správný člověk, který by měl navádět k tomu, abych se zahazovala s chudým vojákem. Měl bys mít na starosti mou počestnost.“

„Myslím, že byste se lépe seznámili.“

„Jistě. Zjistila bych, že s ním vlastně nemám nic společného.“

„A toho se bojíš? Nebo spíš toho, že by sis s ním dobře rozuměla?“

„Já mu prostě nechci dávat zbytečnou naději,“ povzdychla si.

„Je rád, že s tebou může strávit aspoň chvíli. V čemž ho tedy vůbec nechápu.“

„Když on je tak strašlivě…“ nedopověděla. „Všechno, co řekne nebo udělá, mě nehorázným způsobem irituje. Pořád má argumenty – na všechno! A pořád se mi snaží dostat pod sukni!“

„Myslíš? Možná se jen brání tomu, jaká na něho jsi. Nech se někdy pozvat na čaj. Uleví se ti. Popovídáte si ve vší počestnosti a s tebou bude určitě víc k vydržení,“ doporučil jí.

„Ještě to jednou zopakuj, a týden se nenajíš, protože ti tu hnátu zakroutím na opačnou stranu.“ Viktor si protřel obličej.

„Bereš to všechno nějak úplně jinak. Nežensky. Nezapomeň, že společnost od tebe očekává, že se dobře vdáš, baronko,“ popíchl ji.

„Nejsem ten typ, kterému by učaroval. Nepotřebuji ochraňovat. Nejsem domácí panička, která mu bude rodit děti!“

„Nemyslím, že by tě tak bral. Naopak podle mě je to jeden z velmi mála mužů, který by tě přijal takovou, jaká jsi.“

„Jsem raději sama.“

„Chceš být sama, protože se bojíš, že by tě lidé odsuzovali. Ale on takový není! Ani všichni lidé takoví nejsou!“ řekl rázně Viktor. Sedl si k ní a chytil ji za ramena.

„Mám tě rád, Liliano. Nechci, aby ses trápila. Víš, že jsem se o tebe vždycky snažil postarat. Chtěla ses změnit. Už se nebojíš každého stínu jako dřív. Ale takhle to nemůže skončit!“

„Dost už o něm!“ utnula konverzaci a odstrčila ho. Viktor rezignovaně pokrčil rameny.

„Zařídím se podle toho, jestli tenhle případ přežijeme. Zatím to moc dobře nevypadá.“

„Proč myslíš?“

„Clesinger mě nasměroval k domněnkám, co by to mohl být za typ démona. Ale v knihách toho je velmi málo. A narazila jsem na špatný překlad. Dříve bych si toho asi nevšimla, ale to, co je v knihách, se od praxe mnohdy liší. Zúžil se mi výběr na démony Alu či Alal a Gallu neboli Te-lal, jak píše Lenormant. Oba jsou popsáni velmi stručně a nepřesně. Alu tady má poznámku, že ohledně jeho jména se v textech hovoří takto: A jako šat člověka přikrývá…

Což je metaforicky vyjádřená choroba. Pravděpodobně to má naznačit jakousi dušnost. Většina starých sumerských démonů byla jen personifikací nějaké nemoci. Jenže tady to mělo být: přikrývá se člověkem jako šatem. Což je v této chvíli pochopitelnější. Bere si těla. Obléká si je jako šaty.

Autoři se snaží provést překlad, aby to vypadalo pochopitelně, ale mnohdy si neuvědomují, jaké mají démoni opravdu schopnosti. Praxe bývá v tomto ohledu trochu jiná.“

„Gallu má jaký popis?“

„Ten, jenž tělo člověka zachvacuje,“ povzdychla si. „Což zní velice podobně. Spíše ale jako personifikace horečky. Přiklonila bych se asi k první verzi.“

„Je tam někde napsáno, jak se s nimi vypořádat?“ zkusil. Lilianin zoufalý pohled byl výmluvný až dost.

„Takže se nemáme od čeho odrazit,“ konstatoval.

„Ne, bratře. Teprve až klesneš na dno, budeš mít pod nohama něco, od čeho se odrazíš. Akorát v tomto případě bych nerada zjistila, jak takové dno vypadá. Dokážeš si představit vylidněný Londýn? Paláce v plamenech a královna posednutá démonem, který jejím prostřednictvím vládne celé zemi?“

„Představit ano, ale nerad bych to viděl na vlastní oči. Musíme udělat všechno pro to, aby se tak nestalo.“

„Uvidíme, co se stane v továrně.“

„Opravdu chceš jít hlídat?“

„Jistě. Jestli nebudu mít pravdu, nestane se nic a budeme se ubírat jiným směrem.“

„Problém je, že ji míváš poměrně často.“

„Věř mi, že bych ráda, aby tomu tentokrát bylo jinak,“ svěřila se sklesle.

„Kde mám košili?“ ozvalo se z vedlejšího pokoje. Liliana schovala hlavu do dlaní.

Kapitola 21

„Opravdu si myslíš, že to bude zrovna dnes?“ zapochyboval mladík.

Liliana ležela v úkrytu na břiše a dalekohledem pozorovala pracující dělníky. Měla na sobě kožený

korzet, jezdecké kalhoty a krátkou ozdobnou sukni, aby ji nikdo nemohl obvinit, že chodí v mužských šatech.

„Jistěže to udělá dnes. Vyprovokovala jsem ho. Bude mít pocit, že něco víme, a udělá chybu. Miluju, když lidi začnou panikařit. Rychle se pak zbaví nepohodlných věcí, dřív než se o tom dozví královna a do továrny naběhne malá armáda, aby zkontrolovala, jestli správně platí daně. A co nebude ve výpisech, zabaví.“

„Jsi zlá,“ konstatoval Viktor.

„A vyplácí se to,“ uzemnila ho Liliana.

„Jestli nemá co skrývat, bude to klidná noc. Nic se nestane a my budeme moci jít domů.“

„Ale jestli ne…“

„Už končí,“ přerušil ji Viktor. Vytáhl z kabely plášť neviditelnosti a kousl se do rtu. Byl připravený ho vyzkoušet. Zvonek odbíjel poslední směnu. Zůstalo jen pár mužů, kteří zavírali vrata a zhasínali světla kolem vchodu. Davy dělníků se šinuly po nábřeží. Liliana jich většinu nechala projít kolem

úkrytu, pak ale seskočila z valu a ukryta ve stínech se přemísťovala k továrně. Viktor ji trochu bázlivě následoval. Muži se občas ještě mihli ve vchodu, ale většina lidí už odešla. Liliana zavětřila.

„Čisto,“ řekla. Když se proměnila ve vlka a proběhla dveřmi, nikdo ji nezpozoroval. Viktor zůstal schovaný. Čekal ještě hodnou chvíli, než se vchodové dveře uzamkly a všechno uklidnilo. Provoz skončil, nebo to tak alespoň mělo vypadat. Pod jedinou lampu se jako stráže postavili čtyři statní muži. Viktor přeběhl až téměř k nim. Přehodil přes sebe plášť. Nachystal svou zbraň – uspávadlo. Mlha v lahvičce z křehkého skla se líně převalovala. Nerozmýšlel se a mrštil jí mužům pod nohy. Jakmile se rozbila, zahalil je oblak, který za moment zase zmizel. Mladý šlechtic se odebral k jednomu z bočních vchodů, protože byly menší a daly se lépe otevřít. Strážci se potácivě opírali o všechno, co jim přišlo pod ruku. Zcela jistě si druhý den nic nebudou pamatovat, až na podivné vidiny. A příšernou bolest hlavy, jakmile halucinace zmizí.

Viktor si na podobných věcech dával záležet, protože nešlo jen o to lidi přivést do bezvědomí. Strážníci popadaní na zem jako zralé hrušky by připoutali nežádoucí pozornost, nehledě na to, že je jistě někdo bude muset přijít vyměnit. Proto je jen omámil. Stáli na vlastních nohou, potáceli se, ale nemluvili a vypadali opile. Brblání bylo také to jediné, na co se ještě zmohli.

Liliana odemkla zámky a vpustila ho do útrob továrny. Spěšně se oblékla do oblečení, které jí bratr přinesl, aby se nemusela pohybovat pouze ve spodním prádle. Skryli se mimo hlavní dění. Na to, že zde měla být jen hrstka pracujících, tu bylo nezvykle živo. Dělníci natahovali obrovské trubice, jimiž přiváděli plyn ze zásobních vaků vedlejší fabriky.

„Podívej,“ přerušila ho a ukázala nahoru na zábradlí. Těsně pod místy, kde končil umělý strop, se mihl stín nějaké postavy. Viktor přimhouřil oči.

„Máš pravdu, někdo tam je,“ souhlasil.

„Rychle, nebo nám uteče!“ křikla Liliana.

„Ale sestro, my nemáme honit démony a sabotéry po cizích továrnách!“ argumentoval Viktor.

„Nahoře jsou vzducholodě, jestli se nepletu!“ odpověděla. „Chci je vidět!“

Vyběhla po ocelovém schodišti a pokračovala dál. Podpatky klepaly o kov, sukně jí ztěžovaly běh, ale ona se nevzdávala. Nedělala si vůbec žádný problém z toho, že ji někdo uvidí. Jako by měla plášť neviditelnosti, který by ji skryl. Nedala se ničím zastavit, zvláště když si něco umanula.

„Stůjte!“ křikla na cizince, ale mladík se neotočil. I přes stíny si domyslela, že je to muž, především dle oblečení. Dostala se ke sklápěcím dveřím ve stropě, kudy postava zmizela. K jejímu překvapení nebyly zajištěné. Zatlačila do nich a vyhoupla se do nově vzniklého otvoru. Vyšší patro bylo tmavé. Jediným zdrojem světla byly žárovky uzavřené ve velkých skleněných kopulích s dráty a obvody svedenými do spodních pater, aby náhodou nepřeskočila jiskra. Muži tahali ve skupinách za provazy, kterými byly přivázány vzducholodě kolem kotevních sloupů. Vzdušná monstra se pomalu kolébala ve větru, zatímco se střecha rozevírala. Kovové výztuže byly opatřeny černým nátěrem proti korozi, všude byla spleť trubek, kterými se přiváděl vodík ze skladištních kapes.

Liliana se rozhlédla, ale stín někam zmizel, snad splynul s ostatními. Zachytila jeho stopu – puch mrtvoly. Zahnívající a nezdravý smrad, který nemohl jít z člověka. Šla, kam jí radil zostřený čich. Vyhnula se mužům, jejichž svalnaté paže se leskly potem od námahy, které byly vystaveny. Dívka sledovala pohybující se přízrak, který střídavě mizel a zase se objevoval. Dělníci si jí nevšímali, byli zabráni do práce. Hlas, který je komandoval, patřil Horingtonovu nejvyššímu předákovi. Ten stál na vyvýšeném stupínku, aby měl dostatečný rozhled. Stín zmizel mezi jednou skupinkou.

Liliana se zastavila a strnula. Když první muž padl na zem bez hnutí a známek života, došlo jí, co se chystá. Ten stín byl určitě tím, čeho se tak obávala – převlečenou smrtí, která se vetřela mezi živé.

Pak do ní někdo prudce vrazil. Spadla na zem a útočník rovněž, pravděpodobně si jí nevšiml. Náhle měla pocit slabosti. Hlava se jí zatočila, jako kdyby měla každou chvíli omdlít. Něco z ní vysávalo život. Cítila, jak jí žízeň svírá útroby. Ruce jí zemdlévají. Viděla mladého muže, jak se pokusil vstát ze země, kam upadl. Natáhl k ní ruku a zašeptal: „Prosím, pomozte mi!“ pak uslyšela střelbu a prach kolem nich pokropily kulky. Mladíkův výraz se zcela změnil. Oči mu potemněly, ústa se zkřivila v odporném šklebu. Liliana se odsunula do stínu, aby na sebe neupozornila. Jakmile byla z dosahu podivné moci, vlkodlačí krev jí rychle navracela ztracenou sílu i energii. Zhluboka dýchala. Přízrak zmizel kdesi mezi dělníky. Strhl se povyk.

Obrátila se zpět a utíkala, co jí síly stačily, ještě než vznikla panika, kdy muži začali pouštět lana. Sklouzla po podlaze a překulila se, když zakopla o lem sukně a skoro spadla do díry po padacích dveřích. Dělníci padali jako podťatí, jeden po druhém umírali, což mezi jejich kolegy vyvolalo zděšení. Muži křičeli a pobíhali sem a tam. Automatoni, kteří jim pomáhali, se ukotvili končetinami k zemi, ale tíha vzducholodí jim utrhávala paže, když na nich zbyla většina váhy.

Lidé se snažili utéct, zachránit si holé životy. Ani hlas hlídače je nepřiměl k poslušnosti. První vzducholoď narazila do druhé a strčila ji proti kovové konstrukci, která kolem nich tvořila klec. Poryv větru ji vmetl přímo na kotvící bodec, který se opřel o trup. Ztužené plátno se povážlivě napnulo a prasklo, bodec vjel dovnitř. Vodík začal rychle unikat. Střešní konstrukce se ještě víc rozevřela, když do ní navzájem se pošťuchující vzducholodě narazily. Panty zaskřípaly a pootevřená křídla, která ještě nezaklapla do jisticích západek, zůstala povážlivě nakloněná. Mezi nimi se hemžily vzducholodě jako něco zkaženého, čím se dravec zadávil a už to nestačil vyvrhnout.

Údržbová plošina, která byla nedbale zavěšená u stropu a pravděpodobně se na ní provádělo natírání konstrukcí, se utrhla a sjela dolů. Strhla tak i zabrzděné kladkostroje. Z ocelových lan se zakouřilo, jak se kvůli vysoké teplotě začal odpařovat konzervační olej. Materiál překonal teplotní mez a

zajiskřil. Uvolněný vodík vzplanul. Řetězy a zbytky konstrukce utrhly plechy a vše popadalo dolů mezi muže. Ty větší kusy prorazily skla chránící žárovky. Výboj elektřiny vystřelil do noci jako roj jisker. Ředidla začala hořet a od nich chytilo dřevo, oheň přeskočil také na břevna a veškeré nekovové součásti vybavení. Vzducholodě do sebe narážely, ta první se nabodla na vzniklý trn a praskla. Zapálené trosky dopadly na nádrže s palivem. Všechno vzplálo v oslnivém výbuchu.

Rána, která roztrhla střechu, všechny ohlušila. Tlaková vlna Lilianu smetla do přízemí. Skutálela se s vydatným klením po schodišti, kde ji Viktor zachytil a zachránil před pádem z podesty. Dívka se malátně zvedla celá potlučená, ale s obrovským odhodláním ihned táhla bratra od epicentra.

„Rychle pryč, ty blázne! Je to tu plné vodíku, shoří to celé!“ křikla na něho. Viktor ji předběhl a pomáhal jí dostat se dolů. Další rána roztrhla podlahu jako břicho, ze kterého se vyvalily vnitřnosti v podobě strojů, kladek a ohořelých lidských těl. Vzducholodě chytaly jedna od druhé. Vodík plál jasným plamenem, plátno hořelo, střecha se změnila v jeden mohutný rudý ohon.

Trámy se propadávaly, vybavení se rozbíjelo o podlahu. Cihly a pojivo ve zdech praskaly žárem. Schodiště se začalo teplem prohýbat. Kov se rozžhavil. Tekl a ihned zase tuhnul. Padal na pracovní pásy ve spodním patře. Lidé z noční směny utíkali pryč už při prvních náznacích toho, že se začalo něco dít. Zjevně byli celí nesví z nelegálního obchodu, který se jim děl nad hlavami.

Všeobecné hemžení přešlo v paniku. Ucpávaly se hlavní i nouzové východy, kudy se dělníci snažili dostat ven. Lidé bušili do obrovských vrat, a jako smyslu zbavení po sobě šlapali. Pomocí strojů rozbíjeli obrovská okna, kterými se snažili prolézt do bezpečí, než na ně spadne rozžhavená litina či hořící dřevo. Strop rychle prohoříval a trámy padaly k zemi jako světlušky. Na parním generátoru převádějícím mechanický pohyb na elektřinu pomocí měděných vinutí, která se vlivem žáru přetavila, se snažily pojistné ventily upouštět vzniklý přetlak, aby zastavily stroj. V posledním záchvěvu se do oběhu dostalo příliš mnoho napětí, a to začalo vytrhávat kabely ze zdí. Elektrické obvody zkratovaly, vybuchovaly a způsobovaly další požáry.

Přes křik smíchaný s hučením ohně do jedné obrovské kakofonie zvuků nebylo slyšet vlastního slova. Sourozenci se drželi u sebe, aby jeden druhého neztratili. Oba se dusili štiplavým dýmem, který plnil všechny místnosti. Klopýtali, vyhýbali se pobíhajícím lidem. Většina osazenstva se dostala ven. Mnozí pracovníci, zvláště děti, leželi ušlapáni na podlaze.

Další děti brečely schované pod stoly. Liliana se k nim vrátila a snažila se je vytáhnout. Viktor popadl chlapce přiotráveného plynem a vynesl ho v náručí do temnoty venku. Hořící továrna se zrcadlila na temné hladině Temže. Kusy střechy stále padaly. Lidé stáli a zírali na to, co zbylo z jejich obživy.

Někteří plakali, jiní raději utekli domů, mnozí jen otupěle přihlíželi otřeseni strašlivým zážitkem. Našlo se i pár těch, kdo se pokoušeli vynášet ven raněné a pomáhat, ale mnoho jich nebylo.

Manželky bědovaly nad ztrátou mužů, kteří byli ve chvíli výbuchu v horním patře. Lilianu svírala úzkost, pak si povšimla stínu pohybujícího se po nábřeží. Postavila na zem další holčičku, kterou se jí podařilo zachránit, a odhodlaně vykročila tím směrem.

„Pojď pryč, prosím,“ naléhal Viktor s obličejem umouněným od sazí.

„Ne, počkej ten člověk… ta věc, podívej!“ ukázala kamsi a rozběhla se.

„Liliano!“ vykřikl, ale sestra už byla pryč, pohlcená tmou.

„K čertu!“ zasykl Viktor, když se musel zastavit na křižovatce uliček. Opřel ruce o kolena a snažil se

popadnout dech. Liliana před ním měla dost velký náskok, protože při první příležitosti se změnila ve vlka, aby byla rychlejší.

Odhrnul si rukáv kabátu ze zápěstí a odklopil ochranný kryt kompasu, který měl zabudovaný v mechanické paži. Zorientoval se v křivolakých uličkách, aby vyběhl znovu na nábřeží obrovské řeky. Snažil se dýchat dle běžeckého tempa, ale příliš mu to nešlo, protože měl hruď sevřenou strachem a zimou. Spaliny z továrny padaly do velké vzdálenosti kolem požáru jako popelavý sníh, který nechladil. Za zády měl pořád obrovskou hořící masu, jejíž záře osvětlovala ulice, jako by byl den. Kus před ním se mihl stín velkého zvířete, které považoval za Lilianu.

Viktor věděl, že ji touhle cestou nedožene, ale víc zkratek kolem řeky již nebylo. Všechny známé stačil použít. Mohl udělat pouze jedinou věc. Promnul si kovové prsty a nastavil parametry vhodné k provedení absolutní šílenosti. Vystřelil z mechanické paže kotvu na lanku. Mířil na spodní konstrukci jednoho z mostů, které se klenuly přes Temži. Háky se zachytily za ocelovou vzpěru. Vyzkoušel, jestli jeho provizorní lanovka drží. Pak skočil. Lano se během pádu navíjelo, takže nespadl do řeky, ačkoliv si výsledkem pokusu nebyl vůbec jistý. Většina jeho výzkumů probíhala pouze v laboratoři a v terénu se pak vynálezy testovaly za pochodu. Proletěl nad špinavou vodou, provaz se namotal zpátky, kotva se zavřela, pustila, a Viktor se přehoupl na druhou stranu. Dopadl roztřeseně na nohy. Nevěděl, jestli má dříve děkovat prozřetelnosti, že přežil, nebo se utěšovat představou, že jeho vědecký mozek je nadmíru geniální.

Jelikož nebylo příliš času na opájení se svým umem, rozběhl se dál do míst, kde uslyšel prapodivný rachot, který se nocí dalece rozléhal. I necvičenému uchu muselo být jasné, že se jedná o nějaký souboj či šarvátku.

Vyskočil na hrázku, aby získal nad situací potřebný nadhled, ale viděl jen rychle se míhající vlčí tělo, jež se v kotoulech pralo s jakýmsi stínem. Viktor odjistil ruční zbraň a zamířil. Oproti Michaelovi nebyl žádný ostrostřelec, ale vylepšená mířidla i polohovač zbraně byly poměrně spolehlivé pomůcky na zvýšení přesnosti. Stačilo mechanickou ruku zaklesnout, a nemusel se obávat, že v rozhodujícím momentě strhne hlaveň. Výstražně střelil do chodníku před oběma soupeřícími subjekty, protože se bál, že by mohl zasáhnout sestru. Kulka se zavrtala do dlažby a oba přízraky se od sebe polekaně roztrhly. Liliana se naježila. Ve vlkodlačí podobě naháněla hrůzu. Srst na hřbetě trčela jako ostny, od obrovských čelistí se odráželo vzdálené světlo ohně, oči ve tmě plály. Připomínala pekelného psa – obrovskou bestii z dějin staré Anglie, která se zjevila v šestnáctém století v Bungay v hrabství Suffolk. Vlkodlak však byl mnohem větší než jakýkoliv domestikovaný pes. Navíc Liliana by sama o sobě i v lidské podobě vydala za celou dartmoorskou pekelnou smečku.

Rvala se s démonem do krve. Viktor znovu zamířil, ale místo něj vystřelil někdo jiný. Lekl se a zakolísal, až málem spadl z nepříliš pevně spojeného zdiva. Liliana vyrazila ke zmítajícímu se přízraku, který křičel lidským hlasem a krvácel tmu. Popadla ho za oblečení a třásla s ním. Přitiskla ho obrovskými tlapami k zemi, a byla by se mu zakousla do hrdla, kdyby ji najednou jakási neznámá síla neodhodila stranou. Vlčice se překulila po zemi, ale znovu se zvedla na všechny čtyři a s hrozivým vrčením sledovala lidskou postavu, která se ztěžka pokoušela postavit. Viktor se k nim rozběhl. Uhýbal lavičkám, míjel stromořadí a srdce mu bušilo až v krku. Liliana znovu zaútočila, chňapala soupeři po krku, ale minula. Čelisti klapaly naprázdno, což ji dohánělo k ještě větší zuřivosti.

Viktor v běhu mačkal součástky, až se mu ruka za vytrvalého skřípění přestavěla na dlouhý bodec. Prsty se spojily do jednoho hrotu a on je použil jako meč. Vyskočil a setrvačností vedl výpad. Dal do něj všechnu sílu, ale hmota projela nepřítelovým tělem, jako kdyby to byla mlha. Než se šlechtic stačil vzpamatovat, zjistil, že padá. Kov zaskřípal po dlaždicích a Viktor tvrdě narazil na zem. Přízrak

se nad ním vztyčil. Obrovská kruhovitá ústa plná několika řad ostrých zubů dokazovala, že ta věc není v žádném případě člověk. Kelby zvedl na obranu paži a švihl bodcem před sebou. Humanoidní zrůda se na něho vrhla, ale Liliana ji strhla stranou a zakousla se do rozbředlé masy, která tvořila

tělo. Snažila se ho roztrhat a rozsápat, ale místo toho jen plivala tmu, házela ji na zem a ona se znovu scelovala do centrální hmoty. Ozvala se série výstřelů. Liliana se pustila kořisti. Odskočila se staženým ocasem.

Masa temnoty se vydula do všech stran. Vystřikovaly z ní gejzíry jako rozžhavený asfalt. V místech, kde by měl člověk hlavu, se zformovalo několik obličejů. Látka se přeskupovala, měnila tvar i podobu, až se ustálila na obličeji známého mladíka. Jeho vypouklé oči, které každou chvíli hrozily prasknout, se vtáhly do lebky, jež nabývala na pevnosti. Kosti dostaly strukturu a tvor se změnil v něco podobného člověku. Všechno se vsáklo pod otrhané, kdysi drahé oblečení. Další výstřel zazněl nocí a postavě se rozprskla hlava. Místo úlomků kostí, mozku a krve však zase vyprskla jen tma.

Viktorovi stačila chvilka k tomu, aby se pokusil znovu zaútočit. Než se však přiblížil na kontaktní vzdálenost, zasáhla ho vlna slabosti. Zapotácel se. Mladý Horington, nebo něco, co mělo jeho podobu, ho jedním mávnutím ruky smetl stranou jako pírko. Pak se rozběhl do stínů, se kterými mohl splynout. Liliana ho pronásledovala, než se jí ztratil dole u řeky, kde panovala hluboká temnota. Byla tam zima a puch linoucí se z vody byl příšerný. Seskákala po schodech vedoucích na břeh a vrhla se do míst, kde se postava skrývala.

„Liliano!“ vykřikl Viktor seshora. Bytost se rozpínala, až naplnila všechny stíny. Něco se mu obtočilo kolem nohou a strhlo ho dolů. Liliana chtěla tu věc zastavit, ale chapadla ze tmy se ji snažila také znehybnit. Pak se ozval další výstřel a vlčice si uvědomila, že padá, protože ji to pustilo. Černá tma se stáhla a Viktora odhodila přímo proti ní. Narazilo do ní tělo jejího bratra, a oba je to smetlo přímo do řeky. Ozvalo se šplouchnutí. Viktor nedopadl do vody, ale na břeh, od kterého se teprve odrazil. Snažil se zabránit pádu, ale místo toho si pohmoždil zápěstí na lidské ruce. Liliana se snažila vyplavat ze špinavé vody. Hledala poplašeně bratra, který se vyškrábal na kameny u břehu.

„K čertu s tebou, Viktore! Už jsem to skoro měla!“

„Vždyť to bylo…“ mladý šlechtic jen zavrtěl hlavou, když mu došla slova.

„Kdyby ses mi všude nemotal s tou svojí umělou hnátou!“

Viktor si svíral zápěstí a třásl se. Nejspíše byl v šoku. Cítil, jak se vlkodlačí krev snaží zranění zhojit.

Liliana se pracně vyškrábala na břeh. Ze spodního prádla jí crčela špinavá voda a celá se třásla, protože v řece už plavaly v těchto dnech první kousky ledu. Otřepala se jako zvíře, než jí došlo, že už se může postavit na dvě nohy.

„Drahá, také cítíš mokrého psa?“ zeptal se Viktor, a než mu došly souvislosti, do ticha doků se ozvalo hlasité plesknutí.

Kapitola 22

Liliana si sedla na břeh a čekala, až ji bude Viktor následovat. Ten se však ještě pořád a zcela marně snažil zbavit smetí, které na něm uvázlo, když ho praštila a on spadl zpátky do špinavé páchnoucí břečky mezi odpadky nahromaděné zvláště po okrajích koryta.

„Mohu vám nabídnout rámě?“ zeptal se Michael, podal jí ruku a pomohl nahoru, aby si mohla sednout na lavičku.

„Co tady děláte tak pozdě v noci?“

„Myslíš, že ty výstřely byly seslány z čistého nebe?“ ozval se Viktor zespodu.

„S tebou se nikdo nebaví,“ zavrčela Liliana.

„Šel jsem takhle v noci po nábřeží a viděl jsem obrovský požár při Temži. Tak jsem si řekl, jestli jste se jím náhodou taky nešla kochat, a hned jsem vyrazil tím směrem. Neušel jsem ani polovinu cesty, a už se proti mně žene obrovská vlčice. V noci a v centru Londýna. Asi bych se bál, být normální člověk, ale takto jsem si řekl, že jistě budete potřebovat pomocnou ruku.“

„Kryl jste nás ze zálohy?“

„Jistě, kdo myslíte, že střílel?“ usmál se a popleskal po pažbě svou pušku. „Byl jsem na druhé straně řeky a chvíli mi trvalo, než jsem se sem dostal. Když vás to popadlo, snažil jsem se odstřílet chapadla, ale nějak vás to prostě odhodilo a pak to zmizelo. Všiml jsem si, že běžné střelivo na to moc nezabíralo.“

„Ne, to nezabíralo. Několikrát jste to trefil do hlavy. Vždycky se to akorát rozprsklo a následně zase scelilo. Jsem si jistá, že nám bratr, až vyleze z té stoky, podrobně vysvětlí vědeckou metodu, díky níž je něco takového možné,“ křikla Liliana ke srázu.

„Ale sestro, nebuď jedovatá!“ snažil se jí domluvit Viktor a následně se ozvalo klení s opětovným šplouchnutím.

„Nebylo by společensky vhodné, kdybych šel vašeho bratra vytáhnout?“ zkusil Michael.

„Pokuste se o to, a už nemusíte ani lézt nahoru,“ zavrčela.

„Dobrá, byl to jen návrh,“ pokrčil voják rameny. „Ale aspoň jsem vyzkoušel nový typ pušky.“

„Muži a jejich hračky,“ odfrkla si.

„Vlastně jsem ji měl v úmyslu vyzkoušet v továrně pana Treveny, jestli vás to zajímá…“

„Říkal jste si, že se také půjdete projít na obhlídku?“

„Ano. Ale nic usvědčujícího jsem nenašel. Tedy, dalo by se říct, že nic, avšak okolnosti byly více než podivné. Prošel jsem několika trakty výrobních linek. Nic tam nebylo, kromě noční směny. Pak jsem se ale dostal do podzemí, kde má laboratoře. Vyráběly se v nich poměrně běžné věci, proto jsem se rozhodl nepozorovaně vrátit, když jsem si povšiml vchodu někam ještě níže. Právě odtamtud vycházely podivné zvuky. Sledoval jsem ta místa a za pár chvil z nich začali expedovat obrovské stroje. Nic obvyklého, opravdu nebezpečné vojenské konstrukty. Pronikl jsem dovnitř, ale opět jsem nic dalšího nenašel. Jako by se po všem slehla zem. Nakonec jsem se procházel po podlaze, jejímiž

prkny prosvítalo nepříjemné světlo. Zespodu se ozýval křik a skřípění. Myslím, že pod továrnou je několik dalších skrytých pater. Nevím, co se v nich vyvíjí, ale ten nářek, nebo co to bylo, mi připadal velice nepříjemný až strašidelný.“

„Takže máme další materiál k přemýšlení,“ řekla Liliana a otřásla se zimou.

„Jestli vám to nebude vadit, rád bych vám přenechal svůj kabát. Doufám, že se neurazíte, ale zjevně nejste příliš společensky oblečená,“ konstatoval při pohledu na její mokré svršky.

„Nevím, kde jsem nechala své věci,“ postěžovala si.

„Zavolám vám drožku,“ nabídl se.

„Není třeba, dojdu sama.“

„Zbytečně promrznete.“

„Ne, nechci nic. Jdu domů,“ řekla rázně. Vstala, ale jen mu upadla do náruče. Michael ji objal a přejel jí po ramenou, aby se trochu zahřála.

„Prosím, dovolte mi to.“

Přikývla tedy. Sundal si kabát a zahalil ji.

„Nebude vám vadit, když se přidám?“ zeptal se Viktor, kterému se konečně podařilo dosáhnout břehu.

„Výborně, můžeme jít.“

„Takhle špinavé nás těžko někdo odveze!“ namítla dívka.

„Jen otázka peněz,“ snažil se ji ukonejšit Michael.

„Jsem zmrzlá, podvedená, hozená do řeky a vytažená, špinavá a děsivě rozzlobená. Nemluvě o tom, že tu stojím téměř nahá a za chvíli začne svítat, takže v ulicích bude plno lidí.“

Michael jí položil prst na rty, aby utnul příval nadávek. Podebral ji, vzal do náruče a vykročil po nábřeží. Liliana se mu stulila na hrudi, objala ho kolem krku a za chvíli vyčerpaně usnula.

Kapitola 23

„Tak Horingtonova továrna je na popel. Odhalili jsme, že tam opravdu měl vzducholodě, které chtěl prodat. A že jeho syn je posedlý něčím… co ani nedokážu pojmenovat!“ povzdychla si Liliana.

Vysoušela si vlasy nad ohněm a přemýšlela nahlas.

„Naše průzkumná mise se slušně řečeno nepovedla dle našich představ,“ shrnul to Viktor.

„Až na tu řeku to klapalo podle mých představ,“ odsekla.

„Ale no tak! Nemohl jsem za to. A navíc ses mohla cestou sem vyspat v náručí svého téměř vyvoleného.“

„K čertu s vámi!“

Liliana se naklonila k chobotničce, která jí začala utahovat korzet. Každá bohatší rodina si pořizovala obojživelnou chobotnici na domácí práce či jako pomoc při oblékání. Byli to tvorové poměrně inteligentní, vycvičení jako psi k asistenci všeho druhu. Navíc měli zručná chapadla, jimiž dokázali všelicos. Šlechtěním a pomocí výběru docílili tajní královnini vědci výborných výsledků. Proto se tito tvorové stali součástí domácností, které si je mohly dovolit.

Jeden z oněch chytrých hlavonožců patřil i do rodiny Kelbyů. Liliana ho využívala k drobným pracím, ale hlavně jako pomocníka při oblékání, neboť žádat bratra, aby jí zavazoval šaty, bylo příliš nevhodné. Ani jeden ze sourozenců nechtěl najímat pro pobyt v londýnském domě služebné, už kvůli úniku informací. Nicméně někdo v takovém příbytku uklízet musel a chobotnice nekradly, nedělaly hluk a nezajímaly je lidské pletky. Což byly všechny hlavní požadavky na služebnictvo, které si představovali.

Chapadla hbitě chytala tkanice a utahovala je. Vodní vaky kolem hlavy chobotničce bublaly a čerpadlo vhánělo tekutinu do zmenšené čističky. Každou chvíli písty zabraly a z hadiček vstříkly kapičky vody, aby ovlhčily tělo původně vodního tvora, čímž podpořily tvorbu kožního sekretu.

„Podařilo se mi vzít trochu té krve, která mu včera vystříkla. Snažil jsem se to analyzovat a došel jsem k překvapivému výsledku!“

„Že se to nedá zanalyzovat?“ zkusila otráveně.

„Nikoliv. Je to stejná hmota jako ta, z níž je vyroben plášť neviditelnosti.“ Liliana vydechla, aby chobotnice mohla dokončit práci. Zapřemýšlela.

„Co když se mýlíme? Zprvu jsem myslela, že Brown použil mladého Horingtona k nějakému rituálu, kde ho obětoval pro potřeby vyvolávání. Avšak nyní mám pocit, že démon, jenž požírá lidskou životní sílu, možná není vůbec takový, jak jsme si ho představovali.“

„Chceš tím ospravedlnit, že je to jakási zrůda hodující na malých dětech?“

„To v žádném případě. Zjišťovala jsem si pár věcí u Michaela. Například lord Horington má viditelně velké jmění. Když se podíváme na Londýn, je tady plno domů mimo centrum města i v bohaté příměstské části. Ovšem našla jsem i jeden statek v Kew, který je prý přes chladné období víceméně opuštěný. Jelikož jsem četla biografii rodiny Horingtonových, zjistila jsem, že na něm vyrůstal jeho syn. Co myslíš, neměli bychom se tam jít podívat?“

„Nevím, jestli to bude k něčemu dobré. Co doufáš, že tam najdeme?“

„Odpovědi,“ řekla Liliana. „Kdybychom šli po stopě toho, s čím jsme se v noci střetli, dostali bychom se až do Kew ke královským zahradám. Jsem si tím víceméně jistá, protože ta věc udržovala onen směr. Akorát jsem ji nemohla sledovat, jelikož jsem plavala mezi odpadky. Každopádně začínám mít velmi neblahé tušení o tom, co na tom statku najdeme.“

„Mohla bys mi to prosím vysvětlit, nebo alespoň nastínit své myšlenky? Nějak se nechytám.“

„Je to složitější, bratře, ale myslím, že to nebudou jen dohady. To ukáže až průzkum. Pro začátek: víme, že se lordu Horingtonovi ztratil syn. Nenašlo se ani jeho tělo, ani žádná stopa, jen pravděpodobná hypotéza, že mohl být unesen. Zároveň jsme zjistili, že démon nebo ona určitá bytost nějak manipuluje s obyvateli rodin, kde umírají děti. Pokud se ty osoby ztratily, kde jsou pak těla?

Samozřejmě mohou být tam, kde je nemáme šanci najít – hozená v kanalizaci, na dně Temže či zalitá v rozžhaveném železu některé z továren. Já si ovšem myslím, že náš vrah neuvažuje chladnokrevně a vůbec by se k těm činům neuchýlil, kdyby nemusel. Zatlačuje svým obětem oči nebo je zabíjí ve spánku. To gesto naznačuje, že se cítí provinile. Možná byl k vraždám donucen, nebo na nich závisí jeho život. Ano, zkušený vrah by tělo někde odhodil. Ale já myslím, že náš pachatel je možná sám obětí.“

„Jak by mohl být obětí?“

„Viktore, vím, co s tebou dělá proměna. Když jsem byla malá a žila ve vlčí smečce, musela jsem lovit lesní zvířata. Má lidská stránka s nimi měla soucit, a já pak strádala do vyhladovění, které mě málem stálo život. Nechtěla jsem trhat hrdla malým srnečkům. Velké jsem v té době dokázala ulovit jen s pomocí starších vlků. Mé vlčí já mělo hlad, ale mé lidské já nechtělo těm bytostem ublížit, protože byly roztomilé a nevinné. Nicméně, které mé já myslíš, že zvítězilo?“

„Ty jsi prostě viděla někoho v temném rohu na ulici a hned sis to spojila s tím mladíkem. Musím ti připomínat, že to mohla být jen fantazie tvé mysli, nikoliv skutečnost? Mladý Horington už je nejspíš dávno mrtev. Dokonce snad i zakopán v nějakém neoznačeném hrobě.“

„Je to samozřejmě jen teorie. Ale vezmi si motiv: čím bys ublížil nejvíc svým nepřátelům, když ne zničením jejich dětí?“

„Tohle je samozřejmě pravda, jenže já si nemyslím, že by byl někdo schopen tak šíleného činu, který navíc vůbec není vědecky podložen.“

„Bratře, připomenu ti vědu, až se z tebe bude opět stávat vlkodlak.“

„Ty prostě musíš mít vždycky pravdu!“

„A ty si nechceš připustit, že existují věci, které se vědecky vysvětlit nedají!“ vykřikla Liliana. Oba dva se zhluboka nadechli, ruce sevřené v pěst, a probodávali se pohledy.

„Ne, nevěřím na duchy a přízraky. Nevěřím ani v Boha, i když mě za to celá společnost odsuzuje. Bůh zemřel s Darwinem, a pokud ne s ním, tak s parním strojem určitě. Za vším, co hýbe světem a děním, jsou lidé.“

„Jen si to nechceš přiznat, že může být něco i mimo naše chápání!“ křikla. Viktor se zhluboka nadechl.

„Dobrá, uděláme to jinak. Zkusíme ten statek, ale když tam nic nenajdeme, budeme pátrat dál v

Londýně směrem, který určím já, ano?“

„Souhlasím,“ kývla Liliana s rukama založenýma v bok.

„A jestli tu sázku prohraješ, přijmeš od Michaela pozvání na večeři,“ rýpl si Viktor s potměšilým úsměškem.

„Jestli tam žádné mrtvoly nebudou, tak je tam nadělám!“

Kapitola 24

„Museli jsme jít tudy?“ brblal Viktor.

„Ano, chci ho vidět, než ho nějaká věc rozmázne jako mouchu,“ odpověděla Liliana.

„Sestro, máš opravdu zvláštní způsob sociálního cítění, nemluvě o projevech lásky,“ konstatoval.

Michael stál v aréně. Svalnaté tělo se mu lesklo potem. Plavé vlasy měl stažené v jednoduchém copu. Místo pásky měl přes oko uvázán černý šátek. Kouřil doutník a měřil si kritickým pohledem protivníka. Když viděl obrovské monstrum, na chvíli se mu opotilo čelo. Zapochyboval o sobě, ale věděl, že už nemůže couvnout. Strach mu paralyzoval údy, ale on se zkoncentroval a provedl

dechová cvičení, aby se uklidnil. Obrovitý konstrukt se tyčil naproti němu, dvakrát tak vysoký s mohutnými hranatými pažemi. Trup tvořily spojené pancíře ve tvaru kvádrů. Hlava byla opatřená ochrannou přilbou, zpod níž svítily složené oči.

„Tohle je, proboha, co?“ zašeptal voják.

„Sázky jsou úžasně vysoké. Tohle kolo nám vydělá!“ radoval se majitel arény.

„Opravdu? A na koho sází?“ zeptal se Michael a odhodil nedopalek.

„Na něj, samozřejmě. Mimochodem, kdybychom se už neviděli, rád jsem tě poznal.“

„Že jsem si to nemyslel dřív,“ zamručel a postoupil ke středu kolbiště. Protáhl si ramena a krk mu po trhnutí hlavou hlasitě zakřupal. Nehodlal se vzdát, i když odhadoval své šance jako mizivé.

Přemýšlel nad tím, jak moc je jeho soupeř mechanický či skutečně živý. Všechno, co z něj bylo vidět, ukazovalo na to, že ho smontovali z důlního stroje, který někdo opatřil primitivní inteligencí.

Michael kriticky bloudil zrakem po nezdolném pancíři a hledal slabinu. Když rozhodčí zahájil zápas, kolos se na něho s rachotem vrhl. Dusal těžkopádně po písku a Michael kolem něj prokličkoval, aby se vyhnul útoku, který dopadl na pletivo a zdemoloval celou jednu ochrannou zeď. Uznale hvízdl, zatímco obecenstvo vstávalo ze židlí a šílelo.

Michaelovi bylo nadmíru jasné, že chvilka nepozornosti ho bude stát život, protože lidské tělo není schopno přežít takto drtivý útok. Obratně tedy uhýbal před obrem a snažil se nechávat si prostor k útěku, kdyby se příliš unavil. Konstrukt ho vytrvale sledoval. V jeho počínání nebylo znatelně mnoho inteligence, dostal za úkol pouze zničit cíl. Ale možná něco… snad to býval kdysi člověk, kterého zavalily trosky.

Voják se rozběhl, odrazil se stroji od pokrčeného hranatého kolena, vyskočil a pěstí udeřil do míst, kde předpokládal obličejovou část. Rukavice mu sklouzla po lesklém krytu. Obvody zapraskaly, ale kromě několika jisker nezaznamenal viditelný účinek. Michael začal opět kroužit dokola. Nepřestával pozorovat, analyzovat.

Pohled mu zabloudil k místu, kde stála Liliana. Odhodlal se k lehkému úsměvu, který ho záhy přešel, když se kolos rozpohyboval. Měl jen chvilku na to, aby si ujasnil, kam bude jeho útok směřovat.

Vzhledem k omezeným znalostem mechaniky se domníval, že něco podobného musí mít někde hadice přivádějící palivo. Kotoulem se stroji prosmýkl pod rozkrokem a praštil ho rukavicí do plechu chránícího bedra. Zjistil, že kryt je opravdu sundavací či odklápěcí. Nakopl soupeře do těch míst, až se kov prohnul, západky přestaly plnit funkci a odhalily tak trubice s pumpami. Čirá tekutina prozrazovala destilovaný alkohol. O svých domněnkách se rázem přesvědčil, protože když přívody vytrhl, štiplavě ostrá vůně ho udeřila do nosu. Monstrum však nepřestalo fungovat, jak předpokládal. Možná jelo na zbytkové palivo, ale podařilo se mu otočit a smést ho stranou v marném máchání rukama, protože na něj nemohlo dosáhnout. Michael se překulil po kolbišti. Potřásl hlavou, aby odehnal mžitky před očima. Pak se vymrštil, vyskočil stroji na hlavu a celou vahou ho strhl k zemi.

Obr zakopl, překulil se a zabořil do země. Přilba kamsi spadla, takže voják měl volný prostor k útoku. Udeřil do poplašně blikajících součástek. Rozbil žárovky, nedbaje na to, že mu sklo pořezalo dlaně do krve, protože proniklo rukavicemi. Vyškubl všechny dráty, které mu přišly pod ruce. Bil do svého protivníka, dokud všechno nepohaslo. Kaluž kapaliny pod nimi se zvětšovala, až mechanismus naposledy zakašlal a hučení zesláblo.

„K čertu s tím!“ zamumlal, když ležel na zádech v písku celý zpocený a obecenstvo mu hlasitě aplaudovalo. Ztěžka se postavil na nohy a dokolébal se na židli.

„Působivé,“ konstatovala Liliana, když mu podala kus plátna, aby si utřel obličej.

„Ani bych neřekl. Přemýšlím, co všechno tady ještě proti mně postaví.“

„Proč ještě zápasíte?“

„Královna mě zatím neodvolala. A případ jsem stále nevyřešil.“

„Takže se tady necháváte zbít kvůli tomu, že se cítíte provinile?“

„Nikoliv. Jen dělám, co mám v popisu práce. Dohodl jsem se se zdejším obchodníkem, že když vyhraji i tenhle zápas, zajistí mi schůzku s někým velkým. Myslím, že ten člověk mi pár věcí osvětlí. Je to zdejší významný překupník, jistě bude vědět o všem, co se tady šustne. Chtěl si najmout žoldáka a moje výsledky ho údajně zaujaly.“

„Co vaše návštěva u pana Treveny?“

„Zatím čekám, až mě přijme. Viditelně je v poslední době velice zaneprázdněn. Ale zjistil jsem, že vydělal velké jmění na dovozech věcí z Asie. Myslím tím jiné věci než čaj a tabák. Zdá se, že se mu nějak podařilo ukrást velkou část pokladu tamního císaře. Kus sbírky rozprodal a něco vystavuje ve

svém soukromém paláci. Začal dovážet drogy, které tady ještě nejsou známé, a prodávat je negramotným lidem. Rozestavěl dealery kolem konkurenčních továren, asi čeká, že nezkušení dělníci si je za menší částku koupí a drogy je pak zničí. Vůbec bych se tomu podlému plánu nedivil.

Také jsem slyšel, že Trevena si od jisté doby začal myslet, že je nejbohatší člověk v Británii. Údajně pořádá pro vybranou společnost i okázalé slavnosti, kde demonstruje své bohatství. Společně se svou ženou popularizují čínskou kulturu a styl oblékání. V posledních dnech jsem slyšel i spekulace, že jeho manželka zakládá jakousi krejčovskou dílnu na šití oblečení. Takový riskantní podnik musí přece stát spousty peněz.“

„To zní zajímavě, ale třeba bude mít úspěch. Myslím, že u nás se najdou stejně nadšení zbohatlíci.

Mimochodem, jdeme se s bratrem podívat na jistý opuštěný statek v Kew. Budeme pak sedět v kavárně U Zlaté koruny. Jestli vás nezabije další protivník, přijďte potom za námi na čaj.“

„Vy mi tedy fandíte,“ podotkl. Koutkem oka zpozoroval osamoceného Viktora, na něhož se slétlo několik prostitutek a teď ho marně přemlouvaly k malému povyražení v poloze ležmo nebo jakékoliv jiné, která mu bude vyhovovat. Šlechtic křečovitě svíral cylindr a v obličeji byl úplně rudý. Michael zapochyboval, že kdy viděl nahou ženu. Liliana si ovšem hned získala jeho pozornost zpět.

„Myslím, že jedinou věcí, kterou proti vám ještě nepostavili, je bitevní stroj, ale na ten nemají dost peněz.“

„To je skoro poklona,“ zasmál se voják a naklonil se k ní. Liliana udělala krok dozadu a poslala mu vzdušný polibek.

„Budu doufat, že opravdu ty peníze nesehnali.“

Kapitola 25

Stavení bylo neudržované, avšak stále zachovalé. Střecha se sice ještě nepropadla, ale viditelně do toho neměla daleko. Samotný dům vypadal zvenčí zchátrale. Nic nenapovídalo tomu, že by zde někdo trávil příliš mnoho času. Liliana se ohlížela po zvířatech. Cítila koně, ale netušila, jestli to je pach ze starých žíní či sedel, nebo tu opravdu jsou živá zvířata. Ve své lidské podobě byla malinko

nepřesnější a zmatenější. Znovu zavětřila. Snažila se zaslechnout zvuky, které by naznačovaly přítomnost něčeho dalšího, ale neslyšela nic. Všude vládlo nepřirozené ticho.

„Vypadá to, že je tady klid,“ řekl Viktor to, co bylo více než zřejmé.

„Podívej,“ ukázala nad střechu stodoly. Kolem okna poletoval vysoký sloup černých mrchožroutů, které svým příchodem vyrušili.

„Někde tady cítím domácí zvířata,“ zašeptala a zatlačila do vrat od slamníku. Řetěz, kterým byla obě

křídla zajištěná, sklouzl na zem. Zámek byl utržený. Liliana ucouvla, protože zevnitř se vyvalil puch smrti. V hnijící slámě leželo pár roztrhaných slepic. Peří bylo rozváto po celém prostoru. Poryv větru je rozvířil. Dívka raději dveře znovu zavřela. Opřela se o ně zády a zhluboka se nadechla. S obavami pohlédla ke stájím a stodole.

„Jdeme tam?“

„Jistě,“ odpověděla. „Čeho se bojíš, když jsi říkal, že tady nic nenajdeme?“ zeptala se.

„Nesnáším, když mi tohle děláš,“ zabědoval Viktor. Pevně chytil kliku od vrat a zatáhl. Musel pořádně zabrat, aby se mu podařilo obě křídla odtáhnout natolik, aby se do vzniklého otvoru vešel člověk. Mechanická paže při tom syčela a skřípala. Než vešel, nasadil si roušku. Smrad z rozkladu štípal do nosu a zvedal mu žaludek. Uvnitř vládlo šero. Opar jen stěží zakrýval hromadu mrtvých těl. Mrtvoly byly naskládány jedna přes druhou v různém stádiu rozkladu. Byli tam muži i ženy rozličného věku. Některé tváře byly Lilianě povědomé, jiné nikoliv. Podle zbytků oblečení dokázala identifikovat služebnictvo, dělníky i měšťany. Mnozí měli okousané tváře, vyklované oči a z otevřených úst jim vylézali brouci. Okny prolétávali ptáci a hodovali na lidském mase. Stodola žila mrchožroutským životem. Kuny i jiní drobnější masožravci se skrývali za trámy, vyplašení nečekaným příchodem. Vzadu ve stáních leželi mrtví koně.

„Asi jsme našli ty ztracené lidi,“ konstatovala Liliana. Nešla dovnitř, aby se podívala na ta jatka. Obešla dřevěné zdi do zadního traktu dvora, kde našla několik čerstvých hrobů. Ve trojřadu byly nahromaděny nízké mohyly, jinde zůstávaly díry připravené k pohřbení.

„Pohřbíval je. Ale proč?“ šeptla pro sebe.

„Asi proto, že mu tady hnili? Smrdí to strašně!“ postěžoval si Viktor.

„Kdybych byla masový vrah, nedělala bych si problém s tím, že bych měla někde hromadu mrtvých těl. On se jimi nějakým způsobem živil. Potřeboval si je půjčit, a pak, když získal to, co chtěl, je vyhodil. Ale proč pohřeb? To je příliš lidské! Zatlačoval těm dětským obětem oči, to poukazuje na to, že svého činu lituje. Jen si to vezmi – všechny ty ukazatele – zatlačené oči, aranžování dětí do polohy klidného odpočinku, nenásilný přístup, pohřbívání. Ty oči… nechtěl, aby se na něho žádná z těch mrtvol dívala, protože mu tak dávala pocit viny. I v té stodole jsou tak pracně naskládáni vedle sebe. Nejspíš je nestačil pohřbít všechny, měnil těla moc rychle.“

Liliana prošla mezi rovy a dávala pozor, aby do žádného nespadla. Na zadních už začínala růst tráva. Pak si povšimla, že v obytné místnosti jsou zatemněná okna. Vzala si od bratra petrolejovou lucernu, kterou zapálila. Vrátila se k domu, kde to páchlo zatuchlinou. Mlha, která padala, už pomalu přes netěsnící okna a otevřené dveře pronikala i sem.

Podlaha vrzala pod jejími kroky. Obezřetně se ohlížela kolem. Obrazy na zdech pokrývala plíseň. Litografie se kroutily vlhkostí. Připomnělo jí to jeden z domů na East Endu. Překročila práh pokrytý houbami. Špičkou střevíčku do nich dloubla, ale vypadalo to, že se jedná o nějaký běžný dřevokazný druh. Zamračila se, protože jí neseděl krátký časový úsek, během kterého místo podlehlo rostlinné zkáze.

Dveře do přijímací místnosti byly pootevřené. Uvnitř pokoje nepřirozeně rychle bujela vegetace. Zdi byly pokryté břečťanem, po trámech se ovíjel divoký chmel, stejně jako po těle, které leželo zhroucené na židli. Byl to jediný hmotný objekt, jinak zde nebyl ani kus nábytku. Mrtvola byla nahá. A bez hlavy. Liliana šla blíž, aby si ji mohla prohlédnout. Torzo pokrývaly rostliny. Rašily z mrtvého

masa, z ran i krku. Kůže vypadala jako z porcelánu – perleťově bílá, ve světle lampy vrhala opalizující záblesky. Nahlédla mezi shluk stonků sápajících se z roztřepeného hrdla. Vypadalo to, jako by samy rostliny hlavu odervaly svými kořeny. Liliana zvedla lampu. Zaváhala.

Viktor stál u vchodu, ale viditelně ji nehodlal následovat. Třásl se odporem a na ústa si tiskl roušku.

Liliana odhrnula nahloučené listoví na stoncích spěchajících ke stropu. Chvíli šátrala, než narazila na něco oválného a tvrdého. Škubla šlahounem a vytrhla jej z masa i omítky, aby se z vegetace před ní vyloupla hlava s povědomou tváří.

„Syn lorda Horingtona,“ zašeptala. Srdce jí prudce bušilo. Pocit selhání se rozléval tělem a nutil ji cítit vinu za to, že ho nedokázala zachránit.

„Musím jít ven,“ oznámil Viktor a vyběhl rychleji, než stačila odpovědět. Nedivila se. Tenhle výjev by vadil i lidem, kteří jsou denně zvyklí na mrtvoly.

Začala se zabývat zkoumáním subjektu. Tvář mladíka vypadala, jako by jen spal. Z tělních otvorů vyrůstaly další výhony. Přejela rukou po bledém čele, které se lesklo vlhkostí. Jenže pak hlava otevřela oči. Liliana vykřikla. Ucouvla, pustila lampu na zem. Ta se rozbila, petrolej vytekl a začal hořet. Celá se třásla, i když přestala křičet.

Mladík na ni hleděl, ale stále byl mrtvý. Možná to byla jen zbývající magie, která se na tom místě držela a poutala jeho duši, aby neodešla bez utrpení. Pravděpodobně to byl pouze poslední záchvěv, kdy mu teplo z lampy rozehřálo oční víčka natolik, aby se samovolně otevřela. Liliana se tím utěšovala, ale pak cítila, že na ni někdo promlouvá. Šumění větru, hučení ohně, který se snažil bojovat o vlhkou podlahu, i všechen ten vzdálený šepot, jejž považovala za přelud – to vše náhle dávalo smysl. Myšlenky proudily do hlavy, dotíraly na její mysl a nutily k zamyšlení. Ukládala je a vnímala. Třídila na později. Cítila v nich skryté varování. Náhle jako by znala pravdu o tom, jak vznikají démoni. A jak jeden posedl mladého uneseného chlapce.

Ten chlapec byl dlouho ve vězení. Zbídačený a nešťastný se obával, že už nikdy neuvidí denní světlo. Po té noci, kdy se jeho tělo spojilo s démonem, se choulil v koutě cely. Trýzněn strašlivými bolestmi krvácel černou krev. Ztrácel se ve tmě tak dlouho, až mu přišla přirozená. Když se mu pomocí démona podařilo utéct, hledal cestu, jak se dostat zpět ke svému lidství. Při prohlídce alchymistovy laboratoře se snažil najít jakoukoliv zmínku o tom, jak posednutí zlomit. Našel vysvětlivkami popsané stránky v deníku, ale démon mu je nedovolil přečíst. Pokud v nich bylo něco klíčového, nedostal se k tomu, ačkoliv to měl v rukou. Chtěl prosit o pomoc, ale neměl koho, protože ho bytost držela v šachu. Jen na několik málo okamžiků procital z hrozných snů a pak se snažil, aby někdo uslyšel jeho zoufalé volání. Přetlačoval se s vůlí toho, kdo se usídlil v jeho hlavě, ale ač se mu to zprvu dařilo, démon byl každým dnem sebejistější. Zprvu mladík pohřbíval mrtvé, zatlačoval dětem oči, dával si za vinu jejich smrt, jako by za to mohl. Pak už nedělal téměř nic. Bytost nad ním získávala moc a nebyla příliš svolná k lidským pohnutkám a emocím. Výjevy postupně tmavly, slévaly se do bezvýchodné mizérie.

Nad většinou vědomí převážil stav katatonického spánku. Odtud následoval už jen krůček k vyčerpání těla. K odumření duše v zahnívající schránce.

Hleděla do zakalených bledých očí mrtvého, protože věděla, že je v nich pravda. Mrazilo ji až v konečcích prstů. Soucítila s nevinnou obětí. Pak se víčka mrtvého pomalu zavřela, jako by byl vzkaz u konce. Dívka sáhla do kapsy obleku, který ležel u nohou bezhlavého torza. Vytáhla pár vytržených

stránek, které si schovala. Pak couvla ke dveřím. Nesnažila se oheň hasit, nebylo proč. Zkázu budovy nešlo zastavit.

Rostliny začaly vadnout, chřadnout a oheň si k nim brzy našel cestu. Ve tkáních se objevili červi.

Celé prokleté místo náhle páchlo rozkladem a během mrknutí oka už se pokojem převalovala jen kroutící se masa organické hmoty. Do několika minut všechno hořelo jasným plamenem. Liliana stála na dvorku a klepala se zimnicí. Oheň nehřál, jeho rudé jazyky naopak studily. Šel od něj chlad jako z pekla, které zamrzlo.

Kapitola 26

Jen těžko lze uvěřit, že chiméry bývaly lidmi. Sterling o tom pochyboval pokaždé, když proti nějaké stál. Tato disponovala obrovskými pařáty. Břity dlouhé tři stopy místo prstů, šavlovité zuby trčící z tlamy jakési cizokrajné šelmy – to vše na kdysi lidském těle, které sotva mohlo takovou tíhu unést bez nadměrné muskulatury. Bytost byla dvojnásobně vyšší než voják. Nejistě se kymácela. Při těch proporcích jí viditelně činilo problém držet rovnováhu. Michael si soupeře obezřetně prohlížel.

Viditelně tu bytost někdo slepil dohromady jen pro jednostranné pobavení při zápasu. Něco takového nemohlo v normálním světě žít dlouho.

Pozoroval šelmího muže a zvažoval možnosti. Každá nepozornost ho mohla stát život. Břity vypadaly velmi ostře. Jedním sekem by jimi jistě přesekl končetinu či uťal hlavu. Nasadil si kovové rukavice, aby byl ve výhodě. Utáhl pásky a snažil se soustředit na postup. Klec se dala využít k odrazům. Jestli měl chiméru zabít, musel útočit na lidské části nebo spoje mezi druhovými komponenty. Jen tam byla zranitelná. Rozhodl se nenechat příšeře první ránu. Rozběhl se proti ní. Tvor nebyl naštěstí tak rychlý, jak vypadal. Než zvedl paži, aby se rozmáchl, Michael vyskočil a udeřil ho pod bradu. Otočil se při dopadu a loktem praštil do nekrytého břicha. Kotoulem se dostal pryč z míst, kde záhy dopadly břity a zarazily se do země. Jen tak tak minuly jeho ramena. Prudce se zastavil, odrazil se a vykopl přímo do slintající mordy. Prohnul se do oblouku a saltem vzad se dostal pryč z dosahu šelmy.

Uslyšel lehké svistnutí. Dopadl a ucítil palčivou bolest v levém předloktí. Po celé délce se mu otvírala krvácející rána.

Michael se postavil na nohy. Křik publika mu rozpumpoval adrenalin. Měl rád obecenstvo, dodávalo mu pocit, že zvládne cokoliv. Rozběhl se, dokud byl tvor skloněný. Motal se po ráně schoulený do klubíčka. Michael se v běhu odrazil od pletiva arény a v otočce kopl chiméru do šelmí tváře. Dopadl na zem, oběhl kolos a vyhoupl se mu na záda. Sevřel pažemi tlustý krk sešitý v půli z kůže a srsti.

Michael prudce škubl a po dlouhé době opět uslyšel charakteristické křupnutí zlomeného vazu. Tělo obrovské chiméry se bezvládně sesunulo k zemi. Vítěz vyšel ven z kolbiště. Zhluboka dýchal, vyčerpán už po několikátém souboji. Potřeboval si vyzvednout svou cenu. Jen tak mohl získat informace, které snad do případu vnesou světlo.

Zpocený přes sebe přehodil osušku. Lidé kolem něj mu blahopřáli a přátelsky ho poplácávali po ramenou. Ošetřovatel vyčistil zranění a ovázal je kusem plátna.

„Tak co naše domluva?“ zeptal se bez servítek přicházejícího organizátora.

„Nebojte se, na naši dohodu se dostane. Chtěl jsem vám poblahopřát. Už dlouho jsme tady neměli takového šampiona. Popadněte dech a půjdeme si promluvit.“

„Dechu mám pořád ještě dost. I pro případ, že byste se mě snažil podfouknout,“ odpověděl Michael. Muž se jen usmál a zakroutil hlavou.

„Nač ten strach a spěch? Jen si odpočiňte, přijdu pro vás po dalším zápasu.“

Voják ještě chvíli poslouchal chválu a po očku sledoval nový duel, který v aréně rozpoutal učiněné peklo.

„Tak vy se ucházíte o práci?“ zeptal se vysoký muž. Michael vrhl tázavý pohled na organizátora, který stál po jeho boku, ale pak jen přikývl.

„Pojďte se mnou,“ pokynul mu. Voják přes sebe přehodil ošoupaný armádní kabát a obezřetně se vydal za skupinkou jakýchsi strážců. Prošli do chodby v zadním traktu továrny a pokračovali dál. Přivítaly je podzemní tunely a schodiště kroutící se jako hadi. Pár mužů se oddělilo, zůstali jen čtyři a ten, který je vedl. Nikoho z nich Michael neznal.

Chodby se začaly rozšiřovat. Labyrint se rozbíhal do dalších místností, kde se halasně bavili lidé. Míjeli skryté salonky s probíhajícími tajnými poradami. Ignorovali budoáry luxusních prostitutek i herny, kde se dala prohrát duše a vyhrát spása. V saloncích seděli kuřáci opia. Řešili obchody, oddávali se požívání drog a vyměňovali si cenné informace. V obláčcích kouře zahlédl Trevenovu manželku v orientálních šatech. Vůbec ho to nepřekvapilo. Říkalo se o ní, že donášela a zjišťovala informace o chimérách.

„Jdeme za Chánem,“ řekl průvodce obrovské chiméře, která stála u ocelových dveří. Stvoření připomínalo trolla z temných příběhů. Bylo obrovské se štětinami na svalnatém těle a neforemné hlavě. Kančí kly tomu trčely z odulých rtů. Když Michael procházel, troll ho znenadání chytil pod krkem a zvedl do vzduchu. Voják sebou zmítal. Snažil se vyprostit, vypáčit prsty, které nelítostně svíraly jeho hrdlo, ale viditelně nebyl dostatečně silný. Jeden z mužů ho prohledal, jestli u sebe nemá zbraně.

„Dobře, nech ho být!“ řekl průvodce téměř nezúčastněně. Stvoření zavrčelo, nicméně nakonec poslechlo.

„Nemá rád cizince,“ prohodil na vysvětlenou. Za dveřmi byl řetěz menších místností. Osvětlovaly je elektrické zdroje, a tak byl přísvit chladný, zlověstný. Poslední místnost měla stěny obložené izolací. Zjevně někdo nestál o to, aby se cokoliv dostalo ven, ať už to byly informace, nebo křik mučených obětí. Za kruhovým stolem seděl podsaditý muž s brýlemi. Kouřil drahý doutník, který perfektně doplňoval iluzi bohatství jeho umně ušitému obleku. Chiméra za jeho zády připomínala trolla z chodby.

Muži ho odvedli dovnitř, kde ho obklíčili. Těžké dveře se zavřely. Chán si propletl prsty a s potměšilým úsměvem si nově příchozího prohlížel. Michael se zamračil. Sice toho muže nikdy neviděl, ale bylo jasné, že on ho poznal. Většina lidí si nevšímala vojáků kolem královny. Byli pro ně nezajímaví a nebylo na nich nic k vidění, nehledě na to, že se často měnili. Když přišel o oko, zároveň byl postaven mimo službu a pak ho nahradil Wildside. Nejenže se jeho vzhled změnil, ale byl si jistý, že by si ho většina lidí nedokázala zařadit, i když jim byl třeba povědomý.

„Nebyl jsem si jistý, proč se bývalý strážce královny nechal najmout do arény. Co vás ke mně

přivedlo, pane Sterlingu?“

„Práce, pane,“ odpověděl, aniž by dal najevo znepokojení.

„Hodláte snad zradit královnu a přidat se k drogovým kartelům?“

„Možná,“ odpověděl neurčitě.

„Viděl jsem vás mnohokrát, i když vy mne asi neznáte. Nerad bývám viděn, ale přesto jsem všude. Nejsem žádný ušmudlaný obchodník s rybami, takže si rád nechávám zjišťovat informace o lidech, kteří se motají v dobrých kruzích. Pokud jste tak pošetilý, že se opravdu nechcete přidat na mou stranu, ale jen tady čmucháte, myslím, že jste právě padl do pasti.“

Michael cítil, že muži sáhli po zbraních. Byli na něho čtyři a chiméra. Nedal na sobě znát znepokojení.

„Proč myslíte, že bych nezradil královnu? Neřekl jste snad sám, že jsem již bývalý strážce?“

„Znám loajalitu vojáků, jako jste vy. Dával jste mnoho let všanc svůj život, abyste splnil to, co se od vás očekávalo. Proč byste teď měnil názor?“

„Třeba nechci být odkopnutou hračkou,“ namítl Michael. Mluvil, aby ostražitost ostatních polevila.

„Ach ano, zraněná hrdost. A co čekáte ode mě, pane Sterlingu? Mám jedno místo pro nového osobního strážce. Chcete je?“

„Vlastně jsem chtěl něco jiného,“ řekl Michael. Než se kdokoliv nadál, praštil vojáka po své straně loktem do žaludku tak silně, až spadl na zem a začal dávit. Ruka mu vystřelila od boku, popadl muže za hlavu a zlomil mu vaz. Vykopl proti připravené zbrani a strhl hlaveň, která na něj mířila, stranou. Vytáhl vojákovi dýku z pochvy, kterou měl u pasu, a podřízl mu hrdlo. Pak ji mrštil po posledním z mužů. Čepel zmizela mezi jeho žebry. Mrtví popadali na zem. Michael sáhl po pistoli bez majitele, která se nyní neužitečně válela na zemi. Ještě než se k němu trollí chiméra dostala, vystřelil několik kulek přímo do neforemné hlavy. Mozek se rozstříkl po stěně. Na podlahu dopadly kusy tkání a kašovité hmoty. Chiméra si se zaduněním sedla k ostatním. Michael s lhostejným výrazem dorazil všechny, kteří vypadali, že by mohli přežít. Pak namířil hlaveň i na posledního přeživšího.

„Nepokoušejte se přivolat ostatní. Jestli se ty dveře otevřou, zabiji i vás.“ Tlouštíkovi se orosily brýle. Ruce se mu netřásly, ačkoliv musel být vystrašený.

„Jste opravdu tak dobrý, jak se o vás říká. Nejspíše jsem udělal chybu a podcenil protivníka.“

„Ano, to jste podcenil. K mému štěstí ovšem.“ Michael si sedl na desku stolu, vzal z krabičky jeden z doutníků a zapálil si.

„Můžete vstoupit do mých služeb. Platím jistě lépe než královna. Proč být u dvora ten poslední? U mě byste byl nejlepší!“

„Potřebuji informace. Když budete spolupracovat, myslím, že vás mohu nechat naživu.“

„Zatracení královnini psi!“ zaklel Chán a sám si potáhl. Vyfoukl obláček kouře a přemýšlel.

„Královna nechce vaši smrt, což je v tuto chvíli asi jediná dobrá zpráva. Nicméně o tom, v jakém stavu vás mám zanechat, nic neříkala.“

„Neměl jsem vás sem nikdy pustit. Kdo by řekl, že zvládnete odrovnat čtyři mé nejlepší muže a chiméru?“

„Měl jste víc předvídat.“

„Jistě, o vás se tradují neuvěřitelné příběhy. Kdybych jim věřil, musel byste být antický hrdina, který se vzepřel bohům.“

„Tak si raději promluvíme, co říkáte?“

„Mám na vybranou?“ zeptal se Chán.

„Ne, nemáte…“

Kapitola 27

Michael zabouchl dveře svého skromného bytu a vyšel ven. Potřeboval doplnit střelivo a najíst se. Děvky, které sotva dostaly menstruaci, se mu nabízely hned po pár krocích. Byly to spíš děti, oblečené jen v hadrech se špinavými chodidly a modřinami ve tváři. Zůstával netečný k jejich nabídkám. Nitro se mu však svíralo výčitkami, že jim nemůže nijak pomoci. Kdyby jim dal peníze, beztak by se o ně servaly nebo je odevzdaly pasákovi, pokud byl nějaký takový. Neušel ani pár kroků, když uslyšel křik. Zoufalý pláč matky. V nejhorších obavách se rozběhl k Jossetinu domku.

„Co se děje?!“ vykřikl. Matka utěšovala jinou plačící ženu. Malá dívenka stála u lavice a třásla se. Když uviděla vysokého vojáka, rozběhla se k němu, aby ji chránil. Michael ji vzal do náruče a zvedl. Nechal ji, ať si zaboří hlavu do jeho košile a vypláče se.

„Umřela Jill. Malá Jill,“ zaštkala žena.

„Manžel zmizel a holka zůstala mrtvá v pokoji. Vypadá, jako by spala. Nevím, co mám dělat!“ vzlykala hystericky. Michael svou svěřenkyni pevně objal. Opravdu začínal mít strach.

„Půjdu tam s vámi. Pomohu vám,“ nabídl se. Žena spustila proud díků a táhla ho do vlastního domu. Jossete zůstala s matkou venku. Michael zemřelou znal, takže když viděl její drobné tělíčko na podlaze, hrdlo se mu stáhlo. Opravdu vypadala, jako by spala. Jako všechny děti, o kterých Kelbyovi mluvili. Zabalil malou do plátna a odnesl ji stranou. Matku utěšil, jak jen to v dané situaci šlo, a slíbil, že se okamžitě zastaví za strážníky. Když se dostal na stanici, vládl tam shon. Lidé přes sebe křičeli, pobíhali mezi stoly a telegrafy.

Michael poslal několik mužů, aby se o mrtvé dítě postarali, a pak se sám vydal do výslechových cel.

Měl s jistým svědkem velké plány.

„Strážníku, zavřete za mnou dveře, prosím. A nepřeji si, aby mě kdokoli rušil, ať uslyšíte cokoliv.“

„Dobrá, pane,“ kývl muž, pro kterého podobná přání byla na denním pořádku. Sterling poslouchal vzdalující se kroky, než si sedl ke stolu, naproti pana Behaviore, který se navzdory několika modřinám v obličeji stále usmíval. Potahoval z ručně balené cigarety s nekvalitním tabákem. Dým, který plnil místnost, byl příšerný. Michael položil ruce na stůl, v dlani odznak své hodnosti.

„Víte, co bude následovat?“

Pak si ho změřil pohledem chladně modrého oka a usmál se. Muž naproti si uvědomil situaci. Strážní ho nenechávali spát a neustále ho mlátili, aby ho vyprovokovali k nepříčetnosti. I přesto mu došlo, že tento výslech bude mnohem horší. Vše, co se dalo vyčíst v jeho očích, bylo zoufalství a začínající apatie. Típl nedokouřenou cigaretu o stůl a zhluboka se nadechl.

„Neřekl jste nám všechno. Sice jste přiznal, že je vaším zaměstnavatelem pan Trevena, ale mám doplňkové otázky, na které chci odpovědi. Pan Chán, od kterého jsem se právě vrátil, mi pověděl pár zajímavých věcí. Hodně o drogách a překupnictví. O věcech, které jste vynalézal pro Trevenu. I o tom, jak jste se podílel na výzkumu chimér. Vím, že jste zavraždil alchymistu. Ačkoliv se tomu stále bráníte, mám důkazy, které to dosvědčují.“

„Proč záleží na tom, jestli jsem zabil nějakého cizokrajného pederasta?!“ vykřikl Behaviore vztekle.

„Stejně mě nenecháte odejít!“

„Ne, nenecháme,“ řekl Michael a zkřížil prsty na rukou. „Jste si tak jistý jeho orientací?“ zeptal se po chvíli klidně.

„K čemu myslíte, že ho Brown původně měl? Copak jste nikdy neslyšel o tantrickém sexu?“

„Chcete říct, že lord Brown něco takového provozoval s alchymistou?“

„Ano, proto se teď mstí Trevenovi. Plášť je sice také věc, jejíž ztráta ho zasáhla, ale nejde jen o něj.“ Michael se k němu naklonil přes stůl.

„Chci, abyste mi řekl všechno, rozumíte? Zatím můžeme začít po dobrém.“

„A když odmítnu?“ zeptal se Behaviore.

„Pak to půjde po zlém…“

Kapitola 28

Sourozenci seděli v kavárně U Zlaté koruny, která, byť nebyla nijak vyhlášená mezi smetánkou, disponovala výborným čajem i kávou. Jelikož zde chodili i lidé z méně bohatých vrstev, nedbalo se na přísné oblékání do drahých šatů. Liliana si ohřívala ruce na zdobeném šálku, zatímco Viktor strategicky ujídal její polovinu koláče.

„Příště…“ začal s pusou od cukru, který ještě nestačil utřít do ubrousku.

„Žádné příště nebude,“ zpražila ho Liliana pohledem. Velmi zlým pohledem.

„Měla jsi pravdu, přiznávám to a omlouvám se! Stačí?“

„Ne, to ani zdaleka nestačí,“ odsekla uraženě.

„Co po mně ještě chceš?“ zeptal se zoufale.

„Chci pryč z tohohle města! Mám fobii z davu, nesnáším lidi, a tohle vyšetřování už mi taky přerůstá přes hlavu.“

„Ale, drahá sestro…“

„A nehraj si na gentlemana, vím, že mi ujídáš můj kus koláče!“ Viktor si povzdychl.

„Proč jsi tak nevrlá?“

„Ty si ani nedokážeš představit, proti čemu stojíme,“ zašeptala a napila se kávy. Měla před sebou vytržené listy, které přinesla ze statku. Jednalo se o stránky z alchymistova deníku. Byly na nich překresleny obrázky z knihy o bozích a démonech, kterou tam našli. Navíc kolem nich někdo lámanou angličtinou rozepsal pojednání o tom, jak se dá zhmotnit krev prastarého démona.

Alchymista si zřejmě uvědomoval následky experimentu, ale chamtivost mu nedovolila nezkusit štěstí. Démona potřeboval umístit do těla, které by se nakazilo zlem, a pak by v něm vznikla černá krev – krev zakalená temnotou. Jelikož Brown držel v zajetí Horingtonova syna, na němž se chtěl pomstít jeho otci, postoupil jej jako pokusný materiál.

„Dobrá, nechám si to vysvětlit.“

„Jestli máme proti sobě tak silného démona, který dokáže krást těla a zabíjet oběti takovýmto způsobem, jak proti němu chceš bojovat? Na tom statku jsi viděl to co já. Tobě to nepřipadá odporné?“

„Jistěže připadá. Obdivuji tvůj ledový klid, musel jsem drahnou dobu zvracet do kytek.“

„Nevhodné…“

„Promiň!“

„O to nejde. Ale já… mám strach. Ten démon může být kdokoliv. V komkoliv.“

„Bojíš se o Michaela?“

„I o tebe,“ opravila ho. „Jestli ucítí, že jsi taky vlkodlak, půjde po tobě stejně jako po mně.“

„Liliano, pokud tady něco takového je, musíme to zneškodnit. Pro dobro Impéria. I když půjde o život nám, nemůžeme polevit. Copak jsi schopná obětovat životy nevinných lidí v celé čtvrti jen proto, že máš strach?“

„Ne, bratře. Je mi jasné, že nemůžeme prchnout. Ale nevím, co dělat dál. Snažím se přemýšlet, jenže to moc nejde. Všechna nová zjištění jsou matoucí. Musím přehodnotit některé teorie. Nevím, co by na něj mohlo zabrat. Proti něčemu takovému nemáme zbraně.“

„Jaké zbraně potřebujeme?“

„To zatím nevím. Našla jsem v popisech, že se bojí světla. Prozatím je to naše jediná výhoda. Musím to říct i Michaelovi, hned jak dorazí. Tady v těch náčrtech jsou také informace o jistém ptáčkovi, který prý dokáže démona zničit. Ale nevím vůbec, co to je. Jestli to není jen metafora. Navíc ty poznámky jsou z velké většiny v cizím jazyce. Pomohlo nám to jen k tomu, že jsme zjistili, jak to bylo na začátku. Teď se démon osvobodil od prvního těla. Bude hledat další a vysávat je rychleji, aby nabral sílu.“

„Dobrý den vespolek!“ zahlaholil Michael a uklonil se Lilianě. „Smím si přisednout?“

„Jistě!“ řekl pohotově Viktor a nabídl mu volnou židli.

„Vy se vždycky objevíte jako blesk z čistého nebe,“ pronesla Liliana podmračeně a sledovala čas na obrovských hodinách zavěšených na zdi. Ukazovaly něco po třetí.

„Doufám, že jsem vám nezkazil krásný den, to bych věru nerad,“ usmál se na ni. Vlasy měl rozpuštěné, od stálého nošení v copu vlnité a dlouhé až po pás.

„Bratře, mám pocit, že jsem tu sázku vyhrála, ne?“ zeptala se otráveně.

„Jakou sázku?“ zajímal se voják.

„To nic. Jen takové sourozenecké hry, pane Sterlingu. Máte ruce rozedřené do krve,“ poukázal na jeho zbědovaný stav.

„Byl jsem u výslechu. A možná jsem se nechal trochu unést.“

„Vy tu arénu berete moc vážně,“ rýpla si Liliana.

„Jistá osoba mi neustále zadržovala tajné informace, které by mi velice pomohly. Proto jsem si řekl, že to vezmu do vlastních rukou, jestli chápete,“ řekl Viktorovi a dívčinu poznámku taktně přešel.

„Dozvěděl jste se něco zajímavého?“

„Ovšem. Behaviore samozřejmě na začátku nevěděl o démonovi. Trevena ho najal, aby zavraždil exotického alchymistu, protože se bál ohrožení z jeho strany. Popřípadě se mohl doslechnout o tom, že se kují pikle, a obávat se, že nový vynález bude použit proti němu.

Lord Brown požádal alchymistu o vynález pláště, který by umožnil člověku být neviditelný. Jelikož z vědeckého hlediska je to zhola nemožné, což mi všichni potvrdíte, musel alchymista vymyslet něco

jiného.“

„Plášť neviditelnosti je příliš fantaskní věc. Jak víme, oko potřebuje odražené světlo, aby poskládalo srozumitelný obraz. V noci je tedy naše schopnost vidění značně zhoršená, jelikož naše zrakové vybavení nedokáže pracovat s nedostatkem světla. Alchymista tedy použil tmu na zakrytí věci pod pláštěm. Pravděpodobně je to velice světlo pohlcující materiál. Nebudu vás zatěžovat vědeckými detaily, nicméně onen zázračný vynález měl být jistě primárně použit pro sabotáž v továrně lorda Horingtona,“ řekl Viktor.

„Jelikož se alchymista hluboce zajímal a praktikoval okultismus, našel démona, kterého mohl využít k sabotáži místo pláště, v němž by byl schován člověk. Jsem si jistá, že lord Brown s jeho nápadem souhlasil s velkým potěšením. Zbavil se totiž jednou ranou také syna svého úhlavního nepřítele,“ dodala Liliana.

„Pan Trevena se ovšem o plášti doslechl, ale ve vší mazanosti se rozhodl slušně požádat o jednu jeho kopii. To samozřejmě Brown odmítl, neboť by přišel o mocnou zbraň. Pan Trevena tedy poslal Behaviora, aby jej ukradl, a zároveň mu pak s jeho pomocí obstaral zlatého brouka, který by demonstroval jeho bohatství. Tím by se mohl nadřazovat i nad královnu.

Nicméně jak je u vychytralých zlodějíčků zvykem, pan Behaviore nikdy neměl v úmyslu jít na věc přímočaře. Nejspíše by Trevenu vydíral, aby získal mnohem více peněz, nebo by své úlovky prodal konkurenci. Ale v každé zapadlé uličce jsou uši, které poslouchají. A lidé vždycky měli dobrý vztah k cinkotu peněz. Proto jej zatkla královská policie při krádeži brouka.

Během průzkumu jsem zjistil, že alchymista se Behaviorovi svěřil se svým vynálezem, protože od něj očekával stanovisko. Oba totiž pokusně experimentovali. Behaviore sice není kdovíjak slavný, avšak myslím, že v určitých kruzích je jeho pověst dostatečná, aby o ní slyšel člověk, který zde byl víceméně cizákem. Od šéfa drogového kartelu, s nímž jsem se dnes za odměnu setkal, jsem se dozvěděl pohádku o slavném míchači opiátů.

Behaviore se dal dohromady s panem Trevenou po jeho příjezdu a začal pro něj pracovat. Měl zkušenosti s vymýšlením drog a Trevena chtěl někoho, kdo zužitkuje věci, které přivezl z Asie. Myslím, že tím začala být tato postava mezi kartely populární.

Domnívám se, že i Brown přivezl alchymistu k nám za podobným účelem. Pak však zjistil, že obchod s drogami je sice výnosný a destruktivní pro chudinu, ale napadlo ho, že by mohl využít i jiné schopnosti tohoto orientálního génia. Kromě pracovního poměru, který je vám pravděpodobně zřejmý, však měli i jiné pletky velice intimního charakteru,“ dodal Sterling opatrně.

„Oni spolu měli poměr?“ zeptal se s nakrčeným čelem Viktor.

„Dle toho, co mi řekl Behaviore, ano. Zapadá to do jiných věcí. Například Brownovy msty na Trevenovi. Obchodní věci by nevyvolaly tolik nenávisti jako zabití blízké osoby. Trevena však Browna připravil i o milence. Teď tu máme válku dvou úhlavních nepřátel.“

„Dávalo by to smysl, to ano,“ hlesla Liliana. „Ale i plášť mi přijde jako dostatečný motiv.“

„Ano. Plášť, který vás učiní neviditelným, by mohl neocenitelným způsobem posloužit k sabotáži.

Zatímco se alchymista snažil ukázat kolegovi novou hračku s dětinskou radostí z jejího vynalezení, jeho domnělý kolega jen chladně kalkuloval, až došel k částce tak vysoké, že bylo potřeba zabíjet.

Dál už to znáte. Soška a rozbitá lebka. Krádež pláště, který byl využit k další zlodějině,“ dokončil Michael.

„Rád bych přednesl výsledek vlastního výzkumu,“ ozval se Viktor. „Vzhledem k našemu střetnutí s démonem jsem se dostal k novým poznatkům. Jedná se především o vzorek krve, jejž jsem získal při jeho zranění. Zkusil jsem materiál analyzovat, ale bohužel výsledek byl stejně matoucí jako u zkoumání pláště. Důvod je prostý – je to totiž stejný materiál. Krev se po určitém vylepšení stane pevnější a hmotnější látkou. Z ní se pak dal vytvořit plášť.“

„Tohle je ovšem zajímavý poznatek. Tvrdíte tedy, že ta věc je vyrobená z krve?“

„Démoni krvácí temnotu,“ promluvila Liliana. „Chybí jim duše, a proto mají v nitru jen zlo a tmu. Nebo se to alespoň říká.“

„Aha, a jaký na to máte názor vy?“ zeptal se voják.

„K plášti toho moc neřeknu, na to je odborníkem bratr. Co se týče démona, začínám mít jasno, kterým směrem se to nutně muselo ubírat.

Brown potřeboval sabotéra. Vymyslel onen plán cíleně, aby poškodil konkurenci. Snažil se získat artefakt, plášť neviditelnosti, s nímž by mohl svého člověka nepozorovaně protlačit dovnitř, a ten by pak způsoboval ‚nehody‘. Pak však zjistil, že se mu naskytla lepší varianta jeho podlého plánu.

Nechal posednout toho chlapce, a přitom věděl, že se vrátí nejdříve do otcovy továrny. Brown mohl nechat posednout jediného dělníka a poslat ho do Horingtonovy továrny. Pak by kolem něj začali umírat lidé, stávaly by se nehody. Zničil by soupeře zevnitř a nikdo by ho z toho nemohl usvědčit. Z čeho také, z nešťastných náhod? Ale posednout chlapce, tohle byl cíl. Jak vidno, toto by byla mnohem dokonalejší pomsta. Mladý Horington byl zmatený, že se mu podařilo uniknout a vrátit se tam, kde to dobře znal, aby vyhledal pomoc.

Horingtonův otec se tak moc snažil zachránit syna, že chtěl rozprodat vzducholodě, které

připravoval pro armádu, aby měl peníze na výkupné, které chtěl únosci nabídnout. Syn se snažil jeho plán zastavit, protože nebyl vězněn. Tedy ne v pravém slova smyslu. Vrátil se domů, kde to znal, avšak s démonem v sobě, a lidé v jeho přítomnosti bohužel začali umírat. Nejspíše mu došlo, co se děje, až po těch vraždách. Nevím, zda byl vůbec při plném vědomí, když ty zločiny páchal. Démon nad ním mohl v tu chvíli převzít plnou kontrolu.

Pak se tedy stáhl z okolí. Pro úkryt si vybral rodný statek, protože tam v tuto roční dobu nikdo nebývá a zároveň mohl mít úkryt před Brownem. A také pronikat do jiných částí města, když démon musel jíst.“

„Proč si ale bral těla?“

„Půjčoval si je. Mladý Horington byl rituálně posedlý. Démon se tedy nemohl tak rychle odloučit od prvního těla. Jenže jeho objekt chátral a rozpadal se zaživa. Aby ho neopotřebovával víc, či spíše aby tělo nedošlo rychlé újmy, půjčoval si těla blízkých osob našich obětí, která k sobě přivábil.

Přeskakoval mezi nimi, ale vracel se do toho původního, dokud se zcela nezničilo. Myslím, že první dny zůstával někde v továrně. Možná se snažil říct otci, že je naživu, než si uvědomil, co se děje. A proto si také nevědomky vybíral dělníky z továrny jako první oběti. Jelikož byl Horington nositelem, destrukční vliv pouhé jeho přítomnosti zabíjel vše kolem nebo to vyčerpával k smrti. Muži pak byli unavení, omdlévali a umírali. Ze začátku si to možná ani neuvědomoval.“

„Ale proč jsme tedy toho mladíka viděli tu noc v továrně na vzducholodě, když démon nechtěl jeho tělo používat?“ zeptal se Viktor.

„Tu noc, kdy se stala nehoda, jsme viděli Horingtona, protože potřeboval otce přesvědčit vlastní tváří. Myslím, že ho stálo veškerou lidskou vůli, aby si to tělo udržel. Ale jeho psychické obrany byly tak chatrné a děravé, že si démon mohl dovolit zabít kohokoliv, kdo se k němu přiblížil. Když mladík zjistil, že kolem všichni umírají, snažil se utéct. Myslela jsem si, že utíká před námi, ale to až poté, co jsme ho začali sledovat. Do té doby se cítil relativně v bezpečí, avšak tehdy mu došlo, že ho sledujeme, a proto podnikl rázná opatření.“

„Takže o nás vlastně předtím nevěděl. Možná ani netušil, že po něm jdeme,“ zauvažoval bratr.

„Teď to ovšem ví moc dobře.

Dle toho, co jsme našli ve stavení, byl ten večer poslední, kdy použil Horingtonovo tělo, protože to se pak záhy vyčerpalo a rozpadlo.“

„Promiňte, nejsem znalý v okultních věcech, ale nechápu, proč si bral těla těch lidí,“ zauvažoval Michael.

„S jejich pomocí se pak dostal do blízkosti dětí.“

„Proč ale neposedl rovnou děti?“

„Takhle to nefunguje. Děti jsou primární potrava, ale on na ně za normálních okolností nemůže. Potřeboval dospělé tělo. To byl nástroj, jak se dostat k cíli. Kdyby posedl děti, nemohl by se jimi živit. Řekněme, že by vysával sám sebe a vysiloval by se. Dospělí byli jen loutky. Duše dětí – to je jeho potrava. Děti jsou oběti, dospělí jsou prostředek, jak se k nim dostat.

Dle knih pana Clesingera je právě tohle typ démona, který tíhne k čisté dětské duši. Kdyby ji posedl, zničil by ji.“

„Takže máme motiv. Jsem z toho sice trochu zmatený, ale jistě to musel být boj mezi démonem a jeho obětí.“

„Ani si nedokážete představit, co se děje v lidském nitru při takových věcech. Obdivuji toho chlapce. Musel být zoufalý z toho, co se stalo. Snažil se vrátit domů, ale místo toho po něm zůstávali mrtví. Ta věc ho v případě potřeby ovládala a stravovala. Představte si tu bezmoc, když nemůžete nikoho požádat o pomoc. Víte, že konec je neodvratný, ať uděláte cokoliv.“

„Je mi toho chlapce líto,“ řekl Michael a položil svou ruku na její.

„Jistě jste ho znal lépe nežli já,“ zašeptala. Sklopila pohled k jeho hrubým prstům, kterými prolínaly začerněné rýhy prasklin.

„Považujete mě za královského povaleče, který jaktěživ nepřičichl k práci?“ zasmál se její naivitě.

„Nesloužil jsem u královny vždy v pohodlí a bavlnce. Právě naopak.“

„Copak přehazujete v dělnické čtvrti uhlí?“ ušklíbla se Liliana.

„Ano, přehazuji, mimo jiné. Dělám pomocnou sílu v jedné z továren. Po většinu času obsluhuji pece,

opravuji stroje a všemožně vypomáhám s těžkými břemeny a jejich uskladněním. Je tam samozřejmě spousta špíny a prachu, takže když se mi dostane do kůže, zůstanou mi černé jizvy.“

„Vždyť to dělat nemusíte. Královna vám snad nic takového nenakázala!“

„Nakázala, i když ne přímo. Ale když se potřebuji dostat k informacím, je pro mě výhodné být s těmi lidmi v kontaktu. Sami si pak pustí pusu na špacír, když si myslí, že jsem jedním z nich.“

„Ale vždyť vás musí poznat ode dvora,“ namítla.

„Slečno, nikdo z nich u dvora jaktěživ nebyl. Pokládají mě za jednoho z mnoha válečných veteránů, a tak mi to také vyhovuje. Mohl bych samozřejmě sedět ve svém pronajatém domečku a používat peníze, které mám na misi, ale nedostal bych se ani zdaleka k tolika informacím. Navíc by to bylo podezřelé. Bohatí lidé si nekupují rozpadlé domky v chudinské čtvrti. A když nechodíte do práce, asi si můžete dovolit být bohatá.“

Viktor se vložil do diskuze: „Zmínil jste, že byly časy, kdy jste běžně pracoval. Kdy to bylo, smím-li se zeptat? Doufám, že to pro vás není příliš osobní, ale koluje plno pletich a já bych se rád něco dozvěděl o člověku, kterého si vážím pro jeho bojové dovednosti.“

„Na mém životě před službou královně není nic tajemného, pane Kelby. Matku si příliš nepamatuji, ale údajně byla moc hodná. Starala se o vojáky v královském hospicu, kde ji zabil jeden ze zraněných v záchvatu šílenství. Bylo mi tehdy šest, a jelikož byl otec ve službě, zůstal jsem sám. Abych si vydělal na jídlo, pracoval jsem v různých továrnách.“

„Nesnáším pracující děti. Je to tak nemorální,“ zavrčela Liliana.

„Máte pravdu, ale když je hlad, buď berete, co je, nebo umřete. Víc možností není.

Když jsem byl schopen udržet lopatu, přešel jsem k důlní společnosti, kde jsem vypomáhal. Otec se z fronty vrátil navzdory očekávání živ a poté pracoval jako vrchní velitel stráže Jejího Veličenstva. Po dlouhou dobu zastával také post osobního strážce královny. Tak také zemřel – když se pokoušel zabránit atentátu.

Jeho práce ho pochopitelně velice vytěžovala, takže na mě neměl vůbec čas. Zařídil však, abych skončil jako dělník a vykonával u dvora post pážete. Učil jsem se dvorské morálce, ale nikdy jsem nepřestal pracovat rukama. Když jsem se poprvé dostal do blízkosti královniných stráží, nebylo mi ani sedmnáct.“

„Slyšel jsem, že jste byl na Krymu.“

„Ano, to je pravda,“ přikývl. „Přežil jsem tvrdý výcvik u armády a vrátil se živý z několika větších vojenských konfliktů. A pak už následuje můj život u dvora, který by vám zcela jistě připadal zhýčkaný a nudný,“ pronesl ironicky.

„To je obdivuhodné,“ zašeptal Viktor po chvíli ticha. „Královna musí být ráda, že má po boku takového vojáka.“

„Myslím, že královna nebyla ani po zkáze Buckinghamského paláce zvlášť ráda, že mě vidí. Jsem špatný voják – nechci se ženit a ještě mi bude muset vyplatit rentu, protože jsem odmítl umřít. Tedy zatím to stále tvrdošíjně odmítám.“

„Ta událost v paláci byla nepříjemná pro nás všechny. Ale jistě měla i pár dobrých stránek,“ odtušil Viktor.

„Ano, poznal jsem vás a vaši sestru,“ odpověděl Michael upřímně. Fonograf vyhrával jen kousek od nich a hudba všem zpříjemňovala náladu.

„Máte rád Beethovena?“ poukázal Viktor na výběr písní.

„Ne tak docela. Mám raději Mozarta, Beethoven je na mě příliš těžký,“ odpověděl Sterling. Když

viděl Viktorův udivený výraz, raději pokračoval: „Mám pro vás, pane Kelby, jednu drobnost, která vás jistě potěší, neboť se jedná o vynález švédského vědce. Říká se tomu bezdýmný střelný prach, jinak také ballistit, ale u nás to zatím ještě není zcela běžně používáno. Vím, že jste něco podobného studoval. Rád bych znal váš odborný názor, popřípadě to, jestli by nebylo dobré začít vyrábět něco takového,“ řekl a podal přes stůl krabičku. Viktor ji otevřel a oči se mu rozšířily údivem.

„Jak to funguje?“

„Nemám nejmenší tušení,“ pokrčil rameny Michael, „používá se to do palných zbraní, o tom vím, ale nebudu se bránit, pokud to budete chtít vyzkoušet i jinak.“

„Strážníci,“ přerušila baronka jejich rozhovor a kývla k cestě za prosklenou stěnou. „Co tu chtějí?“

„Nejspíš se mnou mluvit,“ odpověděl voják a vstal. „Omluvte mě.“ Liliana vyskočila a chytila ho za paži.

„Počkejte! Nezdá se vám něco divného? Podívejte se na jejich výrazy.“

„Možná jsou trochu unavení, slečno.“

„Vždyť se sotva belhají! Mají zastřený zrak!“

„Promiňte, zeptám se jich, kolik toho naspali za poslední dny,“ odbyl ji.

Vyšel ven, zatímco oba sourozenci bedlivě sledovali, jak se s muži dává do řeči.

„Omluv mě, musím na vzduch,“ prohodila k bratrovi a odešla nouzovým východem do zadního traktu budovy. Nedostala se však ani do chodby, když ji někdo zastavil. Stál za pultem v úzké předsíňce, která byla spoře osvětlena plynovými lampami.

„Slečno!“

„Co se děje, pane Twiggy?“ zeptala se, aniž by se otočila. „Cítím, že máte z něčeho strach. Děje se něco?“

„Omlouvám se, že jsem vás nevyhledal již dříve, abych vám pověděl nové zprávy. Mám ovšem takový soukromý dotaz.“

„Čeho se týká?“

„Šla byste se mnou prosím ven? Můžeme být na chvíli sami ve dvoře. Tam si promluvíme.“

„Není vhodné, abych s vámi někam chodila bez doprovodu.“

„Je to opravdu moc důležité!“

Liliana nepatrně přikývla, věnovala krátký pohled bratrovi, aby věděl, že jde pryč, a sledovala muže do zadního traktu budovy, kde se nacházel dvůr s posezením, které ovšem v chladnějším počasí nikdo neobsazoval.

„Promiňte, že mi taktnost nedovolí se nezeptat, ale říká se o vás, že jste vlkodlak. Tedy ono se to neříká, ale bylo mi to sděleno královnou v rámci naší spolupráce.“

Liliana vypadala rozhořčeně, neboť neměla ráda, když kdokoliv vyzradil její tajemství. Nyní raději jen přikývla. Nemohla si dovolit pochybovat o správnosti královnina rozhodnutí. Pak přimhouřila oči a podezřívavě se na muže zahleděla.

„Jakou funkci vlastně zastáváte?“

„Jsem nejvrchnější komisař pro vyšetřování věcí vnitřních. Nasazený mezi jednotky Metropolitní policie.“

Liliana si nepatrně odfrkla, čímž chtěla dát najevo, že by o tom za každé situace pochybovala.

„Nejspíše nejsem mužem vašich představ. Neprošel jsem bojišti jako vy, mou arénou byl odjakživa Londýn. Ale věřte mi, že vaše tajemství u mě bude v bezpečí. Ačkoliv možná nevypadám schopně, doufám, že vypadám alespoň důvěryhodně.“

Dívka si ho změřila pohledem se zdviženým obočím. Musela uznat, že ten otrapa mohl mít špetku inteligence, když už nic jiného. Kdo ví, jak se na svůj post probojoval? Pokud ovšem nebyla jeho přílišná chytrost způsobena něčím zcela jiným…

„Jak se člověk stane vlkodlakem? Kdy vás pokousal vlk, že jste se stala jedním z nich?“

„Lykantropie není nemoc, která by vás zničila ze dne na den. Dlouho spí uvnitř, užírá vás, přetváří. A nakažené tělo se každý den mění, bortí se vazby, vznikají nové, ale proces je dlouhý a pomalý, než vás ovládne a infikuje celý organismus, trvá to roky. Jenže není cesty zpět. Neexistuje lék a ani železná vůle vás nebude chránit věčně od strachu, který přichází v noci.“

„Váš bratr dle lékařské zprávy také trpí lykantropií, ovšem je prý v nerozvinutém stádiu. Upřímně se přiznám, že jsem tomu moc nerozuměl.“

„Mluvit o soukromých věcech mého bratra mi bohužel nepřísluší. A o svých záležitostech mluvit nehodlám. Asi jste slyšel příliš pohádek o tom, jak se změníte ve stvůru, když vás vlkodlak pokouše…“

„Ale proč vás rovnou nezabili? Tedy odpusťte, jsem samozřejmě rád, že jste tak hrůznou životní zkušenost přežila, nicméně jsem zvědavý, proč unášejí malé děti. Je to neuvěřitelně lstivé, až podlé, nevěřím, že by byla zvířata schopná něco takového vymyslet. Takto si vytvářet své nástupce…“

„Nemluvíme o zvířatech, pane. Vlkodlaci nejsou zvířata.“

„Jistě, omlouvám se, slečno. Je chvályhodné, že jste se rozhodla využít své nadpřirozené schopnosti ve prospěch Impéria. Už jsem o vás hodně slýchával a upřímně jsem se s vámi toužil poznat osobně.“

„Proto jste s námi tak moc chtěl pracovat na případu?“

„Mimo jiné. Vyšetřoval jsem různé nelegální dovozy paliv a materiálů. Z prvního pohledu je jasné, že ty továrny nezbohatly na rybách, ale na válečných zbraních, autech, ponorkách, dobývacích strojích

a podobných pokrokových vynálezech, které mohou být použity ve prospěch Britského impéria i proti němu. Jelikož královna tento nelegální výzkum sleduje, aby mohla v případě nutnosti zasáhnout, nehrozí vniknutí cizích vojáků. Nicméně všechno je to velice křehká hra, vyžadující obezřetnost a předvídavost. Jsem si jist, že královna všechny tyto vlastnosti má. V případě, že příroda pochybila,

má jistě své lidi, kteří ji v tomto zastoupí.“

„Myslíte tím sebe?“

Twiggy se zasmál, až mu špičky mrožího kníru povyskočily vzhůru.

„Slečno Kelbyová, dělám tuhle práci dlouho. Dovolím si tvrdit, že ji dělám spolehlivě, i když jen zpovzdálí. To, co jste vy s bratrem objevili, jsem přinejmenším tušil. Co netuším, je, proč umírají děti v East Endu. A to potřebuji zjistit.“

„Spolehněte se na nás. My to s bratrem vyřešíme,“ odpověděla tvrdě a nesmlouvavě.

„Jste si tím tak jistá?“ zeptal se pobaveně.

„Jistě. Zasvětila jsem svůj život službě královně. Je to nesmírně moudrá žena, která se mnou měla pochopení.“

„Ano, její dcera trpí hemofilií, pokud vím, a to je prý nemoc ne zcela odlišná od lykantropie.“

Přiblížil se k ní, ale Liliana seděla klidně na jednom z venkovních křesílek. Jakmile komisař natáhl ruku, vymrštila se a popadla ho za ni. Nadlidskou silou s ním trhla. Zkroutila mu paži za zády a přirazila ho ke zdi.

„Zajímalo by mě, jak by obyčejný komisař jako vy věděl tolik věcí o královně,“ zavrčela mu do ucha. Cvakla jeho vlastní pouta, která mu bleskurychle nasadila. Pak couvla a vytáhla pistoli.

„Její Výsost by vám sotva svěřila něco tak tajného jako informace o mně a mém bratrovi. Ovšem jsem si jistá, že lidem, jako byl mladý lord Horington, který byl jejím důvěrníkem, by je řekla.“

Bez zachvění mířila do týlu, ale muž, který vypadal jako Twiggy, se jen tiše smál. Pomalu se k ní otočil, pak zvedl spojené ruce, a jako by neměl žádné klouby, si je přehodil dopředu přes hlavu. Náramky kolem jeho zápěstí se roztavily. Liliana neucouvla.

„Co jste udělal s komisařem?“

„Slečno, asi jsem vás podcenil, snad mi odpustíte. Netušil jsem, že vlkodlaci jsou ve zdejších končinách tak kultivovaní a inteligentní,“ prohodil ironicky.

„Kdo jste?!“ zavrčela. „Stůjte!“

Demonstrativně vystřelila a kulka se zavrtala do zdi vedle jeho hlavy, což ho přimělo zůstat na místě.

„Říkal jsem si celou dobu, proč na to královna poslala právě vás. Dokud jste jen tápali, mohl jsem se dívat zpovzdálí, ale vy jste zašli příliš daleko. Nemohu vás nechat odhalit svá tajemství.“

„Jste ten démon!“ vyplivla odhalení s nejvyšším pohrdáním.

„Nu, ano,“ usmál se.

„To, co jste mi řekl, byly vzpomínky toho chlapce, protože detektiv jako Twiggy by se stěží dostal ke královniným tajným informacím. Od něho viditelně znáte i má tajemství, takže jeden z nás odtud neodejde!“

„Bylo tak jednoduché se k těm myšlenkám dostat, jako by mi je sám přenechal, když věděl, že umře. Nedomyslel, k čemu je budu moci použít. Nezáleželo mu na tom. Lidé jsou tak slabí. Ale už žádné sentimentální pohřbívání. Žádný pláč a choulení se v koutě. Teď už ho nepotřebuji.“

„Pár týdnů vám sice vydržel, ale jak dlouho myslíte, že vám vydrží tohle tělo? Strážník nebyl ani zdaleka tak silný. Už teď vidím, že máte jedno rameno pokleslejší. Je to snad proto, že vám ochabuje celá ruka? Cítím zápach rozkladu až sem.“

„Ale, slečno, nebuďte dotěrná. Tohle tělo vydrží, než vás pošlu k vašemu bohu, pokud tedy vlkodlaci v něco věří. A pak si vás vezmu.“

„Takových už bylo, co si mysleli to samé!“ Liliana sáhla i po druhé pistoli, a teď na něho vytrvale mířila a přemýšlela, jestli je možné ho zranit obyčejnou kulkou. Věděla, že jakmile bude dlouho setrvávat ve strnulé pozici, začnou se jí klepat ruce a bude mít větší potíž s tím, aby trefila cíl.

„Tak moc se o něho bojíte,“ začal démon úlisně, „že se tady raději obětujete, abych neublížil vašemu

‚milenci‘. Dá-li se to nazývat tím slovem. Je to dojemné. Vy, taková krásná mladá dáma, ale není vám dopřáno ani za mák tělesného potěšení s jakýmkoliv člověkem. Sama máte hrůzu z každého škrábnutí, z každého dotyku, abyste snad někoho nenakazila tím prokletím. Jako by i váš dech mohl být smrtelně jedovatý. Už od dětství jste měla strach z každého zranění. I odřené koleno vás přimělo zapírat okolí, že se vám něco stalo, a obvazy jste pálila v krbu, aby se jich nikdo nedotkl.“

„Mlčte, ksakru!“ zavrčela.

„Tyhle myšlenky už jsou mimochodem vaše. Jsem sice trochu zmatený z toho nadměrného přívalu informací po té době, kdy jsem byl odstrčen z tohoto světa, ale velice se mi líbí vědět všechna ta tajemství, která vy lidé tak úzkostlivě střežíte.

Třeba své niterné pocity. To, jak zoufale Sterlinga milujete, a přitom víte, že s ním nelze nic mít, aniž byste ho učinila zrůdou, jakou jste vy. Vlkodlakem. Až se trápíte sama, jen proto, že už nic jiného neumíte. Divím se, že dříve vyhlášený prostopášník, rváč a voják bez majetku dokázal uchvátit vaše křehké srdce. Proměnit ho nechcete, víte totiž, co byste na něj uvrhla, a že jeho proměna by byla mnohem bolestivější než vaše. Už tak máte výčitky kvůli bratrovi. Ale možná by mu znovu narostlo to oko, o něž přišel,“ řekl posměšně.

Liliana zmáčkla spoušť. Kulka proletěla skrz Twiggyho rameno a třeskla o zeď za ním. Po zemi se rozstříkla černá krev.

„Sklapněte!“ zavrčela. „Vy nejste můj bratr, abyste si ze mě mohl utahovat!“

„Vím o vás hodně. Mnoho i od Horingtona. Víte, že vás opravdu obdivoval? A také mám hodně myšlenek přímo z vaší hlavy. Jste roztržitá. Bojíte se snad?

Sice jste silná, ale nedokážete nemyslet na věci, které vás trápí. Vaše tělo bych potřeboval. S kapkou vlkodlačí krve bych mohl žít dost dlouho, než budu schopný zhmotnit se v tomto světě.“

„Nechte si zajít chuť!“

„Jste rázná, to se mi líbí. Ne jako ti dělníci, které jsem pozřel předtím. Ne jako ti lidé znudění stereotypem tak, že zapomněli přemýšlet a staly se z nich poslušné ovce každodenní rutiny, tak povrchní a omezení ve svých bídných životech. Jste opravdu vlk mezi ovcemi.“

„Už mi potenciální nápadníci s nabídkou k sňatku lichotili více,“ odfrkla pohrdavě. „Nemyslete si, že tady dlouho zůstaneme sami. Ten výstřel museli slyšet. Bratr…“

„Možná ho nikdo neslyšel. A i kdyby, nejspíše mají plné ruce práce se záchranou vlastních životů. Víte, některé strážníky jsem spotřeboval už dřív, a teď jsou z nich mí poslušní sluhové. Nejsou sice kdovíjak bystří, ale myslím, že to vynahrazují brutální silou a vytrvalostí.“

„Vy jste z nich udělal nemrtvé?!“ hlesla vyděšeně.

„Tak se tomu tady říká? Živí mrtví? Jaká to slovní hříčka – nádhera! Vaše země je plná skvělých možností. Budu si ji užívat plnými doušky, až se mi podaří dostat se do těch správných kruhů. Vezmu si vaše tělo a pak toho vašeho vojáčka. A potom…“

„To nikdy nedovolím!“ křikla Liliana, aniž by ho nechala domluvit. Vystřelila z obou pistolí, pálila jednu ránu za druhou. Černá krev stříkala na všechny strany. Pak odhodila zbraně a vytáhla kostici z tunýlku na korzetu, který se tak rozepnul. Hodlala se proměnit ve vlkodlaka jen za předpokladu, že to bude nezbytně nutné. Rozběhla se k protivníkovi a praštila ho dobře mířenou ranou přímo do rozbitého obličeje, ze kterého jen bublaly gejzíry tmavé tekutiny. Bila do něho, útočila na citlivá místa. Pak ho popadla a mrštila jím mezi stolky. Dobře věděla, že na ženu má obdivuhodnou sílu. A mimoto také ženské zbraně. Rozmáchla se a nakopla Twiggyho přímo do rozkroku tak silně, že i démon zaúpěl vysokým hlasem.

„Střely možná nezabírají, ale tohle účinkuje vždycky!“

Měla v plánu popadnout ho a dobít, dokud byl oslabený střelnými zraněními, která se ovšem poměrně rychle hojila, ale při dalším kroku její tělo ztuhlo a nechtělo poslouchat. Zalila ji vlna náhlé slabosti. Divže rovnou neomdlela, ale vlkodlačí schopnost regenerace ji zjevně chránila. Liliana sebou vztekle trhla, ale jediným účinkem bylo, že couvla. Soustředila se na mentální obrany, protože si nebyla jistá, jestli bude schopná s něčím takovým bojovat, ačkoliv umění psychické ochrany trénovala dlouhodobě. Cítila tenké vlákno, které se jí snažilo navrtat do mysli jako kořínek rostliny. Cíleně ho ničila ve své představě, ale pak otevřela oči a všude kolem byla mlha. Uvědomila si, že se ocitla na bojišti mimo čas i prostor.

„Vzpomínáte si na tu noc?“ zeptal se démonův hlas, který přicházel ze všech stran. Z neviditelné oblohy nad její hlavou začaly padat sněhové vločky. Snášely se kolem ní, až se z nich stávaly velké chuchvalce. Přimhouřila oči a odvážila se udělat pár kroků. Mlha ustoupila vidině jejich rodného sídla. Sníh sahal až pod okna, v remízcích kolem domu se třásla lesní zvířata, která se pokoušela

najít teplo u lidských příbytků. Přesto viděla dobře obrysy umrzlých zajíců, kteří nenašli noru pod kupami bílé přikrývky. Pamatovala si tu noc. Bylo to tehdy, když ji unesli vlkodlaci. Po krátkém oteplení přišla zima ještě tužší než kdykoliv předtím. Venku se nedalo pobývat déle než pár minut, aby člověku neomrzla tvář. Liliana stála a strach jí svíral útroby. Vybavily se jí nepříjemné vzpomínky. Chtěla křičet, utéct, aby to už nikdy nemusela prožít znovu, ale démon se vloudil do její hlavy a nemilosrdně vše připomínal.

Svítící vlčí oči mezi stromy. Vytí smečky, než našla kořist.

Liliana se snažila koncentrovat. Hledala šťastné věci, které ji potkaly, aby na tohle nemusela myslet, ale její mysl jako by byla prázdná. Zůstaly jen vzpomínky na krev, radost z prvního lovu. Dny mučivé bolesti po nakažení. Ztráta lidské identity. Neveselý návrat k rodině… soustředila se alespoň na to, ale v nitru věděla, že jí to shledání mnoho radosti nepřineslo. Jen další utrpení vyvržence lidské společnosti. Měsíce v izolaci. Nesnášenlivost mnohých členů rodiny, kteří volali po jejím vydědění.

Pokusné rozbory šarlatánských lékařů. Dohánění let, která jí byla ukradena vlčí smečkou. Období odcizení.

Jen Viktor se jí před ostatními zastal. Jediný se jí nebál a dával jí na vědomí, že pro něho je pořád milovanou sestrou, ať už se stalo cokoliv. Snažila se tedy myslet na něj. Jediného člena jejich velké rodiny, který ještě zbyl. Epidemie, nájemné vraždy, válečné konflikty a v neposlední řadě i jed – to všechno její rod postupně decimovalo. Promarnili své životy ve službě království. Pouze Viktor, u kterého se předpokládalo, že zemře při prvním souboji, se tvrdošíjně držel života. Dokázal si vypěstovat odolnost a vytvořit protijedy, aby se nebál napít z poháru, do něhož mu i sourozenci mohli něco nasypat. Naučil se bojovat, ačkoliv nebyl příliš fyzicky zdatným žákem. Kde mu nepomohly dispozice od přírody, tam si poradil pronikavou inteligencí. Na rozdíl od Liliany, která byla proti většině jedů odolná a rány se jí dobře hojily, musel bojovat o každé nadechnutí.

„Nikdy nebude jako vy,“ ozval se hlas jakoby odevšad.

„Smečka loví spolu a také spolu hoduje. A kdo večeří s vlky, propadá hrdlem u posledního soudu. Pokud tedy v nějaký věříte. Bůh ví, že nejsem špatný člověk. Tam, kde lidé tráví sezónu v pekle, já trávím roky tak dlouhé, až jsem si zvykla na zápach síry a oheň dštící pece.“

Soustředila se na koncentraci mysli. Vytlačovala ho ven, začala si uvědomovat vlastní tělo. Vymazala otázky přicházející z okraje existence připomínající bludné vody, které padají přes okraj placatého světa kamsi do tmy znovuzrození. Procitala jako ze snu, až si jasně uvědomovala, že ji někdo drží pod krkem. Visela ve vzduchu a dusila se. Otevřela oči, z nichž tekly slzy. Zoufale lapala po dechu, ale ze sevření se nemohla vykroutit.

„Oba se klaníme Smrti, slečno. Jen vy se jí za chvíli pokloníte tváří v tvář. Pak můžete sečíst své činy.“

„My, přihlížeči tiché hrůzy, hledáme odraz Boží milosti ve vlastních činech jakkoliv krásných či zrůdných, které provázejí naše bytí. Co myslíte, stáváme se pak z té dobré vyšší vůle lidskými bohy, nebo pekelníky?“

Lilianě se změnil hlas a z hrdla se vydralo hluboké zavrčení. Švihla rukou a podrápala démonovi obličej až na černou krev. Zorničky se stáhly do vlčích teček. Vytrhla se mu, spadla na zem a změnila se ve vlka. Na démonově tváři se rozlil úsměv. Rány se mu zacelovaly a mizely, aniž by po nich zůstávaly jizvy.

Naježila hřbet, vrčela a obcházela kořist. V tu chvíli začalo převažovat vlčí vědomí, které se snažila ukočírovat, což šlo dost špatně už jen proto, že byla vzteklá. Lidské vzpomínky proudily hlavou, ale postupně se třídily, ukládaly ke spánku a končily v nevědomí. Nahoru se drala vidina lovu. Už jen tou představou jí kypěla krev, dech se zrychloval a ona cítila divokou rozkoš zaplavující tělo. Vnímala jeho pohybující se končetiny, které ji dráždily, jako dráždí šátek rozzuřeného býka.

Odrazila se, strčila do něj celou vahou těla a odmrštila ho mezi stolky. Démon se prkenně narovnal. Viditelně měl jednu paži ochromenou. Klekl si a položil dlaň na dlažbu. Mezi spárami se začaly prodlužovat stíny. Sápaly se po vlčici, ovíjely se jí kolem nohou jako bledé pavučiny, tenké, ale nepředstavitelně pevné, chňapající po ní jako ruce ovládané něčí vůlí. Ve chvíli ji strhly na zem, obtáčely se kolem huňatého těla, snažily se ji spoutat, umlčet a zadusit. Stávaly se čím dál hmotnějšími, jako z ocele, až ji svíraly podobny okovům. Liliana se několikrát překulila v prachu. Pak si lehla na záda a proměnila se v člověka. Zlomek okamžiku stačil k tomu, aby změnila tělesné proporce a vyvlékla se z pout, která ji držela. Dostala se na osvětlenou plochu, kam za ní stíny nemohly. Než se démon stačil nadát, opět se proměnila ve vlka.

Vrhla se po svém nepříteli, šla mu po krku, škrábala ho drápy. Strhala mu z těla oblečení a povalila ho na zem. Démon se ji snažil držet lidskýma rukama, ale byl pořád částečně limitován silou člověka, kterého posedl. Mohl napnout svaly na maximum, ale přesto se Lilianě nemohl rovnat. Vlčice mu utrhla ruku, která už byla téměř odhnitá. Pod seschlým masem se objevily zažloutlé kosti, místy téměř zpuchřelé. Přimáčkla soupeře tlapou k zemi a zakousla se mu do krku. Trhla hlavou a rozervala hrdlo, z něhož se vyvalila černá krev. Na světle tekutina začala syčet, až zabublala a pomalu se vypařovala.

Udeřila mu do hubeného trupu, přerazila hrudní kost a se zamlaskáním vytrhla velký kus roztříštěných žeber. Démon vykřikl, až jí zalehlo v uších. Kroutil se a úpěl, vystavený světlu, které ho spalovalo. Liliana popadla Twiggyho za druhé rameno. Mrštila jím ze schůdků, jimiž sestoupili na terasu.

Mrtvola spadla na zem, vyschlá a zkroucená jako starý pergamen. Praskliny se v ní linuly od okrajů až k srdci jako otrava postupující tělem. Maso vyschlo a rozpadalo se. Líhly se v něm bílé muší larvy. Ze zmítajících se kukel vylétali dospělí jedinci. Krev odtekla do odpadního svodu a zmizela ve tmě.

Liliana se otřásla a ustoupila. Přikrčila se a snažila se najít svou lidskou identitu, aby se mohla proměnit v člověka. V rychlosti posbírala šaty. Sáhla do váčku s náboji. Připravila obě krátké palné zbraně na to, co ji čekalo v nitru kavárny, odkud přicházel tlumený hluk, střelba a křik. Pak věnovala pohled mrtvole. Twiggy jí nikdy nepřirostl k srdci, ani to za tu chvíli, co se znali, nebylo možné, ale tohle si zcela jistě nezasloužil. Zaklapla nabitý bubínek revolveru a pak se vydala zpět, aby pomohla svým blízkým.

Kapitola 29

Michael seděl za převrácenými stoly a hromadami židlí, a se zcela klidným výrazem nabíjel pistole. V

obličeji měl vepsanou rutinu, běžnou práci, kterou dělával často. Nemrtví bloudili kavárnou, jejíž stěny očadil kouř z hořícího nábytku. Další skupinka okousávala číšnici, kterou se jim podařilo zabít. Teď trhali maso z jejího těla, sloupávali cáry kůže a vyprahlými ústy hltali krev a polykali teplé vnitřnosti. Kličky střev se válely po podlaze v pitoreskních obrazcích.

Sterling se zvedl. V mžiku zamířil a vystřelil. Úspornými pohyby pálil jednu ránu za druhou, až mrtvým praskaly lebky jako rozkřáplá vejce. Úlomky kostí a kusy mozků pršely na drahý koberec. Přežívající těla, oživená zlou magií, sebou ještě dlouho škubala, než definitivně znehybněla. Pak mu došly náboje, proto se stáhl zpátky do úkrytu. Snažil se nabít, když vtom ho za rameno popadla mrtvolně bledá ruka. Okamžitě vytáhl nůž a bodl jej umrlci do oka, ale když si uvědomil drtivý stisk na kotníku, bylo už pozdě. Nemrtvý se prkenně vzpřímil a mrštil vojákem přímo proti skleněné stěně. Letící tělo do ní narazilo zády. Sklo se za třeskotu rozbilo. Střepy s cinkáním dopadaly na zem. Silou úderu propadl až na druhou stranu ulice. Převalil se mezi úlomky, které mu pořezaly končetiny.

Tekla mu krev z nespočtu škrábanců, ale za hlasitého klení sebral jednu z pistolí, která dopadla vedle něj. Zastrčil zásobník a začal znovu střílet. Lidé se za ním otáčeli. Překvapení chodci raději změnili trasu a místo obloukem obcházeli. Z dálky bylo slyšet houkání a objevovali se i první konstáblové.

Jakýsi muž vojáka pozdravil zdvižením cylindru. Michael se mu lehce uklonil a pak vyskočil na okenní rám. Přikrčil se, rukou se o něj zapřel, zatímco druhou střílel. Nemrtví k němu obraceli vyschlé tváře s propadlýma očima, natahovali kostnaté ruce a plesnivějícími ústy marně klapali při vidině čerstvé potravy. Kulky jim drtily obličejové části, prostřelené hlavy pak ještě chvíli visely z krku, než si tělo uvědomilo, že už nikam nedojde. Michael jich šest zneškodnil, než se k němu přiblížili natolik, že musel stanoviště opustit.

„Sakra, Kelby, vylezte ven! Snad si nemyslíte, že je všechny pobiju sám!“ křikl směrem k obslužnému pultu. Utřel si krev z obličeje, protože mu neustále tekla do oka. Na čele měl dlouhý šrám.

Viktor se snažil vyprostit ruku uvázlou mezi nábytkem. Byl zasypán vybavením, které se značně přeskupilo po explozi, když Michael dostal skvělý nápad poslat k oživlým mrtvolám sud s whisky, do něhož hodlal střelit. Bylo mu jasné, že tím nevyvolá potřebnou detonaci, ale záhy dostal další skvělý nápad, kterým nebylo nic jiného než odzkoušení ballistitu, což s terči teprve zamávalo. S některými doslova. Části těl se ještě teď hýbaly u vchodu do kavárny a snažily se někam odplazit v marném pokusu najít zbytek těla. Alkohol samozřejmě vzplanul, tudíž všichni prohnilí návštěvníci kavárny, kteří byli při rozprsknutí směsi zasaženi, právě plápolali.

Viktorova lidská ruka však zůstala uvězněná mezi troskami, takže ji nemohl vytáhnout. Jak byl nervózní, mechanické prsty sebou nekontrolovatelně škubaly, což značně komplikovalo pokus o odstranění překážky. Zatlačil do masivního boku skříně, který mu při pádu div nerozdrtil hlavu, vsunul do škvíry druhou paži a zapáčil. Ze všech sil se snažil značnou váhu odtlačit, protože by nerad přišel i o druhou končetinu.

„Vám se to řekne!“ zavrčel.

„Pomůžu ti!“ ozvalo se.

Liliana se opřela o pult a zabrala. Velký kus dřeva zaskřípal, bratr pochopil. Společnými silami se jim podařilo vytvořit skulinu dost velkou, aby se mohl osvobodit. Rychle si prohmatal pohmožděnou končetinu. K velké radosti zjistil, že nemá nic zlomeného. Liliana sledovala Michaela, který chodil mezi nemrtvými a vysmíval se jejich pomalosti. Kličkoval mezi nimi, vyhýbal se prkenně napřaženým rukám i kolébavým pohybům. Zapálil si doutník, vyfoukl obláček kouře a demonstrativně odstřelil

pár nejbližších nepřátel.

„Proboha, neber si ho, ten člověk je blázen!“ zaúpěl Viktor, když se mu podařilo vyškrábat z úkrytu.

„Ale… copak, že jsi změnil názor?“ zeptala se sladce.

Michael nakopl pár mrtvol, prosmýkl se jejich stahujícím se kruhem, popadl nejbližší židli a rozbil ji o záda jedné z nich. Odhodil zbytek rozlámaného dřeva a poohlížel se po dalším. Mrtvoly se pomalu otáčely jeho směrem, hučely, sípěly, avšak on byl rychlejší, což z nich vyluzovalo jen nespokojené kvílení znějící jako vítr v komíně. Mnohé ještě stále hořely a doutnaly.

„Musel jste je opravdu zapalovat?“ zeptal se Viktor.

„Chtěl jsem trochu osvětlit situaci,“ pokrčil rameny voják. „Třeba někteří shoří. Jakmile mi dojdou náboje, nevím, co proti nim použiji. Zjistil jsem, že dokud jim neprostřelíte palici, hýbou se pořád.“

„Je jich příliš mnoho,“ přerušila ho Liliana, která si uvědomila, že se kolem nich shlukují, aby je odřízli od okolního světa.

„Proč jsou tak shnilí? Vždyť nemohou být mrtví víc než pár minut!“

„Vysál z nich život, což urychlilo rozklad,“ odpověděla.

„Nechutné!“ konstatoval Michael. Vší silou nakopl nejbližšího nemrtvého do hrudi, až spadl na hromadu roztříštěného nábytku. Špice vzniklá z odlomené nohy od židle mu probodla trup. Tělo sebou zmítalo v křečích a snažilo se znovu vstát.

Viktor přeskupoval součástky a povoloval čepy na mechanické paži, aby se transformovala v něco použitelného k boji. Prsty se stáhly, dílky do sebe zapadly jako skládačka, a on se postavil do střehu s krátkým bodcem. Provedl elegantní výpad, sekl do nepřítelova hrdla a pak se stáhl do postoje s druhou rukou za zády. Protínal nemrtvým krky a páral břicha, až mu hnijící vnitřnosti padaly k nohám. Všichni tři se pustili do lítého boje, klouzali po krvi a kličkovali mezi mrtvými, aby se jich žádný nedotkl, protože síla jejich paží byla nelidská. Každý omyl se mohl stát osudným.

Oba muži drželi Lilianu ve svém středu. Zdržovala se kontaktního boje, jen střílela, dokud jí nedošly náboje. Třásla se. Snažila se ani jednoho z nemrtvých nedotknout a štítivě uskakovala, kdykoliv se k ní nějací přiblížili. Za zbraně si brala polámaná prkna, která do nich zabodávala jako kůly.

Jeden z umrlců se po Michaelově slepé straně dostal až k němu. Dřív než to voják zpozoroval, kostnatý pařát ho chytil za paži. Vykřikl, ale Viktor se pohotově otočil a uťal ruku, která ho svírala v zápěstí.

„K čertu!“ Michael odtrhl zmítající se končetinu a štítivě ji hodil po nejbližším nepříteli.

„Co teď?“ zeptal se Viktor, když byli ve stále těsněji se stahujícím obležení.

„Nemůžu se proměnit a zaútočit na ně, bojím se, že bych něco chytila,“ zašeptala Liliana.

„Došly mi náboje, ale chuť tedy rozhodně ne,“ zavrčel Michael.

„Chuť k čemu?“ zeptala se s pozdviženým obočím.

„K nakopání několika shnilých pozadí!“ odpověděl. „Je jich už jen šest.“

„Jenom? V tom případě prosím, až po vás,“ ustoupil Viktor.

„Když jinak nedáte!“ utrousil. Popadl konvici, která mu ležela u nohou. Rozmáchl se a v otočce prvnímu nemrtvému urazil hlavu. Využil setrvačnosti pohybu a těžký předmět pustil. Trefil se do rozšklebeného, napůl vyschlého obličeje, který náraz zdeformoval dovnitř. Z prasklin mezi úlomky lebky se vydral rosolovitý mozek.

Nakopl do hrudi dalšího. Síla nárazu ho donutila stulit se do klubíčka, když padal po zádech. Michael ho popadl za hlavu a svedl dráhu jeho pádu přímo proti vybitým sklům v okenním rámu. Ostré úlomky mrtvole z větší části odřízly hlavu.

Pak ale voják zjistil, že se k němu jedna z příšer dostala příliš blízko, nějak se jí podařilo prosmýknout kolem sourozenců. Nemrtvý po něm šátral, přičemž do něho spíš vrazil, než aby na něj skočil, a voják se zapotácel. Spadl tak přímo mezi další dva nepřátele, kteří se na něho vrhli. Škubal rukama, aby se jim nepodařilo se do nich zakousnout.

Jejich vyschlé rty a ústa roztažená v širokém šklebu, jako když žíznivý prosí o kapku vody, se snažila dostat k němu. Přisát se na holou kůži a nasytit se, ukojit tak záhrobní touhu. Michael se zoufale zazmítal v jejich obklíčení. Toho, co měl přímo nad sebou, odkopl, ale dva další ho strhli k zemi a téměř znehybnili. Byli mnohem silnější, div mu nezlomili ruce. Dívka si toho všimla, zaváhala však. Michael jí věnoval jediný zoufalý pohled a tak tak uhnul, když se mu hladové čelisti snažily zakousnout do ramene.

„Ne!“ vykřikla Liliana, která nabíjela pistoli, ale když viděla, co se stalo, střelivo jí padalo z rukou a ona ho nedokázala dostat do zbraně. Nakonec ji odhodila a holýma rukama se proti nim vrhla. Strach ji paralyzoval, jenže když viděla svého gentlemana ve spárech těch zrůd, v obavách o jeho život překonala hrůzu z nákazy. Rozběhla se a nakopla do břicha nemrtvého, který se téměř dotýkal jeho kůže, aby se do ní zahryzl. Pak mu dupla na hlavu, až podpatkem prorazila lebku skrz očnici.

Když se vojákovi uvolnila jedna ruka, překulil se na bok a mlátil do druhého věznitele hlava nehlava. Odtlačoval jeho sípavá ústa odhalující zkažené zuby.

Viktor pohotově rozetnul nemrtvému hrdlo, až Michaelovi vyprskl do obličeje zkažený sliz. Hlava se zaduněním spadla na podlahu a odkutálela se pryč. Voják se posadil a prudce se rozkašlal vlivem spalin poletujících ve vzduchu. Během souboje je ani nevnímal. Třásl se z hrůzy, kterou zažil.

Domyslel si, že jediné kousnutí by mohlo být osudným, a rozhodně nechtěl strávit zbytek života jako posedlý či rozkládající se nemrtvý. Nervózně si utíral z obličeje i šatů sražené tělní tekutiny. Byl špinavý a celý od krve, která z velké části patřila přímo jemu.

„U všech svatých!“ neodpustil si. „Bože, když tě žádáme, abys chránil královnu, nemyslíme tím, že se máš na nás vykašlat,“ pronesl po chvíli s očima upřenýma kamsi k nebi.

„Pokusím se zabít ty, kteří se ještě hýbou,“ navrhl mladý šlechtic. Ostatní kývli. Přesvědčeni, že zničit něco, co už je napůl mrtvé, snad zvládne i on.

„Co se tam vzadu stalo?“ zeptal se Michael Liliany.

„To je na dlouhé vyprávění. Musíte se rychle umýt. Nerada bych, aby se vám zanítily rány,“ upozornila ho.

„Už jsem přežil horší,“ řekl sebevědomě. Viktor mu pomohl vstát.

„Já ti říkala, že když si někam vyrazím, nikdy to neskončí dobře!“ připomněla bratrovi Liliana.

Kapitola 30

„Byla to opravdu velká spousta pytlů!“ podotkl Viktor na účet konstáblů, kteří odklízeli mrtvoly a házeli je do hromadného hrobu. Dav zvědavců zcela jistě ještě i nyní okouněl kolem zčernalého interiéru kdysi krásné kavárny.

Liliana vytáhla láhev pálenky a pořádně si přihnula. S hlubokým vydechnutím zatřepala hlavou a pak toutéž tekutinou polila Michaelova záda. Krvavou jehlu hodila do dezinfekce a kriticky si prohlédla několik stehů. Ačkoliv to voják nedával najevo, musel být velice vysílený. Liliana zazátkovala alkohol, po kterém Sterling chtivě mžoural, a postavila ho stranou.

Raněný už poněkolikáté ve velmi krátkém časovém intervalu bolestivě zasyčel. Seděl polonahý na židli, ruce složené na opěradle a neustále do nich tiskl obličej, aby tak dal najevo, jak ho Liliana trápí. Dívka měla na očích obrovské brýle se zvětšovadly a titěrnými nástroji mu vytahovala ze zad sklo z rozbitého okna.

„Je tam toho ještě hodně. Úlomky máte hluboko pod kůží.“

„Nemůžete je tam nechat?“ pokusil se.

„Už vám poněkolikáté říkám, že ne!“ odsekla hrubě. „Jste voják, tak snad něco vydržíte.“

„Jistě,“ odtušil bez zájmu a přestal hrát největšího chudáčka.

„Proč jste proboha neskučel před chvílí, když jsem vám zašívala tu pět palců dlouhou tržnou ránu?“

„Necítím bolest. Necítím strach. A vlastně ani jiné věci, však víte. Jenom jsem chtěl, aby řeč nestála.“ Liliana obrátila oči v sloup.

„Co tvá ruka, bratře?“ zeptala se procházejícího.

„Bude v pořádku, je jen naražená. Zápěstní kůstky snad nakonec nejsou naštípnuté.“

„To přece nic není, pane Kelby,“ zašeptal s jistým zadostiučiněním Michael a hrdě se narovnal.

„Ze závisti jste musel tím sklem proskočit, že?“ rýpla si Liliana a demonstrativně mu vytrhla ze zad velký kus střepu.

„Chápu, proč už mě královna nechce vedle sebe. Opravdu jsem na jednu stranu slepý a nezvládám to kontrolovat. Je to dlouhé otáčení hlavy a mnoho času. Při rychlejším soupeři jsem ve velké

nevýhodě.“

„Ten nemrtvý nebyl zrovna ukázkový příklad rychlosti,“ namítla Liliana.

„To ne, ale do poslední chvíle jsem ho neviděl.“

„Možná jednou někdo vymyslí náhradu za ztracené oko. Vlastně jsem o tom sám přemýšlel, už kvůli vám. Ale vždyť víte…“ začal Viktor. Hrnek s čajem držel nad plamenem v krbu, protože chtěl vystydlý nápoj lehce ohřát. Jeho pohled však upoutala stránka v knize, kterou nesl s sebou. Začetl se a úplně přestal mluvit, jen oči mu těkaly po řádcích.

„Bratře, hoří ti košile,“ upozornila ho dívka. Viktor zvedl zrak, aby si povšiml, že na mechanické paži, kde necítil teplo, mu vzplanul rukáv. Polekaně sebou trhl a polil se čajem. Poskakoval jako kašpar, dokud se mu nepodařilo plamínky uhasit.

„A do téhle rodiny vy chcete?“ zeptala se Michaela znuděně. Voják s úsměvem pokrčil rameny.

„Ti konstáblové…“ změnila raději téma.

„Dva z nich byli ještě normální. Neposednutí nebo nenakažení. Přišli mi říct, že Behaviore v cele zemřel. Ovšem způsobem velice nepříjemným, který navíc vylučuje všechny lidské činitele. To, co z něj zbylo, smetli do pytle a uložili do sklepa, aby se na to nemuseli dívat. Naštěstí se jednalo o tak podivnou vraždu, že to vylučuje dodatečné úmrtí po mých výslechových metodách.“

„Takže démon. Zjistil to a chtěl se pomstít. Vypadá to, že chlapcova mysl dává té bytosti jakousi druhou osobnost. Ačkoliv už jeho tělo opustil, jejich spojení je patrné na primitivní úrovni snad téměř pudového charakteru podvědomí. A on jím svým způsobem či možná nevědomky manipuluje. Pokud neměl i démon důvod nenávidět ty dva.“

„Za to, co mu udělali, bych se ani nedivil. Možná měl Behaviore prsty v tom chlapcově zmizení.“

„Spojila bych si to s jinou teorií. A to, že zkoumali, jak se transmutuje démonova krev v posedlém chlapci. Horington zmizel delší dobu předtím, než zemřel alchymista. Nejspíše na něm dělali pokusy po posednutí. Zajímaly je výsledky vlastního nejasného průzkumu.“

„Musel ho zabít dříve, než se dostal za vámi. Dle mě se nějakým způsobem, možná dalším posednutím nějakého konstábla, dostal do cely, zabil strážníky i Behaviora a pak je přivedl až k nám.“ Na krátkou chvíli se odmlčel a zamyslel. Opatrně se protáhl, aby vyzkoušel pevnost stehů.

„Mám pořád pocit, že mi naskakuje husí kůže na zádech.“

„To je pozůstatek ze setkání s démonem, cítíte smrt fluidických těl. Každý souboj s ním táhne vaši duši do Astrálu, kde je démon ukotven, a odkud ne zcela proniká do našeho světa, dokud si zde nevybuduje základnu. Vy se stáváte nereálným, ale u něj je to naopak.“

„Myslel jsem právě, že démoni si chrání oběti proti rozkladu. Ale viditelně to neplatí.“

„Většinou tomu tak je. Démon je parazit, potřebuje být vyživován naším prostřednictvím. Ale tento je příliš mocný. A čím je mocnější, tím více potřebuje životní energie, proto musí střídat těla. Není to jen neškodný džin, kterého máte doma v láhvi, aby vám plnil přání.“

„Zajímá mě jen, jak to vypadá a jak to můžu zabít!“

„Vypadá to pitvorně. Nejvěrnější zobrazení démonů by dnes bylo podobné chimérám – bizarní slepence zvířat s lidmi. Věřte mi, že ani středověcí umělci by nezachytili na svých chrličích věrně jejich podobu. Hadi prskající jed, štíři, lví torza, končetiny naroubované na lidská těla, a to jsou jen reprezentativní ukázky. Bývají znetvoření, pokroucení, aby byly jejich záměry odrazem jejich těl. Ale jak je zabít, netuším bohužel ani já.“

„Tím jste mě moc nepotěšila. Jelikož nevím, kdo jiný by mohl takové znalosti mít. Neexistuje nějaká zmínka o tom, jak se s tímhle typem démona vypořádat?“ pokusil se.

„Bohužel ne. Nemám k dispozici encyklopedii, kde bych to našla. Půjčila jsem si pár knih, jenomže v žádné není nic opravdu důležitého. Ale můžu se zkusit zeptat pana Clesingera.“

„Těmi připodobněními jste mi evokovala naše chiméry. Nemohl se Brown snažit něco takového vytvořit nejdříve s pomocí vědy? Co když chtěl nějakými chirurgickými zákroky vytvořit armádu?“

„V jeho továrně jsme nic nenašli, ale to neznamená, že nemá další sklady, kde může provádět nelegální výzkumy.“

„A co když za chimérami stojí tentokrát Trevena?“ ozval se mladík.

„Proč myslíte?“

„Brown mohl samozřejmě také experimentovat, ale kdo dodává subjekty do arény?“

„To je pravda, ty jsou většinou sponzorovány Trevenou.“ Michael upřeně pozoroval, jak Viktor čistí mechanickou paži.

„Člověče, víte, že nemám rád, když na mne zíráte!“ zabědoval vědec a ustal ve svém počínání.

„Ale copak? Dovolte téměř slepému, aby se aspoň jedním okem díval na zázraky vědy. Zajímá mě to.“

„Je to potupné!“

„Stydíte se snad za to, že jste přišel o ruku?“ podivil se Michael. Viktor zrudnul, ale neodpovídal.

„Jistěže,“ zašeptala Liliana. „Myslí si, že ho to vyřadí z lidské společnosti.“

„Ale vždyť to se stává!“ namítl voják.

„Asi to nedovede brát jako vy,“ řekla tiše.

„Chápu,“ přikývl. „Ztráta oka mě omezila, avšak musím s tím žít.“

„Nezkoušel jste skleněnou náhradu?“ zeptal se šlechtic.

„Jistěže, ale upřímně řečeno je to jen fraška, která nic nezlepší. A strašně mě z ní bolí hlava i důlek. Spokojil jsem se s páskou a nemusím mít pocit, že si na něco hraji. Navíc je to velice křehký doplněk, který bych si rozbil při častých potyčkách.“

„Slyšel jsem podobné stížnosti i od jiných, obdobně zraněných lidí,“ přikývl Kelby.

„Když jsem byl ve válce, viděl jsem spousty mrzáků. Ale většina z nich se zocelila a do prvních řad se vrátila silnější. Ti ostatní žebrají po ulicích. Možná je sice jen otázka času, kdy budu žebrat s nimi.

Zatím to však tak nevidím. Nerad něco vzdávám,“ vysvětlil Michael.

„Osobně si myslím, že vás královna nikdy nenechá se k tomu snížit.“

„Nikdy nevíte, co přijde. Dnes mě může trpět, a zítra se stanu jen starým rozmarem.“

„To je možná pravda, ale stejně nejsem spokojen s tím, jak se k vám chová. Proč vás musela zbavit funkce? Jste… ten nejlepší voják, jakého jsem kdy poznal.“

„Prostě to nejde. Víte to sám.“

„Proč nezbavila funkce také mě, když jsem byl zraněn?“ otázal se znechucen královninou nezlomností.

„Pane Kelby,“ začal shovívavě Michael, „zvedněte pravou ruku.“

Viktor ho po nechápavém pokrčení ramen poslechl. Zvedl mechanickou paži tak, aby na ni dobře viděl.

„A teď zahýbejte prsty.“ Mladík zamračeně poslechl.

„Výborně, a já teď na vás zkusím mrknout, co říkáte?“ Šlechtic pochopil a kývl.

„Vaše protéza je dokonalou náhradou. Kromě estetiky nejste ničím omezen. Kdežto u mě je to trvalá indispozice, která může Její Veličenstvo ohrozit na životě.“

„Plně tomu rozumím,“ kapituloval.

„Nějak jsme se v kavárně bohužel nedostali k probírání novinek. Doneslo se mi dokonce, že Brown chce spustit ponorky na vodu. V továrně se už na tom prý pracuje,“ pokračoval tiše.

„Zprávy od dělníků?“

„Ano. Chlapi toho mnohdy v hospodě prozradí víc, než chtějí. Zvláště někomu, koho považují za přítele.“

„A on je to královnin špicl,“ rýpla do něho Liliana.

„Přítel je každý, kdo jim kupuje pití, i když je to špicl. To se nevylučuje. Tito lidé nemají ani potuchy o dvorských intrikách. Ještě nevím, zdali jsou ty informace pravdivé a k čemu nám budou.

Ale zpět k tématu… proč ten démon dělá věci, které bych spíše přisoudil lidským pohnutkám?“

„Má roztříštěné vědomí, které se mu ještě nepodařilo scelit. Jelikož první posednutý člověk byl mladý Horington, má nějaké rysy jeho jednání i stejné cíle. Například zášť vůči Behaviorovi či Brownovi má spíše kvůli tomu, že ublížili chlapci, než že toho démona vyvolali. Démon chce vládnout a zničit všechny, kdo mu v tom budou bránit, chlapec se chce pomstít únoscům a vrahům. Proto dělá věci, které nám připadají rozporuplné nebo nedostatečně motivované. Ještě se neumí rozhodnout, co chce on a co chtěl chlapec.

Horington pohřbíval mrtvé, démon by to nikdy neudělal, lidé jsou pro něho odpad. Problém je v tom, že zájmy chlapce za nějakou dobu vymizí, protože po jeho smrti už nikdo nebude obnovovat a udržovat myšlenky. Musí být zmatený, ale dokud je jeho vědomí takto roztříštěné, bude trpět lidskými slabostmi.“

„Jistě byl někde uvězněn až do chvíle vyvolání. Je rád, že je na svobodě.“

„To ano. A jelikož démoni rádi škodí lidem a manipulují jimi, bude se podle mého snažit dostat na post, který mu to umožní. Čili posednout královnu nebo někoho významného v jejím okolí. A k tomu nesmí dojít! Nicméně to stále může být jen špička ledovce. Může mu jít o daleko větší cíle. Démoni jeho typu se považují za bohům rovné. Není pro ně nemožná představa ovládnutí celého světa.“

„Mám skromný dotaz, nemůže posednout i nás?“

„Vás zcela jistě ne,“ odpověděla sebevědomě.

„Mohu se zeptat proč?“

„Protože vaše ego vás vyplňuje beze zbytku celého ve všech ohledech.“ Michael se nadmul a zvedl bradu, aby dal najevo, že ho to urazilo.

„Umí démon vyvolávat i zcela mrtvé a pohřbené?“

„Vzhledem k tomu, co předvedl v kavárně, nejspíše začíná být natolik silný, že dokáže pozdržet vědomí v umírajícím nebo mrtvém těle. Za nějaký čas by tak silný být mohl. Proč se na to ptáte?“

„Protože jste si nejspíš neuvědomila, kolik je ve městě hřbitovů.“ Nastalo rozpačité ticho, v němž si všichni přepočítávali šance.

„Dobrý bože!“ zašeptal Viktor.

„Věříte v Boha, pane Kelby?“ zeptal se Michael, kterého ta věta pronášená ústy někoho, koho považoval za ateistu, zarazila.

„Ne,“ odpověděl popravdě šlechtic, protože si byl jistý, že ho za to přítomní neodsoudí.

„Nevěří, ale pořád se k němu snaží dovolat,“ konstatovala Liliana.

„Možná je čas na to, aby se začal dožadovat odpovědi, protože tohle se mi opravdu vůbec nelíbí,“ nadhodil světlovlasý a odkašlal si. „S jakou dobou se dá počítat?“

„To nemohu říct. Podle mě se bude vše točit kolem magického data úplňku.“

„Já jen, jestli se na ten den vhodně obléci. Popřípadě jaké si vzít zbraně a kolik střeliva,“ zavtipkoval voják.

„Na to zapomeňte, do takové fáze to nesmí nikdy dojít. To už bychom nemuseli jít proti němu, ale rovnou na loď přes kanál a pak vlakem daleko na kontinent,“ pronesla ve vší vážnosti.

„Připadám si jako ve špatné pohádce,“ povzdychl si Sterling.

„Omluvte mě, ale budu muset odejít k panu Clesingerovi.“

„Mohu vás doprovodit?“

„Ne, půjdu sama. Ledaže byste mě dohnal,“ mrkla na něj spiklenecky. Michael si rezignovaně povzdychl. Dívka zmizela ve vedlejším pokoji, zatímco muži osaměli.

„Jak se vlastně Liliana dokáže tak rychle dostat z jednoho místa na druhé? Jistě, vlci určitě běhají rychle, ale i přesto se mi to zdá neuvěřitelné.“

„Chodí po starých cestách. Po těch, které existují z dávných dob, ale my lidé je nevidíme. Zná zkratky, jimiž může projit jen ve vlčí podobě. Tady všude býval kdysi les, než vzniklo město, a jeho staré cesty jsou pořád někde otištěné v paměti doby. Ona ten otisk cítí. Ví, kam zabočit na rozcestnících, dokáže se dát mimo obyčejné stezky. Je to jakýsi magický teleport, moudrost předků využitá vlčími klany.

Dokážete se tak dostat v určitém místě hluboko do lesa a v dalším bodě opět vyjít během pár minut, ačkoliv je rozdíl mezi těmi místy i několik mil. Láme se tam prostor i čas. Ještě zdaleka ten princip nechápu, ale i tak mi přijde velice nevědecký,“ podotkl Viktor.

„Máte nějaký vědecký způsob, jak se dostat k domu pana Clesingera rychleji?“ zeptal se Michael s poťouchlým úsměvem.

„A víte, že bych možná věděl…?“ mrknul na něj spiklenecky Kelby.

Kapitola 31

Liliana si uhladila šaty a v odrazu skla zkontrolovala, zdali nemá rozcuchané vlasy. Nakoukla do uličky. Nikdo nebyl v dohledu, a tak vyšla z úkrytu. Přemítala v duchu nad tím, co by měla říct na svou druhou neohlášenou návštěvu. Zatímco probírala možnosti, Michael, který stál opřený o zeď se založenýma rukama, pronesl: „Jdete nějak pozdě!“

Mimoděk vyjekla a uskočila stranou, připravená se na něho v případě ohrožení vrhnout.

„Jak jste se sem dostal!?“

„Řekl bych, že zázrak. Možná mi touha vidět vás dodala křídla,“ zasmál se.

„Viděli jsme se před několika minutami!“ namítla rozzlobeně.

Michael ji chytil v pase a přitáhl k sobě. Políbil její rty, ale ona se ihned odtáhla, načež se snažila vrazit mu facku za troufalost. Zadržel její ruku a otočil se s ní v objetí, aby ji mohl přitisknout ke zdi. Pak jí zvedl ruce nad hlavu a přitlačil ji pod sebe, aby se nemohla hýbat. Podchod, ve kterém stáli, byl tmavý a tichý. Lidé v té části města chodili jen občas, takže se nemuseli bát odhalení při něčem společensky zcela nevhodném.

Michael dívku chytil za bradu. Začal ji líbat na krku a jeho ústa pokračovala níž až k dekoltu, kde se dmulo její bujné poprsí. Liliana cítila jeho horký dech i rozpraskané rty, kterými laskal její kůži.

Zatnula zuby, aby zadržela vzdych, jenž se jí dral z hrdla. Když otevřela oči, věděla, že nejsou lidské. Její vidění světa bylo jiné. Tělem pulsovalo vzrušení. Část jejího vědomí si uvědomovala, že se stává vlkem, či možná něčím jiným – bestií. Zhluboka se nadechla, ale pod Michaelovými dotyky se nedokázala uklidnit. Také ji vzrušovala představa, že se odhodlala k něčemu tak nemravnému, navíc na ulici.

Cítila, jak se jí ježí chloupky na zádech, kde jí jeho drsná ruka přejížděla, než sklouzla k sukním a pak i pod ně. Pohladil oblinu jejího zadečku a sjel po nohavičkách spodního prádla. Zkoumal dívčino tělo

s jistou zručností. Nechtěla mu bránit, sama se chtěla nabídnout, ale nemohla. Chvění procházelo od klína až po konečky prstů. Špičáky i drápy už byly více než zřetelné. Svět ztratil známé vnímání barev. Srdce jí bušilo tak hlasitě, až měla pocit, že vyskočí z hrudi. Mašle na zádech povolila. Michael zajel prsty pod korzet, kde už tak nebylo k hnutí. Když zavrčela, uvědomila si, že musí okamžitě přestat, jinak ho zabije, protože její lidská část bude potlačena primitivními touhami lovce.

Vytrhla ruce z jeho sevření a zcela nečekaně ho od sebe odstrčila nelidskou silou. Michael narazil zády na protější zeď podchodu. Svezl se k zemi a nechápavě na ni hleděl.

Liliana se opírala o chladné zdivo a zhluboka dýchala. Viděla, že si Sterling všiml její proměny dříve, než se vše vrátilo do normálu. Pomalu vstal. Udělal pár kroků k ní, ale o nic se nepokusil. Dívka přesto zvedla ruce na obranu.

„Nesahejte na mě!“ zašeptala dostatečně výhružně.

„Promiňte. Já…“ zakoktal a zoufale se poškrábal ve vlasech. Pokrčil bezmocně rameny. „Jsem hlupák. Myslel jsem, že tohle mohu. Omlouvám se. Neměl jsem to dělat.“

Liliana se svezla k zemi. Schovala hlavu do dlaní a neměla daleko k tomu, aby se rozplakala.

„Ne!“ řekl Michael a dřepl si k ní. Pohladil ji konejšivě po vlasech. Pak ji objal kolem ramen. Položila hlavu na jeho košili. Za pevně zavřenými víčky se snažila přemáhat, aby neztratila poslední věc, která jí zůstala – důstojnost.

„Prosím, nechte mě. Zapomeňte na mě. Jsem prokletá,“ zašeptala mu do ucha.

„To není pravda…“

„Copak to nevidíte? Jaký důkaz ještě chcete? Budete pokoušet štěstí tak dlouho, až vás opustí?“

„Vždycky, když se podívám do vašich očí… prostě to tam vidím. Zvykl jsem si, že říkáte něco jiného,

než si doopravdy myslíte, ale možná jsem se tentokrát zmýlil. Nechci vám ublížit. Myslel jsem…“ rozhodil bezmocně rukama. Liliana si zimomřivě objala ramena a po tváři se jí svezla osamělá slza.

„Prosím, neplačte,“ zašeptal. Klekl si k ní a utřel mokrou cestičku na líci.

„Vy! Vůbec se ke mně nepřibližujte! Každý váš pohyb… vaše proklatá galantnost i drzost, vaše vychování – to všechno mě neustále ničí.“

Kroky je vytrhly z konverzace. Oba vstali a Liliana si oklepala šaty. Kolem nich prošel mladý pár. Vesele o něčem konverzovali, takže si jich příliš nevšímali.

„Jste jediný muž, kterého bych si byla ochotná pustit k tělu, ale sám vidíte, že to nejde. Proto nemá smysl se dále upínat na naději, že to jednou bude jiné. Vy nebudete vlkodlak a já nikdy nebudu člověk!“ řekla a šla pryč. Při chůzi si zavazovala tkanice korzetu a upravovala šaty. Michael ji následoval, ale dával jí dostatečný prostor, aby mohla jít nerušeně před ním. Založil ruce za zády, sledoval cestu a přemýšlel nad tím, co udělal špatně. Pokud vůbec někdy bylo něco, co udělal správně.

Kapitola 32

Domovní dveře šly otevřít až příliš lehce. Nedovolil tentokrát dívce vejít první. Hnilobný zápach linoucí se z tmavé předsíně o lecčem napovídal.

„Nic horšího už nás potkat nemohlo!“ zanadávala Liliana.

Pan Clesinger ležel mrtvý v přístupové hale. Pravděpodobně šel přivítat návštěvu, bohužel k pověstným prohlídkám interiéru se už nedostali. Tělo leželo na břiše. Viditelně došlo do určitého stupně rozkladu, který by v běžných podmínkách trval několik dní.

„Někam se snažil odplazit,“ zašeptal Michael. Nenašel však žádné zbraně, ani stopy po boji.

„Ano, to se snažil. Musel to být ten démon!“

„Jste si jistá?“

„Ano, jelikož může číst myšlenky, zřejmě v nich našel jediného člověka, který by nám mohl proti němu pomoci.“

„Myslíte, že v Londýně a okolí není nikdo jiný, kdo by rozuměl okultním vědám?“

„Zcela jistě to není žádný člověk, který by s námi chtěl spolupracovat. Už jsem se o to zajímala mnoho dní předtím, než jsem Clesingera navštívila. Ten muž byl sice v mnoha věcech šarlatán, ale tomuhle rozuměl. Problém je, že ho znal i mladý Horington. Jestli si to démon nepřečetl z jeho

myšlenek, našel to v mých.“

„A co zkusit někoho za kanálem? Nebo někoho z londýnského podsvětí?“ pokoušel se Michael.

„Mohu poslat telegram, ale odpověď je nejistá. Nikdo z nich se nezabývá přímo tímto, pokud vím. Satanismus a spiritismus je to, co právě teď letí v těchto kruzích. Staré praktiky nejsou dost populární. A než bych poslala telegramy dotyčným lidem, zabralo by to drahný čas, pokud by vůbec přišla zpátky jakákoliv odpověď.“

„Takže budeme muset najít odpověď zde,“ řekl.

Liliana opatrně nadzvedla tělo a odsunula stranou převrácenou vázu, která byla zčásti rozbitá.

„Podívejte,“ řekla a zvedla zlatý řetízek s přívěskem. Byla to klícka s drobným ptáčkem. Soška byla ručně modelována z keramiky. Měla červeně glazurovaný zobáček a zelenožluté peří s flíčky na křídlech. Liliana chvílemi zvažovala, co přesně by to mohlo být za druh, ale kvůli jednoduché stylizaci to nedokázala rozpoznat.

„Co to je?“

„Nějaký talisman.“

„Jste si jistá? Mohlo mu to jen spadnout.“

„Ne, natahoval se po tom. Řetízek je přetržený. Někdo mu to utrhl z krku a odhodil. Nebo to udělal on sám.“

„On sám? Proč by se vzdával jediné věci, která ho měla ochránit?“

„Víte, Michaeli, když jsme byli v té kavárně, zkoušel mě zlomit skrze vzpomínky. Ovládá myšlenky, dokáže člověka zmást. Klidně mohl Clesingerovi přikázat, aby tu věc odhodil. Tohle není náhoda.“

„Proč to ale nevzal s sebou?“

„Nemohl se toho dotknout. Většina těchto magických předmětů je naplněná vírou nositele. Podívejte, hodil na to vázu, abychom to nenašli, ale přesto to nemohl vzít do ruky. Asi mu to bránilo v tom, aby Clesingerovi fyzicky ublížil. Bohužel před psychickou manipulací ho to zřejmě neochránilo.“

„Vždyť je to jen pták v kleci,“ namítl Michael.

„Možná zase tak úplně normální není. Zkusím ho vzít Viktorovi, aby se na něho podíval. Snad ho bude umět identifikovat.“

„Jak myslíte,“ pokrčil rameny a překročil mrtvolu služky u dveří. Rozhlédl se po místnostech se spoustou trofejí, po zdech ověšených gobelíny, oknech se zvonkohrami i kožešinách obrovských šelem.

„Knihovna je vzadu,“ řekla Liliana, když viděla jeho neskrývaný obdiv. Voják přikývl a následoval ji směrem, který udala.

„Měli bychom jít nejdříve nahlásit vraždu, než se začneme promenádovat v cizím domě.“

„Jakmile sem vtrhne Scotland Yard, už tady nebude k hnutí,“ namítla.

Liliana cítila, jak ji malý ptáček pálí v dlani, chvílemi měla pocit, že tepe. Avšak přičítala to převážně pocuchaným nervům.

Knihovna byla otevřená. Vysoké podstavce z leštěného mramoru zdobily exotické vázy. Na zdech byly vypreparované hlavy šelem a různých druhů antilop. Každá věc byla opatřena mosaznou cedulkou jako exponát v muzeu. Těžké závěsy na sobě měly vrstvu prachu. Uklízečka se k nim viditelně nedostala tak často, jak by si žádala údržba. Jednu ze zdí pokrýval barevný perský koberec.

Na intarzovaném stolku ležela kniha, od jejíhož čtení pravděpodobně Clesingera nevítaný návštěvník vyrušil. Michael nahlédl, nakrčil čelo, ale pak nad tím jen mávl rukou. Popisy egyptských obrázků mu nic neříkaly. Liliana prolistovala zažloutlé stránky, ale pak svazek v kožené vazbě odložila stranou.

„Co hledáme?“ zeptal se Michael, který stál před knihovnou, připravený se na ni vrhnout, aby vyhledal jakýkoliv svazek.

„Nejsem si jistá. Babylon, démoni, ochranné talismany. Cokoliv z toho by nám mohlo pomoct.“

„Nebyl onen alchymista z Indie?“

„Ano, byl, ale právě tam je patrný velký vliv z kolébky lidstva. Myslím, že jejich démoni jsou v jistých ohledech podobní. Nebo tam jen bydlel, ale kořeny měl úplně jinde. Můžete zkusit hledat cokoliv, co vám přijde užitečné.“

Voják si pro sebe tiše nadával. Přejížděl prsty po hřbetech s vyraženými zlatými písmeny. S každou chvílí se mračil stále víc.

„Je tu všechno možné, ale nic z toho, co jste říkala.“

„Našla jsem talismany a amulety,“ zajásala po chvíli. Vytáhla pět svazků, které položila na stůl, a hledala dál. Ani jeden z nich se nevzdával, zkoumali každou knihu, jednu za druhou, až si Liliana sedla k masivnímu dubovému stolu. Roztržitě se kousla do rtu a prohlížela zdi zaplněné knihami.

„Jestli měl amulet, možná potřeboval vědět, co to má být. Pochybuji, že by si to pamatoval.“

„To je možné,“ zavolal na ní Michael, zatímco listoval knihou o magických bytostech.

„Takže by to mělo být někde po ruce. Můžete od toho na chvíli odstoupit?“

Rozhlédla se po místnosti, pak vstala a rázným krokem přešla k postranní poličce, kde jedna kniha trčela víc než ostatní. Obezřetně ji vytáhla, protože se bála skrytých pastí. Když se nic nestalo, úlevně si oddychla. Otevřela výtisk o starých démonech, kteří se přesunuli v upravených podobách do jiných kultur. Našla toho svého a očima jen hltala nahuštěné řádky.

„Máte to?“ zajímal se.

„Pst!“ sykla, aniž by se k němu otočila.

Michael tedy rezignoval. Svalil se do křesílka, které tam bylo přistaveno jako odpočívadlo. Když se Lilianě podařilo odtrhnout oči od knihy, uvědomila si, že voják podřimuje.

„Mám pro vás velice nemilé zprávy,“ prohlásila a hlasitě knihu zaklapla.

„Ano?“ zeptal se mátožně a zívl.

„Musíme se modlit, aby bratr dokázal určit, co je ten ptáček ve skutečnosti za druh, protože jinak nás ochraňuj Bůh.“

„Počkáme tedy, až dorazí. Zatím se můžeme porozhlédnout, zdali tady není nějaká ornitologická encyklopedie.“

„Jak jste se sem vlastně dostal tak rychle?“ navázala otázkou, nad kterou již delší dobu přemýšlela.

„Odzkoušel jsem jeden nový vynález.“

„A proč jste bratra nevzal s sebou?“

„Žel, je to jen pro jednoho. A navíc nejspíš nečekal, že to opravdu bude fungovat. Myslím, že potřeboval šílence, který to odzkouší.“

„U vás jistě všechny podobné hloupé nápady padly na úrodnou půdu,“ konstatovala. „Tady se píše něco velice znepokojivého. Démoni se báli bájných ptáků. Údajně je zaháněli krásným zpěvem vítání dne. Proto se démoni stahovali zpátky do noci. To nám ukazuje, že nemají rádi denní světlo. A co se týče těch ptáků, myslím, že tohle by mohlo být jakési metaforické pojmenování například slavíka. Ale podle dalších popisů zde řadí bájného fénixe.“

„Toho tady ale pravděpodobně neseženeme,“ ujistil ji shovívavě.

„Fénix symbolizuje slunce. Plamenného ptáka. Zmrtvýchvstání. V podstatě šlo o to, že slunce každý den zapadá – umírá a pak znovu vyjde, čili zrodí se z plamenů. Ranní šero je popel a rudá obloha je oheň. Alespoň tak bych to odvozovala z egyptských zdrojů, které jsou považovány za nejstarší známé. Bennu byl obdobou ptáka fénixe a zároveň byl spojován se slunečním bohem.“

„Není fénix čínský symbol?“

„Vyskytuje se v bájesloví mnoha národů. V Číně samozřejmě také. Říká se mu Feng-chuang a patří mezi čtyři mytologická zvířata, která jsou symboly dokonalosti. V tamější mytologii patří k symbolům královny, kdežto císař má jako znak draka.“

„Dobrá, už mlčím. Tomuhle nerozumím. Nechám to na vás. Viděl jsem něco podobného na vlajce v době bitev za osvobození Řecka, když Řekové válčili s Turky.“

„Ano, v té době to používali jako svůj symbol. Fénix měl značit znovuzrození Řecka.“

„Mám bod?“ zeptal se potěšeně.

„Ne. Pořád nevíme, co znamená tenhle ptáček,“ zamávala mu před obličejem malým přívěskem.

„Je to žlutozelené, jste si jistá, že to má být fénix?“

„Jsem si jistá tím, že teorie a praxe si dost často netyká,“ vysvětlila Liliana, když vtom zaslechla ránu ode dveří.

„Viktore?“ zavolala. Odpovědí jí bylo podivné sípání, které se blížilo. Liliana sáhla po zbrani, kterou měla v pouzdře na podvazku. Věnovala koutkem oka pohled společníkovi, ale ten už měl zamířeno na dveře. Oba napjatě očekávali, co se na ně z příšeří chodby vrhne.

Viktor vpadl do dveří tak prudce, až ho Liliana málem zastřelila.

„Klid, prosím. To jsem já!“ řekl a zvedl ruce.

„Volala jsem na tebe!“

„Zadýchal jsem se na schodech,“ omluvil se a protřel si oči. Liliana přimhouřila víčka, protože se jí bratrův zdravotní stav nezdál, stejně jako barva jeho duhovek.

„Nevypadáte dobře,“ konstatoval Michael.

Mladý šlechtic to přešel mávnutím ruky. Na intarzovaný stoleček položil kufřík se svými vynálezy, a už se ho chystal otevřít, když si uvědomil, že sípání nepřestalo. Otočil se, aby viděl, jak za ním stojí mrtvola pana Clesingera. Vykřikl a uskočil. Nemrtvý s křupnutím rozevřel čelisti tak, že odhalil již prohnilé zapáchající útroby, a s rukama, jejichž prsty byly zlověstně ohnuté, na něj zaútočil.

Kelby uskočil stranou, vrazil do stolku a přepadl přes něj. Nakopl mrtvého do hrudi, když se nad ním sehnul. Michael ho popadl za límec kabátu a odtáhl stranou.

„Děkuji!“ hlesl vystrašený vědec. Mimoděk povolil vázanku, která ho škrtila. Liliana vystřelila. Trefila ho přímo do krku, ale mrtvý se dál kolébal, sípal a zakalenýma očima se nepřítomně rozhlížel. Za prvním nemrtvým se rýsovala další silueta, pravděpodobně patřící služce.

„Ustupte!“ řekl Michael, který zaštítil Lilianu a hodlal mrtvému uštědřit několik pořádných ran pažbou. Už se napřahoval k úderu, když Viktor vykřikl bolestí a chytil se za mechanickou paži. Z ramene mu stekl tenký potůček krve. Ozubená kolečka skřípala a úpony naříkaly. Tiskl si ránu. Kolena se mu podlomila a on se svezl k zemi, kde se schoulil do klubíčka. Třeštila mu hlava, ale nemohl se tomu poddat, protože věděl, co by se stalo.

Z nosu se mu spustila krev. Svaly se napínaly pod kůží, která místy praskala, protože nevydržela nápor proměňující se hmoty.

„Potřebuju injekci!“ vykřikl nebo spíš zavrčel. Liliana se rozběhla ke kufříku, který měl s sebou, ale sok jí zatarasil cestu.

Prosmýkla se kolem něj. Odstrčila nemrtvého, který se svalil na zem a rukama jí chytil šaty. Trhal je, snažil se stáhnout ji k sobě. Kopala ho do obličeje, což mu však nezpůsobovalo žádnou újmu. Pak se do věci vložil Michael, který mrtvého popadl za oblečení a trhnutím ho postavil. Převrhl přitom vázu s květinami, takže Lilianu pokropila sprška vody. Mrtvý Clesinger lapal naprázdno. Máchal rukama, ale nedokázal se natolik zorientovat, aby se dostal vojákovi na kůži. Michael věděl, že musí jednat rychle, protože jakmile k nim dojde i služka, bude ve značné nevýhodě. Použil rychlý chvat. Trhl nemrtvému hlavou a zlomil mu vaz. Odhodil zmítající se tělo na zem, aby měl volné ruce k použití zbraně. Vystřelil několikrát do chodby. Pálil, co mu stačil zásobník, až se hlava ženy v bílém čepečku rozstříkla na zeď. Úlomky kostí a tuhnoucí šedá mozková hmota přemalovaly původní barvu. Liliana popadla kufřík a vytáhla z něj injekci. Viktor se zmítal na zemi a třásl se. Jeho oči už zdaleka nebyly lidské. Michael mu chtěl pomoci, ale cosi v jeho výrazu jej zastavilo. Dívka kolem něho proběhla a bratrovi píchla sérum. Klečela u něho a držela ho jako při záchvatu, aby si neublížil, dokud se

nepřestal třást.

„Jak jsi na to mohl zapomenout!?“ křičela na něho.

„Promiň, prostě jsem… bylo toho moc najednou, neměl jsem čas na to myslet.“

„Jsi nezodpovědný!“ vytkla mu příkře. Odstrčila ho od sebe, až se překulil na záda. Pak si kriticky prohlédla roztrhané šaty i prosvítající spodní prádlo. Nasupeně vyždímala krajkové nohavičky pantaloonek. I barevné punčochy měla celé mokré. Věnovala přitom nevraživý pohled vojákovi, který si k ní klekl, aby jí zavázal mašle.

„Promiňte,“ pokrčil rameny. „Měl jsem pocit, že potřebujete pomoc.“

„Příště mi ho nechte! Měla jsem to pod kontrolou!“ odsekla. „Musím se jít opláchnout a upravit.“

„Mohou tady být další!“ namítl starostlivě.

„Hloupost! Cítila bych víc mrtvých. Dům byl nejspíše ošetřen kouzlem. Když jsme přišli všichni tři, past sklapla. Omluvte mě na okamžik.“

„Jak si přejete,“ usmál se. Obrátil pohled k Viktorovi.

Vypadal v obličeji velmi pobledlý. Vlasy měl neupravené a tvář ztrhanou. Když si všiml, že ho pozoruje, otřel si zpocené čelo.

„Už je vám dobře?“ zajímal se Michael, který viditelně příliš nechápal, co se stalo.

„Je to složité, pane Sterlingu. Jestli mi dovolíte posadit se, rád vám to vysvětlím.“

Michael ho tedy podepřel a pomohl mu k pohovce. Viktor se na ni s hlasitým výdechem svalil. Opřel hlavu o opěradlo a svíral mechanické rameno, kolem kterého černě prosakoval obvaz.

„Proč jste potřeboval tu injekci? Co to bylo za sérum?“ zeptal se po chvíli voják. Viktor poníženě sklopil hlavu.

„Jsem vlkodlak, pane Sterlingu. Stejně jako má sestra. Možná se vám svěřila, že mi tím zachránila život, když jsem přišel o paži. Ale jelikož jsem s tím nežil od dětství, mé tělo to nepřijme tak snadno. Navíc se tomu sám snažím bránit. Už kvůli ní jsem vynalézal protilátky na tu nemoc, ale nedokázal jsem najít nic uspokojivého, co by ji vyléčilo. Nicméně jsem zjistil, že vývoj choroby lze zpomalit.

Snažím se vynalézat dál, nevzdávat to. Ale výzkum jde pomalu a já nemám příliš mnoho času. Zatím se mi to daří držet na uzdě, avšak při náznacích proměny se mé svalstvo mění a trhají se organické úpony mechanické paže, která se nemění se mnou. Pochopitelně bych se nemohl změnit ve vlka s jednou lidskou rukou. A jelikož jsem dnes neměl svou dávku, záchvat mne zastihl nepřipraveného.

Navíc jsem si končetinu poškodil při našem posledním souboji s nemrtvými. Každý nápor na konstrukci je velice nebezpečný. Lidé si většinou myslí, že mechanické náhrady jsou něčím mnohem lepším – něčím, co jim dodá nadpřirozenou sílu, ale ve skutečnosti to tak nefunguje. Paže je daleko choulostivější než lidská, protože nemá ani nejmenší schopnost regenerace. Každý nerv je velmi těžce napojen na tělo. Zvenčí se jedná o kov, ale sám víte, že žádný kov není tak tvrdý, aby nešel při větší ráně ohnout nebo vyklenout, nedej bože rozlomit. Vše je limitováno mou vlastní silou. Je to sice

zbraň, ale pořád drží na lidském rameni. Když jsem stál v boji proti tygru, málem mi popraskaly spoje, protože váha jeho těla byla příliš velká. Samotná ruka leccos snese, ale jsou to zádové, ramenní i krční svaly, které namáháte. Mechanická paže vydržela, ale také mi ji mohl odtrhnout od ramene, chápete?“

„Ano, myslím, že ano,“ přikývl zamyšleně Michael. „Netušil jsem, že je to s vámi takto. Neznal jsem souvislosti, ale nyní se to zdá být jasné.“

„Prosím, jen to nešiřte dál.“

„Samozřejmě. Všichni musíme bezvýhradně věřit královně a jejímu úsudku. Sdělujeme si státní tajemství, ačkoliv jsme se sotva kdy v životě viděli. Spolupracujeme, i když o tom druhém téměř nic nevíme. Ale soukromá tajemství si necháváme pro sebe a sdělujeme je jen těm, na kterých nám opravdu záleží, protože to nám nikdo přikázat nemůže. Děkuji, že jste se se mnou podělil o své tajnosti.“

„Je dobré, abyste to věděl, když mi stojíte po boku. Nerad bych, abyste byl v nevhodné chvíli překvapen něčím, co by vás mohlo stát život. Měl jsem vám to nejspíš říct už dříve.“

„Chtěl jsem se vás zeptat, když už jste to načal… to sérum, protilátka…“

„Na Lilianu bohužel nepůsobí,“ přerušil ho, když viděl rozpaky i naději v jeho pohledu.

„Takže není možnost, že by někdy byla zase člověkem?“

„Zatím se mi to tak nejeví. Nemám dokončený výzkum. Netuším, jak lykantropie funguje. Zčásti se podobá chudokrevnosti, jak ji popsal Virchow, či hemofilii, kterou přenáší i sama královna na své syny, ale má plno odlišností od nemocí krve. Není jisté, co to vlastně je.“

Michael mlčky kývl.

„Vím, že byste jí chtěl pomoct. Věřte mi, že já sám se o to snažím od chvíle, kdy jsem dokázat destilovat vodu. Nejspíš mi není dáno, abych na to přišel. Kdybych věřil, nejspíše bych nadával na Boha, že mi hází klacky pod nohy, ale je příliš mnoho věcí, které ještě neznáme, a technika, která se dá zlepšit, takže v tuto chvíli prostě jenom nevidím správné řešení.“

„Pane Kelby, mezi námi, jste ten nejšílenější a zároveň nejchytřejší člověk, kterého jsem kdy potkal. Jestli na to může někdo přijít, pak jedině vy.“

„Děkuji za důvěru, ale opravdu si nejsem jistý, zda vůbec něco takového jde.“

„Mé city k vaší sestře se nijak nezmění, i kdyby to nešlo,“ zašeptal. „Tak strašně bych jí chtěl pomoci, když vidím, jak se trápí.“

„Jste čestný muž, pane Sterlingu. Bohužel jsou věci, které nezměníte, i když se snažíte. Nicméně osobně si myslím, že vás Liliana potřebuje víc, než je ochotná přiznat.“

„Myslíte?“ zapochyboval. Sevřel si rameno, protože si ho pravděpodobně pochroumal, když bojoval s mrtvolami. Záda měl samý šrám a i mělká zranění byla nepříjemná.

„Chtěl jsem vás požádat o její ruku už dávno, avšak vím, že váš vztah je neobvyklý, rovnocenný, řekl

bych. Liliana sama rozhoduje o věcech, které se jí týkají, a vy ji respektujete. Když vyjádřila nesouhlas, nepokoušel jsem se získat ji násilím přes vaše případné svolení. Měl jsem za to, že byste byl také proti.“

„Rád bych vás ujistil, že v prvé řadě nejde o majetek ani o vaše postavení. Pouze bych vyhověl jejímu přání. Nechci ji nutit k něčemu, z čeho by byla do konce života nešťastná. Vždycky jsme byli velice volnomyšlenkářská rodina. Snažím se respektovat její názory, i když s mými občas nesouhlasí.

Můžete k ní chovat vřelé city, a ona k vám. Ale uvědomte si, že jsou věci, které vám nikdy nebude schopná dát, i když by chtěla.“

„Já vím,“ zašeptal voják.

Liliana se vrátila upravená, jen šaty měla narychlo pospínané, aby neodhalovaly víc, než bylo přípustné. Oba muži zmlkli.

„Měli bychom jít. Mám pro tebe něco, co tě bude zajímat, bratře,“ řekla, aniž by věnovala vysokému vojákovi pohled.

„Dobrá. Moc užitečný jsem nebyl. I když jsem doufal, že s panem Clesingerem po dlouhé době prohodím pár zdvořilostí.“

„Myslím, že on už toho napovídal až moc. A konverzace ubíhající tímto směrem by se vám jistě nelíbila,“ kývl Sterling k mrtvole s hlavou vyvrácenou do strany v podivném úhlu.

Kapitola 33

Liliana se opřela o zeď a zapálila si dýmku, do níž napěchovala svůj oblíbený hamburský tabák. Vyfoukla obláček kouře. Viditelně nad něčím usilovně přemýšlela.

„Hledají nás,“ řekl Michael a kývl bradou ke konstáblům, kteří zmateně pobíhali po náměstí.

„Proč myslíte?“ zeptala se. Poplašeně otočila hlavu a všimla si jen stěží tlumeného chaosu. Lidé už se začínali otáčet a neklidně vyklízet prostor. Ve vzduchu visel příslib neznámé katastrofy.

„Něco se stalo. Něco se muselo stát, protože jinak by z toho nebyl takový poplach. Sice ještě nespustili alarmy, ale není to v pořádku. Lidé za chvíli začnou panikařit. Jsem si jistý, že už mám v domku vyražené dveře.“

„Asi bude lepší se ukázat,“ usoudila. „Bratře, tobě nepřišel žádný telegraf?“

„Ne, ale můj ruční přístroj je rozbitý,“ pokrčil rameny.

„Pane Kelby!“ křikl jeden z mužů, který si jich povšiml. Konstáblové se rozběhli k jejich skupince.

„Co se děje?“ zeptal se Viktor.

„Musíte jít rychle s námi. Hledáme vás po celém městě. U Brownovy továrny se strhla potyčka!“

„Musím snad být u nějaké potyčky?“ zeptal se mladý šlechtic, protože nechápal, co je na tom tak důležitého.

„Neperou se lidé, pane. Někdo tam poslal armádu velkých parních vojáků. Je to peklo, dělníci začali utíkat. Na továrně jsou velké škody! Musíte jít s námi. Nikdo jiný neví, jak to zastavit!“

„Copak jsem nějaký rozhodčí?“ nakrčil pohoršeně čelo.

„Jste vynálezce! My nevíme, kde ty stroje mají slabiny. Stříleli jsme po nich, ale zatím bez užitku. Zranily spoustu našich mužů.“

„Proč už tam není královská tajná společnost?“

„Nemají to zrovna za rohem, pane,“ přiznal konstábl. „Navíc je většina z nich v zahraničí ve válce, kde řeší jiné konflikty. Královna rozkázala najít vás a rychle situaci uklidnit. Dala poslat i pro několik jiných významných lidí a vědců. Pane Sterlingu!“ uklonil se lehce Michaelovi.

„Vypadá to, že budeme muset změnit pole působnosti,“ odtušil voják. „Vysvětlíte nám, co se tam stalo?“

Konstábl zamával na ostatní. Ti se semkli kolem skupinky dobrodruhů a jeden přes druhého překotně vysvětlovali, k čemu došlo.

„Pomalu, pánové!“ křikl po chvíli Michael, protože viděl, že se Viktorovi jinak rozskočí hlava.

„Někdo tedy poslal mechanické vojáky typu ‚Victory I‘, aby zaútočili na jednu z továren lorda Browna. Dobrá, to chápu, ale neříkejte mi, že si s nimi nebyl schopný poradit sám?“ zkusil Viktor.

„Zkoušeli to, pane Kelby. Brown má vždy po ruce malou armádu, kterou tam vyslal. Jenže ty stroje jsou naprogramované tak, aby toho co nejvíce zničily. Pobíhající muži je nezajímali, jen po nich šlapali, stříleli, ale když je nechávali na pokoji, nezajímali se o ně.“

„A co Brownovi automatoni? Disponuje přece také některými typy!“

„Údajně je dnes měl poslané v jednom doku na vykládání nového zboží. Někdo pravděpodobně musel tuto informaci předat útočníkovi. Dva zbývající konstrukti již byli značného stáří a ti novější je okamžitě zničili.“

„Jak promyšlené,“ utrousil Michael kysele.

„Jaké typy měl Brown?“ zeptal se vědec.

„Napsal jsem si to, pane,“ oznámil konstábl a rychle vytáhl papírek.

„Myslím, že je to ‚Imperial III‘.“

„Ano, to je dost starý typ. Myslím, že Brown právě lituje, že neinvestoval do novějších.“

„Pospěšme si!“ kývl na něho Michael a vyhoupl se na kozlík vedle vozky. „A někdo přineste moji pušku!“ křikl na policisty, kteří seděli na koních.

„Budeme to tedy muset zastavit. Mohou být ohroženi civilisté!“ pronesl Viktor, když nastupoval do drožky. Konstáblové ho následovali. Jeden z nich galantně podal Lilianě ruku, ale dívka se jen nepatrně usmála a služby nevyužila.

„Nerad bych, aby do takových potyček byli zapleteni dělníci nebo normální lidé. Snadno může dojít ke ztrátám na životech.“

„Vy víte, jak ta monstra fungují?“ křikl na něho Michael.

„Ano, navrhoval jsem i nějaké prototypy, ale pak jsem od výzkumu odešel. Původně měly tyto vynálezy pracovat v dolech, ne v armádě. Samozřejmě každá věc se dá zneužít. Ale já jsem s tím nesouhlasil. Tak jsem toho nechal.“

„Jak to tedy zastavíme?“ bědoval konstábl.

„Bude to těžké, ale myslím, že mám plán. Jednoho z nich mi nechte, pokusím se mu dostat do hlavy.“

„Zbláznil ses, bratře?“ zeptala se Liliana.

„Nikoliv. Mají pod přilbou velký prostor, kam se dá vlézt, a odkud se stroj může řídit. Schovám se tam a uvidím, kam se budou vracet.“

„To je šílenství!“

„Máme možnost najít u Treveny důkazy, které ho budou usvědčovat ze spiknutí, a všechno to skončit dříve, než válka vypukne. Pokud to tedy jsou vojáci pana Treveny,“ stál si za svým Viktor.

„Co když zrovna tvůj stroj zničí?“

„Musíte se postarat, aby ne.“

„Zní to sice dostatečně šíleně, ale pořád to neřeší otázku, jak je zastavíme,“ připomněl Michael. Drožka se skřípěním kol zastavila. Voják seskočil. Rychle otevřel dveře, aby mohli pasažéři vystoupit. Jeden z mužů mu podal pušku. Instinktivně ji vzal, ale pohled neodtrhl od scenérie, která se před ním otevírala. To, co viděl, ho šokovalo. Mechaničtí vojáci byli nejenom obrovští, ale také moderní.

Měděné součástky měli vyleštěny, až oslnivě pableskovaly. Pára syčela z nespočtu ventilů. Mezi širokými hranatými rameny se schovávaly skleněné kopule plné převalující se mlhy. Obvody i žárovky blikaly, parní motory hučely a světlomety vodily zkoumavé paprsky po okolí. Kolem mohutných nohou leželo několik mrtvých vojáků a rozbitých strojů. Trosky nakladačů, rozlámané trupy menších lodí i vysypané bedny, to vše se válelo na hromadách ryb a krve. Automatoni měli jedny ruce podobné trojprstým chapačům. Další dvě paže končily zbraněmi.

Jeden ze strojů právě střílel do povaleného Imperial III, který se neúspěšně pokoušel vstát ze země. Pokus o humanoidní obličej se tehdy opravdu nevyvedl a model měl akorát hranatou hlavu s výraznými očnicemi a obrovskými snímacími senzory, které promítaly obraz do telegrafické zprávy putující každou chvíli do řídicího centra. Pokud nějaké takové vůbec ještě bylo v provozu. Victory I vyprázdnil zásobník do trupu nepřítele. Vůbec si nedělal problém s tím, že pod kovovou skulpturou zůstal kráter, protože střelivo bylo průbojné a zároveň explozivní.

„Pokud se nepletu, tyhle typy kladly největší důraz na vstřiky horké vody pod velkým tlakem a značné využití páry v rozžhavených obvodech. Trubky uvnitř jsou tak horké, že se tekutiny velmi rychle odpařují. Kotle s uhlím mají na zádech, kousek níž jsou dávkovače. Dalo by se říct, že jestli mají nějaký tělní oběh, pára je jejich krví. Ta je pak pohání a řídicí centrum má jednoduchý program, který ovšem nemá nic společného s inteligencí. Jsou schopni zvládnout jen jednoduché pokyny. Najdi a znič, například.“

„Takže?“ nedal se odbýt Michael, kterému veškeré technické popisy proudily jedním uchem dovnitř a druhým ven.

„Musíte se dostat do zad, tam jsou pod pláštěm schovány nádrže. Přesně jak vidíte tu vypouklinu, to jsou čerpadla. Dolů pokračují barely a támhle jsou vývodové trubice. Nahoře se pára opět kondenzuje a těmi měděnými potrubími, která vedou venkovním obvodem, se žene zpátky.“

„Řekněte mi, prosím, kde to mám rozbít,“ poprosil ještě jednou zoufale Michael, avšak doufal, že tentokrát srozumitelněji.

„Aha, už chápu, co tím chcete naznačit,“ uvědomil si vědec. „Když trefíte těsně pod pancířem támhle to místo. Je tam takový modrý uzávěr přímo pod hlavním zádovým pláštěm, jak jsou ty obrovské šrouby…“

Než stačil doříct, ozval se výstřel. Michael sklonil pušku, aby se mohl podívat, co způsobil. Vynález zarachotil a po chvíli nádrž prudce vybuchla. Voda vytryskla na chodník. Pára vyletěla jako mohutný oblak, který záhy zmizel. Mechanický tvor se poskládal na zem se zlověstným zasyčením. Vysychající trubky nespokojeně hučely.

„Přesně tohle to mělo udělat,“ konstatoval Viktor.

„Výborně, pane Kelby. To jsem potřeboval vědět. Jinak bych zbytečně plýtval střelivem na pancíře. A teď ještě sundáme ty další.“

Voják přehodil pušku přes rameno, aby měl volné ruce.

„Vezměte to ocelové lano! Chyťte tam toho!“ křikl Michael na konstábly autoritativním hlasem. Pod jeho vedením rozmotali provazy a oběhli stroj tak, aby mu svázali nohy. Muži zatáhli z každé strany a při dalším kroku se konstrukt zamotal. Škobrtnul a nakonec se sesypal k zemi.

Viktor vyskočil na hromadu zabaleného materiálu. Nacházel se ve výšce hlavy obřího stroje. Rozběhl se a skočil přímo na ramena, kde se mohl zachytit mnoha výčnělků. Vsunul mechanickou ruku do spár mezi pláty pancíře. Když se ukotvil, snažil se rozmontovat pojistky zabraňující vniku do kabiny. Funkce ručního řízení tam viditelně byla opravdu původně navržená, jen nepoužívaná. Nasadil si roušku a vklouzl dovnitř. Chvíli byl nucený počkat, protože se mu do obličeje vevalila mlha. Vypnul její generátor a nechal zatemnit kopuli, aby ho nebylo vidět zvenčí. Maskovací filtr vytvořil dojem oblak. Viktor naposledy kývl na Michaela, aby nechal jeho vojáka odejít. Autopilot stále běžel, ačkoliv na něm vědec provedl pár úprav.

„Co s těmi dalšími?“ zeptala se Liliana, z dobrého důvodu držící se dál.

„Když odlákáte pozornost, strhneme ho na zem,“ řekl Michael.

Přikývla a couvla do stínu, kde byla skrytá před okolím. Pak se přeměnila. Rozběhla se k vynálezu,

skákala před ním a všemožně rozptylovala jeho soustředění. Protože se stroj snažil zaměřit jeden pohybující se cíl, nevěnoval se okolí. Slepě pálil na příliš rychlého vlka, zatímco muži mu zastrčili háky pod trubice s přívodem vody do oběhu. Jakmile stroj vykročil, utrhl část výstroje. Voda se vylila a kovový kolos se zaduněním padl na zem, kde se ještě chvíli za strašlivého třeskotu a sípění pokoušel vstát.

Na prostranství se přiřítil další kočár. Jakmile zastavil, z rozražených dveří vyskočilo několik postav. Michael nově příchozí znal. Byli to další dobrodruzi ode dvora. Dva muži a žena.

„Byli jsme zrovna poblíž!“ zahlásil John Durwin, vysoký muž, který cestoval po Africe. Platil za dobrodruha i loupežníka, ale vyznal se jak ve skrytých pastech, tak i v džungli, kde údajně sám přežil devět měsíců. Druhý muž byl Jack zvaný Skokan, královnin osobní technomág, jenž údajně dokázal přemisťovat kousky své duše do přístrojů. Byl na první pohled vědec týmu. Držel se stranou a mračil se za obroučkami brýlí, které si neustále posunoval na nose. Nezajímalo ho, s kým má spolupracovat, jen analyzoval, jak by mohl situaci vyřešit.

Lady Viviana Mouse nejspíše čekala, že jí někdo pomůže z kočáru, ale oba kolegové zřejmě

zapomněli na slušné vychování. Proto jí Michael podal ruku sám. Dostalo se mu za to milého úsměvu. Lady byla štíhlá blondýnka s modrýma očima. Snadno by ji mohli považovat za jeho sestru, ale u dvora byli oba natolik známí, že k podobným omylům zpravidla nedocházelo. Mouse byla chemička a často spolupracovala s Jackem na vynálezech pro válečné účely. Byli dalším sehraným týmem a Michael s nimi pracoval rád, ačkoliv k tomu nedocházelo často.

„Šest Victory I,“ oznámil Jack kolegům. Sice se mračil, ale už jen to, že si pro sebe neustále pokyvoval, znamenalo, že situaci zvládne, nebo že si to alespoň myslí.

„V tom stroji, který je nejvíc napravo, je schován lord Kelby. Chtěl se dostat do nepřátelské armády, aby mohl vystopovat původce útoku,“ vysvětlil Sterling a záměrně použil formální oslovení Viktorova šlechtického stavu, i když v soukromí byl sám Kelby proti jejich používání.

„Dobrá, toho tedy nesmíme zničit,“ řekl John znuděně, jako by to byla zcela běžná věc a ničení nepřátelských vynálezů patřilo k denním povinnostem.

„Proč zjistit? Víme přece, že tyto modely patří panu Trevenovi,“ namítla lady.

„Uvidět znamená uvěřit, slečno Mouse. Jestli se panu Kelbymu podaří dostat zpět do továrny, budeme mít nezvratný důkaz o tom, že Trevena cíleně podnikl útok.“

„To je pravda. Ach, ty důkazy. Dnes se bez nich nic neobejde,“ povzdychl si Jack. „Jinak bych vám řekl to samé. Tedy že majitelem je zcela jistě Trevena. Cítím ve zbylých myšlenkách, které ulpívají na pláštích jako obrázky, že patří jemu.“

„Zničili jsme tři konstrukty, těchto šest zbývá.“

„Dobrá, jsme na řadě,“ řekl Jack a vykročil kupředu, jako by se nechumelilo. S rukama zaraženýma hluboko v kapsách se promenádoval mezi troskami. Roje jisker, které kolem něj šlehaly, ho nedonutily ani hnout brvou. Zastavil se před obrovským monstrem a zavřel oči. Ani neměnil svůj ležérní postoj. Stroj se k němu naklonil a namířil hlaveň zbraně přímo na něj. Michael se bál, že stiskne spoušť a muže zabije, ale žádná rána nevyšla. Vynález se křečovitě napřímil. Pak si přiložil temné ústí k hlavě. Pára se vyvanula ven z prostřelené kopule. Jack se otočil a kývl na spolupracovníky. Lady Mouse jen pokrčila drobnými rameny, jako by chtěla naznačit, že se místních

radovánek účastnit nehodlá. John vytáhl z kočáru dalekopalnou pušku a Michaelův Whitworth, který mu podal i s pouzdry.

„Prý jste ji chtěl vzít. Naštěstí nám to řekli dříve, než jsme vyjeli. Měl jsem dojem, že tenhle model, byť moderně vylepšený, patří do temné minulosti naší armády.“

„Tak trochu, ale mám ho rád,“ zasmál se voják.

„Je to nádherná zbraň.“

„Děkuji,“ rozzářil se Michael. Se zájmem si prohlédl i kolegovu pušku a uznale přikývl.

Jack, když se nikdo k ničemu neměl, zatím postoupil před dalšího mechanického vojáka. V obličeji měl výraz, jako že se ho nic netýká. Zvláště ne vraždění a strach. Vypadal, že stále něco poslouchá, nějaký zvuk, který byl ostatním skrytý. Stroje v jeho přítomnosti bláznily. Začaly se prát mezi sebou, střílely se do hlav a utrhávaly si končetiny. John zacílil nechráněný obvod jednoho z monster a několika výstřely přetnul hadice. To však ještě nestačilo na celkové vyřazení stroje z boje.

Michael zacílil Whitworth a uvážlivě zmáčkl spoušť. Zpětný ráz ho sice odhodil na stěnu kočáru, ale kulka prorazila kopuli. Poškozený stroj se poskládal na zem. Neustále sebou škubal. Snažil se vstát, ale s párou utíkal také jeho život a on se nemohl bránit.

Poslední dva vetřelci se otočili a dali se na útěk. Kovové nohy vykusovaly do dlažby díry. Kostky se pod nimi bortily. Nakonec se však dostali na pevnější povrch, zpomalili a pokusili se strážníkům zmizet.

„Vaše úloha tady končí,“ prohlásil Jack. „Dál je to náš případ. Alespoň to tady uklidíme a vy můžete pokračovat ve vlastním pátrání. Přeji vám štěstí.“

Michael se uklonil a přehodil Whitworth na záda. Z každé strany měl nyní jednu pušku.

„Rychle! Musíme je sledovat!“ křikl na Lilianu, která se držela poblíž.

Vlčice věnovala pohled několika konstáblům, kteří kolem nich pobíhali. Muži se okamžitě odklidili stranou. Pak se otočila ke srocujícímu se davu čumilů na okraji cesty.

„Chápu, je tady moc lidí. Nuže, zpátky budete muset jít jako vlk. Vezmu vaše šaty. Držte se u mě, prosím.“

Vlčice lehce kývla. Poskakovala kolem vojáka jako štěně. Michael sebral svršky a vykročil po stopách dalších konstáblů, kteří sledovali monstra. Stroje se vzdalovaly. Olejové skvrny a rozbitá zem nakonec úplně zmizely, když se ztratily v labyrintu Londýna. Zprvu na ně upozorňovali vyděšení lidé, ale v méně osídlených částech už se nebylo koho ptát. Něco se však vystopovat přece jen dalo. Vlčice šla na jistotu podle zápachu. Na rozcestí zavětřila a vždy se otočila správným směrem. Michael na ni tiše mluvil. Šla mu po boku jako věrný pes. Občas se na ni usmál, pošeptal jí něco nebo ji pohladil.

Připadala mu spokojenější a nebývale klidná. Věděl však, co se v ní skrývá za bestii.

Sklady pana Treveny se nacházely poměrně daleko u Temže a na město se pomalu začínal snášet soumrak.

Plížili se tmou kolem rozpálených pecí. Pekárny připravovaly ranní pečivo a v oknech se svítilo. Na

straně k továrně uviděli podivné postavy.

„Golemové?“ zašeptala překvapeně Liliana. „Co tady chtějí?“

„Myslím, že hlídají. Královna určitě něco tušila, proto je sem poslala.“

„Jste si jistí, že jsou královny?“

„Ano, Alžběta I. dostala ty původní darem z Evropy od tehdejšího císaře. Bohužel je nikdo neuměl spolehlivě ovládat a na prospěšné práce byli příliš nebezpeční. Často se totiž jejich chování zvrtlo a pak docházelo spíš ke katastrofám, které vrcholily ztrátami na životech a velkých škodách na majetku. Nicméně dary se nevracejí, proto je královna nechala uložit do sklepení Toweru, kde spali, dokud se je Viktorie nerozhodla oživit. Poznáte je snadno, mají na boku vyraženou velkou značku národního majetku.“

„Líbí se mi, že máte přehled o tom, co se u dvora děje. Možná by mi to pomohlo pochopit, proč chtěla využít něco podobně odporného.“

„Jsou to dokonalé vraždící stroje, slečno. Královna dokáže vidět potenciál v každé nebezpečné věci. Nechala golemy vylepšit dvorními mechaniky a vědci. Ti podle původních vyrobili několik dalších, ale pálených z červeného jílu. Také to není už ani magie jako spíš věda, co je ovládá. Pod skořápkou mají plno obvodů a mechanismů, které je pohánějí. Jsou docela prkenní, takže se vlastně jen posouvají po zemi. Podle mě je to přežitek dávno minulé doby.“

„Jsou to relikty, to máte pravdu. Nikdy jsem je pořádně neviděla, jen jsem si o nich hodně zjistila. Samy ty postavy pocházejí ze židovské mystiky. Říkalo se o nich, že to byly bezduché nástroje.

Neúplní lidé stvoření z hlíny jako výsměch slovu Božímu. Člověk sice mohl mít přesvědčení, že dokáže stvořit živou bytost, ale toto právo měl využívat pouze Bůh. Tím, že se o to pokoušeli lidé, vzniklo něco nedokonalého.“

„Vy tomu věříte?“ zeptal se Michael.

„Ne, jen jsem o tom četla. Nejsem uctívačkou podobných legend. Vím, že golemové existují, ale to je tak všechno, nemíním dělat z okultismu víru, na to jsem příliš racionální.“

„Myslel jsem si to. Ale víte toho o nich hodně. Na to, že to jsou jen figurky z páleného jílu.“

„Podle sumersko-akkadské mytologie byli i lidé stvořeni z hlíny. Podobný motiv se objevuje i v jiných náboženstvích. Podle nich nejsme vlastně nic než prach, ve který se stejně máme nakonec obrátit.“

Michael se její narážce na Bibli potutelně zaculil. „Vzhledem k tomu, že bych rád přežil, raději o sobě nebudu smýšlet jako o pouhém prachu. Může se totiž stát, že nás jeden z těch výtvorů nechtěně usmaží. Nerad bych, aby mě musely služby zamést z podlahy. Představuji si svou smrt více

hrdinsky.“

„Vy hrdino,“ odfrkla. „Myslíte, že nás tam pustí?“

„Zcela jistě. Máte odznak?“

„Ano.“

„Dobrá, půjdu první. Znám formuli, díky které mě budou poslouchat.“

„Divím se, že vám ji královna nevymazala z hlavy, jak se o tom vypráví mezi prostými lidmi.“

„Myslím, že bych jí za taková drahá kouzla ani nestál,“ odpověděl a vykradl se z úkrytu.

Nepozorovaně se přesunul mezi stíny. Pouliční lampy naštěstí ulicí ani nevedly. Zadní trakt k továrně se nepoužíval přes noc, jen přes den, protože i při dobrém osvětlení tam byl špatný přístup a úzká ulička. Michael se zády téměř dotýkal zdi, když se přesouval ke golemům. Vykřikl heslo dřív, než vůbec stačili zareagovat. Odznak zvedl tak, aby ho viděli. Nejbližšímu hliněnému člověku vyšlehl z

očí paprsek světla, aby prozkoumal dotyčný předmět. Pak záře pohasla a panák se zařadil ke svým druhům.

„Můžeme jít,“ řekl Lilianě.

„Tak jednoduše?“ zeptala se překvapeně.

„Jen si nemyslete, kdybych neměl odznak z pověření královny, spálili by nás na popel. Nepokoušeli by se ani zjistit, kdo jsme. Viděl jsem je v akci, a věřte mi, že jsou opravdu nebezpeční.“

„Počkáme tedy na policii?“

„Půjdou k předním dveřím. Doufám, že udělají rozruch a my nepozorovaně pronikneme do skladu,“ odpověděl Michael.

„Myslíte, že se Viktorovi podařilo dostat dovnitř v tom obřím člověku?“

„O tom nepochybuji, slečno. Váš bratr je velice vynalézavý.“

„Vynalézavý ano, ale pro běžný život zcela nepoužitelný,“ posteskla si.

„Prosím?“

„Stroj možná došel v pořádku, ale Viktor je schopný zakopnout o práh, když nad něčím přemýšlí. Bojím se, aby nespadl na hlavu, až poleze ven.“

„Ach tak. To se nebojte. Myslím, že ho podceňujete,“ zasmál se Michael. „O panu Kelbym kolují poměrně pochvalné zvěsti. Na rozdíl ode mě.“

„Opravdu?“ nadzvedla překvapeně obočí.

„Ano, často se probírá jeho genialita. Jeho přístroje i to, jak dokázal Impériu pomoci ve válkách. Dokonce svými hrdinskými činy zaujal srdce některých dam,“ mrknul na ni.

„U dvora všichni lžou,“ prohlásila Liliana tvrdě a zavrtěla hlavou.

Kapitola 34

Mladý šlechtic čekal, až kolos zastaví uvnitř továrny. Dělníci stroje zkontrolovali, ale viditelně nikdo neměl čas doplňovat zásobníky ani provádět nutnou údržbu. Mužů bylo nakonec jen několik. Zjevně se spíše sháněli po strojcích, které chyběly. Klení a výhružky předáka se nesly až k němu do kabiny. Jakmile světla zhasla a zámky na dveřích zapadly na svá místa, pokusil se vypáčit kryt a vyhlédnout ven. Hned byl postaven před nemilé zjištění, že je několik stop nad zemí. Opatrně slézal, což se mu ve tmě dařilo velmi obtížně. Poslední úsek spíše sklouzl, než sešplhal. Hangár na uskladnění konstruktů byl prostorný, ale ne tak, jak by si představoval. Samo o sobě to znamenalo, že někde musí být vchody do spodních pater. Ušel pár kroků k místům, kde doufal, že najde lampu nebo něco podobného. Natáhl se pro předmět, ale k jeho nelibosti to byla skrytá páka jakéhosi mechanismu, který nechtěně spustil. Couvnul dozadu, ale podlaha se pod ním otevřela a on, jelikož stál na nesprávném místě, spadl dolů. Skutálel se po schodech k ohradám. Plůtky zastavily pád. Okolo neviděl nic, a proto pokračoval dál. Podařilo se mu vytáhnout křesadlo a ze zdi sebrat lampu na petrolej, kterou tam pravděpodobně odložil hlídač. Ušel pár kroků a tápal ve tmě, než došel ke zdroji

jakéhosi ťukání, jež ho zvědavě přitahovalo. Naklonil se nad podlahu. Tentokrát se nejednalo o skrytý mechanismus. Podlaha se s ním zcela propadla. Sjel úzkou rourou. Jen stěží zadržel výkřik. Tvrdě dopadl na podlahu do něčeho vlhkého a lepkavého. Při pádu si nabil kolena, takže tiše syčel nadávky. Lampa spadla za ním. Konečně udělal to, co měl už nahoře. Zapálil oheň, ale když se rozhlédl kolem, vykřikl tak, až zhasl. Trhnul sebou a rychle se pokusil získat světlo. Na několikátý pokus se mu to povedlo. Roztřesenou rukou pozvedl petrolejku výš. Nedokázal uvěřit tomu, co viděl. Dostal se do spodních laboratoří, kde byli přechováváni konstrukti a chiméry. Sklouzl tenkými prkny přikrytou štolou pro vhazování potravy.

Viktor vytřeštil oči na hrůzu stvořenou z lidského masa i orgánů v syntéze oceli a součástek. Kov byl voperován hluboko do těl, zabudován tak citlivě, aby nešel vytáhnout ani odřezat. Oběti tak nemohly trubky zkrátit, aniž by si způsobily smrtelná zranění nebo muka. Mladík se roztřásl. Polekaně couvl. Zíral na kroutící se přetvořené bytosti. Zničené lidství i hrůznost toho, s jakou brutalitou byly ony změny provedeny, mu zvedly žaludek. Padl na kolena a zvracel. Byl by křičel zoufalstvím nad něčím tak strašným. I když zavřel oči, pořád před nimi měl ony výjevy. Zmasakrovaná těla. Obnažené, věčně krvácející maso. Trubice zavedené do orgánů, které pumpují tělní tekutiny. Končetiny odstraněné a nahrazené mechanickými, avšak nikoliv tak šetrně a zručně, jako byla ta jeho. Sevřel si při tom pomyšlení umělou paži. Pod prsty chladil kov.

Tváře s ústy roztaženými do šířky, aby se oběti nemohly najíst, ho děsily. Dráty, jimiž měly sešroubovány čelisti, skupiny pinzet a roztahováků, které držely rty v dostatečné vzdálenosti od sebe, až jim vysychal jazyk v ústech – to vše bylo nanejvýš odporným, pitvorným divadlem karikujícím lidskou existenci. Vyceněné zuby se blýskaly ve světle lamp, když sebou tvorové nekontrolovaně škubali. Nehty skřípaly po pláštích a zdech. Pohybovali se krkolomně, omezeni znetvořeními. Úpějící a vrčící jako zvířata.

Viktor schoval hlavu do dlaní, jako by nemohl uvěřit tomu, že je to všechno skutečné. Opravdu nedokázal uvěřit, že někdo mohl dopustit podobné činy jako přetvoření. Chiméry popojížděly na parních vozících, z nichž vyrůstaly trupy. Místo rukou měly klepeta, jeřábnické součásti, háky, podivná vybavení bez účelu, která jim měla znemožnit pohyb. Přetvoření lidé se o sebe nedokázali starat, proto byli odkázáni jeden na druhého a vzájemnou pomoc. Pokřivené stíny bizarních tvarů se k němu přesouvaly blíž. Jejich majitelé se přibližovali s nejasnými úmysly. Možná ho chtěli prosit o pomoc. Nebo se mu pomstít za příkoří, která jim někdo způsobil. Proměny nejspíše zničily jejich

rozum, vystřídalo ho šílenství a nyní se stali jen bestiemi prahnoucími po krvi. Viktor se donutil vstát. Uvědomil si, že se mu kolena opravdu třesou. Držel svou mechanickou paži. V duchu se porovnával s ostatními, aby viděl jasný rozdíl mezi tím, co vyznával ve jménu vědy, a tím, co dokázala lidská bezcitnost a nenávist, kterou tak odsuzoval.

Nejbližší konstrukt se skládal z lidského trupu a přiháčkované hlavy muže. Končetiny měl kovové, zcela zjednodušené, určené k tomu nejobyčejnějšímu posouvání se po zemi jako nemrtvý. Z masa vyrůstalo množství kovových tyčí, jimiž se přelévala jakási kapalina. Ocelové příčky kolem něj tvořily klec podivných tvarů. Zabíral kvůli tomu dost prostoru a ostatní chiméry jej nemohly předběhnout.

Byla tam žena, která měla ruce uzavřené v poutech. Tyče zadrátované do kvádrových tvarů s překlady na loktech a zápěstích spojovaly řetězy s krkem. Nemohla tedy ruce spustit, ale pořád je musela držet nahoře. Prsty měla zkroucené a tmavé, uhnívající zaživa. Z násilně rozevřených úst sípěla strašidelnými zvuky. Nervózně těkala hlavou.

Podobně vypadal i muž s několika implantovanými chapadly. Místo oka měl vysouvací dalekohled. Mechanismus se posouval, když se snažil zaostřit, aby si Viktora prohlédl. Mladý šlechtic byl tak na dně, že nedokázal vytáhnout zbraň, aby učinil přítrž všemu tomu utrpení. Nechtěl jim dál ubližovat. Pro něj to byli pořád lidé, ačkoliv ho to, co viděl, donutilo pochybovat. Couval, dokud nenarazil na zeď. Pak na obranu zvedl ruce a čekal.

„K čertu, Kelby, nestůjte tam tak!“ zakřičel na něho Michael. Zaznělo několik výstřelů. Kulky se odrazily od konstrukcí zabudovaných v tělech bytostí. Michael je nechtěl zranit, ale i tak pod nárazy střel vyšlehly roje jisker.

„Jste tam jak na porážku. Okamžitě odtamtud utíkejte!“

Viktor se vzpamatoval a donutil se k útěku. Prosmýkl se pod největším netvorem, sjel po kluzké zemi a postavil se na druhé straně. Tak tak uhnul hlavou, aby mu ji neurazil rozmáchlý pařát další stvůry. Ačkoliv to možná nebylo úmyslně, chiméry se mezi sebou neustále zraňovaly, postrkovaly, neschopné se stěsnat do malého prostoru. Michael si přehodil pušku přes rameno. Popadl provaz, který visel ze stropu, a zhoupl se na něm. Sklouzl až k mladíkovi, zběsile utíkajícímu o život. Popadl Viktora za nataženou mechanickou paži. Prudkým škubnutím ho vytáhl k sobě. Pak lano ukončilo kyvadlový efekt a začalo se s nimi vracet zpět po své dráze. Oba rychle šplhali nahoru.

Svalili se na podestu obrovského schodiště.

„Kde je Liliana?“ křikl Viktor.

„Rozdělili jsme se, abychom vás našli. Když jste nebyl v hale, dostala o vás strach. Myslela si, že vás zajali, a tak šla prozkoumat jinou část.“

„Myslím, že nejrozumnější nápad bude okamžitě odejít!“ prohlásil vědec.

„Kdo mohl dopustit něco tak odporného?!“ pronesl opovržlivě Michael, ale oproti Viktorovi, který měl co dělat, aby udržel zbývající obsah žaludku tam, kde původně byl, nevypadal ani trochu otřeseně. Ačkoliv mluvil o hrůze, podle jeho výrazu se zdálo, jako by se ho netýkala. Snad ho války otupily natolik, že už mu nic nepřipadalo dostatečně odpudivé. Nebo to nedával najevo.

Kapitola 35

Vlčice se procházela pod nízkými světly. Nedokázala vystopovat pach bratra, který mizel kdesi uprostřed podlahy. Možná ho odtamtud odnesli nebo se tajný mechanismus ovládal na dálku, proto jej nedokázali otevřít. Rozhodla se vrátit do úkrytu, kde měla schovány šaty, a tam se přeměnila zpět na člověka. Zkontrolovala zbraně a vydala se jinou cestou. Schody byly kluzké a ve vzduchu se vznášela vlhkost. Prošla kolem montážních linek, které už pravděpodobně z provozních důvodů odstavili, a ony teď ležely srovnány jako obrovské stoly na sobě. Z dálky slyšela chrastění řetězů.

Zpozorněla. Ušla několik kroků, když chodba náhle končila zavřenými dveřmi. Opatrně vzala za kliku. Bylo zamčeno. Sáhla pro paklíč, aby si mohla poradit s kovaným soupeřem, který však nekladl

mnoho odporu. Opatrně nakoukla, než prošla na druhou stranu. Oslepilo ji jasné světlo. Zakryla si oči a vyšla na římsu, odkud se jí naskytl výhled na celé panoptikum zrůd.

Údiv jí vzal vítr z plachet. Div nekřičela nad něčím tak odporným. V tajných laboratořích se vytvářely chiméry. Rozřezané části těl, zvířata v klecích, orgány v lahvích – to vše ji znechutilo, téměř donutilo zvracet, ačkoliv byla zvyklá snést hodně. Opřela se o zeď. Zatím si jí nikdo nevšiml, protože stála vysoko nad vědci, ale nemohla na tom místě zůstat. Nenápadně se přitiskla ke zdi. Třásla se a žaludek se jí bouřil. Svíravý pocit znesnadňoval pohyb a strach, že jakmile se prozradí, skončí jako další výzkumný subjekt, se zabodával až do morku kostí.

V jednu chvíli se opřela zády o zeď až příliš. Ani nestačila zareagovat na to, že se s ní svět zhoupl a ona se ocitla úplně jinde. Na druhé straně byly obrovské klece. Na rozdíl od předchozích zely prázdnotou. Do nosu ji udeřila směs pachů. Většinu přebíjely olej a palivo. Popošla dopředu, ale skrze tmu nedokázala identifikovat obrovské siluety něčeho, co se tam skrývalo. Na to byla příliš oslněná světlem z laboratoří. Nestačila udělat jediný krok, když ji někdo popadl za ramena a hodil ze srázu. Udeřila se do ramene a kutálela se dolů.

Hlídač se za ní s bujarým smíchem pustil. Snažil se ji zastřelit, ale naštěstí byla jeho muška opravdu mizerná. Možná byl opilý, což si uvědomila až po chvíli, protože předtím nestačila alkoholový dech zaregistrovat. Zaklesla se podpatkem o schod a z kotoulu se postavila. Byla rozcuchaná, odřená a v neposlední řadě také rozzuřená. Vytáhla z pouzdra u pasu nůž. Muž se k ní vrhl, ale ona se odrazila a skokem mu vyšla vstříc. Nestačil zareagovat, protože zjevně nic podobného nečekal. Oběť před ním přeci měla utíkat, zvláště žena. Dívka ovšem nebyla bezbranná ani bázlivá. Vytrhla mu nůž z břicha a mrtvolu shodila po schodišti dolů. Rozhlédla se. Konečně přivykla tmě.

Sestoupila na velkou plochu, kde se cosi skrývalo. Toužila po tom si to prohlédnout a doufala, že to nebudou podobné odpornosti jako ve vedlejších místnostech. Zvědavě se předklonila přes bariéru, která ji dělila od objektů, a zcela náhodou zapnula jeden ze světlometů. Paprsek vyšlehl a ozářil to, co se pomalu probouzelo, vyprovokováno pohybem.

Liliana vytáhla pistole. Okamžitě jí došlo, že někdo musel bestii spustit, ale nikoho neviděla. Hlídač, jehož mrtvola ležela pod schody v podivně pokroucené pozici, však jistě nebyl sám.

Když se kolos vztyčil do plné výšky, dívce poklesla údivem ruka. Monstrum bylo nepředstavitelně obrovské. Hlava se téměř dotýkala stropních pilířů. Nohy měla jako obrovské chůdy a ze zaobleného těla v místech vývodů syčela pára. Mezi pancíři probleskovaly plameny z rozžhaveného kotle. Jedna z mohutných teleskopických konstrukcí se po ní natáhla.

Liliana zavřela pusu a na poslední chvíli se vrhla stranou. Překulila se po zemi a okamžitě pozvedla pistole. V místech, kde před chvílí stála, byl zaražený nebezpečný bodec, který by ji jistojistě zabil. Neváhala a vystřelila. Snažila se mířit na skrytou hlavohruď, která vzhledem k výšce monstra téměř nebyla vidět. Jen mnoho senzorických očí sledujících ji od stropu zlým pohledem udávalo cíl. Svítily jako žárovky, pod nimiž se neustále pohybovala kovová kusadla skřípající olejem, promazávající se po

dlouhé době nečinnosti. Pokud se alespoň trochu vyznala v konstrukčních věcech, předpokládala, že nervové uzliny budou centralizovány kdesi na druhé straně hlavohrudi.

Hydraulika končetin zapracovala a začala zvedat kovová klepeta. Tvor se chystal k útoku. Liliana začala pálit o to usilovněji. Věděla, že jakmile na ni vystřelí osm bodců v kombinaci s několika páry nohou, nebude mít kam utéct, a i při její neobvyklé obratnosti ji můžou zasáhnout. Dvě střely se odrazily od kusadel, jedna někde pod hnízdem očí. Liliana se snažila roztřesené ruce uklidnit, aby se mohla trefit do správných míst. Přídavných končetin byl až nepřiměřený počet, vůbec se divila, že je ta věc stabilizovaná. Obrovský zadeček jen hučel, jak turbíny pracovaly. Kolečka se otáčela neuvěřitelnou rychlostí, až měla pocit, že stroj musí každým okamžikem explodovat. Rozběhla se ke schodišti. Vyběhla nahoru a přeskočila na úzkou římsu, aby se dostala výš. Přimhouřila oči. Zamířila. Makadla se proti ní naježila. Hučení motorů zesílilo. Věděla, že je to buď ona, nebo konstrukt.

Zmáčkla spoušť. Z konce jedné nohy nečekaně vystříkl proud kyseliny. Naštěstí ji nezasáhl, protože uskočila stranou. Zabalancovala na příliš úzkém okraji a náhle si vyčítala, jak se připravila o manipulační prostor. Byla v pasti. V rozhodujícím okamžiku strhla hlaveň. Rána letěla mimo, trefila jeden z kloubů. Liliana zaklela. Znovu zamířila, ačkoliv si všimla, jak písty pumpují další příval kyseliny do končetin. Srdce jí bušilo až v krku. Vykřikla a zmáčkla spoušť.

Její výstřel však přehlušily další. Otočila se po zvuku a spatřila Michaela. Voják stál na konci římsy, kousek od ní. Za zády měl temné ústí tunelu, kterého si dříve nepovšimla. Nerudně se mračil na obřího soupeře, ale se svými příslovečnými zkušenostmi mu nečinilo žádný problém trefit příšeru do hlavy. Jedno oko po druhém se rozprsklo, ovšem pořád jich dost zbývalo na odvrácené straně.

Michael ze zad sundal Whitworth. Opřel se o stěnu. Předpokládal, že mu nerovný povrch při tlaku zpětného rázu nadělá modřiny, ale nedbal na to. Sáhl pro papírovou polopatronu se střelou a roztrhl obal. Pro případ nouze měl ještě prachovnici, která se mu houpala na opasku. Zbývaly už jen poslední dva flastry, ale hodlal je plně využít. Dobře naučenými pohyby co nejrychleji nabil. Zamířil na nádrž s kyselinou a vystřelil. Rána z těchto perkusních předovek, z nichž tahle byla speciálně vylepšená pro vojákovy potřeby, způsobila mnoho hluku. Otřásla střelcem a zpětný ráz ho zatlačil proti zdi. Zasažená káď ovšem praskla. Michael neváhal. Vyměnil pušku a namířil na místo hned vedle. Vystřelil ještě jednou, ačkoliv už tak sotva popadal dech. Druhý zásah ochranný obal roztříštil. Kyselina se vylila na konstrukci, kde syčela a leptala kov. Netvor padl na zem. Zmítal sebou, ačkoliv nemohl cítit bolest. Mechanické končetiny se snažily zvednout obrovské tělo a dostat ho z louže, ale samy se ztenčovaly a jejich ošetřený povrch dýmal při chemické reakci.

„Liliano!“ vykřikl Michael a podal jí ruku. Dívka zavřela ústa. Donutila se odtrhnout oči od hrůzného divadla. Rozběhla se k zachránci, vyšplhala na vyšší římsu a chytila se nabízené paže. Vytáhl ji k sobě a nechal ji, aby vběhla do jeskyně první, zatímco sledoval, jestli jim nehrozí nějaké další nebezpečí.

„Kde je Viktor? Našel jste ho?“ křikla na blondýna.

„Samozřejmě. Čeká ve skladu. Je to hned tady vedle. Jsou tu všude haly pro uskladněné stroje.“

„A laboratoře,“ řekla. „Brown je proti němu naprostý amatér! Jakmile se odtud dostaneme, informujeme královnu. Snad vydá okamžitý zatykač.“

„Měli bychom rychle ven, slečno,“ připomněl jí. Kývla a nechala se vést. Michael šel první, protože se bál, že by na ně v každém stínu někdo mohl číhat. Podezřívavosti měl z královniny služby víc než dost.

Proto zpozoroval obrovského strážného, který na narušitele čekal ve skrytém výklenku. Jakmile se

proti němu vymrštila implantovaná zbraň, byl připraven. Muž s mechanickými klepety místo rukou se po něm ohnal. Michael zvedl hlaveň pušky, aby ránu vykryl. Kov zaskřípal o kov. Napjal svaly, aby soupeře odtlačil, jinak by mu ostří uřízlo hlavu. Postrčil Lilianu dozadu, aby se k ní monstrum nedostalo. Chránil ji vlastním tělem, postavil se před ni jako štít, než se otřeseně zvedla a ucouvla.

Pokusil se soupeře zatlačit zpátky, ale příliš se mu nedařilo. Byl proti němu nadmíru velký. Mechanické součásti převažovaly, doplňovaly je organické zvířecí komponenty. Lidská hlava byla příliš malá, obličejová část pokrytá nepřirozeně vysokým počtem očí, které mrkaly nezávisle na sobě. Michael se otřásl odporem. Klepeta kolem něj sekala jako šavle a jen těžko mezi nimi manévroval v tak malém prostoru.

„Držte se za mnou!“ křikl na ni. Příšera na něho pohlédla, jako by se v ní snad vzepřel soucit s něčím, co bylo proti ní nicotné, a přesto se to snažilo zachránit.

Sterling nemohl znovu nabít pušku, ale v hlavě se mu rodil plán. Podkopl monstru trojici tenkých nohou, které podpíraly štíří torzo. Když tvor zakolísal, praštil ho pažbou po hlavě a zablokoval jedno z klepet. Druhé sevřel v místech, která považoval za zápěstí.

„Pistoli!“ křikl na ni. „Podejte mi pistoli!“

Liliana vytáhla od pasu zbraň a podala mu ji. Vystřelil příšeře přímo do neforemné hlavy. Zhroutilo se to na zem v záškubech. Nohy se zkroutily jako u hmyzu.

Sterling zkusmo příšeru obešel, aby si byl jistý, že je mrtvá a nezaútočí. Pak podal Lilianě ruku, aby jí pomohl přeskočit. Spadla mu do náruče, i když to vypadalo spíš jako úmysl než nešikovnost. Michael cítil, jak se chvěje. Objal ji a sevřel mohutnými pažemi. Liliana se nechala alespoň na chvíli konejšit pocitem bezpečí. Jeho horké ruce ji ostýchavě pohladily po zádech. Pak se pustili. Vyměnili si krátké pohledy, ale ani jeden nemusel nic říkat nahlas.

Voják nahlédl do skladu, kde se nacházel Viktor. Mladý šlechtic seděl na jednom z mnoha úřednických stolů a něco horlivě psal do poznámek. Vykročil tedy jeho směrem. Liliana ho předběhla, aby mohla Viktorovi skočit kolem krku. Michael se zastavil kousek od nich. Pak za sebou zaslechl šramot. Zamračil se. Pozvedl pušku a opatrně procházel kolem obrovských krabic.

Podezřívavě sledoval temné chodby mezi materiálem. Pak se odtamtud někdo vymrštil a zaútočil na něj. Pohotově couvnul dozadu. Vykryl útok pažbou spíše instinktivně než cíleně. Náraz ho srazil dozadu a on spadl mezi dřevěné bedny. Rychle se však postavil zpět na nohy. Stál tváří v tvář cizímu muži, který si ho nevraživě měřil.

Ihned se proti němu postavil do bojové pozice. Voják nakrčil čelo, protože tušil, co bude následovat. Mnohokrát viděl východní bojová umění, ale nikdy se žádnému nenaučil. Spoléhal na vlastní styl boje a zacházení se zbraněmi. Věděl, že převahu musí získat svými dispozicemi.

Číňan vypadal mrštný. Štíhlé šlachovité tělo měl napnuté, připravené zaútočit. Oči nezvykle světlé, černé vlasy splývaly po zádech. Blondýn vyčkával. Nechtěl podcenit mladíkovy reflexy a hbitost, jakou pozoroval u podobných bojovníků. Když vyrazil, jen stěží stačil odrazit útoky jeho končetin. Uhýbal a couval, protože sám se nedokázal zmoct na protiútok. Odrážel rány, ale bylo jen otázkou času, než bude zatlačen ke zdi. Proto popadl pušku a několikrát se po Číňanovi ohnal. Všechny jeho výpady byly následně vykryty. Snažil se předvídat soupeřovy pohyby.

„Nechoďte sem!“ křikl na sourozence, kteří chtěli do boje zasáhnout.

Pokoušel se odhadnout další krok nepřítele, avšak po většinu času měl co dělat, aby neschytal další

rány. Protivník ho praštil do břicha a on se ohnal pěstí. Jelikož měl delší ruce, podařilo se mu ho udeřit tak, až ho srazil k zemi. Muž se však efektním výskokem postavil na nohy a znovu se rozběhl k útoku. Michael ho chtěl popadnout za krk, ale Číňan byl hbitý a kluzký jako had, ničil všechny pokusy s takovou lehkostí, že to vypadalo, jako by se mu vysmíval. Když vykopl, Michael ho chytil za nohu.

Při výskoku se chtěl osvobodit, ale voják, který chvat znal, ho strhl stranou a využil svou sílu. Máchl s ním proti zdi, jako kdyby byl hračkou. Muž narazil do nevyzděné přepážky. Omítka kolem něho popraskala, nepříliš pevný materiál se přelomil, a on se skutálel na podlahu.

Zatímco se Číňan pustil do potyčky s Michaelem, Viktor nahlédl do uličky, odkud se ozýval šramot, a vytáhl odtamtud ženu, která se pokoušela odplížit. Zprvu mu připomínala Asiatku, ale záhy zjistil, že je tak pouze oblečená a nalíčená. Ztěžka polkl, když poznal Trevenovu manželku. Snažila se utéct, ale on ji držel pevně. Zkroutil jí ruku za zády, takže na něj neviděla, a on doufal, že tma mu poskytne dobré krytí identity.

Bohatá paní se zjevně tak moc zamilovala do Orientu, až si chtěla vyzkoušet všechny jeho výhody. Nejspíše ji přistihli s milencem ve skladu, kde se tajně scházeli. Nerudně si všechny přítomné měřila očima uměle zešikmenýma líčidly. Ozdobnou jehlici měla v rozcuchaných vlasech lehce nakřivo a rtěnku rozmazanou od zuřivého líbání.

„Jestli jen ceknete, zastřelím vás!“ prohlásil šlechtic nesmlouvavě. „Manžel by se měl asi dozvědět, co tady za jeho zády probíhalo.“

Trevenova manželka využila příležitosti. Praštila svého věznitele a zmizela. Viktor zaúpěl, protože ránu do břicha nečekal. Neměl sílu ženu pronásledovat, nechal ji tedy být. Raději přemýšlel, jak pomoci Sterlingovi.

Michael vytáhl nůž. Číňan zvedl pohled. V dlani se mu objevila vrhací hvězdice, kterou hodlal použít. Michael věděl, že si žádné zranění nemůže dovolit. Hodil zbraň s maximální přesností. Zasáhl ruku, kterou muž držel vražedný nástroj. Číňan vykřikl. Prosmýkl se kolem něj, rozběhl se mezi bedny ve skladu a záhy zmizel ve tmě. Voják sklopil hlavu ke kapkám krve, které dělaly na zemi jasnou stopu. Když se za ním zničehonic objevila Liliana, téměř vykřikl leknutím. Přesunula se jako duch.

„Vyděsila jste mě!“ obvinil ji.

„Nemáte náhodou nervy napjaté k prasknutí?“ zasmála se. „Najdu ho. Nemůžeme ho nechat utéct,“ řekla a kývla ke krvavé stopě. Zašla mezi přepravky, kde se změnila ve vlka. Pak začal hon a za pár okamžiků voják uslyšel nelidský křik.

Kapitola 36

Viktor otočil zašlou stránku rukopisu. Oči ukryté za zlatými obroučkami brýlí ho bolely. Připadal si unavený, ale myšlenky mu tak neklidně vířily hlavou, že neměl pokoje. Pokoušel se využít veškeré badatelské umění, ale neměl kolem sebe nikoho, s kým by mohl odborně diskutovat. Scházela mu

společnost. Michael se po incidentu v Trevenově skladu omluvil, protože musel nastoupit na noční směnu. Navíc on nebyl zrovna vědecký typ, přestože mu inteligence nescházela.

Viktor si už několikrát uvědomil, že Michael je sice příjemným společníkem, ale jen mimo badatelské okruhy. Ačkoliv o něm kdysi slýchával spousty pomluv, které mohly být založeny jak na pravdě, tak na závisti dvora, poznal, že je to statečný muž, který se nebojí pro společníky riskovat život. Bohužel si nebyl jistý, jestli je opravdu tím správným partnerem pro sestru. I když ji jeho temperament často vytrhoval z chmur tak, že vyrovnal její ostýchavou povahu, byl si jistý, že udělal dobře, když jeho dopisy schovával, aby je Liliana nedostala. Nakonec objemný balíček někam založil, a to místo zapomněl, jak míval ve zvyku. Nemohl si pomoct, býval prostě roztržitý. Často myslel na příliš mnoho věcí najednou a pak je vytěsnil podle potřeby. K mnohým se nevracel, jiné mu opět nedávaly spát.

Po nepříjemném dobrodružství mezi chimérami nenacházel klid. Stále se mu vracely děsivé výjevy, zmrzačení lidé, kteří trpěli svým přetvořením, místo aby jim pomohlo. Uvědomil si, že k Trevenovi a jeho vědcům chová hlubokou nenávist, protože žádná lidská bytost si takové mrzačení nezasloužila.

Museli továrnu opustit spěšně, aby je nikdo nechytil, ačkoliv o vpádu vetřelců museli mít všichni jasno. Golemové jim kryli ústupovou cestu. Ačkoliv Trevena jistě nebyl nadšený z vniknutí neznámých osob, mohl se jen domnívat, zdali ho špehoval Brown, nebo královnini lidé. Škody na objektech jistě jen přilily olej do ohně jeho zuřivosti.

Liliana odešla neznámo kam. Věděl jen, že do lesů, kde hodlala sehnat pomoc. Jeho nechala v domě s knihami, aby mohl najít odpovědi.

„Leiothrix by na to mohl mít podobný tvar zobáčku, pokud tedy beru v potaz, že je to jen umělá soška. Navíc bych měl spíše připevnit na dveře ten nový zvonek, který jsem konstruoval předevčírem, než se tady topit v ornitologických pojednáních,“ zamyslel se, zatímco si mluvil pro sebe. Nevšiml si ani, že šálek s čajem položil na polici s vycpanými modely ptáků. Zamyšleně pokračoval dál. Přemýšlel nad lepším konstrukčním řešením svého samochodu, načež došel k zjištění, že nemá dostatek materiálu, a navíc se možná přepsal u sto padesátého řádku, když včera prováděl výpočet.

„Možná bych měl použít pevnější hnací hřídel!“ ušklíbl se pro sebe a rozpačitě se poškrábal v učesaných vlasech.

Někdo prudce zabušil na dveře. Viktor šel otevřít, zamračený a s prstem přitisknutým na rtech. Ke svému překvapení zjistil, že venku nikdo není, jen na zápraží ležel dopis. Mladý šlechtic jej vzal, rozhlédl se, ale pak jej prostě otevřel. Jak předpokládal, byl od Liliany, která měla velice naspěch.

Drahý bratře,

budu přes noc pryč, ale vrátím se snad včas a s pomocí! Neboj se o mě. Liliana

Viktor nepřítomně pokýval hlavou. Druhý vzkaz byla policejní zpráva, v níž stála jména dalších rodin, kterým umřely potomci. Jednalo se o čtyři děti. Démon musel být opravdu hladový, uvědomil si.

Informace však záhy jeho mozek zatlačil do pozadí, neboť přemýšlel nad něčím úplně jiným.

Doufal, že pevnost hnací hřídele bude nakonec při pokusu dostatečná, protože jinak by musel všechno předělat tak, aby prototyp fungoval. V tu chvíli mu to připadalo zajímavější než skutečnost, že se jeho sestra snaží na pomoc přivést další vlkodlaky. Otočil se zpátky a praštil hlavou do dveří. Se zaklením si třel naražené čelo.

„Pane Kelby?“ ozvalo se za ním. Vyskočil leknutím. Náhle měl v krku sucho a ruce se mu třásly. I ta mechanická, kterou rychle strčil do kapsy, aby nebyla vidět.

„Neublížil jste si?“ zeptala se dívka, kterou předtím potkal s jablky.

„Nikoliv, jsem jen nešikovný!“ zakoktal a třel si naražené čelo. Žena se usmála a on jí úsměv rozechvěle opětoval.

Po chvíli ticha si uvědomil, jak nezdvořile se chová.

„Promiňte, mohu vás třeba pozvat na čaj?“ zeptal se rychle a udělal gesto, na které byl zvyklý. Pobídnutí však odhalilo jeho tajemství. Dívčin pohled sklouzl k mechanické ruce a obočí jí tázavě vyskočilo vzhůru.

„Co se vám stalo?“ otázala se, aniž by odpověděla na otázku. Viktor se zhluboka nadechl k odpovědi, ale pak zase vydechl.

Schoval ruku za záda, zatímco stydlivě klopil oči. Polévalo ho horko a byl si jistý, že je to na něm vidět.

„Staré zranění z boje,“ hlesl, když viděl její dychtivý výraz. Tato konverzace, se mu ani trochu nezamlouvala. „Stalo se mi to ve službě. Při plnění úkolu mi ji usekl kus havarované vzducholodě.“

„Nikdy jsem takovou náhradu neviděla. Vypadá složitě.“

„Vyrobil jsem ji s pomocí své sestry. Pracoval jsem na tom prototypu spousty let.“

„Říká se o vás, že jste vynálezce.“

„Jen nadšenec,“ pronesl skromně. „Přijmete tedy mé pozvání?“ otázal se s nadějí v hlase.

„Děkuji, ale jen jsem šla kolem a viděla jsem, že tropíte nějaké zvláštní věci. Lekla jsem se, že se vám něco stalo.“

„Ne, jsem v pořádku,“ pokusil se o úsměv.

„Dobrá. Přeji vám hezký den, pane Kelby.“

Sledoval pohledem její záda, přes něž měla přehozený pletený šál, dokud nezmizela v protějším domě. Sevřel v dlani dopis a celý jej zmuchlal. Sice ihned zapomněl, co se v něm psalo, ale ona návštěva mu zvýšila krevní tlak. Rád by nepůsobil jako nešika, ale nemohl si pomoct, býval se ženami

nervózní. Na rozdíl od sestry o něho nebyl takový zájem u druhého pohlaví. Pro dívky ode dvora byl příliš podivínský, pro ty bohatší příliš chudý. Navíc od té doby, co přišel o ruku, se přestal účastnit velkých zábav a tanec vynechával úplně, protože při něm se dalo jednoduše poznat, že ruka, kterou svíráte, je podivně tvrdá. Už si zkrátka nevěřil jako dřív. Naopak Liliana se pomalu přestávala bát někam chodit, ačkoliv nikdy neopomněla říct, jak jí lidská společnost nevyhovuje. Kdysi bývala opravdu uzavřená, do doby, než potkala Michaela…

Viktorovi se na mysl vydrala vzpomínka na slečnu Madelaine. Možná kdyby jí dokázal vysvětlit moderní teorii o využití páry, mohl by si získat její srdce intelektem! Docela o tom přemýšlel. Pak to zavrhl jako potenciálně neúspěšné. Nebo mohl sehnat květiny a oslovit ji. U Michaela květiny zabíraly na Lilianinu přízeň. Sám pro sebe si přikývl. Rozhodl se, že večer sousedku navštíví, nebo se o to alespoň pokusí. Jen jestli se s ním bude chtít ještě někdy sejít, když viděla jeho mechanickou paži. Sevřel kovové prsty v pěst, až zaskřípaly. Zlobil se na sebe za svou nepozornost. Rozpačitě si přehodil tmavé vlasy za ucho a otočil se do domu. A praštil se čelem do dveří.

Liliana se vrátila nad ránem. Převlékla se a tiše vklouzla do postele. Nemusela spát dlouho, aby načerpala ztracené síly. Viktor, který znal dobře její harmonogram, už na ni čekal v dílně s pozdní snídaní.

„Kde ses zdržela?“

„Smečka mě nechtěla pustit zpátky. Musela jsem je přesvědčit, aby nám pomohli.“

„Tvůj bývalý, ehm… milenec byl proti?“ zeptal se, ale záhy toho zalitoval. Liliana ho zpražila pohledem.

„Víš, že nesnáším, když o tomhle mluvíš. S vlkodlaky jsem jednou provždy skončila. Jsem člověk a nehodlám se k nim vracet.“

„Promiň, ujelo mi to. Nechtěl jsem ho tak nazvat. Nevím, jak jinak bych tomu vlkodlakovi říkal. Jenom mám pocit, že když jsi s Michaelem, strašně se trápíš.“

„Jistě, protože s ním nemůžu být. Igor je víc vlk než člověk. Navíc jsme si nikdy nerozuměli. Dohromady nás dala smečka.“

„Myslíš, že je dobrý nápad je sem přivést? Jak toho démona najdeme?“

„Naženeme ho. Potřebuje nějakého nečlověka, aby se mohl převtělit. Dám mu tedy na výběr. Přivedu smečku! Nemůže na mě, když jsem proměněná ve vlka, protože dokáže ovládat jen lidi. A zoufale potřebujeme vyrovnat síly. Armáda lidských vojáků nám není k ničemu.“

„Ale co když se někdo ze smečky dozví o Michaelovi a bude mu chtít něco udělat?“

„Na to jsem myslela. Třeba Igor, že ano. Žárlivý je na to dost, ale já se o něho postarám, bude-li třeba. Nedovolím, aby Sterlingovi kdokoliv ublížil. Zvláště nechci, abych to byla já.“

„Proč ho vlastně odmítáš proměnit ve vlkodlaka?“

„Copak ses zbláznil? Podívej se na sebe! Každý měsíc po nocích trpíš. Máš horečky, přeměňuje tě to. Zoufalstvím si rveš vlasy, a to se to snažíš ze všech sil potlačit. A tohle mu mám udělat?“

„Myslím, že by kvůli tobě podstoupil cokoliv.“

„Raději nemysli vůbec! Nejhorší chyba v mém životě byla, že jsem udělala vlkodlaka z tebe. Nikdy si to neodpustím. Jestli je teď bláznivě zamilovaný, je schopný podstoupit vše. Ale co když si to pak rozmyslí? Taky nemůžeš vzít v úvahu všechny faktory, může se změnit i povahově. Třeba ho proměna nakonec úplně zničí! A pak už nebude cesty zpátky!“

„Máš pravdu – muka to jsou strašlivá. Lituju té proměny, když se se mnou něco děje. Kdybych se však měl rozhodnout, tak chci žít. Klidně i jako vlkodlak, ale jsem zbabělec, který se bojí umřít. Michael je úplně jiný typ člověka, než jsem já…“

„Dost už o tom. Neproměním ho! Nikdy. Viděla jsem dost lidí, kteří se změnili. Zešíleli. Odcizili se svým blízkým a proměna z nich udělala trosky. Vidím tebe, jak trpíš. Vím, jak jsem trpěla já.

Samotnou proměnu přežije jen malé procento nakažených. Neudělám Michaelovi nic podobného. A co se týče vlkodlaků – ohlídám je, aby se mu nic nestalo. Myslím, že Michael je schopný jim vyprášit kožichy sám, když na to přijde.“

„Dobrá. Dělej, jak myslíš,“ pokrčil rameny mladík.

„To říkáš vždycky, když mi chceš naznačit, že nemám pravdu!“ rozčílila se.

„Vždyť nemáš pravdu!“ zakřičel Viktor.

„Je to můj život! A moje rozhodnutí!“ odporovala stejně hlasitě. Pak se oba zhluboka nadechli.

„Neumíte si ani jeden vážit toho, co máte,“ zašeptala zlověstně.

„Omlouvám se, Lily. Je to tvé rozhodnutí, samozřejmě,“ odpověděl bratr.

„Stavovala jsem se pro policejní zprávu, kterou jsem ti nechala u dopisu. Máme další čtyři mrtvé děti. Démon potřebuje duše, aby se mohl více vtáhnout do tohohle světa. Nevíme vůbec, jak ho

zastavit, a přitom se tady hádáme! Královnu bude zajímat, proč lidé pořád umírají. Zabýval ses naším ptáčkem?“ změnila téma, aby se vyhnula konfliktu. Viktor se podrbal ve vlasech.

„Ano, trochu jsem bádal v ornitologických kruzích.“

„Víš, co by to mohl být za druh?“

„Dle mého je to Leiothrix lutea čili timálie. Spojil jsem si oblasti a pak ty nepříliš vyvedené znaky na keramickém ptáčkovi, něco poznámek z textů, a zbytek jsem odvodil. Timálie zhruba odpovídá. Je tady i několik velmi nepřesných kreseb, nicméně: červený zobáček, zlatobílá maska okolo očí i ta olivově zelená barva. Několikrát je v tvé literatuře zmíněno, že by ten pták měl žít v kopcovitých oblastech a táhne pustinou. V pramenech je napsáno, že krásně zpívá, a tomuto druhu se nepřezdívá čínský slavík jen tak pro nic za nic. Samečci opravdu nádherně zpívají. Konzultoval jsem to s ornitologickým odborníkem a on mi okamžitě poslal telegraf zpět. Vlastně jsem tápal mezi několika ptáky, ale ujistil mě, že se jedná pravděpodobně o timálii…“

„Kde se ale dá něco takového sehnat?“ přerušila jeho monolog, ke kterým se uchyloval, když ho

nepochválila.

„V tomhle mám dobrou zprávu. Hledal jsem samozřejmě zmínky o timálii v archivech u chovatelů. Poprvé ji přivezli do Evropy před několika lety, přesněji v roce osmnáct set šedesát šest. A hádej kam? Ano, do londýnské zoo!“

„To je skvělé!“ vykřikla radostně a zatleskala rukama.

„Nicméně dobrá zpráva je, že Leiothrix lutea je od té doby velice oblíben, a proto k nám i hojně dovážen. Možná se nám ho podaří sehnat na trhu s ptactvem.“

„Opravdu? Tak moc je rozšířený?“

„Doufám v to. Už jsem dal vědět několika obchodním lodím se zvířaty a jedna mi odpověděla, že ty ptáky opravdu přivezla.“

„Takže je musíme někde koupit.“

„Můžu ti zkazit radost, když ti připomenu, že jestli se mýlíme, timálie nám nebude k ničemu a démon nás všechny zabije?“

„Musíme najít nějakého prodejce a timálii získat. Nic jiného nepřichází v úvahu. Démon bude za chvíli při síle.“

„A ty si opravdu myslíš, že to zabere? Nepřipadá mi to totiž jako dostatečně racionální řešení, jak se vypořádat s něčím nadpřirozeným.“

„Bratře, běhá nám tady krvelačný démon, který bere lidská těla, posedává je a požírá malé děti. Tady nelze najít nic racionálního. Někdo nemá rád komáry, jiný timálie.“

„Dobrá tedy. Jenže jak mu ten pták může ublížit?“

„To zatím nevím. Ale brzy to zjistíme. V případě, že ne, nebude nás to muset trápit.“

Kapitola 37

Tam, kde ústí říčka Fleet, před Londýnem svedena pod zem, aby nebránila městu v růstu a netekla ulicemi, byl postaven Blackfriars Bridge, most pojmenovaný podle řádu mnichů. Původních devět eliptických oblouků stavby snížil nový architekt Cubitt na pět. Portlandský vápenec vystřídal tvrdý kov, aby konstrukce unesla povozy. A místo jména britského premiéra si stavba přisvojila jméno po Blackfriarském klášteře, který se v blízkosti nacházel.

„Vypadá to jako veselé místo,“ konstatoval Viktor.

Michael, který je doprovázel, vysvětlil: „Kolem mostu se konají pravidelné nedělní trhy, to víme všichni. Ale pod ním to žije také, jen tamější prodeje jsou o dost podivuhodnější.“

„Slyšela jsem, že je tam pokračování Čínské čtvrti. Takové, jaká je v Soho.“

„Ano, něco na ten způsob. Fleet je svedena do obrovských podzemních tunelů. Samozřejmě už nejsou plně využité. Proto je tam hodně volného prostoru a slepé chodby. Kdysi zde nebylo nic víc než říční násep, ale pak se tady začala rozrůstat malá kolonie. Královna poskytla nemalé finanční prostředky, aby si přistěhovalci mohli postavit nová obydlí. Dokonce vím, že na to byl královským architektem zpracován nějaký urbanistický návrh. Jenže jak jistě víte, lidská kreativita nezná mezí. Některé klevety dokonce vybájily, že královna vytlačila přistěhovalce až k řece, kde zůstali, protože jim zakázala vrátit se mezi Londýňany.“

Most i souběžný železniční přejezd se svými rudými prvky vypadaly velice dekorativně. Jedna strana břehu se krčila ve stínu, ale při pozorném pohledu byly vidět příbytky, které téměř zarůstaly do svahu. Ústí Fleet bylo zakryto obrovským ocelovým víkem převyšujícím svým průměrem trojnásobnou výšku dospělého člověka. Poklop zabezpečovalo několik závor i otáčecí uzávěry. Dvě trubky, hned vedle sebe, přiváděly jinou část toku. Na obě se zároveň napojovaly i kanalizace, aby odváděly splašky do Temže. Sama říčka byla v několika místech rozdělena na složitou spleť podzemních tunelů.

Čínská čtvrť pod Blackfriarským klášterem připomínala obrázky z dalekých zemí. Bizarní domky v poušti vytesané do skal, obrovská termitiště uplácaná z hlíny i sídliště kolem gangské delty.

Jednotlivé ubikace se k sobě neprodyšně lepily. Vršily se do mnoha pater, až jejich ploché střechy téměř podpíraly horní chodník, po němž jezdily parní povozy či koňská spřežení.

Okna byla různých tvarů a velikostí, což platilo i o dalších částech vybavení. Stavební hmotu tvořily pálené cihly, kameny z říčního dna, rozpadlých budov a odpadu, který se na březích hromadil v ohromném množství. Asiaté spotřebovali všechno do posledního. Jako pojivo použili jíl a provizorní maltu. Mnohapatrové domečky teď lnuly jeden na druhý, labilně se nakláněly, jako opora je podpíraly dřevěné trámy a spojovaly je provazy, na nichž lidé rozvěšovali prádlo, vlajky či upoutávky na vystavené zboží. Všude byly nataženy a obtěžkány míle šňůr. Těsný křivolaký prostor, sotva dost velký k tomu, aby tamtudy prošel jeden člověk, se dal jen stěží nazvat uličkami.

Pestrý kolorit dotvářelo samo obyvatelstvo se slepicemi, okrasným ptactvem i domácími zvířaty. Kočky spokojeně mňoukaly rozložené na parapetech. Vyhřívat na slunci se však příliš nemohly, neboť tady vládlo po většinu času přítmí. Ptáci štěbetali, jejich zpěv se linul z každé uličky. Mnozí volně poletovali a sami se pak vraceli do klecí.

Veškerá novodobá technika byla poháněná parními stroji, které byly využity pro různorodé vynálezy, vesměs i pro ty, pro něž původně ani nebyly vytvořeny. Podomácku smontované pohony, ruční vozíky, úzké lodičky s motory, které vyplouvaly na Temži lovit ryby, i teplomety, ohřívače jídla – vše fungovalo jako zázračným kouzlem, neboť věda na ta místa pravděpodobně nikdy nezavítala.

Zboží trhovců bylo naskládáno všude, kam se vešlo. Od hromad na zemi až do závratných výšin se kupily nádoby, šatstvo či různé druhy pokrmů a exotického koření. Oprýskané různobarevné zdi zapáchaly štiplavými parfémy, které snad měly přebít pot a moč.

Splaškům se nedalo vyhnout. Nakonec člověk musel do smrdutého potůčku vstoupit, jinak by se nikam nedostal. Liliana protentokrát usoudila, že udělala dobře, když Michaelovo varování poslechla a vyměnila dlouhé šaty a střevíčky za pevné boty a kratší sukni.

Provazy jim nad hlavou tvořily mnohovrstvou spletenou pavučinu, na níž se místo much zachytávalo vlající oblečení. Oba sourozenci sledovali svět ve světě zpovzdálí a obezřetně. Čínské děti kolem nich pobíhaly, občas si je prohlížely. Tahaly Lilianu za sukně a zase mizely v tmavých vchodech. Snědí muži z britských kolonií pokuřovali dýmky. Hlavy jim halily turbany ze špinavých hadrů. Dávali na vědomí svou ostražitost a obezřetnýma očima sledovali cizince, dokud jim nezmizeli z uhrančivých očí.

Uprostřed každého náměstíčka nahrazovala pomníček či sochu hromada odpadu. Skládka uprostřed prostoru, kam všichni chodili házet věci, které už nepotřebovali. A kolem se vršily další stánky.

Pokud se někomu něco hodilo, prostě si to vzal. Nebylo divu, že při každém vysypaném pytli se strhla mela o použitelné věci. To, co zbylo, se pak po částech pálilo v kotlích místo drahého uhlí. V nůších vonělo seno a z prádelen stoupala bílá oblaka páry.

Kouř, který se držel pod střechami, byl odporný a dusivý, ale zdejším obyvatelům viditelně nevadil. Čínská čtvrť patřila mezi další téměř zapomenutá skrytá místa, která o sobě dávala vědět převážně špínou, nelegálními obchody a vysokou zločinností. V průhledech a šachtách vedoucích vzhůru i dolů se neustále pracovalo. Vedly tamtudy výtahy, lidé potrubím posílali vzkazy či zboží.

„Připomíná mi to Soho,“ konstatoval Viktor.

„Jak tady můžeme něco najít?“ strachovala se dívka.

„Jen klid. Když sejdeme do spodních pater, najdeme tam trh se zvířaty. Jistě tam někde budou mít i ptáčky,“ upokojil ji Michael.

„Jak se tu, proboha, vyznáte?“

„Občas jsem tady sháněl nějaké věci. Na dvoře byla spousta cizinců. Mimo jiné například královnin tajemník Abdul Karim, který je také z Indie.“

„Je to ten, o němž se říká, že má s královnou poměr?“ zeptala se tiše. Michael jí věnoval všeříkající pohled, ale nahlas řekl jen: „Královna nerada slyší, že není vhodné, aby měla pletky s mužem tmavé pleti. Takové klevety se jí hnusí,“ odpověděl.

„Chápu,“ přikývla dívka.

„Nicméně jsem měl tu možnost párkrát Karima doprovázet. Většina cizinců tahle tržiště navštěvuje.“

„Závidím vám vaše známé,“ zasmála se Liliana, ale čelo jí zkrabatily vrásky, když viděla, jak se Michael zapotácel.

„Je vám něco?“

„Ne, jen… asi jsem poněkud unavený,“ odpověděl a s bolestivým úšklebkem se narovnal.

„Celý jen hoříte!“ konstatovala, když se dotkla jeho rozpáleného čela.

„Budu v pořádku, raději pojďme. Čím dříve budeme venku, tím lépe.“

Vedl je ke schodům kamsi dolů do tmy. Díra páchla jako zvěřinec. Široký tunel se lehce svažoval, než vyústil na čtvercovém náměstí, které ohraničovaly rozstřílené domy bez oken i omítky. Doprostřed

někdo nakřivo umístil velký pískovcový sloup s nějakým svatým. Tvář nešlo rozeznat, neb byla pravděpodobně rozbita a zbroušena nebo ohlazena časem. Zřejmě šlo o odcizený či vyhozený kus z nějaké sbírky boháče. Mohlo ovšem jít i o bývalou ozdobu některého z náměstí nahoře. Oba sourozenci nad tím významem bloumali, ale nahlas neuvažovali. Na malém pódiu za doprovodu hudby tančila krásně oblečená tanečnice.

Michael ukázal na stánek z několika podpěr, které držely plachtu. Kolem byly naskládány klece mnoha velikostí. Zdobené ornamenty, s pokřiveným výpletem, dřevěné, železné – takové se kupily kolem prodavače s tmavýma očima.

„To bude on,“ kývl tím směrem Michael a posadil se na nevábně vypadající lavičku vedle někoho, kdo tam již nějakou dobu přespával. Viktor se vydal ke stánku, zatímco Liliana Sterlinga soucitně pohladila po tváři.

„Odpočiňte si!“ zašeptala. Voják si utřel zpocené čelo. Viditelně měl horečku. Sundal kabát a Liliana div nevykřikla. Košili na zádech měl nasáklou krví.

„Nejspíše vám praskly stehy a začalo to znovu krvácet!“

„Jste si jistá?“ optal se udýchaně. Jako by ho to stálo všechny síly.

„Co jiného?“ dotázala se.

„Co když se ze mě také stává nemrtvý?“ zeptal se s obavami vepsanými ve tváři. Liliana si k němu klekla. Pozvedla jeho hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí. Vypadaly normální. Krom kolínské a potu z něj necítila nic, co by připomínalo známky rozkladu. Zajela mu rukou pod košili a nadzvedla límec, aby se mohla podívat. Všude byla jen krev.

„Myslím, že to spíš budou ty stehy. Musím vám to znovu ošetřit. Měl byste ležet!“

„Vy víte, že nemohu,“ odpověděl.

„Tentokrát budete muset!“ odsekla.

„Běžte za bratrem vybrat toho ptáčka. Dokud si nebudu jistý, že odtud odejdete v pořádku, nebudu odpočívat.“

„Hlavně seďte a nic nedělejte. Možná za chvíli upadnete do mdlob, a nevím, jak bychom vás odtud dostali. Chcete čichací sůl, abyste se probral?“

Zamítavě zavrtěl hlavou.

Viktor zrovna obhlížel klece se sojkovci a s vědeckým zápalem zkoumal obrázek, který přinesl s sebou.

„Je to některý z nich, bratře?“ zeptala se tiše. Vůbec se jí nelíbilo, že si ji obchodník tak prohlíží. Zjišťovala celou cestu, že indičtí mágové se za ní otáčejí, jako by znali její tajemství, ale snažila se to přičítat tomu, že je žena, nikoliv tomu, že je vlkodlak. Avšak jejich oči… podezřívavých pohledů se nedokázala zbavit, kamkoliv se pohnula.

„Hledáte nějaký určitý druh, pane?“ zeptal se prodavač.

„Leiothrix lutea,“ odpověděl, ale odměnou mu byl jen nechápavý škleb.

„Promiňte, timálii.“

„Má to ještě jiný název?“ zeptal se pochybovačně prodavač.

„Čínský slavík?“ pokusil se mladý šlechtic. Věděl, že s nevzdělanci se těžko obchoduje, ale byl ochoten využít svých znalostí, aby ptáčka popsal co nejvěrohodněji. Prodavač zatím jen přikyvoval, než zvedl vítězoslavně prst a odešel ke klecím s malými ptáčky. Přinesl železnou klícku, uvnitř zběsile poletoval neposedný slavík s červeným zobáčkem.

„Mohlo by to být ono?“ zeptal se.

„Možná. Kolik za toho ptáka chcete?“ dotázal se Viktor znuděně. Předpokládal správně, že obchodník navrhne přemrštěnou sumu, o kterou pak budou smlouvat. Nehodlal jednat o ceně dlouho, protože

by se zbytečně zdržovali, ale zároveň nemínil za něco zaplatit jmění.

Liliana stála nad pískajícími ptáčky a neměla dobrý pocit. Michael už spíše ležel, než seděl, a ona o něho měla strach. Přesto tam bylo ještě něco jiného, co ji znervózňovalo.

„Musí to vyjít. Jinak bude démon po úplňku nesmrtelný,“ zašeptala pro sebe a zoufale sledovala poletující peříčka.

„Co ví taková dáma o démonech?“ zeptal se překvapeně Ind, který ládoval fajfku tabákem.

„Co je to za otázku?!“ zašeptala nevraživě, zatímco si muže měřila kritickým pohledem.

„Ptám se vás na zlo, které se prohání Londýnem,“ odpověděl. Vyfoukl obláček voňavého kouře a Liliana si uvědomila, že lidé, kteří stáli okolo, ztichli a dívali se na ni.

„Vlkodlak,“ zašeptala jedna z nich, slepá vědma. Dívka sebou trhla, jako by ji z něčeho obvinili. Dělala, co mohla, aby se ovládla.

Pak do ní někdo narazil. Vykřikla, ale voják dotyčného chytil pod krkem a odstrčil stranou. Michael se před ni neohrabaně postavil. Ruce měl položené na zbraních a i přes svůj nynější stav vypadal, že je schopný se ubránit.

„Nepřišli jsme sem dělat potíže. Až si vezmeme, co potřebujeme, zase odejdeme,“ řekl dostatečně nahlas. Ind zahodil dýmku a náhle se mu v ruce objevila šavle. Rychlým pohybem stál u dvojice a čepel se mihla vzduchem. Naštěstí se střetla s Michaelovou, který byl neustále v pohotovosti.

„Bráníš démona?“ zeptal se Ind komolenou angličtinou.

„K čertu s vámi!“ zavrčel. Odrazil soupeřovu ocel a kopl ho pod pás, až spadl zpátky do svého stánku.

„Démon chodí nahoře po ulicích, nikoliv zde!“ křikl na ostatní. Viktor se k nim postavil zády. Klec přitom pevně svíral v rukou.

„Jdeme!“ poručil Michael. Udělal však jen pár kroků, když se pod ním nohy podlomily. Ind, který se vyhrabal ze smotků hadrů, teď vyčkával stejně jako ostatní. Liliana vojáka podepřela. Sama vytáhla revolver, i když ho nehodlala použít mimo nezbytně nutné případy. Jeden z Číňanů popadl tyč a

rozběhl se na ně. Michael útok zastavil šavlí a Viktor pohotově udeřil muže do žaludku. Neodhadl však sílu mechanické paže a srazil ho příliš prudce. Zasažený spadl na zem a začal zvracet.

„Říká se, že zabíjí malé děti v různých čtvrtích!“ zvolal Ind obvinění.

„Ona? Zbláznili jste se snad?!“

„Je to vlkodlak!“ vykřikl muž.

„Ručím za ni vlastním životem. Ona není ten, kdo zabíjí, ale ten, kdo hlídá váš spánek. A to z pověření samotné královny!“

„Královna tady nevládne!“ vykřikl jiný Číňan.

„Jste na půdě Británie a Viktorie je i vaše královna, ať se vám to líbí nebo ne!“ odsekl voják.

„Odhoďte zbraně a dokažte nám, že jste královští oficíři!“ vyzvala je nějaká žena. Michael v duchu počítal. Bylo jich na ně jen šest, přemohl by je i v tomto stavu, ale nerad ubližoval nevinným lidem, kterým strach zatemnil rozum. Pomalu sklonil čepel a Liliana schovala revolver. Sáhla do záňadří, odkud vytáhla řetízek s přívěskem. Na tomtéž byl pověšený i královský znak opravňující konat dle vlastního uvážení ve jménu královny. Nikdo ani nedutal. Jeden z mužů se s křikem rozběhl k nim. Vyrazil Michaelovi šavli z ruky, ale on si už nepamatoval, co se dělo pak. Věděl jen, že tvrdě upadl na zem.

Viktor sundal obrovské ochranné brýle, které používal při svařování. Měl na nich namontována i další přídavná skla a nosil je s sebou, kdyby nutně potřeboval zvětšit něco k badatelským výzkumům. Nyní sledoval nekrotické skvrny na vojákově kůži v místech nezhojených stehů. Začernalá místa pokrývala silně aromatická mast.

„Mám pocit, že se budí!“ prohlásil. Všichni přítomní se k němu netrpělivě naklonili. Michael si protřel oko. Zjistil, že leží v nějaké zatuchlé posteli, jejíž puch přebíjela vůně bylinek.

„Kde to jsem?“ zeptal se. Nadzvedl se na loktech, aby se mohl víc rozhlédnout.

Ind, kterého předtím srazil, seděl na zkřížených nohou a kouřil dýmku. Opět se kolem něj nesla orientální vůně. Liliana byla usazená hned vedle. Voják sebou trhnul a okamžitě se ohlížel po zbrani, kterou se mu nepodařilo získat vzhledem k tomu, že byl polonahý a odzbrojený.

„Omdlel jste. Tady čaroděj vás zachránil od nákazy.“

„Byl byste umíral ve strašných bolestech. Ale naštěstí jsem vám uměl pomoci. Tady slečna mi vysvětlila, co se stalo.“

„Myslel jsem, že nás chcete zabít!“ zamumlal blondýn a uvědomil si, že má holou hruď omotanou několika obvazy. Cítil vůni koření a dezinfekce. Na prsou se mu leskl nakreslený neznámý magický symbol. Přejel po něm prstem a lehce rozmazal inkoust.

„Potrhal jste si stehy, a navíc jste byl vyčerpaný. Nemoc, která by z vás udělala nemrtvého, se vám pomalu dostávala do krve. Možná jste měl halucinace. To se u těchto otrav stává. Když lidé viděli naše pověření královnou, nechovali se tak moc nepřátelsky. Nikdo tady nestojí o problémy s vojáky, kteří mají královské svolení k průzkumu. Je potíž, že většinou někdo ví, kam šli. Takže by si tady pro vás mohla přijít celá armáda.“

„Jste pěkně těžký, nemohli jsme vás odnést,“ posteskl si Viktor.

Liliana mu přejela po svalnatém břiše, až ho zamrazilo. Měla horké ruce. Odklopila jeden z obkladů, pak kývla a zase jej vrátila na původní místo.

„Omlouvám se, že je mě tolik,“ zasmál se Michael, který výškou i muskulaturou převyšoval všechny přítomné.

Dívka si odfrkla.

„Jak zjistili, kdo jste?“ zajímal se zmateně.

„Jsem čaroděj,“ odpověděl Ind místo ní.

„Takže ji nechcete zabít?“ staral se.

„Ne. U nás jsou vlkodlaci krvežíznivé bestie. Mylně jsme se domnívali, že je jako oni.“ Liliana si nasupeně odkašlala.

„Promiňte, slečno. Tady to není jako v Londýně nahoře. My máme oči otevřené. Kdybyste to dělali i vy, zděsili byste se toho, kolik monster s vámi chodí ulicemi a číhá na vás ve stínech.“

„Teď na nás ve stínech číhá ten démon a my ho musíme zničit.“

„Protože jinak vystoupí ze stínů a pak už ho nikdo neporazí,“ dokončil Viktor.

„Mám pocit, že jste se na mě domluvili,“ prohlásil voják a rozbolavěle se chytil za hlavu.

„Nebojte. Tento pán nám poradil, jak máme s timálií naložit.“

„Ano? A jak? Usmažíme mu ji s vejci? Třeba se konečně nají a nechá nás být.“

„Humor vás, pravda, nepřechází,“ konstatovala Liliana a pokračovala. „Timálie je takový malý fénix. Zahání zlo zpátky do pouště. Jelikož tady poušť nikde poblíž není, nejspíše ho úplně zničí. Navíc jakýmsi zvráceným a nám neznámým způsobem démony používá k vlastnímu rozmnožování. Staví hnízdo z jejich těl.“

„V jejich tělech!“ opravil ji Ind.

„Promiňte?!“ nakrčil tázavě obočí Michael.

„Nebojte se toho, že to zatím nechápete. Ten pták ví, co má dělat!“ ujistil ho muž.

„Dobrá, hlavně že to alespoň někdo ví! Jak dlouho jsem spal?“

„Čtyři hodiny,“ odpověděla dívka s očekáváním negativní odezvy.

„Dobrý bože!“

„Museli jsme vás nechat odpočinout. Navíc je ten jed velmi nebezpečný! Sama nevím, jestli bych to vyléčila lépe. Jistě byste nechtěl skončit jako chodící nemrtvý.“

„Po tom, co jsem ty plesnivce viděl, tak bych opravdu nerad,“ přiznal Michael.

„Vážně nevypadáte dobře. Něco pro vás mám,“ řekl muž a sáhl do brašny s léky. Podal mu malou lahvičku s podivným obsahem.

„Životabudič. Až vám budou scházet síly, vypijte to. Ale dávejte pozor, protože se vám sice vrátí energie, ale jakmile vyprchá, budete zesláblý ještě víc.“

„Životabudič? Není k povzbuzení úplně jiných věcí? Něco jsem o tom slyšel…“

„Ne, pane. Tohle vás jen postaví na nohy. K ovlivnění jiného výkonu než v boji to opravdu není.“

„Ne, že bych ho potřeboval, jen jsem se chtěl ujistit, abych pak nebyl překvapen.“

„Nemyslete, že jsou v tom nějaké čáry. Otupí bolest a povzbudí vás, ale zázraky nedělá.“

„I tak vám děkuji,“ kývl Michael.

Protřel si bolavá ramena a sháněl se po svršcích. Viktor mu pomohl vstát. Neměl na mechanické ruce rukavici, což znamenalo, že projevil hostiteli nemalou důvěru.

„Děkuji vám za péči a ošetření, ale vzhledem k časovému skluzu, který vznikl kvůli mému selhání, bychom měli jít.“

„Počkáme vás venku,“ řekl Ind a odešel i s mladým Kelbym.

Liliana zůstala. Sledovala, jak se snaží nasoukat do košile, než to vzdal a sedl si zpátky na postel.

„Nemůžu zvednout ruce,“ postěžoval si.

„Musíte být opatrný,“ řekla a pomohla mu. Přejela po jeho mužných ramenou, přetáhla mu látku přes paže a sklouzla na prsa k symbolu. Sáhla po hadříku, který namočila do horké vody, a opatrně začala inkoust stírat.

„Nějaké čáry?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Jen malinko,“ odpověděla. Potom jí ruka spočinula uprostřed jeho hrudníku. Michael, který se celou dobu snažil upoutat pohled jejích sklopených očí, ji posunul na srdce, aby slyšela, jak rychle tluče.

Přejela prstem po spleti jizev, které se táhly kolem těch míst.

„Vás muselo chtít zabít opravdu hodně lidí,“ konstatovala.

„To ano,“ přikývl. Rukáv mu sklouzl z ramene, takže odhalil zhojené zranění, které ji už dříve upoutalo svou hrozivostí. Vypadalo, jako by se mu něco pokoušelo utrhnout paži. Velký kus zjizvené

kůže se táhl téměř až k levému bicepsu.

„Kde jste k tomu přišel?“

„Ve službě,“ odpověděl prostě. Tentokrát klopil zrak on. „K většině zranění jsem přišel ve službě.“

„Divím se, že se ještě vůbec hýbete.“

„Nebylo to lehké. Myslel jsem, že tu ruku už nikdy nebudu moci používat, ale nakonec se to zlepšilo. Věnoval jsem měsíce léčení i dřině, abych byl znovu schopný boje.“

„Někdy obdivuji vaši oddanost královně,“ řekla. Chtěla původně dodat „slepou“, ale pak si uvědomila, jak by ho urazila.

„Služba druhému nám dává jistý druh svobody,“ namítl. „Mimochodem jsem si vždy myslel, že dělám správnou věc.“

„Nevím, jestli je nechat se zabít ve jménu královny zrovna ta správná věc.“

„Rozhodně to nedělám kvůli oslavným písním. Vždy jsem věřil Koruně. Celá naše rodina pracovala v královských službách.“

„Nechci se vás dotknout, ale když vidím rozsah těch zhojených zranění… ani nechci domyslet, jak vypadala, když jste je utržil. Copak vám to všechno stálo za to?“

„Ano, stálo!“ odpověděl hrdě. Jeho umíněnost a tvrdohlavost nyní byla tak podobná té její, až se lekla, jestli v podobných chvílích nevypadá stejně zaslepeně. Bylo jí líto toho, jak se k němu královna v posledních letech zachovala, když ho zprostila služby.

Zkontrolovala obvazy, zdali v nich drží léčivé obklady, a potom mu zapnula knoflíky na košili. Přirozená vůně jeho kůže ji doháněla k šílenství. Přitahoval ji na animální úrovni takovým způsobem jako nikdy nikdo. Měla pocit, že se opět mění ve vlka. Rychle potřásla hlavou, aby se vzpamatovala. Doufala, že ji oči neprozradí.

Michael se zdál být nezvykle zamlklý. Oba sourozenci se rozloučili a starý Ind je vyprovodil k tunelu, odkud pokračovali vzhůru na hlavní sídliště a odtamtud k řece Fleet.

„Kam tak spěcháte?“

„Chci odtud být pryč. Není mi dvakrát dobře. Navíc, pokud se mi nerozbily hodinky, za chvíli nastane noc.“

„A je kousek před úplňkem,“ souhlasila Liliana.

„Právě. Vám to nevadí?“ zeptal se.

„To víte, že ano. Ale kvůli vám jsem chtěla zůstat co nejdéle. Opravdu jste nevypadal dobře.“

„Rád bych se vyspal a dal se do pořádku, ale mám audienci u královny, abych jí předal výsledky pátrání.“

„Tak proto.“

„Omlouvám se, ale dříve na to nepřišla řeč. A já nerad chodím někam pozdě, zvláště ke královně.“

„Hodláte jít na banket?“

„Zábavy se nezúčastním, jelikož nemám postavení na to, aby mě tam pustili. I když bych si s vámi moc rád zatančil. Jistě tam však najdete plno jiných nadšenců.“

„Vždyť jste byl královnin osobní ochránce, proč by vás tam nepustili?“

„Rád bych zdůraznil slovo ‚byl‘. Stráže by to nejspíše přehlížely, ale není vhodné, abych se tam ukazoval.“

„Dobrá, jak myslíte.“

„Rád bych, kdyby ta timálie zůstala v bezpečí u vás. Počítal jsem, že půjdeme na trh včera, abych v případě našeho neúspěchu mohl poprosit královnu o zapůjčení toho ptáčka ze zoo.“

„Naštěstí k tomu nemusí dojít. Timálii máme.“

„Smím vás o něco požádat?“ zeptal se. Zastavila se a pohlédla do jeho ztrhané tváře. Přikývla.

„Mohu vás zítra vidět? Počkám vás někde, až to skončí. Budou tam i jiní detektivové a vynálezci, se kterými bych chtěl probrat další postup.“

„Ale jistě!“ usmála se. „Pravděpodobně mi budete muset předat zprávy a pokyny od Jejího Veličenstva. Ovšem vidíme se nějak často. Ještě se vám okoukám!“ zavtipkovala.

„Nebojte, abyste se mi neokoukala, budu si vás prohlížet jen jedním okem.“

„A, pane Sterlingu, zítra není minutu po půlnoci! V tu dobu neotevírám dveře!“

„Buďte bez obav!“ usmál se.

Kapitola 38

Michael se už chvíli bavil pozorováním muže, který se jako správný atentátník plazil přes rozlehlý prostor zahrady kolem Buckinghamského paláce a snažil se být nanejvýš nenápadný. Bývalý strážce královny sice hodlal navštívit hlavu státu, ale během cesty ten objekt natolik upoutal jeho pozornost,

že toužil počkat, až si ho někdo všimne, už jen ze zvědavosti. Podle oblečení tipoval, že se jedná o Ira. Nasvědčovala tomu i pistole u pasu, která svým modelem demonstrovala příslušnost k tajné

policii. Sterling pobaveně zavrtěl hlavou, když muž nepříliš obratně překonal první linii záhonu růží a teď se po břiše probíjel skrz trnitý porost. Wildsida ani jeho vojáky nebylo nikde vidět. Michael proto usoudil, že zabránění katastrofy zůstane na něm, ačkoliv si byl jistý, že tento amatér nejspíše skončí

u dalšího z mnoha nezdařených pokusů. Vykročil rázným krokem kolem komponovaných záhonů se zbraní připravenou k okamžité akci. Atentátník byl tak zabrán do pozorování paláce, že si ani nevšiml toho, že jej někdo sleduje. Michaelovi vždy přišlo vtipné, jak si vrahové nehlídali záda, jako by byli zcela neohrožení. Tím lehčí pak pro něho bylo jejich zneškodnění. Podobných pokusů o zavraždění královny bylo mnoho. Většina z dotyčných sice se zbraněmi neuměla, ani co by se za nehet vešlo, avšak provázela je nezlomná víra ve vlastní schopnosti, což se jim stávalo osudným.

Sterling tiše došel až k cizinci a poklepal mu na rameno. Zmatený výkřik a orosené čelo ho utvrdily, že to domnělý vrah opravdu nečekal. Ozval se výstřel, ale roztřesená ruka minula. Michael muži vyrazil pistoli, popadl ho pod krkem a mrštil jím doprostřed volné plochy trávníku. Šátek, který ubožákovi sklouzl z hlavy, odhalil záplavu zrzavých vlasů. I přes své zmatení se muž pokusil zaútočit, avšak ke svému překvapení byl rychle zneškodněn. Sterling mu podrazil nohy a praštil ho pěstí. Ir spadl na zem s rozbitým obličejem a instinktivně se kryl rukama. Po krátkém pěstním souboji už nezbyl prostor pro vysvětlování a domáhání se motivu. Michael vytáhl pistoli a namířil do vyděšené tváře.

„Ukončíme to,“ zašeptal. Jeho kamenný obličej neprozrazoval žádné emoce, ačkoli lidem, kteří jej znali, muselo být jasné, že se pokouší pošetilce pouze vystrašit.

Navzdory očekávání výstřel nevyšel, neboť jej zastavil pronikavý hlas ozývající se z balkónu:

„Sterlingu! Okamžitě vypadněte z toho opečovávaného anglického trávníku!“ Vysoký hlas královniny oblíbenkyně se rozlehl okolím. Drahá markýza si pravděpodobně vyšla na čerstvý vzduch a byla nemile překvapena tím, co viděla.

Voják si svým jediným okem kriticky prohlédl díry, které zbyly v důkladně pěstěných drnech po jejich rvačce, pak bezmocně pokrčil rameny a pistoli zase schoval.

„Omlouvám se, madam,“ pronesl a uklonil se. Mohutné svaly se mu impozantně napnuly pod bílou košilí, když popadl soupeře za kabát, aby ho odtáhl kousek dál na cestu, kde mohl v klidu dokončit práci.

„Sterlingu!“ ozval se výhružný hlas znovu. Michael se otočil a tázavě zvedl obočí. Pak mu pohled sklouzl na rýhy, které zanechávaly boty jeho oběti, když ji táhl po zemi.

„Chápu, madam,“ přikývl. Jednou rukou zvedl muže do vzduchu a pokračoval v chůzi. Eliminoval ho beze svědků a v bezpečné vzdálenosti od paláce. Potlučeného ho pak nechal uklidit několika strážemi k dalšímu výslechu. Beztak jen hráli karty místo hlídání.

„Nesnáším společnost!“ zašeptala Liliana nevrle a upila vína. Podezřívavě si měřila všechny kolem. S nikým se nebavila, zůstávala stranou.

„Královnino malé panoptikum zrůd,“ konstatoval Viktor při pohledu na ostatní hosty. Každý z nich

byl něčím zvláštní, včetně jich samotných. Byli tam údajní mágové, vynálezci, šlechtici, kteří se zaprodali do služeb královny. Liliana si nešťastně uvědomila, kolik toho s nimi má společného. Podivíni a zrůdy. Členové rodiny Kelbyů ve službách Impéria jeden po druhém umírali. Nakonec zbyli jen oni dva, a to vesměs proto, že Viktor vynalézal mimo bitevní pole a Liliana se svou výbornou regenerační schopností už přežila i rány, které by u jiných byly smrtelné. Ani jeden z nich se nechtěl vázat na minulost. Vzpomínky na ztrátu rodiny však pro ně byly bolestivé a nesmazatelné.

Teď se nacházeli mezi lidmi, kteří by mohli poutavě vyprávět své neobvyklé životní příběhy. Jistým způsobem byli hrdinové.

Ti všichni se halasně bavili, pili a tančili. Mezi skupinkami postávajícími kolem parketu spatřili sourozenci i trojici kolegů, kteří jim pomohli se zničením bojových konstruktů.

Jack Wright byl poměrně vysoký, tmavovlasý a modrooký. Měl ostře řezaný nos a výraznou bradu. Přesto se jeho obličej dal označit za zajímavý. Vyrostl u dvora, což bylo na jeho vystupování patrné, ačkoliv většinou se záměrně choval velice nevhodně, aby ukázal ostatním, jak jimi pohrdá. Jestli Jack něco opravdu nesnášel, pak to byla pravidla, puritánství a snobové. Nosíval perfektní obleky klasického střihu, které ho dělaly na pohled ještě hřmotnějším. Často ve společnosti míval brýle. Ne proto, že by špatně viděl, ale připadalo mu, že s nimi vypadá inteligentně.

„Koukáš na Wrighta?“ zeptal se Viktor.

„Nemám ho ráda, ale Michael s ním údajně několikrát spolupracoval a mluvil o něm dosti pochvalně.“

„Říká se, že spí s brýlemi, aby viděl ostře vlastní sny,“ zasmál se mladý šlechtic.

„Nechápu, proč s ním chce Sterling řešit náš úkol.“

„Viděla jsi přece, co dokázal s těmi stroji?! Možná ho povahově nemůže nikdo vystát, a přiznám se, že ani já jeho společnost neshledávám příjemnou, avšak jeho podpora v boji je neocenitelná.“

„Jistě. Pomocí polidštěných strojů vystopuje, kdo vraždí malé děti,“ utrousila ironicky. Když kolem ní prošla halasně se bavící skupinka, sklopila pohled k zemi a roztřásla se.

„Durwin jde k nám. Zřejmě nás bude chtít obšťastnit nějakou historkou. Na to, že jsem ho vždycky měl za blázna, který se pokoušel podruhé najít Šalamounovy doly, přežil až příliš mnoho nebezpečných úkolů. Nejspíš s nimi na tebe bude chtít udělat dojem.“

„Nechoď pryč!“

„Ty ho poslouchej a usmívej se! Já se půjdu trochu přátelit s vlivnými lidmi,“ navrhl Viktor a raději se rychle ztratil v davu, než si to sestra rozmyslí. Liliana pouze převrátila oči v sloup a pak nasadila přívětivý úsměv, aby se věnovala nevyhnutelné společenské konverzaci. Všechny však vyrušil výkřik příchozího muže. Aniž by dbal na dobré vychování, ukázal na Jacka prstem v obviňujícím gestu.

„Tento muž je jen šarlatán, který zneužívá vaší důvěry! Chci vás uchránit tohoto podvodu. Není možné, aby někdo ovládal stroje pomocí mysli!“ vykřikl na celý sál. Liliana se zachvěla. Nesnášela podobné konflikty. Několikrát byla obviněna z toho, že je zrůda, která by měla být zabita.

Wright se k příchozímu znuděně otočil a usmál se.

„Stroje nemají duši. Jsou to prázdné skořápky a já se do nich mohu převtělit tak, jako se voda vlije do nádoby,“ vysvětlil shovívavě. Vypadal klidně a nezúčastněně. Když se nudil, prohlížel si okázalé tapety na stěnách nebo své nehty.

„Nic takového přece neexistuje!“ vykřikl muž. Několikrát demonstrativně udeřil do kovového pláště jednoho ze strážných automatů, které stály vypnuté podél zdi. Byly to rezervy pro případ nouze, strategicky rozmístěné po paláci a uchované v pohotovostním stavu. Jack vrhl škodolibý pohled na stroj, který stál pomlouvači za zády. Stačilo mu jen pomyšlení, aby se vlákno jeho duše dostalo do zařízení, které pak vymrštilo paži. Uštědřil muži pořádnou herdu do zad, až se předklonil. Jack se uchechtl.

„Ale copak je to? Duše ve strojích?“

Strčil ruce hluboko do kapes a prošel kolem muže s hlavou hrdě vztyčenou. Přihlížející se smáli dalšímu pokusu o jeho znemožnění.

„Nemůžeš se na chvíli přestat předvádět?“ zeptala se Mouse, když ho dohnala.

„Jdu se občerstvit, ještě jsem nejedl a zatím poslouchám samé urážky.“

„Myslíš jen na jídlo!“ vytkla mu.

„A na ženské,“ dodal vesele.

Prošli kolem plných stolů do prázdného koutku, kde mohli být nerušeni. Technomág se zastavil a překvapeně zamrkal. „Na Kelbym je něco divného,“ zamumlal a přimhouřil oči, jako by se to snažil spatřit a identifikovat.

„Proč by mělo být? Připadá mi úplně stejný, jako když jsme se viděli naposledy. Možná je jen drobet nervózní,“ namítla Mouse.

„Prostě něco,“ rozmáchl rukama Jack a pak si uvědomil, že ten divný pocit mu neustále napovídá,

aby se zaměřil na Viktorovu paži. Když se na něj podíval, nebylo na něm nic znát. Pořád to byl elegán v dobře padnoucím obleku s učesanými vlasy a hladce oholenou tváří. Nicméně když do něho Jack zkusil ťuknout svou duší, ucítil, že má v jistém místě volný prostor. Otřásl se a sevřel prsty na pravé paži.

„Mám takovou teorii,“ sdělil kolegyni.

„Proč se pořád staráš o cizí? Nemůžeš ho nechat být? Určitě si z něho zase budeš chtít dělat legraci! On není ten správný člověk. Vždycky se ke mně choval slušně a jeho sestra je prý vážně nemocná.“

„To je možné, ale nic mi po ní není. Sleduj,“ řekl a soustředil se. Spletl slabé vlákno své duše, které se pomalu pokoušel vtěsnat do prázdného místa. Viktor překvapeně zamrkal. Sevřel rukáv kabátu a otřásl se. Nechápal, odkud pramení ten divný pocit.

Jack se křivě usmál koutkem úst.

„Pane Kelby!“ zvolal jeden z guvernérů a oslovený se otočil k nově příchozímu, který mu s radostným výrazem podal ruku. Uklonil se, potřásli si, ale Jack jen škodolibě pozvedl obočí. Viktorova ruka stiskla tu nabízenou a drtila ji, až muž vykřikl. Mladý šlechtic viditelně nechápal, co dělá. Snažil se

donutit prsty, aby muže pustily, ale nešlo to. Musel vyhrnout rukáv košile. Volnou rukou mačkal pojistky. Obvody nechtěly reagovat. Zoufalý mladík začal bušit do zápěstí v naději, že se mechanická končetina umoudří a pustí oběť. Přitom se guvernérovi neustále omlouval. Dvojice poskakující v podivném tanci na sebe ihned strhla pozornost a Viktor si náhle uvědomil, že se na něj všichni dívají.

Jack se už téměř nevydržel nesmát. Pak mu přilétla facka takové síly, kterou by od křehké dívky vůbec nečekal. Kelby vykřikl překvapením. Mechanické prsty konečně povolily a guvernér vytrhl ruku z jeho zajetí. Rozzlobeně si třel pohmožděninu a nevrlým pohledem si mladíka měřil.

„Já… já se moc omlouvám, pane,“ zakoktal Viktor. „Ještě nikdy se mi nic podobného nestalo. Odpusťte. Nechtěl jsem vám ublížit.“

„Vy máte ale stisk, Kelby! Jen mi ukažte, co máte pod tou rukavicí!“ zaburácel. Jeden z jeho okolostojících druhů se k Viktorovi přikradl zezadu a vyhrnul mu rukáv. Mladík se vytrhl, ale i tak na pár okamžiků všichni viděli protézu, kterou měl místo paže. Zrudnul v obličeji a sklopil pohled k zemi, když se kolem něho rozhučela debata pomlouvačů.

Jack se rozesmál z plna hrdla a všechny pohledy se na něj upřely.

„Tak tím to bylo! Promiňte, pane Kelby! Přiznávám se, zneužil jsem vás ke svému nevhodnému pobavení, ale netušil jsem, že máte umělou paži! Tak skvěle jste to skrýval…“

Viktorův obličej hořel studem. Kdyby mohl, byl by se na místě propadl. Pak se zhluboka nadechl a řekl: „Váš nedospělý humor je znám v mnoha společenských kruzích. Nicméně já považuji toto chování za nadmíru urážlivé…“

„Omluvte mého kolegu,“ přerušila ho Mouse. „Vše je jen nedorozumění, pane Kelby. Prosím, nehněvejte se na něj. Nechtěl vás nikterak společensky znemožnit. Jen se choval hloupě a neuvážlivě. Omlouvám se vám i za něj.“

„Omluva od vás se vždy přijímá, slečno,“ pronesl po chvíli šlechtic a lehce se uklonil. Změřil si Jacka pohledem tak vražedným, že kdyby mohl, přeťal by ho vedví. Pak se otočil a odkráčel pryč.

Jack pěnil. Nejenže mu Mouse zkazila zábavu, navíc z něj udělal hlupáka! Dívka ho však neposlouchala. I přes jeho protesty a neustálý proud slov odešla za šlechticem a nechala ho tam stát samotného.

Když za ní zaklaply dveře, Viktor překvapeně zvedl hlavu. Stál v tiché chodbě opřený o stěnu. Viditelně doufal, že bude alespoň chvíli sám. Rukavici sundal a prohlížel mechanickou ruku. Jakmile si všiml hosta, schoval ji za zády.

„Madam?“ zeptal se.

„Pane Kelby, opravdu mě to moc mrzí,“ řekla Mouse. Přistoupila k němu blíže, ale odsunul se.

„Vy se mě snad bojíte?“ nadzvedla překvapeně světlé obočí.

„Ne, slečno. Jen vím, jak lidé reagují na podobné vynálezy. Většina je odsuzuje, bojí se jich nebo se jim hnusí.“

„Já nejsem ani jedna z těch kategorií. Jsem vědec. A teď mi tu ruku, prosím, ukažte. Chtěla bych ji

vidět,“ řekla to tak, že to znělo jako příkaz, a Viktor se ani nezmohl na protest. Vzala kovové prsty do svých a fascinovaně se zahleděla na drobnou, velice pečlivou práci.

„Jak důmyslně je to vyrobené! To jste konstruoval sám?“

„S pomocí sestry,“ přiznal. Zájem ho viditelně potěšil.

„Jak to funguje?“ zeptala se.

„Nechci vás zatěžovat zbytečnými informacemi, slečno.“

„Opravdu mě to zajímá. Použil jste nějakou výztuž místo kostí, nemýlím-li se.“

„Ano, tvrzený porcelán.“

„Porcelán?“ podivila se.

„Bílý vytvrzený porcelán, který je mnohem pevnější než ten, z něhož se dělá stolovací nádobí či hlavičky panenek pro děti. Dlouhou dobu jsem experimentoval po způsobech mistrů z Číny, kde má tento materiál kořeny. Většina složek pro jeho výrobu je u nás obtížně sehnatelná. Nechal jsem si dovézt různé druhy kaolínu a pak zkoušel míchání s jinými složkami v různých poměrech a teplotách vypalování. Orient nám bohužel ještě neprozradil všechna svá exotická tajemství. Spolupracoval jsem tedy s evropskými keramickými dílnami, kde se mi dostalo mnoha užitečných rad.“

„Nebojíte se ale rozbití nárazem?“

„Abych toto riziko omezil, obalil jsem výztuže kaučukem. Původně jsem zamýšlel využití parkesinu, ale nakonec jsem jej použil jen k výrobě výměnných součástek, protože údajně časem křehne.

Nevěřím, že by ten vynález byl k ničemu, jak tvrdí jiní, když za něj tvůrce dostal bronzovou medaili na výstavě v Londýně.“

„Ano, lidé se brání novotám, ale uvidíte, že jednou z té hmoty budou vyrábět plno věcí a hubovat, že na takové využití nepřišli již dříve.“

„Zajisté máte pravdu, ale jak známo, spousta prototypů potřebuje čas. I proto jsem na tvorbu mechanické energie k pohonu použil již starší a zavedený vynález, jenž se v praxi nejednou osvědčil. Jedná se o spousty vylepšených samonatahovacích automatů. Nejsou to samozřejmě jen ony, jelikož by nestačily vyrobit takové množství k namáhavějším činnostem. Pomocí převodů stahuji přebytečnou energii do úložiště na zápěstí.“

„Takže využíváte nějaký druh akumulátoru? V případě mechanické energie mne napadá setrvačník nebo systém napínacích pružin. Přemýšlím, co všechno s takovou energií můžete dělat. Nepoužíváte náhodou něco, čím ji převedete přímo na energii elektrickou?“ zeptala se podezřívavě vědkyně, která tušila zajímavé využití, což se zrcadlilo i v jejím obličeji.

„To je mé osobní tajemství, když dovolíte,“ usmál se Viktor.

„Vidím, že neholdujete jen páře, že?“ lehce se usmála. „Generátor, kterým by se energie mechanická přeměnila na elektrickou, by mohl fungovat na principu pohybu magnetu podél měděného vinutí.

Vyprodukované napětí by se mohlo ukládat do vysokokapacitního kondenzátoru z amorfního křemíku, jak ho vyrobili Gay-Lussac a Thénard zahříváním draslíku s tetrafluorosilanem.“

„Je úžasné, jak se vyznáte,“ složil jí poklonu Kelby.

„Jak ale vedete nervové impulsy? Cítíte prsty a ovládáte je zcela přirozeně?“ vyzvídala dál, naprosto pohlcena zajímavým tématem.

„Ovládám je myslí, instinktivně. Avšak tlakové vložky jsou pouze na konečcích prstů a na dlani, kde jsou také implementovány měděné plechy tvořící živé části vysokonapěťového zdroje, jež jsou připojeny na dráty z předloktí. Na pažní kosti jsou pak vyryty kanálky vyplněné stříbrem, zatímco přes předloktí jsem nervy vedl pomocí drátků skrz dvojici předloketních kostí a odtud přímo do zápěstí.“

„Je to vskutku obdivuhodné. Nechápu, jak se za něco tak geniálního můžete stydět!“

„Nejsem v postavení, abych si dovolil provokovat členy Královské vědecké společnosti, s jejichž názory ve velkém měřítku nesouhlasím. Kromě toho víte, jaké historky kolují o lidech s umělými končetinami? Dle zastaralých pohledů naší zkostnatělé doby bych se měl utápět v hanbě.“

„Jsme příliš svázaní vlastními pravidly, která jsou v mnohém přežitky. Je to opravdu smutné, když sami sebe považujeme za učence a průkopníky,“ povzdychla si a lehce přejela po jeho předloktí.

„Nevšimla bych si, že to není vaše ruka,“ přiznala, „v rukavici vypadala zcela normálně.“

„Teď už na tom nesejde. Tajemství je pryč. Váš kolega mě veřejně kompromitoval,“ zamumlal.

„Tohle není nic, s čím byste si měl dělat problém,“ řekla rázně. „V Rusku se šlechta dokonce chlubí tím, že má mechanické končetiny. A zvláště, přišla-li o původní v boji. Dávají tak najevo, co jsou schopni obětovat pro svůj národ.“

Prohmatala mu dlaň a fascinovaně pokračovala k zápěstí a výše.

„Kéž by byli všichni tak tolerantní jako vy! Na dámu máte příliš pokrokové myšlenky. Nesnižuje to vaši vážnost ve společnosti? Mnohým lidem to může připadat odvážné.“

„A vám to připadá jak?“ zeptala se, aby se nejdříve seznámila s jeho názorem.

„Já vědkyně respektuji. Nedělím inteligenci s ohledem na pohlaví. Věřím, že i ženy mohou přijít na něco převratného. Myslím, že lidé mají právo svobodně bádat a seznamovat společnost se svými názory. Vezmu-li v úvahu, co dokázaly dámy jako Mary Somervillová či Mary Elizabeth Barberová.“

„Barberová má velkou podporu v rodině, zvláště pak v bratrovi, což mi připomíná vás a slečnu Lilianu.“

„Já a má sestra jsme poslední žijící členové našeho rodu. Musíme držet při sobě. Navíc práce pro královnu nás ještě více sblížila. Ačkoliv nad ní mnohdy utrousíme zlé slovo, těší nás. Liliana je při svém poslání šťastná. Jindy by měla stejný problém jako vy.“

„Bude to možná znít troufale, ale vaši situaci zcela chápu, neboť matku jsem nikdy nepoznala, což mě dovedlo spíše k vědě než ke hře na klavír. A můj otec stejně jako bratři zahynul při válečném konfliktu na Krymu. Když ještě žil můj nebožtík manžel, ať je mu země lehká, dokázal mi ledacos z výzkumu a pokroku zprostředkovat. Nyní jsem již na všechno sama. Nevíte, jak je těžké, když s vámi nikdo nechce jednat jen proto, že jste žena. Nemám možnost ani vyměňovat si vědeckou korespondenci s jinými chemiky. Nikdo není ochoten se se mnou bavit.“

„Omlouvám se, netušil jsem, že jste vdova.“

„Již dva roky,“ odpověděla Mouse jakoby mimochodem. Viktorovi připadala příliš mladá. Ani prožité zkušenosti ji nedělaly starší, nepřidaly jí jedinou vadu na kráse, která by ho jindy okouzlovala.

Uvědomil si, že jí černý smuteční šat musel neskonale slušet. Vzpomněl si na šaty, které nosila jejich teta Ethel, když jí zemřel manžel. Na bonet se závojem, samet halící každý všemožný kousek jejího těla a nadýchané sukně splývající až na zem. A jak ji za ně tahal jako dítě, když ho peskovala.

Mimoděk se té vzpomínce pousmál. To, že lady odložila hluboký smutek, mohlo znamenat, že nevylučuje nové seznámení. Byl by se dámě dvořil, kdyby nebylo tolika tajemství, jež opřádala jeho soukromý život. Pokračoval tedy v diskuzi, kterou si oba užívali.

„A nezkoušela jste si korespondovat s ruskými chemičkami? Slyšel jsem, že jsou velmi úspěšné, a že je snad podporuje samotný car.“

„Ano, též jsem se o tom doslechla, avšak komunikace na takovou vzdálenost je problematická i v dnešní době.“

„Nepřemýšlela jste někdy o tom, že odjedete jinam? V úvahu přicházejí kolonie nebo velká města jiných zemí, kde nejsou zvyky tak upjaté.“

„Bohužel nemám odvahu odejít od svých stávajících povinností. Barberová měla jediné štěstí v tom, že se odstěhovala do Afriky. Dovedu si představit, jak by pro ni jako dobrodružku musela být naše společnost svazující.“

„Asi jako pro vás?“

„Ze všech stran je mi naznačováno, že mé místo je zcela jinde.“

„Vaši kolegové vás ale respektují, nebo se mýlím?“

„Ne, nemýlíte. Ti jsou asi jediní přátele, kteří mě berou jako právoplatného člověka. Durwin strávil mnoho času mimo Impérium a má na věci zcela jiný názor než upjatí snobi ode dvora. A Wright je rebel odjakživa, dělá věci jinak jenom proto, aby ostatní naštval a pohoršil. Ale ano, uznává mě. Jsou totiž věci, s nimiž si nedokáže poradit sám.“

„Nechci vědět, které to jsou,“ zašeptal pro sebe Viktor.

„Ovšem, nebavme se o Jackovi. Je to příliš dlouhá doba, co jsem vás neviděla. Kdy se vám to stalo?“ pohled jí opět sklouzl k umělé končetině.

„Je to už pár let.“

„Proto jste byl u dvora tak zřídka?“

„Ano. Málem jsem přišel o život a okolnosti vyplývající ze zranění mě donutily vyhýbat se nějakou dobu společenskému dění.“

Zvedla hlavu a jejich pohledy se střetly.

„Neměla byste se vrátit?“

„Měla bych se vrátit!“

Řekli to oba téměř současně. Dívka se usmála a cudně sklopila oči.

„Nerad bych vás zdržoval.“

„Nezdržujete mne,“ odpověděla.

„Chtěl bych vás ještě někdy vidět. Jsem si jistý, že jako chemik máte mnoho poznatků, které bych mohl využít i ve svém výzkumu.“

„Jistě. Mohli bychom se podělit o znalosti. A ukázal byste mi nějaké vynálezy. Zvláště jsou-li tak úchvatné jako vaše paže.“

Viktor ztěžka polkl a zčervenal ve tvářích.

„Bude vám vadit, když vás doprovodím do sálu?“

„Nikoliv,“ odpověděla přívětivě. Pomalu se vraceli zpátky, když se Viktor otočil po zvuku kroků. Chodbou procházeli vojáci s Michaelem ve středu. Jednooký voják ho zahlédl a kývl mu na pozdrav, než zmizel v královnině přijímací místnosti.

„Vstupte, pane Sterlingu,“ uklonil se sluha a propustil ho ke královně. Viktorie seděla na vyvýšeném místě na královské židli. Na sobě měla honosné bílé šaty se zlatými motivy. Tmavé vlasy jí lemovaly kulatou tvář a šediny dodávaly na důstojnosti. Michael se zhluboka nadechl. Pořád se snažil utřídit si myšlenky, aby mohl podat podrobnou, ale přehlednou zprávu z vyšetřování. Měl v hlavě takový chaos, že sotva věděl, o čem mluvit dřív.

Raději tedy sklopil hlavu a uklonil se.

„Nuže, pane Sterlingu?“ zeptala se Viktorie.

„Vaše Veličenstvo, mám pro vás znepokojivé zprávy…“ šlehl pohledem po novém strážci, který se tyčil po straně zdobného křesla. Byl to vysoký muž s mohutnými svalnatými rameny. Údajně se jmenoval Gareth Wildside, ale stěží mohl věřit tomu, že to nebyla jen přezdívka. Michael, který ho celou dobu srovnával se sebou samým, to těžce nesl, ale konejšil se tím, že on sám je zcela jistě chytřejší a po letech ve službě i zkušenější.

„Povídejte rychle, královna musí za chvíli odejít, aby se mohla zúčastnit slavnostního průvodu,“ popohnal ho jeden z mužů.

Zodpovídat se královně za to, že případ stále není uzavřený, bylo horší než na sebe lít žhavé olovo. To by nějak vydržel i bez toho, aby neskřípal zuby. Navíc doufal, že ho slečna neprozradila v záležitosti s nevědomou likvidací pěstěného trávníku na výstavním prostranství před palácem, protože by byl opět veřejně znemožněn jako člověk, který si neváží umění královských zahradníků.

„V Brownově továrně údajně spouští na vodu ponorky. Bojím se, že se schyluje k atentátu na vaši

osobu. Dle mého se chystají zaútočit, jakmile navštívíte nemocnici…“

Michael mluvil, ale škodolibý úsměv na tváři soupeře u trůnu svědčil o tom, že se jim něco podobného buď už doneslo, nebo nehodlají s hrozícím nebezpečím nic dělat. Viktorie si nikdy nenechala vymluvit jakoukoliv návštěvu, zvláště ne, když jí tam něco hrozilo. Ráda ukazovala lidem, že nad ní nemají žádnou moc, zrovna jako ona nemá strach. Odbyla ho několika větami. Dělávala to tak pokaždé od chvíle, kdy opustil její služby. Dávala mu nepokrytě najevo, že na společenském žebříčku klesl.

„Vaši žádost o zatykač na pana Trevenu budu muset ještě uvážit. V tuto chvíli nepodnikejte žádné kroky.“

„Ale ty chiméry, laboratoře…“

„Dostala se ke mně odborná zpráva od pana Kelbyho. Nicméně zatím je mé rozhodnutí konečné.“

Michael se zhluboka nadechl a přemýšlel, co by řekl, aby vyvrátil to bláznovství. Trevena disponoval mnohem větší silou, než se Brownovi kdy snilo.

„Nenamáhejte se argumentovat. Je to zbytečné. Navíc dnes není čas na válčení se všemi mocnými v Londýně.“

„Se všemi? Nemůžeme to probrat nyní? Bojím se o vaši bezpečnost!“

„V programu mé návštěvy je i zastavení za lordem Horingtonem, který se v nemocnici nachází…“

„On přežil?“ podivil se Michael, na chvíli pozvedl hlavu víc, než bylo slušné, a tak ji opět sklopil zpátky.

„Musím si s ním vyříkat několik nedorozumění. Zvláště o tom, proč se chystal expedovat naše vzducholodě…“

„Naše?“ uteklo mu. „Promiňte, ale chcete říct, že vzducholodě, které shořely, byly zásilkou pro vás?“

„Lord Horington je vyráběl jako zakázku pro naši armádu. Nicméně asi přišel někdo s lepší nabídkou, a proto se uchýlil k velice nepěknému podvodu,“ odpověděla. Michael věděl, že už ztratil veškerý čas, který mu věnovala. Přesýpací hodiny měly horní baňku prázdnou a zrníčka písku utvořila v té dolní zlatavý kopeček.

„Mám pro vás ještě poslední úkol, Sterlingu,“ řekla královna. Její ochránce sešel ze schodů, aby podal vojákovi obálku s instrukcemi.

„O podrobnostech si můžete promluvit se mnou,“ ozval se tajemník.

Michael přikývl. Královna vstala a všichni v místnosti se uklonili. Sestoupila pár schůdků k vojákovi, a ten se nahrbeně postavil, aby si mohl vyslechnout, co mu chce říct. Nemohl mít hlavu výš než ona, což bylo vzhledem k nepoměru jejich výšek dosti namáhavé.

„Jsem si jistá, že se Brown spolčil s jedním z mých synů,“ pošeptala mu. „Někdo mu poskytl velké finanční prostředky, a pokud to nebyl Trevena, což pochybuji, musel to být někdo vysoce postavený. Pro lordy to znamená hodně peněz a malý zisk, ale pro mé potomky…“

„Proč mi to říkáte, Veličenstvo?“ zeptal se tiše Michael.

„Královna přece nepotřebuje důvody. Konejte, co musíte. Víte, že vám věřím, Sterlingu,“ odvětila a odešla. Její strážce se obrovskými kroky přesouval za ní a neodpustil si před Michaelem pohrdavý škleb.

„A dávejte si pozor na své poslední oko, Sterlingu, aby vám ta vlčí čubka nemusela dělat slepeckého psa!“

Voják zaskřípal zuby. Nevykřikl na něho proudy nadávek, i když měl sto chutí. Místo toho se prudce rozmáchl, a nejspíš by praštil svého soupeře přímo do obličeje, kdyby ovšem ten útok nečekal, neboť vše byla jen cílená provokace. Chytil jeho pěst do své, aby mu mohl rozdrtit prsty.

Ačkoliv měl Michael velké ruce, s téměř obřím protivníkem se nemohl rovnat. Dříve než ten stačil stisknout, aby mu rozlámal kosti, praštil ho čelem do obličeje a vysmekl se mu. Obr si utřel krev, která mu prýštila z rozbitého nosu. Vrhl se na Michaela a jejich duel začal. Sterling se po zranění musel vyrovnat s mnoha nevýhodami. Jednou z nich byl špatný odhad vzdálenosti či ztížené vidění z pravé strany. Vykompenzoval to tím, že se přeorientoval na boj levou rukou. Vždy se učil se zbraněmi na obě strany, ale častěji jako pravák používal pravou. Ovládat levačku na špičkové úrovni pro něho byl sice nelehký úkol, ale on se svou tvrdohlavostí a pílí dokázal trénovat mnoho hodin denně, jen

aby se vrátil do kondice.

Oba byli nejlepší z nejlepších – královnini osobní strážci. Souboj také tak vypadal. Míhali se kolem sebe, jako by tančili. Michael vykryl každý útok, hbitě uhýbal před ranami, protože věděl, že tentokrát není ve výhodě silou, nýbrž mrštností. Problém byl v tom, že oba znali spousty triků i úderů. A věděli, že ten druhý to ví stejně dobře. Jediným způsobem, jak si zachránit čest, bylo přinejmenším držet se soupeřem krok. Michael měl s podobnými souboji zkušenosti. Věděl, že bývají krátké a rozhodne jeden dokonalý útok. Tentokrát to ovšem ani zdaleka nešlo podle představ.

Gareth sledoval každý jeho krok. Čekal, kdy udělá chybu nebo bude pomalý, ale Sterling měl oproti němu více zkušeností. Vykopl v otočce, avšak Wildside uskočil stranou a odstrčil ho, takže sklouzl do širokého rozkročení, což byla výborná příležitost k tomu, aby mu šlápl na koleno. Navíc mu tak odhalil nekrytý bok a slabiny. Gareth se mu pokusil dupnout na nohu, ale Michael to očekával.

Okamžitě přehodnotil situaci, když viděl, že se útok nepovedl. Přenesl váhu na druhou nohu, uhnul a zároveň zachytil sokovu pěst, která na něj mířila ze strany. Objal velkou ruku, obtočil se kolem ní a zapáčil. Gareth se po něm ohnal, ale on se sklonil a napjal svaly, aby mu vykloubil loket. Jenže obr byl silnější, tudíž mu nečinilo zase takový problém zvednout dospělého muže do vzduchu, aby si ho přehodil dopředu. Michael tak ztratil těžiště. Přehoupl se na nohy, aby nespadl na zem. Sáhl po soupeřově zbrani, zatímco Gareth ho udeřil do zad a hmátl po jeho šavli. Světlovlasý se mu zapřel o hruď a odrazil se. Využil sílu úderu a přemetem se dostal zase na nohy. Uskočili tak každý na jednu stranu, přičemž svírali zbraň toho druhého.

Michael se tázavě podíval na jezdeckou šavli, která byla mnohem delší než jeho. Strážce si zjevně zvolil zbraň adekvátnější své výšce. Zašklebili se na sebe a zbraně si prohodili. Obratně je zachytili ze vzduchu a volně napřáhli před sebe. Několik sekund jen tak stáli a pozorovali se, aby nalezli nejvhodnější pozici k útoku. O chvíli později už kolem sebe kroužili jako dva supi nad mršinou. Obr vytáhl z boty nůž. Voják se zastavil u vystaveného brnění a s jistotou sáhl pro druhou krátkou šavli, aniž by soupeře spustil ze zorného úhlu. Zaujal pozici obráceného střehu, aby vyvážil nevýhodu ztraceného oka. Gareth si před napjatě očekávajícím dvorem neodpustil ukázku vlastní nezdolnosti a chvástavě předvedl terciovou výzvu. Pak se proti sobě vrhli. Ocel skřípala, když podnikali útoky.

Kryli se a stále odvážněji prováděli výpady. Ostří se míhala vzduchem, jak jeden odrážel zbraň toho

druhého. Stahovali se a znovu vrhali proti sobě.

Michael býval v boji se šavlí dobrý, ale dlouho netrénoval, kdežto Gareth dával do každého útoku co nejvíc síly, aby vykompenzoval horší manévrovatelnost dlouhé čepele. Přesně jak Sterling předpokládal, byl více ovlivněný postupy německé šermířské školy, která seděla k jeho hřmotné konstituci. On sám používal kromě německé i italskou a francouzskou. Z každé si osvojil to, co se mu hodilo.

Voják sekl do obrova nechráněného boku, ale on spíše štěstím ránu vykryl. Pak ho praštil do obličeje pěstí, protože se nestačil stáhnout zpátky. Kotoulem vzad se dostal z jeho dosahu. Světlovlasý se otřepal. Rozběhl se. Ve skoku pozvedl obě šavle k ráně shora, aby využil brutální sílu a dle pravidel německé školy setnul býka. Udeřil však do krytu protivníka. Odskočil od něho, znovu útočil i hbitě uhýbal. Prosmýkl se při Wildsideově chybném výpadu pod napřaženou paží a praštil ho jílcem do brady. Věděl, že je to šílené tempo, které dlouho nevydrží, ale viditelně byli oba svým způsobem natolik dobří, že nedokázali využít chyb toho druhého. Čepele zvonily a cinkaly o sebe, až jiskry létaly do všech stran.

Gareth si příliš nakročil, Michael mu vší silou dupl na nohu a pak jen tak tak zachytil ránu, která by mu usekla hlavu. Sám využil nekrytého boku, druhou šavlí vyrazil sokovi nůž z ruky a přiložil mu čepel pod krk.

„A dost!“ vykřikla královna, viditelně nahněvaná. Michael sklopil zbraně a uklonil se.

„Omlouvám se, Veličenstvo!“

„Sterlingu, toto není kolbiště!“

„Pouze jsem bránil svou čest!“ odpověděl kajícně.

„Wildside, okamžitě pojďte sem! Nedovolila jsem vám žádné potyčky!“ křikla na ochránce. Uraženě se otočila, a aniž by čekala, jak budou reagovat, odkráčela s doprovodem.

Michael počkal, až mu zmizí z dohledu. Pak zaúpěl a pustil zbraně na zem. Sedl si na rudý koberec, aby mohl ulevit zmoženým pažím. Zhluboka dýchal. Byl si jistý, že kdyby byl zdráv a ve formě, nikdy by ho ten tupec nedokázal udržet v šachu. Cítil, jak mu z nově roztržených stehů na zádech teče krev pod kabátem. Otřel si zpocené čelo a vstal. Šavli zasunul zpátky do pochvy a druhou vrátil na její místo k brnění.

„Nikdy jsem nic takového neviděl!“ žasl muž, který mu měl předat další informace. Když Michael jen kývl hlavou a nic víc neřekl, královský tajemník ukázal na postranní dveře, za nimiž se nacházela malá místnůstka, kde si mohli v klidu a nerušeně popovídat.

Kapitola 39

Slavnostní průvod doprovázeli jezdci na koních, královská stráž i umělecké soubory. Oblečky hýřily barvami, z oken domů padaly konfety a květiny. Lidé jásali, hudba burácela a nikde nebyla vidět stísněná atmosféra, která v ulicích jinak panovala. Michael stál na střeše a sledoval zpovzdáli královnu. Opíral se o hlaveň pušky a vítr mu rval pramínky vlasů z dlouhého copu.

„Jaký byl banket?“ zeptal se.

„Můj bratr se pohádal s Jackem Wrightem. A já raději téměř s nikým nemluvila,“ odpověděla Liliana.

„Takže jsem o nic nepřišel,“ konstatoval. „Navíc hodlám Jacka požádat o spolupráci. Něco mi dluží. Doufám, že váš bratr nebude kvůli vzniklým neshodám razantně proti.“

Liliana zakroutila hlavou. Byla předkloněná přes zábradlí a s úsměvem na rtech sledovala pestrobarevné procesí, dokud jí zrak neulpěl na muži v blízkosti královny.

„Proboha, co to je za monstrum?“

„Nový královnin ochránce.“

„Jak víte, o kom mluvím? Je tam spousta lidí!“

„Vím to zcela přesně, protože monstrum, které hned přiláká zrak, je tam jen jedno.“

„Tahle opice? Čím to krmili?“

„Vtipnou kaší asi ne. Podívejte, jak se ji snaží zakrývat. Vůbec mu nedošlo, že královna není placatá, takže tolik možných směrů, z nichž lze zaútočit, neuhlídá.“

„Je nejspíše trochu omezený, vypadá na to. Je jako štít, který před sebou ona tlačí. Už jsem úplně zapomněla, jak vypadá.“

„Víte, začal jsem razit teorii, že osobní strážce královny je hlídač, nikoliv terč. Nejde jen o to stát před ní a nabídnout život za její. Mohl jsem přijmout pasivní roli živého štítu, ale místo toho jsem vypracoval systém, který zahrnoval i hlídání okolí a spolupráci s vojáky. Jenže tenhle? Ani jednu radu, kterou jsem mu z milosti dal, si nevzal k srdci. Spoléhá jen na sílu.“

„Silný vypadá dost,“ rýpla si Liliana. Michael se naježil.

„Ale síla kulky nezastaví. Ledaže by je uměl chytat mezi prsty.“

„Nemáte ho rád.“

„Otázka zní, mohu mít někoho takového rád?“

„Zatím nemá vaše zkušenosti, ale třeba to není špatný člověk,“ utahovala si z něho.

„Ne, to rozhodně ne. Sice má dvě oči, ale taky půl mozku. A to jsem ho přecenil.“

„Proč to tedy královna dělá?“

„Zkouší mě,“ nahodil Michael zamračeně.

„Myslíte?“

„Nevím, možná se mě jen snaží ponížit nebo naštvat. Nebo prostě nemá čas. Tohle je každopádně urážka mé celoživotní práce. A královniny také, protože to, že ještě žije, je výsledek toho, že jsem svou funkci plnil dobře,“ pokrčil rameny. „Když si vzpomenu na všechny její vrtochy. Každodenní projížďky a okázalé výstupy – kdekoliv, jen aby to bylo nebezpečné – mě vždy přiměly zauvažovat nad tím, zdali je můj plat dostatečně úměrný riziku. Nasazoval jsem za ni život každou minutu, kdy dýchala. Kdykoliv mohla dát najevo, že nemá strach, udělala to. Zajímalo by mě, jak jí může Wildside prokazovat stejnou službu jako já. Myslím, že nedokáže ochránit ani sám sebe.“

„Slyšela jsem, že jste spolu měli souboj. Dokonce před královnou.“

„Novinky se na můj vkus v paláci šíří až moc rychle.“

„Nemohl jste si odpustit, abyste s ním bojoval?“ otázala se.

„On si začal,“ odvětil naštvaně a záhy si uvědomil, jak dětinsky to zní. Proto raději mlčel a nerudně se mračil.

„Jaké tedy bylo představení, pane Sterlingu?“ navázala.

„Velice dojemné. Ani jedno oko nezůstalo suché,“ pohlédl na ni svým chladně modrým okem a ona nedokázala rozeznat, jestli vtipkuje, nebo to myslí zcela vážně.

Svaly namožené po zápase ho stále bolely. Záda ho pálila. Musel opět vyhledat doktora, a nutno podotknout, že ten královský si s ním rozhodně nedával stejnou péči jako Liliana.

„Nemračte se. Nesluší vám to. Vyhrál jste aspoň?“

„Dokázal jsem jen remízovat.“

„Zatím nejste ještě zcela zdráv.“

„Nebo stárnu. Nebo je možná lepší,“ zasykl popuzeně.

„Ještě není všem dnům konec, Michaeli,“ řekla povzbudivě a chytila ho za ruku.

„Nemohu se smířit s tím, že mě vyměnila za někoho takového. Dřel jsem celý život na to, abych službu konal, jak nejlépe dovedu. A teď jsem jen detektiv, s nímž se ani nechce vybavovat. Jistě, to ona nemusí. Je královna. Jako by to všechno, co jsem pro ni udělal, nic neznamenalo. Připadám si jako odhozená hračka. Ale je to její vůle. Ona chtěla, abych tehdy prohrál,“ odsekl nevrle, jako by se zamyslel, a přešel do vnitřního monologu.

„Chtěla, abyste prohrál?“ zeptala se nechápavě. Pohlédl na ni, jako by si uvědomil, že ho celou dobu poslouchá.

„Promiňte.“

„Vysvětlete mi to,“ dožadovala se odpovědi. Zhluboka se nadechl. Díval se před sebe, jako by se snažil utřídit myšlenky a zformovat to, co jí může říct. Zjevně pronesl víc, než zamýšlel.

„Je to složité. Nechtěl jsem o tom mluvit, ale když už jsem to tak nevhodně naznačil… Královna ten souboj zařídila sama. A zcela jistě věděla, že prohraji. Myslím, že si i vsadila proti mně. Nevím, zdali mi chtěla naznačit, že osobní strážce musí zvládnout vždycky všechno, nebo si myslela, že si o sobě moc myslím, a proto bylo třeba zlomit mou pýchu. Každopádně ten souboj byl předem rozhodnutý.“

„Stále tápu.“

„Když jsem byl zraněn,“ začal trpělivě Michael a přejel si přes pásku, „atentátník samozřejmě nebyl jediný. Nezasáhl mě přímo, o oko mě připravily úlomky a kusy roztříštěné kulky, která se odrazila od zdi. Spadl jsem z kočáru, a buď jsem špatně dopadl, nebo do mě kopl jeden ze splašených koní.

Nepamatuji se na to, byl jsem chvíli mimo sebe. Probudil jsem se ovšem se zlomenými žebry a zápěstím. Nastal příšerný chaos, div mě lidé v bezvědomí neušlapali. Než jsem se vzpamatoval z bolesti a toho, že téměř nevidím, musel jsem čelit dalším útočníkům. Takže jsem schytal ještě navíc pár sečných ran.“

„A v takovém stavu vás nechala bojovat?“

„Ano. Bylo to jen měsíc poté. Sotva jsem stál na nohou. To jste koneckonců viděla. Stejně jako většina dvora, která přihlížela mé potupě.“

„Nebyla to potupa,“ prohlásila, ale živě se jí vybavilo, jaký měla pocit, když se dívala na tu otřesnou frašku. Královna vyhlásila během oslav a her duel, a Gareth, sebevědomý, až to bolelo, si nakráčel do paláce, jako by mu měl v nejbližší době patřit i se služebnictvem. Michael s ním nedokázal držet

krok. Viditelně pro něj byl i sebemenší pohyb obtížný. Gareth mu během výpadu roztrhl košili, takže všichni přihlížející viděli ovázaná zranění. Nikdo však zjevně netušil, jaký je jejich rozsah. Michael bojoval spíše po paměti, než aby účelně reagoval na soupeře, což většina lidí přičítala tomu, že přišel o oko. Neměl příliš času na zotavení ani na vyrovnání se s nově vzniklou nevýhodou, natož aby zjistil, jak najít nový způsob boje.

„Byla. Chtěli to tak,“ řekl zlověstně. Svaly se mu pod rukávy napínaly, jak zatínal ruce v pěst. Připomněl jí tehdejší obecenstvo, které se dívalo jinam, sklánělo hlavy nebo zlostně skřípalo zuby či jinak tiše dávalo najevo, s jakou nevolí přihlíží prohře svého přítele. Mnozí se ozývali, poukazovali na tu nespravedlnost, ale byli ihned umlčeni. Jiní se dobře bavili.

Aniž by tušila proč, vzpomněla si na Jacka, který viditelně rozčilený odešel, ačkoliv na něj jeho nadřízení volali, aby se vrátil. Jen práskl dveřmi a ani se neotočil, aby dal najevo, jak s tím nesouhlasí. Nikdo jiný neměl tolik drzosti, aby si dovolil podobnou provokaci.

„Všechno, co královna chce, se také stane. U ní nic není náhoda. Ani to, že tady teď spolu stojíme. Bez jejího vědomí se věci nedějí,“ pokračoval smířlivěji, když si její mlčení vyložil tak, že ji urazil svým hrubým tónem. Liliana zapřemýšlela nad možností, že mu královna vysloveně přikázala, aby tehdy prohrál. Michael by si ji nikdy nedovolil neuposlechnout, i kdyby ho to mělo stát život.

Loajalita, s níž sloužil Jejímu Veličenstvu, byla zarážející, ale jistým způsobem ji na něm obdivovala.

„Nebylo to přímo tak, jak si myslíte, ale nemělo to od toho daleko. Nechala pro mě poslat. Ležel jsem v královské nemocnici, a proto mě překvapilo, když mi sloužící donesl čisté oblečení s tím, že se mám připravit na souboj. Když jsem se dozvěděl podrobnosti, věděl jsem jediné, že mě ten člověk porazí,

ať bude jakkoliv velký a silný. V tu chvíli nezáleželo na tom, jestli bude lepší nebo horší, ale já se nemohl pořádně ani nadechnout, natož s někým bojovat. Byl jsem téměř slepý a neohrabaný. Mluvil jsem s Jejím Veličenstvem, než mi představili Wildsida. Řekl jsem jí, že ačkoliv jsem ji nikdy o nic nepožádal, nyní ji prosím, aby ten souboj zrušila a dala mi čas,“ vysvětloval. Viděla v jeho tváři

záblesk smutku a zklamání. Věděla, co mělo následovat.

„Odmítla to.“

„Ano, přesně tak. Nechala mě tam jít na smrt. Naštěstí jsem Wildsideovi ani nestál za to, aby mě dorazil. Stačilo mu znovu mě zmrzačit a pak se bavit mou prohrou.“

Liliana měla před sebou živě ten obraz. Nyní, když jí odtajnil zlomená žebra, při vzpomínce na to, jak ho Wildside srazil na zem a kopal do hrudi tak prudce, až se ozvalo zapraskání, jí přeběhl mráz po zádech. Nenechal jej být, dokud mu krev neprosakovala pod obvazy. Jak mu šlápl na ruku, musel mu znovu nakřápnout sotva zhojené zápěstí. Michael se sice bránil, ale každý jeho výpad šel vedle. Minul i při lehkých sekvencích, za což zjevně mohl špatný odhad vzdálenosti. Nezvyk na pozměněné vidění světa. Záhy byl sokem odzbrojen. Pak ho obr popadl a praštil mu hlavou o ozdobnou palácovou vázu

z tvrzeného porcelánu. Michael už nedokázal ani vstát, když mu špičku šavle přesunul pod zakrvácené hrdlo.

„Je načase, aby vaše slavná éra skončila. Tak mi to tehdy řekl,“ dodal Michael.

„Myslím, že se ještě ukáže, kdo je z vás dvou lepší. Jednou nebudete v nevýhodě a pak mu porážku vrátíte. Královna vás bude muset znovu přijmout a omluvit se vám.“

„To nikdy neudělá. Už pro ni nejsem nikdo. I schůzku zkrátila na dobu nezbytně nutnou. Naštěstí za mnou poslala alespoň svého poradce. Mimochodem – jeho informace mi opět zpříjemnily život,“ řekl ironicky.

„Co máte nového?“

„Špatné zprávy. Víte, jak jsme se bavili o tom, proč někdo chce mít flotilu ponorek?“

„Ano, vzpomínám si.“

„Brownovy továrny – ponorky jsou uskladněné v oblasti Battersea. Nejbližší překážkou, která by jim bránila plout po proudu až do moře, je Battersea Bridge. Oba jsme se domnívali, že kdyby Brown použil ponorky k útoku, musel by je někam dopravit. Ale myslím, že to už není třeba.“

„Proč?“ podivila se napjatá Liliana.

„Královna se totiž zítra chystá navštívit nemocnici svatého Štěpána.“

„To je dost blízko,“ zašeptala.

„Myslím, že mi to začíná být jasnější,“ zašeptal Michael s pohledem upřeným někam do dálky.

„Lord Horington je vážně zraněný. Leží v hospicu s nejlepší péčí, ale je ošklivě popálený. Když došlo ke katastrofě se vzducholoděmi, byl mezi dělníky. Dohlížel na expedici zboží.“

„Myslela jsem, že tam vůbec nebyl. Brown ho bude chtít zničit.“

„V tuhle chvíli jedním výstřelem smete nemocnici, zabije královnu i svého největšího soupeře a pak se vydá po Temži vzhůru až do zálivu a cestou bude ničit všechno, co mu přijde pod ruku.“

„Za předpokladu, že ho nezastavíme.“

„My?“ zeptal se Sterling.

„Kdo jiný?“

„Víte, v poslední době si nepřipadám jako osoba, která by měla o podobných věcech rozhodovat. Nechápu, proč jsou má varování ignorována.“

„Berte to jako zkoušku. Myslím, že si nikdo z nás nedovolí nezasáhnout.“

„To je pravda. Máte někde nákresy k těm ponorkám?“

„Ano, mám zapsány parametry,“ přikývla Liliana. V poznámkách, které všude nosila s sebou, nalistovala správnou stranu a podala mu je.

„Tyhle jsou moc velké,“ mluvil si pro sebe Michael, zatímco těkal pohledem po řádcích. Obrátil list a pokračoval: „Jsou tu dvě, které by mohl okamžitě použít. Ty ostatní měl zjevně na převoz lodní dopravou. Tyto jsou dostatečně malé, tedy schopné proplout pod mosty a překonat nebezpečné mělčiny v Temži. Problémem je, že nemají vlastní děla. Jen komoru, kterou musí otevřít, děla vysunout, a obsluha je musí odpálit. To nám dává jisté šance.“

„Takže má dvě ponorky. A co máme my?“

„Jednoho šíleného vynálezce s mechanickou paží a jednu vlčici,“ odpověděl Michael. Ostře se na něho podívala.

„Ano, a samozřejmě jednoho otrapu bez oka,“ dodal pobaveně.

„Jste nemožný!“

„To je pro mě téměř synonymum. Musím jít. Omluvte mě!“

„Ale proč? A kam?“

„Mám zabít jistou osobu. Královna si to přeje. Ale nemám z toho vůbec dobrý pocit.“

„Jeden z těch tří?“ zeptala se, ale vojákova tvář byla chladná a nepřístupná. Věděla, že o tomhle nemá povoleno mluvit a nedostane to z něj za žádnou cenu. Kdyby naléhala, nepromluví s ní ani slovo. V duchu obdivovala, že něco takového dokáže.

„Myslíte, že Brown ten útok podnikne i kvůli odstranění svého úhlavního nepřítele?“

„Horington není ani zdaleka mimo nebezpečí. Královna si s ním chce také promluvit, a nebude to nic příjemného.“

„Ale nevíme, pro koho stavěl ty vzducholodě…“

„On… je slíbil královně,“ zašeptal Michael.

„Královně Viktorii? Panebože!“ vykřikla Liliana.

„Vložil do jejich výzkumu hodně peněz a jejich zkonstruování ho tak přišlo draho. Kvůli tomu zůstal na mizině. Královna mu za ně nabídla velký obnos. Jenže když se dostal do finančních potíží, prodal je tomu, kdo učinil vyšší nabídku. A to byli samozřejmě její soupeři. Nicméně všichni víme, kdo je tady nejbohatší…“

„Pan Trevena.“

„Ano, on. Chtěl zakoupit pět Horingtonových vzducholodí. Královna také zamítla jeho zatčení z důvodů, které jsou známy pouze jí. Asi s ním má ještě další plány a na svobodě jí připadá užitečnější. Vzhledem k tomu, kolik na každém případu pracuje lidí, nejspíše čeká na vyjádření i těch dalších, kteří špiclují na jiných místech. Neodvažuji se hádat, proč by jinak nevyužila šance dřív, než tajně odjede ze země.“

„Ale jak je do toho zapletený Brown?“

„Královna se už před nějakou dobou obávala, že by mohla mít s Brownem konflikt. Upřímně, je pověrčivá a bojí se jeho magie i věcí, které přivezl z Orientu. Nicméně v dobré víře objednala vzducholodě, protože se jimi může rychle dostat z Londýna a navíc, jelikož nemá větší část námořnictva, mohla by je využít v boji. Zvláště pak proti lodím svého syna.“

„Takže královna se obává, že by ten útok na ni mohl podniknout Alfréd s ponorkami, které zakoupil od Browna?“

„Přesně tak!“

„Čili Brown zjistil, že Horington vyrábí vzducholodě pro královnu…“

„Ano, královna si jich od útoku na Buckinghamský palác také chtěla několik pořídit. Brown na to přišel, a proto začal vyrábět ponorky. Adekvátní obrana. Lodě se drží na hladině, ale ponorky ne. Mohou se vynořit, vystřelit a zase se skrýt.

Neměl rád Horingtona a to, že dělal zakázku pro královnu, zcela jistě utvrdilo jejich nepřátelství. Opravdu si myslím, že chce na královnu při její návštěvě nemocnice spáchat atentát.“

„Ale jak tomu máme zabránit?!“ zeptala se Liliana.

„Nemám nejmenší tušení. Především už nejsem její osobní strážce, nemám do toho co mluvit,“ zamumlal.

„Proč se o to nepostará ten nový?“

„Nevím, neposlouchal vůbec, o čem jsem mluvil. Jen opakoval žvásty o tom, že je vše v pořádku, jako kdyby jiná pravda neexistovala.“

„Vidím, že máme pouze omezené možnosti…“

Michael sledoval průvod, který se ponořil do oblaků barevných květin.

„Musím jít. Nemám zde koneckonců co pohledávat. Vyslal jsem špicla, aby mě informoval o rozložení sil prince Alfréda. Uvidíme, co zjistil.“

„To byl ten dopis, který jste po mně chtěl, abych doručila?“

„Ano. Nikomu jinému bych nevěřil.“

„Mohu jít s vámi? Výsledek by mě také velice zajímal.“

„Samozřejmě,“ přikývl a nabídl jí rámě.

„Jste si jistý, že v okolí opravdu není nic, co by patřilo princi Alfrédovi?“ ujišťoval se Michael.

„Ano, pane, jsem si naprosto jistý. Navíc jeho námořnictvo kotví v zátoce, sledujeme je, a nikdo odtamtud nevyplul směrem na Londýn.“

„Dobrá, děkuji, že jste mi věnoval trochu času!“ uklonil se lehce a poslal muže pryč. Nové zprávy ho značně znervóznily, protože nic nepotvrdilo jeho podezření.

„Nelíbí se mi to. Když to není Alfréd… kdo jiný by mohl poskytnout takový obnos? Kdo by mohl… dobrý bože!“

„Na co jste přišel?“ zeptala se Liliana.

„Všechno špatně! Podezřívali jsme zcela jednoznačně Alfréda, protože je to námořník a vyzná se ve válčení. Myslel jsem, že Alfréd půjde po královně za každou cenu, aby se dostal k moci, ale ponorky samy o sobě nepotřebuje, když má lodě. Sám jsem to bral jako pokus o doplnění loďstva. Jenže pak je tu někdo, kdo nemá žádné zbraně, ale má továrny.“

„Eduard!“ zasyčela Liliana.

„Ano, princ Eduard! Ten tehdy Brownovi poskytl peníze! Považovali jsme jej za budižkničemu, který je bez armády ze hry, ale viditelně má eso v rukávu. Brown mu dluží za půjčku a nejspíše nastal čas ji splatit. Proč by jinak před královninou návštěvou spouštěl lodě na vodu?“

„Jindy by je musel přesouvat po řece, čímž by riskoval neúspěch dříve, než by došlo k samotnému atentátu, ale takhle přijde královna až k němu!“

„Eduard, piják a děvkař, kterému jde jen o to, jak vytřískat z těch smrdutých továren co největší zisk. Udřít lidi k smrti a ukrást jim duše, aby je mohl dát do strojů…“ zavrčel Sterling.

„Ale jděte, to jsou pohádky. Žádný stroj nemá duši…“ pak se zasekla v půlce věty a vytřeštila oči.

„Ten démon… sbírá duše! Možná to byla další součást plánu, který se zvrhl.“

„Mimo jiné, jak tak koukám. Je něco, co ta příšera neumí?“

„Nějak mi připomíná vás,“ odpověděla pohotově a sarkasticky.

„Neumím hrát na klavír. Co neumí on?“

„To opravdu nevím. Každým odhalením zjišťuji nové souvislosti. Už chápu, proč se vůbec Brown pídil po něčem takovém. Démon je pro něj vícesečná zbraň. Měl svého sabotéra – zničil Horingtona i jeho rodinu, získal plášť tmy a navíc by démon sehnal duše dělníků, aby je mohl princi Eduardovi prodat do strojů.“

„Viděl jsem ty bojové konstrukty, ale nikdy jsem nevěřil, vlastně jsem ani nemohl připustit, že by byli lidmi,“ zavrtěl Michael hlavou.

„Mechaničtí vojáci, ukradené duše, a navíc je za tím vším princ Eduard!“ zašeptala Liliana pohoršeně. „Co bude dělat, až zabije královnu?“

„Popluje s ponorkami po Temži až k ústí řeky, kde kotví Alfrédova armáda. Jestli ho i on takto podcenil a na útok nebude připraven, smete ho Eduard do moře i s několika málo stroji. Zbaví se tak nepohodlného bratra a jeho nástupu na trůn po smrti královny už nic nezabrání!“

„Otázkou zůstává, jak tomu můžeme zabránit my, co jsme uvízli mezi mlýnskými kameny?“ zeptala se.

Kapitola 40

„Další mrtví. Tři děti a nespočet pohřešovaných. Na East Endu za chvíli nebude živé duše,“ zamumlal mladý šlechtic a kovovými prsty složil papír se zprávou.

„Něco chystá. Blíží se úplněk, takže potřebuje hodně energie,“ řekla Liliana.

„Můžeme to ještě vůbec zastavit?“ zeptal se Michael. „Za chvíli vypukne panika a lidi budou utíkat. Seberou svých pár věcí a zmizí. Z celé čtvrti se stane mrtvé místo. Opuštěné a zlé.“

„Mám plán, ale nebude to jednoduché,“ řekl rozvážně Viktor, který stál zamyšleně u okna a pozoroval dění na ulici. Ačkoliv se zdálo, že jen zabavuje mysl zkoumáním obyvatel bezstarostně se procházejících po cestě, ve skutečnosti doufal, že uvidí dívku s jablky.

„V čem ten plán spočívá?“ zeptal se voják, který seděl v křesílku a distingovaně upíjel čaj. „Jdu do toho, ať je to jakkoliv šílené!“

„Ne, že bych tuto odpověď nečekal, v tomhle ohledu mě nikdy nezklamete,“ usmál se nepřítomně vědec.

„Nuže, co mám udělat za sebevražedný útok?“ zeptal se.

„Možná to ani nebude třeba. Mám ještě několik nově sestrojených výbušnin a zásobu Nobelova prachu. Vytvořím nálože, které umístíme do ponorek.“

„To je sabotáž a vloupání,“ upozornil ho Michael. „Tak se mi to líbí!“ dodal, když si ho Viktor změřil tázavým pohledem.

„Vloupání je v tom samozřejmě zahrnuto také. Musíme se dostat do továrny, než ty stroje vyexpedují. Mají vlastní dok, takže je budou spouštět na vodu tam. Zbytek pravděpodobně naloží do transportní lodi, která je převeze přes mělčiny nebo do vlaku. Říkal jste, že ty menší ponorky jsou jen dvě?“

„Ano, dle nákresů a poznámek vaší sestry by jich nemělo být víc. Zajímalo by mě, jestli vůbec dokáže sehnat posádku pro řízení ponorky. Je to, alespoň co jsem slyšel, dost komplikovaný stroj, který vyžaduje nemalé zkušenosti.“

„Posádka možná nebude odborně vyškolená, ale lidé občas mívají víc štěstí než rozumu. Nerad bych, aby se jim podařilo proplout Londýnem tak hladce. Jsem od přírody škodolibý!“ usmál se Viktor.

„To bych do vás nikdy neřekl,“ popíchl ho Michael.

„Á, pánové si hrají!“ zavrtěla Liliana hlavou a obrátila oči k nebi.

„Budu potřebovat, aby ses proměnila a dostala se nepozorovaně dovnitř,“ vysvětlil jí bratr.

„Jistě, vezmu výbušniny na obojek,“ řekla Liliana.

„A já se tam pokusím dostat jinudy. Jelikož vlka nikdo čekat nebude, snadno proklouzneš – na rozdíl ode mě.“

„Zvládnu to tam klidně dát sama,“ navrhla.

„V žádném případě. Na jednoho je to moc složitý úkol. Půjdu tam s tebou!“

„A jak se dostaneš dovnitř?“ zajímala se.

„Podzemním kanálem. Je to tunel přikrytý obrovským víkem. V hlavní části jsou menší dveře pro údržbu. Tamtudy se dostanu, mám na to vybavení. Pak projdu podzemím a vylezu přímo v továrně.“

„Počítáte s těmi bytostmi, které dole žijí, že ano?“ zeptal se Michael.

„Pověry!“ odsekl Viktor.

„Nebyl bych si tím tak jistý. Kdysi jsem něco v kanálech opravdu viděl…“

„Je to jen pár metrů, pane Sterlingu. Nikdo mě nebude očekávat. Tedy doufám, že to zvládnu. Každopádně budu ozbrojen.“

„Říká se, že se ty bytosti bojí světla, ale mají vynikající sluch a čich a dokážou najít chcíplou krysu v labyrintu tunelů.“

„Opravdu jste je viděl? Jste si tím jistý?“

„Ne. Samozřejmě nejsem. Něco jsem viděl, ale co to bylo? Kdoví? Dělejte, jak myslíte,“ pokrčil rameny voják.

„Břehy kolem Battersea jsou vyvýšené. Je tam plno hald a skladů. Poskytují tak dobré skrýše,“ řekla Liliana.

„Mám v plánu se tam někde utábořit a počkat na cíl,“ přikývl Michael. „A navíc vás budu hlídat ze zálohy, kdyby se něco stalo. Když zaberu prostor kolem této oblasti,“ ukázal prstem na mapě, „budu mít okolí jako na dlani. Pokud tudy poplují ponorky, pravděpodobně zakotví někde tady. Je tam prázdný břeh, až na několik strojů, které tam mají k budoucí opravě mostu. Z druhé strany Battersea Bridge by už byli lehce odchýleni od kurzu, což nejspíše nebudou riskovat.“

„Hlídáte také určitý cíl?“ zeptal se podezřívavě, nicméně stále kulantně Viktor.

„Ano, pokud je mi známo, určitě tam bude loď připravená k vyplutí. A na té lodi bude pravděpodobně i můj cíl.“

„A co když tam nebude?“

„Radil bych mu, aby byl, protože tak má jedinou šanci zemřít rychle. Dle mého, první vypluje hlídková loď a pak ta hlavní, další budou nákladní a ponorky jim budou krýt záda a útočit. Jestli mají v plánu ničit co nejvíce objektů po cestě, budou muset plout poslední. Pochybuji, že lodě začnou bombardovat břehy dřív, než si budou jistí úspěšností ponorek. Taktika spálené země je nejlogičtějším postupem.“

„Dobrá tedy. Ten úkol je jen váš. Náš bude rozmístit výbušniny. Myslíte, že dojde i na démona?“

„Co se mého názoru týče, troufám si říct, že bude muset počkat. Nevidím důvod, proč by se měl spojit s Brownem či někým jiným. Nenávidí je, a navíc nikdo z nich není v dostatečné blízkosti královny.“

„Budeme se s ním muset vypořádat, až se zbavíme tohoto problému. Timálie je zatím v bezpečí. Jen doufám, že najdeme způsob, jak s ním skoncovat.“

„Za předpokladu, že přežijeme to, co se chystáme udělat,“ dodal voják.

„Štěstí přeje bláznům a odvážným…“ řekl Viktor.

„Ještěže to máme tak hezky rozdělené,“ podotkla Liliana. „Mohu mít otázku?“ zeptala se ještě.

„Jistě.“

„Jak jste vlastně vyhrál konkurz na královnina osobního strážce?“

„Postaral jsem se o to, že nikdo jiný nepřišel,“ řekl pohotově s chladným výrazem.

„Otrávil jste všechny zkaženým jídlem nebo jedem v pití? To by vám bylo podobné.“

„Děkuji, že mi tak lichotíte. Ne, opravdu jsem jej vyhrál,“ zasmál se Michael.

„Nemyslíte, že i kdybychom náhodou ten šílený podnik – zastavení atentátu – přežili, bude královna stále v nebezpečí?“

„Jsem si tím zcela jist. Ale má svého strážce, nechám to tedy na něm. Jestli tam zasáhne ještě nějaká

záložní jednotka, nebudu se stejně moct tak rychle přemístit.“

„Nechme to náhodě,“ navrhl Viktor.

Děvče, na které čekal, vyšlo z domu a pod paží neslo proutěný košík. Mladík se usmál.

„Měli bychom si nechat nějaké prostředky na to, jak se pak dostat pryč. Třeba drožku nebo koně,“ řekl Michael.

„Má dílna disponuje několika zajímavými stroji pro osobní přepravu, pane Sterlingu,“ řekl nepříliš duchapřítomně Viktor, který se naklonil, aby lépe viděl, kam objekt jeho touhy směřuje.

„Mohu vzít samochody a nechat každý na jedné straně řeky, pro případ. Nápad je to dobrý.“

„Ale budete to umět řídit? Popřípadě, budeme pak ještě schopni to řídit?“ pochybovala.

„Snad ano, Liliano. Nevím, jestli by po tom pozdvižení bylo moudré najímat odvoz. Nedokážu si představit situaci, kdy se proměníte z vlka zpátky a budete uprostřed davu zcela nevhodně oblečená a bez prostředků,“ odpověděl Michael.

Dívka uznala argument a přikývla.

„A kdybych náhodou nemohl jít po svých já,“ řekl Michael, „možná bude lepší, když si opatříte trakař.“

Michael se mračil na široké koryto řeky Temže. Byl slunečný den, a ačkoliv už se přehouplo odpoledne, stále ho nadbytek světla nutil mhouřit oko. Mraky v dálce, slibující déšť a pak další přívaly mlhy, se blížily podivně pomalu. Rozepnul límec kabátu, protože ho škrtil. Otočil se k dívce, která se zatím chystala na vlastní misi.

„Jste si jistý, že je tohle místo nejlepší?“

„Ano, zcela,“ odpověděl Michael. Donutil se konečně usadit na obrovském balvanu. Nechtěl zbytečně chodit jako lev v kleci, aby neznervózňoval svou společnost. Zkontroloval perkusní předovku. Měl pušek více, aby je mohl podle potřeby střídat. Hromady odpadků, které se kupily kolem nich, příšerně páchly, ale poskytovaly jim vyvýšený úkryt mezi zbytky lidské činnosti a vyhozenými sutinami.

Liliana se k němu naklonila a políbila ho na rty.

„Pro štěstí…“

„Ne že by se mi nezamlouvalo to, co teď děláte, ale není to trochu proti vašemu přesvědčení?“

„Mlčte, nebo toho nechám!“ zašeptala rázně.

„Jsem jako ryba,“ řekl a přejel jí rukama po bocích. Stáhl ji k sobě, až vyjekla. Zatáhl za úhledně

zavázanou mašli na její šněrovačce a rozvázal ji, aby jí pomohl z korzetu.

„Budete nás krýt?“ zeptala se zbytečně, když si rozepínala těžké šaty z několika vrstev látky, aby se mohla proměnit ve vlka.

„Pokusím se. Ale raději na sebe v rámci možností dávejte pozor. Nemohu vás hlídat oba najednou, mám jen jedno oko.“

„Dobrá, hlídejte bratra. Já se o sebe postarám,“ zasmála se a věnovala mu povzbudivý pohled. Schovala se za skálu a z druhé strany už vyběhla obrovská vlčice. Michael ji sledoval, dokud nezmizela na dolní cestičce, která se vinula do špinavých doků.

Viktor zatím seděl v ústí skryté řeky, kde se z obrovských trubek vylévala smrdutá voda. Liliana k němu seskočila po kamenech a on jí na krk upevnil obojek s výbušninami.

„Snaž se s tím prosím nikde nepraštit!“ upozorňoval ji. Vlčice odběhla, zatímco mladý šlechtic paklíčem otevřel údržbový poklop a mechanickou rukou zabral ze všech sil, aby si utvořil vchod. Starý mechanismus zrezlý věkem skřípěl při sebemenším pohybu. Viktor měl co dělat, aby vybojoval každou píď. Vklouzl do nově vytvořeného temného otvoru, aby se tamtudy protáhl do podzemí.

Když utíkal ztemnělou chodbou, jejíž vlhké zdi ozařovalo pouze světlo lucerny, kterou pevně svíral v ruce, blátivá voda mu čvachtala pod nohama a stříkala na všechny strany. Nezastavoval se z dobrého důvodu – nevěřil, že je v podzemí sám. Ačkoliv se snažil před Sterlingem projevit zrnko statečnosti, a tak lehce smetl jeho argumenty o podivných bytostech, sám si nebyl jistý, zdali na nich není něco pravdy. Možná za to mohla jeho paranoia, kterou si vypěstoval díky příběhům z dětství, ale nepříjemný pocit, že je sledován, ho v tom jen utvrzoval. Nevěděl sice, kudy má jít, ale dle kompasu se neodchýlil od podzemního tunelu ústícího pod továrnu. Kanály se proplétaly ve spletitém

labyrintu, občas se rozdělovaly, jinde končily slepými rameny. Cesta, kterou se vydal, vedla víceméně stále rovně. Těžký vzduch se špatně dýchal. Ústa mu kryla rouška a v případě, že by narazil na místa zamořená jedovatým plynem, nesl přes rameno i ochrannou masku s respiračním přístrojem. Na popruhu přes rameno měl přehozenou nádobu s čerstvým vzduchem, kdyby musel tu věc použít.

Slyšel ve vzdálené ozvěně ťapkání malých nožiček, jako by k němu utíkala skupinka dětí. Ten zvuk ho děsil a nutil k rychlejšímu postupu. Jedinou jeho zbraní byla pistole a mechanická paže s mnoha vylepšeními, což mu připadalo nepatřičně málo. Jeho dech zněl v tichém kanále i jemu samému příliš hlasitě. Kdokoliv ho tak mohl lehce vystopovat.

Kompas ho zavedl k žebříku. Brodil se k němu hlubší kalnou stokou, chloupky na zádech se ježily neblahým tušením. Položil ruku na kluzkou příčku, ale nevydechl úlevou. Uvědomil si totiž, že capkání utichlo. Polkl a otočil se. Z ústí chodby se vykolébalo cosi malého s bledou, téměř průhlednou kůží. Bytost měla obrovské tmavé oči, nepřiměřeně velkou vodnatelnou hlavu a tenké končetiny, včetně hůlkovitých prstů, které k němu vztahovala. Za první bytostí se vynořovaly další a další. Celá skupinka se k němu přesouvala. Bytosti čvachtaly ve vodě. Lezly jedna přes druhou, šlapaly po sobě. Odstrkávaly se a nepřestávaly štěbetat údivem nad tím, že k nim zavítal někdo cizí. Zvědavě si prohlížely cizince.

Viktor se musel bránit tomu, aby nevykřikl nad těmi odpornými, neforemnými těly pokrytými slizem a kalem. Tvorové se hemžili jako vodní červi. Sápali se po něm, ale jemu srdce bušilo až v krku a

strach ho paralyzoval na místě. Ohromeně zíral na bytosti z hlubin temnoty. Některým v poloprůhledných tělech plavaly nestrávené odpadky, jako by je netvořily lidské orgány, ale jen jakási variabilní stejnorodá hmota. Nemohl uvěřit vlastním očím, dokud se k němu nepřiblížily natolik, že se i on donutil couvnout. Třesoucíma se rukama začal šplhat po žebříku vzhůru. Spěchal, klopýtal a klouzal zpátky dolů, zatímco ony se k němu hrnuly jako jedna velká přelévající se masa. Hmataly po něm a on se vyhýbal jejich mazlavým rukám. Kopal do nich a ze všech sil se snažil utéct z jejich dosahu. Nervózní štěbetání nabývalo na síle, až tunel připomínal hučící úl.

Hodil po nich lampu. Olej začal hořet, rozprskl se po bytostech a zahnal je na pár okamžiků zpátky, jenže na jejich místa ihned nastoupily další. Viktor uklouzl a sjel po příčkách kousek dolů. Jedna z bytostí ho zachytila za kotník a pokoušela stáhnout. Pověsila se na něj celou váhou. Ostatní ji následovaly. Mladý šlechtic zaúpěl a snažil se je setřást. Musel se pevně držet, aby nespadl mezi ně, ale nedokázal tak použít zbraň. Kopal do vypouklých obličejů, podpatek boty se do nich zarážel nepřirozeně hluboko. Pak se mu podařilo vyprostit. Ruka sklouzla dolů a stáhla s sebou i ostatní těla. Viktor hbitě šplhal, zapřel se o vrchní příčky a zapáčil poklop nad sebou. Kvílení pod ním bylo dostatečně výmluvné. Opřel se zády, zabral. Víko zaskřípělo a odsunulo se kousek stranou. Vědec supěl, hekal, až se mu ve vší námaze podařilo uskutečnit to, co potřeboval k záchraně života. Otevřel poklop. Světlo, které prosvitlo dovnitř, bytosti spolehlivě zahnalo. Viktor se přehoupl přes okraj. Byl si jistý, že se ho nepokusí sledovat nahoru, do jiného světa. Vrátil víko zpět, aby zapečetil tajný vchod. Ještě se třásl, když se krčil pod plachtou skrývající materiál ke zpracování. Sledoval dělníky, jak něco nakládají v doku. Dlouhým řetězem lidských rukou prošly i zbraně a střelivo. Většina osazenstva se soustřeďovala u lodí, ale on se vydal na druhou stranu. Hledal ponorky, které měli připravovat k expedici.

Překulil se pod trubkami a opatrně pokračoval. Většina zboží už byla odvezena pryč. Zůstaly jen věci, které pravděpodobně majitel považoval za postradatelné. A ponorka, která teprve čekala na naložení. Všiml si jí, když ji odváželi. Druhá, ten samý model, zůstala stát v kóji, připevněná ke konstrukci, která ji držela.

Ucítil na krku něčí dech. Rychle se otočil a nadskočil, protože před ním stála Liliana a čenich měla tak blízko, že se téměř dotýkala jeho tváře.

Vlčice se k němu naklonila, aby jí mohl z popruhů na krku sundat výbušniny. Když se tak stalo, odběhla odlákat pozornost.

Viktor lezl po břiše pod obrovitými stroji a v duchu se modlil, aby konstrukce podpírající monstra vydržela. Bál se, že se na něj všechno sesype a rozmačká ho hromada oceli. Svíral výbušninu, jako by byla jedinou cestou ke spáse. Vysvobozením ze šlamastyky, do které se dostali. Muži hlídkovali v poměrně pravidelných rozestupech. Podíval se na hodinky, kde se vteřinová ručička rychle

přehoupla přes půlku. Uslyšel vzdálené kroky, takže se raději stáhl co nejvíce do stínů. Muž kolem něho prošel, ale pak se začal rychlejším tempem vracet. Viktor znejistěl. Připravil si pistoli, kterou pevně svíral v mechanických prstech, ale než mohl být objeven, uslyšel krátký svist a následně se voják zhroutil kousek od něj. Krev zkropila dlažbu velkými cákanci.

Mladý šlechtic vylezl z úkrytu, aby viděl, že jedna rána do týlu z Michaelovy pušky zcela jistě zabránila jeho prozrazení. Musel však dávat pozor i na druhého hlídače. Zatáhl proto mrtvé tělo do úkrytu, odkud utíkal k žebříku. Vyšplhal po příčkách ke vstupnímu otvoru. Ruka mu přitom kovově zvonila při každém dotyku. Rozhlédl se, ale ještě mu zbývalo pár minut, než se trasa hlídky protne s tou jeho. Seskočil do břicha ponorky. Se zaduněním dopadl na kovovou podlahu a nevycházel z údivu. Trvalo mu drahnou dobu, než zavřel pusu a začal se zabývat úkolem. Vybavení bylo sporé, prostor byl poměrně jednoduše členěný a málokde by se dalo něco schovat. Vědec proto použil

nástroje na mechanické ruce, aby otevřel kryt k čerpadlům, a do dutiny vložil velkou nálož výbušniny. Zakryl po sobě stopy, a jakmile si byl jistý, že nebude odhalen, opovážil se vykouknut ven. Nestačil však udělat ani pár kroků, když se kolem obrovských strojů mihl stín. Vlčice na něho skočila a téměř ho srazila k zemi. Než stačil říct slůvko protestu, proměnila se v člověka a položila mu dlaň na ústa, aby ho umlčela. Seděla na něm obkročmo jen ve spodním prádle. Bílá košilka i korzet odhalovaly víc, než bylo přípustné. Přesto ostražitě sledovala okolí, jako by si ze své nahoty nedělala nejmenší problém. Naklonila se k němu a zašeptala mu do ucha: „Druhá ponorka je už v doku,

zrovna jedou i pro tuhle. Bude lepší se ztratit!“

Pak se proměnila ve vlka, načež Viktora do tváře udeřil pach zvířete. Liliana z něho slezla a odběhla mezi stroje. Viktor tedy neváhal. Odkulil se stranou, aby se dostal blíže na cestičku k doku. Probíhal mezi spoře osvětlenými stroji a vyhaslými pecemi. Jeřáb byl slyšet už z dálky, protože hlasitě hrčel, vrzal a skřípal. Dělníci pak kolem ponorky přetáhli řetězy a ukotvili ji na háky.

Lilianu viděl na balkonech v patře. Stáli tam strážci s puškami, proto mu došlo, na co sestra asi myslí. Zatímco šelma zaútočila, snažil se ve vzniklém zmatku proběhnout mezi muži. Vojáci po Lilianě začali střílet, ale ta se jim vyhýbala. Smetla je na zem, přitiskla váhou svého těla a pak jim prokousla hrdla, jako by nebyli víc než kořist. Pracovníci zpanikařili, když viděli, jak vlčí démon ničí jejich ochránce nadlidskou silou. Strach o život je uvedl do pohybu. Najatí vojáci se je snažili udržet na místě, aby dokončili úkoly, a tak se strhla krvavá přestřelka. Muži bili dělníky pažbami pušek, bodali do nich, aby se vrátili na místa, ale dělníci zběsile pobíhali, křičeli a ze všech sil se snažili dostat ven, aby si zachránili holý život před nadpřirozeným nepřítelem, který číhal ve stínech.

Viktor využil chaosu a rozhodl se vytratit. Rozhodně se nehodlal vracet stejnou cestou. Hrůza, kterou zažil v podzemí, mu dodávala jistotu správného rozhodnutí. Zabočil kolem prázdných přepážek, aby se dostal k nouzovému východu. Dveře byly sice zevnitř zatarasené, ale nečinilo mu zase tak velký problém závory odstranit. Když se pokusil vytáhnout přibité prkno pomocí jednoho ze svých

udělátek, uslyšel za sebou kroky. Polekaně se otočil jako zločinec přistižený při činu. Jeden z vojáků na něho mířil temným ústím hlavně.

„Hej, vrať se k práci!“ křikl na něho, ale pak si všiml, že Viktor zrovna nezapadá do profilu pracovníka.

„Kdo…?“ zavrčel, ale pak se na něho zezadu vrhla obrovská šelma, která se připlížila tiše až k němu. Nestačil zareagovat. Pistole vystřelila do vzduchu. Pak mu vlkodlačka prokousla hrdlo a s tlamou od krve zavrčela na ztuhlého Viktora, aby si pospíšil. Liliana se proměnila do lidské podoby a utřela si zakrvácené rty. Košilku měla celou zbrocenou toutéž tekutinou. Mladému šlechtici připadala v těch chvílích obzvláště děsivá.

Jakmile se jim podařilo se zapřít a otevřít dveře, vyběhli ven.

„Jedna ponorka má v sobě výbušninu, ale druhá už odplula! Nestihl jsem to!“

„Musím varovat Michaela! Nějak to musíme zastavit!“ vykřikla Liliana.

„Budu se snažit na něco přijít. Předjedu je svým samochodem a snad je zastavím. Ty si vezmi tohle!“ řekl bratr a hodil jí vak. Obsahoval zbývající výbušninu, naváděcí zařízení a věci, které nepoužil v podzemí. Kývla a rozběhla se k Battersea, co jí síly stačily.

„Jestli tu druhou ponorku nezastavíme, vystřelí!“ křičel Viktor, ale Liliana už byla pryč.

Voják sáhl po zbrani, ale potom něco v zorném poli upoutalo jeho pozornost. Stočil dalekohled stranou, aby viděl, že se dole na břehu srocuje malá armáda. Prudce se posadil. Trevenovy chiméry chystaly past, aby kolem nich loď neproplula dál. Byly dobře schované za ohybem řeky a mostem, takže si jich lidé z lodi nemohli všimnout, dokud nebude pozdě. Michael vstal a rozběhl se na výhodnější pozici, aby lépe obhlédl situaci. Vyskočil na kámen a doostřil dalekohled. Obrovští znetvoření lidé, poloviční zvířata a tvrdí dozorci, kteří je bičovali při každém pochybení, to vše tvořilo hrůznou armádu.

„K čertu!“ zašeptal Michael. Chtěl se otočit a vrátit se, aby přehodnotil plány, ale někdo ho praštil po hlavě. Sklouzl na kolena a chytil se za poraněné místo. V dlani ucítil krev, ale naštěstí neomdlel. Jako už mnohokrát děkoval za svou tvrdou hlavu. Pohotově se otočil. Druhou rukou sáhl pro vrhací nůž.

Nad ním stál jakýsi Asiat. Zřejmě byl zaskočen, že se jeho oběť nezhroutila na zem. Jakmile viděl, že je voják v pohotovosti, odhodil kus dřeva a sáhl po zbrani. Michael mrštil nožem a čepel se muži zabodla do ruky. Upustil pistoli a couvnul. Sterling se potácivě postavil. Všechno se s ním točilo, před očima mu poskakovaly hvězdičky, ale věděl, že je ve smrtelném nebezpečí, a to ho vyburcovalo k tomu, aby rychle uvažoval. Jestli viděl chiméry on, někdo si ho mohl všimnout i od nich.

„Brown musí mít spousty nepřátel,“ prohlásil Číňan, když kolem sebe kroužili. „Když už se předháníme, kdo ho zabije dřív,“ dodal.

„Poslali vás na stejný úkol jako mě?!“ zavrčel Michael.

„Ano, ale Brown stejně zemře. Je jedno, kdo bude kat. A navíc, já vám něco dlužím.“

„Co mi tak může dlužit Trevenův zabiják?“ zeptal se opovržlivě. Muž se vymrštil a s nadpřirozenou hbitostí zaútočil. Michael odrazil chvaty, kterými ho zasypal, jen tak tak. Připadal si proti němu příliš pomalý a nešikovný. Pak nakrčil čelo a uvědomil si, že podobný způsob boje už někdy viděl.

„Zabil jste mého syna!“ zasyčel muž, když si všiml výrazu pochopení v jeho tváři.

Michael si vzpomněl na Asiata ve skladu, s nímž bojoval a kterého nakonec ulovila Liliana.

„Všichni jste stejné zrůdy. Královniny hračky. Zločinci krytí zákony!“

Michael neodpověděl, protože měl dost starostí s tím, aby uhýbal. Snažil se kopnout muže pod koleno, ale ten se mu elegantně vyhnul. Voják se stáhl. Neměl šanci vyhrát. Určitě ne v boji muže proti muži. Číňan měl sice zraněnou ruku, ale i přesto nedával najevo, že by ji nemohl používat.

Michael odrazil letící pěst, couvnul dozadu. Pak zakopl o kámen a zakolísal. Soupeř ho ihned udeřil do obličeje a do břicha. Blondýn spadl na kolena. Ihned dostal další herdu do zad. Sotva popadal dech, když ho soupeř znovu prudce nakopl do žaludku. Zatnul zuby a donutil tělo reagovat. Chytil ho za nohu, vstal a mrštil jím vší silou proti staré zdi. Číňan však ve vzduchu provedl salto a elegantně přistál na nohou. Michael proti němu vyrazil. Bylo zhola nemožné zkoušet být rychlejší. Tentokrát hodlal použít sílu.

Odrazil stranou Číňanovy útoky, popadl ho za paži a vší silou trhl. Soupeř sice ihned provedl protivýpad a královnin bývalý strážce dostal pěstí do obličeje, ale nehodlal se vzdát. Držel soka pevně a zlomil mu ruku. Pak ho popadl za vlasy a trhl jím. Když se soupeř prohnul do luku, praštil jej

do břicha a nechal zkrouceného ležet na zemi. Chytil ho za oblečení a mrštil s ním o kameny. Asiat se udeřil hlavou do skály a zůstal ležet. Buď omdlel, nebo mu rozbil hlavu. Michael to nehodlal zkoumat. Krev zbarvila písek.

Voják vytáhl pistoli. Rozhlédl se, jestli je nikdo nepozoroval, ale všude byl klid. Mohl soupeře popravit, ale výstřel by ho prozradil příliš brzy. Zase zbraň schoval. Pak podebral tělo a hodil je ze svahu. Číňan se překulil o pár stop níž do prolákliny a zůstal v prachu mezi kameny. Jestli nebyl mrtvý, bude mít jistě problém dostat se odtamtud. Michael se snažil nevšímat si chimér, které se srocovaly k útoku. Olízl si vyprahlé rty a utřel krev z obličeje. Všechno ho bolelo, jako by se sám kutálel po svahu. Rozběhl se ke svému stanovišti. Bylo to právě včas, aby viděl, jak se po Temži blíží nákladní loď. Konečně se rozpršelo a viditelnost se okamžitě zhoršila.

Uprostřed proudu se mihla Lorna směřující co nejrychleji pryč z Londýna. Brown stál na přídi s rukama složenýma za zády. Dle jeho výrazu ho současné události přiměly k zamyšlení.

Michael odložil dalekohled a zacílil. Byl klidný, spojený se zbraní. Plášť mu povlával zatížený kameny, aby věděl, odkud vane vítr. Výstřel zanikl v tom všem hluku a shonu nedalekého přístaviště. Racci se kolem skály rozletěli, ale mrtvý, který se svalil na palubě s prostřelenou hlavou, byl objeven až po chvíli.

Voják stál v úkrytu. Úkol splnil, ale ani tak to nebyl konec.

Dalekohledem sledoval dění a zároveň kryl oběma dobrodruhům záda, kdyby se náhodou za nimi plížilo nějaké nebezpečí. Viděl, že ponorka vyplula, i vlčici, která za ním běžela po svahu vzhůru. Zkontroloval ze zvyku, jestli má všechny zbraně nabité, a pak přes sebe přehodil plášť.

Liliana ve skoku metla kotrmelec, překulila se po zemi a zpoza skály vyšla jako člověk. V rychlosti si zavazovala tkanice koženého korzetu a upravovala sukně.

„Jak jsou na tom?!“

„Proplouvají pod železničním mostem.“

„Půjčte mi to taky!“ zaprosila.

„Zastavili se, nechápu proč… zkouší torpéda! Oni se snad zbláznili!“

„Možná s tím neumí.“

„Mohlo jim to vystřelit samo, ale pochybuji, že to není dílo šílence!“ řekl Sterling.

Jedna z ponorek vystřelila torpédo, které krom čáry bublinek na hladině pod vodou nebylo téměř vidět. Náraz do mostu byl nečekaný, ale velice prudký. Torpédo vybuchlo a most začal skřípat.

Nosníky se zkroutily a celá konstrukce se povážlivě naklonila.

„V kolik jezdí večerní vlak?“ zeptal se Michael.

„V šest.“

Voják sáhl do kapsy pro hodinky a odklopil stříbrný plášť.

„To je za dvě minuty!“

„Panebože!“ hlesla Liliana. Nestačila však adekvátně zareagovat. Jen zoufale přihlížela.

„Most má teď podlomený pilíř! Jakmile ho zatíží vlak, může se zhroutit.“ Michael ji chytil, aby neutekla. „Nedělejte hlouposti! Tomu nelze zabránit!“ křikl na ni. Liliana se mu vytrhla, ale jen sklopila hlavu a zůstala na místě.

Parní souprava tvořená lokomotivou a osmi naloženými vagony se na most vřítila o chvíli později. I pouhým pohledem šlo rozeznat, že jede mnohem rychleji, než dovolovaly předpisy a snížená viditelnost typická pro londýnské počasí. Ponorky mezitím odpluly do dostatečné vzdálenosti, aby sledovaly dílo zkázy. Strojvedoucí si poškozených kolejnic všiml na poslední chvíli. Okamžitě začal brzdit. Zařazení zpětného chodu bylo dílem okamžiku. Obrovská kola se začala protáčet opačným směrem. Na vlhkých kolejnicích však nemohla pořádně zabrat, a tak je mašinfíra podpořil pískem používaným pro rozjezd při námraze. Černý ocelový kolos začal konečně zpomalovat, až se zastavil úplně. Celý most se pod jeho vahou začínal hroutit a propadat. Kolejnice připomínající dva hady se vlnily, jako by oživly. Poškozený pilíř se pomalu bortil, kusy konstrukce čeřily klidnou hladinu.

Mašina opatrně couvala, aby se dostala z kritické zóny. Litinové nosníky skřípavě naříkaly. Na některých se objevily trhliny protkávající jejich strukturu, jiné za ohromného rachotu praskaly a bortily se. Prostřední mostovka nevydržela a zřítila se do hlubiny. Celá konstrukce se ještě více rozhoupala a naklonila. Přední běhoun lokomotivy zůstal viset nad propastí. Strojvedoucí zachoval chladnou hlavu a opatrně pokračoval v couvání. Kolo za kolem se ocitalo zpět na kolejích. Když už to vypadalo, že je z nejhoršího venku, kamenná základna pilíře nesoucího celou váhu se začala rozpadat. Vlaková souprava se řítila do vody. Komín chrlil oblaka černého dýmu a přebytečné páry. Kola se točila, hnána ojnicemi zabírajícími naprázdno. Obsluha vyskočila z kabiny řítící se k hladině. Doprovázelo je uhlí padající z odkrytého tendru. Lokomotiva zajela do vody s neuvěřitelnou rychlostí, následována všemi vagony skládajícími se jako domeček z karet. Jejich skon doprovázel mohutný oblak páry z prudce uhašeného topeniště. Okolí zaplavilo tíživé ticho narušované pouze drobnými úlomky dopadajícími do řeky.

Oba dobrodruzi na šílenou scénu zírali s otevřenými ústy jako bostonští pijáci čaje.

„Co teď?!“ zeptal se sám sebe zoufale. Nakrčil čelo a pozorně sledoval břehy. „K útoku na nemocnici jim torpéda nepomohou. Musí se dostat na hladinu, aby mohli vytáhnout dělo a vystřelit. Máte tu výbušninu?“

„Bratr má u sebe tu větší, já mám menší. Ale dal mi naváděcí zařízení. Sám jel na tom svém šíleném vynálezu k druhému břehu.“

„Ano, je támhle na mostě!“ přimhouřil oko, aby zaostřil na tmavou postavičku, projíždějící přes Battersea Bridge. Oblak páry, který se vznášel za strojem, byl zcela nepřehlédnutelný.

„Musíme nálož dostat na ponorku. Pak to odpálíme pomocí naváděcího zařízení,“ vysvětlila Liliana.

„Pokud výbušniny na první ponorce vybuchnou, může tlaková vlna smést i druhou, ale nebyl bych si moc jistý tím, že k tomu dojde dřív, než vystřelí.“

„Takže hrajeme o čas! Ale podívejte!“ vykřikla a ukázala prstem na obrovský jeřáb u břehu, který vykládal ze zakotvených lodí zboží v docích.

„Když tu konstrukci shodíme na řeku, ponorka bude muset manévrovat, pokud ji to navíc nepoškodí.“

„Je to váha, ten jeřáb, to by mohlo vyjít,“ přikývl Michael.

„Myslím, že už to bratrovi také došlo, míří přesně tam!“

„Dejte mi naváděcí zařízení, půjdu na most a odpálím to.“

„V žádném případě, jdu já!“

„Střílím…“

„Možná lépe, ale výbušninu mám já. Bratr odpálí jeřáb a já se to pokusím hodit do ponorky, až se vynoří. Zbytek je na vás!“ řekla rázně Liliana. Přehodila si vak na záda a rozběhla se jako vlk dolů po hrázi. Michael si hodil pušku na rameno a utíkal za ní.

Viktor na svém parním samochodu sklouzl na břeh k řece. Vozítko zakašlalo a po několika záškubech vyhaslo. Nechal je tedy na místě. Dál pokračoval po svých. Běžel, co mu síly stačily. Udýchaně se svezl po písku a chytil se obrovské nohy jeřábu. Rozdělil výbušninu na dvě, každou z nich umístil u jednoho rohu konstrukce ze strany od řeky. Když voda začala bublat a zdálo se jasné, že stroje vyplouvají na hladinu, zapálil nálože. Zabral z posledních zbytků sil, aby unikl z epicentra výbuchu. Zápalné dráty sice byly delší, ale i tak mu nezbývalo moc času.

Ponorka se zatím objevovala, stoupala z rozbouřené vody, až bylo vidět malá okýnka v kulatém trupu. Když se otevřel poklop, z něhož pomalu vyjíždělo dělo, Michael zacílil a vystřelil. Trefil vojáka v přilbě, který vykoukl, jistý si sám sebou, aby zaměřil cíl. Pak si všiml záblesku pod jeřábem. Výbuch byl ochromující. Odtrhl dvě ze čtyř nohou, které jeřáb podpíraly. Síla výbuchu celý stroj nahnula a obrovská ocelová konstrukce se naklonila. Ponorka se snažila znovu potopit, ale věž padala rychle.

Udeřila přímo do krytu, zatlačila plavidlo pod vodu nezavřené a pravděpodobně roztrhla i vnější plášť. Monstrum se potápělo.

Michael sledoval od paty mostu Lilianu, která se naklonila přes zábradlí a vystřelila k otvoru, kterým se snažili vojáci dostat pryč. Trefila a pak pustila po dráze poslední výbušninu, která vklouzla přímo k válečnému stroji. Snažila se utéct zpátky, ale detonace přišla nečekaně rychle. Spadla na zem.

Stulila se do klubíčka a přikryla si uši.

Vybavení klouzalo ven jako vnitřnosti v oblaku černého oleje a paliva. Tlaková vlna zvedla hladinu řeky. Odhodila druhou ponorku stranou. Ta se snažila manévrovat nad nerovným dnem, avšak omezené vidění z malých okýnek zřejmě způsobilo, že si námořníci neuvědomili, jak blízko jsou mostní pilíře. Válečný stroj narazil při polovičním pohonu do jedné z obrovských kamenných nohou. Battersea Bridge se v těch místech zachvěl. Nedostavěné části se začaly hroutit a odpadávat. Majáky zhasly, jak se přetrhaly kabely, které je napájely. Litina skřípala, zatímco stroj zdemoloval jeden pilíř. Praskaly i žulové výplně a dodatečné podpěry. Dřevo po předchozích zastaralých konstrukcích a lešení začalo doutnat, zvláště tam, kde na ně vystříklo palivo, až konečně vyšlehly plameny a vše se rozhořelo. Ponorka se zaklínila a vybuchla. Buď se spustila nastražená výbušnina, nebo selhaly její vlastní zbraně, což způsobilo obrovský otřes. Torpéda zasáhla i oba pilíře kolem sebe, takže se most začal z jedné strany naklánět pod svou váhou, kterou již nemělo co držet. Litina oprýskala pod nesnesitelným žárem. Zlaté ornamenty se roztápěly a barva kanula po černém povrchu, odkud pršela se syčením do vody jako déšť.

Liliana cítila, jak se jí zem kolébá pod nohama. Pak se ocelové nosníky za hrozného rachotu začaly prohýbat. Žebra v křídlech se tlakem zdeformovala – jako živé zvíře se vzpínala i klesala za neustálého úpění. Dívka se zakymácela a upadla na zem. Všechno v jejím dosahu klouzalo dolů.

Kamínky padaly kolem ní a ona sama hledala něco, oč by se mohla zachytit, aby nespadla do otevřeného chřtánu bestie zvané Temže. Víry po klesajících troskách táhly pod vodu vše, co plavalo

na hladině. Liliana se zachytila zábradlí. Nohy jí visely ve vzduchu nad rozbouřenou řekou. Věděla, že se dlouho neudrží.

Prsty měla promrzlé a klouzaly. Snažila se vytáhnout nahoru, ale neměla se za co zapřít, protože pod ní byl jen vzduch. Vítr jí vytáhl z účesu několik větších pramenů a nakonec jí ozdobná spona spadla do řeky. Tmavé vlny jí teď nelítostně bičovaly obličej. Pršelo, ale déšť nehasil nic z plápolajících trosek. Londýnské mrholení, které většinou vyhnalo mlhu a zlepšilo viditelnost, jí teď jen přitěžovalo. Dívka, která se tak tak držela, se znovu se pokusila vyzvednout. Rozhoupala se, ale šlo to ztuha. Po několikátém pokusu se jí podařilo zapřít nohu a vyšplhat na rozbitou silnici, která přes most vedla.

Udělala však jen pár kroků po nerovném povrchu, než se most zakymácel, pilíř pod ní se rozdrtil pod náporem tíhy celé konstrukce a ona opět spadla po kamenech k zábradlí. V duchu zaklela. V očích ji štípal kouř i prach, který navzdory vlhku vířil ve velkých oblacích.

Ruce měla rozedřené do krve. Cítila, jak klouže a padá. Zavřela oči. Vykřikla!

Zoufale tápala po nějaké opoře, ale ruka, která ji zachytila a zachránila tak před jistou smrtí, ji držela pevně. Michael se zapřel o zábradlí. Vytáhl ji k sobě. Na rozdíl od ní měl boty, nikoliv punčocháče.

Liliana mu spadla do náruče. Roztřeseně se k němu přitulila, aniž by spustila oči z rozbouřené hladiny, která se jí málem stala osudnou. Vlasy se jí vlhkostí zvlnily a pramínky lemovaly bledý obličej. Voják nestačil přemýšlet nad tím, jak je nádherná, protože zprvu drobné záchvěvy stále sílily. Postrkoval ji před sebou. Klopýtali a skákali přes rozervané kusy cesty. Balancovali na nosnících, které se draly na povrch. Tápali po záchranných řetězech, než konečně dosáhli bezpečného břehu.

Most se pod nimi zhroutil a oni dopadli do prachu země.

Bublinky vycházející v gejzírech pod nimi dávaly najevo, že se ponorka, či to, co z ní zbylo, bezodkladně potopila ke dnu. Po řece plavaly trosky.

Kolem mostů se srocovaly davy lidí. Lodě frekventované dopravy bezcílně objížděly pobořené ruiny. Lidé spěchali na pomoc k železnici i ponorkám, z nichž vyplouvaly mrtvoly.

Zlatá se vpíjela do temné modři. Vlny vzlínaly vysoko na břehy. Plameny šlehaly po obzoru až do ohybu řeky, aniž by bylo vidět, kde obrovské skvrny končí. Zapadající slunce a hořící palivo svými barvami prosvětlovalo okolí, které nyní vypadalo jako z obrazu Jamese Whistlera.

„Jste v pořádku?“ uslyšela vzdálený, avšak dobře známý hlas. Donutila se otevřít oči. Připadala si nesmírně zesláblá. Jako v mlžném oparu viděla Michaela, jak se nad ní sklání.

„Proboha, jak to, že jste ještě po tom všem na nohou?“ zašeptala. Posadila se a protřela si spánky. Na levé straně hlavy měla velkou plochu zaschlé krve, jak jí kámen rozbil hlavu. Vyděšeně zírala na svou životodárnou tekutinu, které se vždy štítila. Vytáhla kapesníček a ihned ji začala stírat.

„Smím vám pomoct?“

„Ne, nesahejte na mě!“ řekla prudčeji, než zamýšlela.

„Můžete tedy vstát? Já si zase na chvíli lehnu…“

Usmála se a zavrtěla hlavou. Pomohl jí postavit se. V popruzích na zádech měl pušku. Byl celý špinavý, ale svým chladně modrým okem ji starostlivě sledoval. Nejspíše také nevypadala úplně v pořádku, ačkoliv její schopnost regenerace už pracovala na plné obrátky. Michaelovi přibylo kolem obličeje několik nových šrámů. Na lících měl rozetřenou špínu a krev. Zdálky se ozývala střelba a hluk boje. To nejspíše chiméry zaútočily na loď a snažily se ji potopit.

„Brown je mrtvý a Trevenovy obludy se o zbytek postarají,“ řekl na vysvětlenou, když viděl, jak se snaží zahlédnout, co se děje dál po řece. Oslnivé výbuchy pokračovaly, rámus neutichal.

„Musím dál. Jdete se mnou?“

„Kde je Viktor?“ zajímala se.

„Váš bratr už se vydal do nemocnice.“

„My dva bychom měli také. Oba vypadáme, že bychom ji potřebovali,“ konstatovala.

„Nejste zraněná?“

„Jen povrchově, za chvíli to bude dobré, ale co vy?“

„Uhodil jsem se do ruky, ale snad ji mám jen naraženou, nikoliv zlomenou. Pár odřenin, nejspíše pohmožděná žebra, a záda jsem asi zase přepínal nad své síly.“

„Zvláště když jste mě tahal nahoru, že ano?“

„Nemohl jsem nechat dámu v nesnázích spadnout,“ namítl a chytil se nenápadně za bok. Liliana se k němu zvědavě naklonila. Škubl rukou a vytáhl kus dřeva, tenký, ale dlouhý jako dlaň. Hrot byl necelou třetinu od krve. Michael se bolestivě nadechl.

„Myslím, že to zvládnu. Jen si to něčím stáhnu.“

„Mohl jste si poškodit vnitřnosti!“

„Tímhle? Už jsem zažil horší!“ namítl. Košili měl špinavou a vestu od prachu tak, že její barva působila jako šedá místo původní tmavě modré. Přitiskl si na ránu kus látky. Přitlačil a sykl bolestí. Liliana vytáhla z brašny obvaz a ránu provizorně ošetřila.

„Nechcete zůstat tady? Jak můžete bojovat, když jste zraněný?!“ zeptala se.

„V žádném případě. Dokud můžu jít, tak se mě nezbavíte. Třeba vám ještě budu muset krýt záda,“ mrknul na ni.

„Dobrá, v tom případě jdeme!“ řekla odvážně. Její chůze ovšem zdaleka tak přesvědčivě nepůsobila. Zprvu trochu potácivě se vydali k nejbližší příjezdové cestě.

„Musím vám dát nějaké oblečení. Nemůžete jít takhle,“ přehodil přes ni svůj plášť. „Nakonec ještě oceníte můj nápad s těmi stroji. Doufám, že to nějak umíte řídit,“ řekl Michael.

„Teoreticky ano…“

„Aha, takže se mám raději nechat překvapit, že?“

„Jsem samé překvapení.“

Odolávala touze proměnit se ve vlka a jít za ním v této podobě. Byla pro ni méně náročná a lépe by snášela bolest. Bohužel všude se pohybovali lidé, takže neměla možnost provést metamorfózu nepozorovaně. Trpěla tedy dál lidským způsobem. Jednooký voják se snažil jít vzpřímeně, ale prkenný postoj ukazoval, že je příliš zraněn na to, aby na něm nic nebylo znát. Prodírali se davem.

Lidé před nimi ustupovali. Někteří se snažili pomoct, podpírali je, dávali jim napít. Po chvíli se dostali na cestu, kudy pokračovali k úkrytu Viktorova stroje.

Michael otevřel nevzhledné hranaté dveře ozdobené kruhovým okýnkem ze silného skla. Podržel je, aby dáma mohla usednout za čtvercový volant zpevněný příčníky ve tvaru písmene x, a sám nastoupil, zatímco se přidržoval úchytu z hrubé oceli. Liliana mezitím pomocí páček řídících tahové klapky rozdmýchala kotel s uhlím.

Její bratr měl krásný zvyk nechávat obdobné vynálezy v teplé záloze, tedy stavu, kdy se oheň v topeništi nenechá úplně vyhasnout. Automatické dávkovače poháněné jednoduchým malým parním strojem najely na plný výkon. Z předku vozu se ozývalo chrastění, jak jednotlivé kusy dopadaly na ohniště. Zásobník v zadní části vozu, krytý nepromokavým plátnem, byl naštěstí z větší části plný paliva. Postranní nádrže s vodou ukazovaly uspokojivý stav. Liliana předpokládala, že Viktor byl natolik prozřetelný, že promazal veškeré vodicí mechanismy. Přesto trvalo pár minut, než informační budíky ukázaly dostatečný tlak pro chod stroje. Michael otočil ventilem, jenž pouštěl páru do obou válců o výkonu necelých sedmdesáti koní, z nichž byla vzniklá síla přenášena na kola. Samochod se začal se supěním rozjíždět. Ojnice na zalomené zadní nápravě byly stejně jako u parní lokomotivy vůči sobě natočeny o devadesát stupňů, čímž vznikal potřebný suvný efekt. Voják pustil ventil naplno a stroj pod vlivem dodané energie poskočil o několik stop. Michael se zhroutil na pohodlnou sedačku vedle dívky.

„Nechcete zavřít oči? Ještě jsem s tím nejela,“ pravila.

„Mám jen jedno. Kdyby něco, budu se dívat jinam,“ odpověděl, aby ji trochu popíchl, ačkoliv si sám nebyl jistý, jestli by něco takového zvládl řídit. Raději si zatím vyměnil pušku za jinou a kochal se pohledem na florální motivy zdobící nevelký stojatý parní kotel umístěný před zadní nápravou.

Liliana tedy pokrčila rameny a pákou zavřela oboje dveře. Zámky s cinknutím zaklaply do vybrání. To už se však dlouhá karoserie stroje škobrtavě sunula dopředu a stále zrychlovala. Odklopily se přední světlomety a žárovky připomínající spíše bludičky prosvětlily sotva pár kroků cesty před nimi. Komín vyfukoval oblaka dýmu a páry, až připomínal lokomotivu. Liliana poněkud polekaně uchopila volant o něco pevněji a raději trochu zaškrtila ventil řídící přívod páry. Kola skřípala na zpevněné cestě.

Dívka měla co dělat, aby vůz ukočírovala. Než se dostala do tempa, které používal její bratr, chvíli jí to trvalo. Také vzniklo pár nežádoucích následků v podobě splašených koní a vykřikujících lidí.

„Viktor říkal, že prý je to lehké!“ křičela, aby přehlušila vzniklý hukot.

„Zatím vám to jde skvěle!“ řekl Michael stejně hlasitě. Když se na něho s úsměvem podívala, zjistila, že má oko přikryté dlaní, aby nic neviděl. Navíc měl nohu opřenou o palubní desku, aby se snáz udržel v sedadle. Hlasitě si odfrkla, čímž dala patřičně najevo, že se jí jeho gesto dotklo.

Prudce stočila volant a samochod se naklonil. Odstředivá síla je lehce nadzvedla ze sedadel. Před nimi vystoupila z mlhy budova nemocnice svatého Štěpána. Vysoké věže trčely z oparu jako obludné temné spáry. Hranatá, masivně vypadající stavba spíše naháněla hrůzu, než aby poskytovala útěchu. Liliana sešlápla pedál, jenž řídil čelisťové brzdy působící pouze na zadní nápravu. Aby byla schopna zastavit co nejrychleji, raději zapnula i reverzaci. Kola se zuřivě protočila na opačnou stranu.

Vzduchem se nesl zápach spáleného kaučuku. Elegantně stočila stroj před vstupní prostor nemocnice. Samochod s jekotem smýkl prudkou zatáčku a bokem srazil skupinku vojáků, kteří na nemocnici pálili z pušek. To, že se vůz nepřevrátil na bok, bylo spíše zázrakem než řidičským uměním.

„Jste nějaký bledý,“ konstatovala.

„Přežil jsem válku na Krymu, tohle přežiji také,“ zamumlal. Nutno však podotknout, že to znělo velice nepřesvědčivě.

Michael prudce kopl do dveří, které se pomalu otevíraly. Kus plechu vyletěl a praštil do obličeje nejbližšího muže. Plavovlasý voják se vytáhl z kabiny, přičemž si rovnou sundal pušku z ramene. Použil vyklápěcí dveře jako štít, za který se schoval. Zacílil a střílel jednu ránu za druhou. Zpětný ráz mu v pravidelných intervalech škubal ramenem, ale on držel jako socha, aniž by ho znervózňovalo, že po něm nepřátelé pálí. Liliana se skrčila na sedadle, aby ji nikdo neviděl, když se proměňovala.

Kolem vozu navíc syčela velká oblaka páry, takže byla skrytá před nežádoucími zraky.

Vlčice vyskočila vedle Michaela a bez čekání se vrhla na muže. Vrhla se po prvním a prokousla mu hrdlo. Teplá krev jí skropila kožich. Smýkla tělem v prachu, aby je mohla odtáhnout stranou. Michael jí sice kryl záda, ale nepřátelé se nezmohli na víc než poblázněnou střelbu. Liliana se vztyčila na zadní. Téměř lidsky se narovnala a hlasitě zavyla, až všem ztuhla krev v žilách. Vojáci křičeli, mnozí raději utekli do úkrytů, odkud měli větší šanci trefit ji dříve, než se k nim dostane. Vlčice se však nezastavila před ničím. Překonávala provizorní bariéry, jako by pro ni nebyly rovnocennou překážkou. Zuřivě pronásledovala každého, kdo se kolem ní hnul. Drápy jim rozsápala hrudní koše, drtila lebky údery mohutných tlap, prokousávala krky a hltala krev. Oči jí šíleně plály. Budila respekt stejně jako hrůzu. Zasévala do srdcí nepřátel chaos i strach.

Kolem budovy to vřelo. Bitva se přesunula do menších potyček. Mezi vojáky bojovali i královští konstrukti. Všichni se pohybovali nelidsky, umělými pohyby. Připomínali prázdné skořápky ovládané cizí vůlí, což také nejspíše byli, protože Jack Wright stál v jednom z pater se zavřenýma očima. Čelo měl zkřivené námahou, jak na dálku ovládal své loutky.

Michael využil příležitosti pro přesun k budově. Vběhl do vylomených dveří. Obrovská křídla ležela po obou stranách rozražená nějakou větší střelou. Dřevo hořelo, vybavení doutnalo – poházené po zemi. Skříně byly rozbité a obsah pošlapán k nepoznání. Voják se snažil zaslechnout něco, co by mu prozradilo, kde se nachází královna, ale venku byl takový hluk, že nedokázal určit, odkud střelba přesně přichází. Obezřetně probíhal nekryté úseky, nahlížel zpoza křivolakých rohů do chodeb. Jiné obcházel širokým obloukem, aby měl větší přehled, co se za nimi skrývá. Sledoval dění.

Na schodech do patra ležely zničené rozstřílené sochy. Koberec napitý krví čvachtal pod nohama. Podestu a další schody pokrývali mrtví. Michael se snažil nevšímat si jejich obličejů, bál se, že by jich poznal příliš mnoho. V zadním traktu přízemí bojovali královnini golemové. Nejspíše nakonec dala přece jen na jeho radu a nešla do nemocnice bez ozbrojeného doprovodu. Obrovské sochy z jílu rozbíjely hlavy vojákům v nepřátelských barvách. Z důlků místo očí jim sálalo horko a občas vyšlehly plamínky jako z pece. Svými těžkopádnými údy drtili kosti a povážlivě snižovali stavy. Vojáci měli oproti nim značnou nevýhodu, protože je nemohli fyzicky zranit. Navíc něco, co nebylo nikdy živé v

pravém slova smyslu, se zabíjí dost těžko.

Když se přiblížil k hlavním místnostem v patře, zaslechl konečně s jistotou zvuk bitky. Sevřel pušku pevněji. Disponoval i pistolemi, ale počítal s tím, že se přiblíží ze zálohy. V oknech stála domobrana i královnini vojáci, aby se vypořádali s nepřáteli venku. Marodi v bílých košilích dokonce pomáhali v potyčkách, ačkoliv měli sami viditelně dost problémů.

Dřevěné obložení doutnalo. Na mnoha místech zčernalo a obarvila je krev. Dým z lakovaných kazet nepovažoval Sterling zrovna za příjemný. Štípal ho v nose a nutil ke kašli, kdykoliv se nadechl ústy.

Stříkance abstraktně pokrývaly zdi kolem schodiště. Pravděpodobně se zde konala jatka. Boj o každou píď, než byla jedna skupina zatlačena až nahoru, kde neměla kam ustoupit. Michael se vyhnul bojujícím. Pažbou srazil vojáka v princových barvách, dalšímu přerazil hlavu. Schoval se do jednoho

z výklenků za skříní a zacílil. Puška začala rytmicky střílet. Michael zkušeně počítal rány, dával si chvilky pro nadechnutí a zatím pečlivě mířil. Každá kulka trefila cíl. Když padl pátý voják, přehodil si zbraň na záda. Vyměnil ji za pistole. Prokopl dveře do lůžkového oddělení, které byly zataraseny spadlými trámy a povaleným nábytkem.

Viktor stál v blízkosti královniny skupiny. Kryli se za provizorní barikádou, zatímco je jednotky prince Eduarda obklíčily. Teď všichni čekali, kdo udělá první chybu. Mladý šlechtic si vojáka povšiml, zvedl

k němu oči a přikývl. Michael to bral jako pobídnutí. Vykročil pevným krokem a začal neúnavně střílet do zad nepřátelům. Vojáci padali jeden vedle druhého. Křik se rozletěl místností. Krev se rozlila po podlaze. Zmítající se muži tápali po zbraních, ale to už královnina skupina vyběhla do útoku. Dobíjela raněné a strhla se zuřivá potyčka, v níž umírali vojáci na obou stranách. Viktor se oháněl šavlí v lidské ruce a mechanickou též používal jako zbraň. Rozbíjel s ní hlavy, sekal ostrou ocelí jako mečem. Jeho nadlidská síla nepřátele děsila, ale zároveň k němu poutala nejvíce pozornosti jako k cíli, který je nutné co nejdříve odstranit pro zdárný postup jednotky. Michael mu tedy vyšel na pomoc.

Sestřelil několik soupeřů, než mu došly náboje. Závěr neúčinně zaklapl naprázdno, takže odložil pistoli a sáhl po šavli houpající se u pasu. Sekl prvního útočníka, který se k němu rozběhl, přes obličej, aby ho odstranil z cesty. Postavili se s Viktorem zády k sobě, aby mohli lépe odrážet útoky a zároveň se krýt. Oba vykrývali rány, kterými je soupeři zasypávali. Útočili, prováděli výpady, sekali. Pokud to bylo možné, stříleli. V jejich silách bylo vydržet ten nápor. Oběma tekl po zádech pot, Michaelovi i krev. Šermovali do zemdlení, než se kolem trochu uvolnilo místo a oni se probojovali k hlavním zátarasům. Mrtví padali k zemi jako seschlé listí. Na začátku každé bitvy je sice hrdinství, avšak jak už to bývá, vše končí křikem. Smrt si vybírala adepty pro svou všeobjímající náruč.

Viktor provedl výpad příliš daleko a vojákům se je podařilo od sebe rozdělit. Michael zavolal jeho jméno, ale bojová vřava přítele odnesla kamsi stranou od hlavního proudu. Blondýn se znovu ohnal, avšak rána pěstí ho zasáhla ze strany slepého oka. Svět se kolem na okamžik setměl. Spadl na zem, ale otřepal se a rychle sháněl zbraň, která se někam odkutálela. Nakopl tedy soupeře do břicha.

Hmátl špinavou rukou do prázdna. Měl ztuhlé prsty, zmrzlé a necitelné. Zoufale otočil hlavu, čímž zcela ztratil soka ze zorného pole, což se mu mohlo stát osudným. Šavle mu však sama narazila do ruky. Někdo mu ji kopnul. Michael ji popadl a zarazil nepříteli pod žebra, zatímco ten se rozmachoval k smrtícímu úderu. Vytryskla na něho teplá krev a s trhnutím šavlí i vnitřnosti. Překulil se, aby na něho nespadlo bezvládné tělo. Těžce se sbíral na nohy. Podepřel se na loktech, ale pak uviděl, že mu někdo podává ruku. Zvedl hlavu, avšak před ním stál jen Gareth Wildside a zlověstně se šklebil. Kdyby se Michael nenacházel na pokraji vyčerpání, sotva by nabízenou pomoc přijal. Už teď mu záchrana života hořkla v ústech.

„Když vás zabijí, těžko si najdu vhodnější terč posměchu,“ prohlásil. Hromotluk se mu nyní sám postavil po boku. Neodporoval, nereagoval na to – společný nepřítel je dokázal stmelit v případě vyššího poslání.

Oba královnini osobní strážci se pustili do lítého boje. Michael se oháněl po třech soupeřích, kteří na něho útočili najednou. Provedl výpad, kdy zarazil chladnou ocel do nechráněného krku prostředního muže. Odrazil útok z pravé strany a otočkou se přesunul k protivníkovi nalevo, kde vykryl jeho seknutí. Zaútočil ze snížené pozice, do které se přikrčil. Vedl špičku čepele kolmo vzhůru a zabodl ji pod žebro. Otočil jílcem ze všech sil a vyškubl ho. Voják se zhroutil. Michael ukročil zpátky, pak vyskočil a celou váhu použil k zatlačení protivníka. Ten pod ránou zakolísal. Sterling zablokoval křížově jeho čepel. Záhy ho o ni připravil. Sekl jednou zbraní po ruce a druhou po krku, který čepel prořízla. Muž chroptivě vykřikl a chytil se za hrdlo. Svalil se na zem, kde vykašlával přívaly krve.

Michael se otočil. Cinkot oceli ho úplně ohlušil.

Gareth stál bolestivě zakloněný, jeho zbraň byla zablokovaná, zatímco na něj další útočník vedl sek shora. Michael využil situace, byl volný. Vytáhl nůž, nadhodil si ho a vrhl proti nepříteli. Čepel se zabodla do jeho hrudi dřív, než mohl dokončit smrtonosný útok. Gareth se zapřel ve svém postoji, narovnal se a přetlačil soupeře. Odrazil ho a záhy praštil do obličeje rukojetí tak prudce, že mu přerazil nos. Neváhal ani chvíli a zakolísání využil k zabodnutí šavle do soupeřova břicha. Když zbraň vytahoval, kov skřípěl o žebra. Michael srazil dalšího útočníka. Nemohl dýchat. Záda mu hořela v jednom ohni. Navíc se cítil strašlivě vyčerpaný. Hromada těl se rozrůstala, až podlahu pokrývala jako plášť. Těžko se na nich kličkovalo. Boty jim podkluzovaly na krvi. Za chvíli už ani nebylo kam šlápnout.

Gareth, který viditelně bojoval už nějakou chvíli, také umdléval, i přes svou patrnou sílu. Světlovlasý voják si uvědomil, že jeho kolega není zvyklý vytrvale válčit ve vřavě, kde se vás každý snaží zabít jako prvního, protože měříte o dvě hlavy víc než ostatní a jste tedy potenciálně nejnebezpečnější. Byl sice silný i schopný v souboji s jednotlivcem, ale neměl výdrž proti převaze. Michael se nad tím poznatkem zamračil, protože u osobního strážce se muselo počítat se skupinou nepřátel častěji než s jedním, avšak nedostávalo se mu času nazbyt, aby zpochybňoval rozhodnutí královny.

Přitiskli se k sobě zády a dál odráželi útoky. Ťali do neuvážlivě nastavených krků.

„Mám na vás takovou otázku…“ začal Sterling zvýšeným hlasem.

„Jak vás znám, bude to něco drzého a útočného, čím se mě budete snažit ponížit, zostudit a tak podobně, že ano?“

„Nikoliv, Wildside, jde o dotaz čistě praktický. A navíc mě vůbec neznáte…“

„Opravdu? Pak se tedy ptejte!“

„Jak dokážete s těmi obrovskými rameny projít dveřmi? Není to nepohodlné pořád se otáčet bokem?“

„Už jsem vám řekl, že vás nenávidím?“ zavrčel Gareth.

„Mnohokrát.“

Světlovlasý voják se jen škodolibě uculil. Přeskočil rázně hromadu mrtvých, aby se dostal k soupeři co nejblíže. Využil rychlosti, pak se prudce rozmáchl a téměř mu usekl hlavu. Odkopl tělo a stáhl se zpátky.

„Vy tedy máte páru!“ prohodil s úšklebkem Gareth.

„Nesnáším vás,“ řekl Michael a zapálil si doutník, zatímco stál skrytý napůl za ním a skříní s lékařskými pomůckami. Kouření mu pomáhalo se uklidnit, když byl nervózní.

„Nakřápl jste mi nárt při našem souboji, abyste věděl. Nemůžu pořádně chodit.“

„To mě nemrzí,“ podotkl Sterling a vyfoukl obláček kouře. „Urazil jste ženu, kterou miluji, mé nemalé ego a navíc i mé ubohé oko.“

„Nedivím se, že vás královna vyměnila, jste neuvěřitelně drzý a otravný!“

„A vy nejste o nic lepší. A navíc nevypadáte zdaleka tak dobře.“

„Nebavme se o dekorativních účelech královského dvora!“ zavrčel Wildside, „měl jsem v dětství obrnu a zmrtvěla mi půlka tváře. Jestli máte pocit, že se na vás šklebím, není to úmyslné.“

„A to jste se navážel do toho, že nemám oko?“ vykřikl pohoršeně Michael. Zaklapl nabitý bubínek a vystřelil na prvního z vojáků, kteří se k nim hnali v nové vlně.

„Možná to ode mě bylo netaktní, ale věřte mi, že nemám smysl pro dvorský humor. Jsem prostý člověk. Mám rád věci od srdce.“

„Kde to srdce máte, proboha?!“ zavrčel Sterling a dál drtil doutník mezi zuby.

„To nejspíše uvidíte, až se jim ho podaří vyříznout. Je jich jako blech!“

Oba hrdinové se prudce otočili, když se ve dveřích objevila obrovská vlčice na zadních nohou. Táhle zavyla, vycenila zuby a jako na povel se spustil povyk. Vojáci váhali. Snažili se vyhnout útoku na nelidského démona, který neznal bolest ani strach. Který se nebál kulek, jako by mu nedokázaly ublížit, a zároveň se krmil masem jejich přátel. Chaos zavládl v obou řadách, ale královští byli v rámci možností na vlkodlaka připraveni. Lilianino vlčí vzezření působilo opravdu zlověstně. V kohoutku byla neobvykle vysoká, ale při stání na dvou nohách vypadala ještě mnohem hrozivěji.

Vycenila tesáky. Z tlamy jí kapaly sliny, oči plály pekelným ohněm. Vrhla se do vřavy, trhala všechno, co se dostalo do jejího dosahu. Vrčela a krev stříkala na všechny strany.

„Co to?!“ zasípal Gareth.

„Má drahá polovička si to s vámi nejspíše také přišla vyřídit…“ rýpl si světlovlasý a škodolibě se uchechtl, když viděl, jak Wildsideovi z obličeje v mžiku vyprchala barva. Proud sprostých slov utnul nový příval nepřátel, který je donutil pohotově reagovat.

Michael si utřel pot z čela a donutil zmrtvělou ruku, aby pozvedla šavli. Tentokrát se nejednalo o duel, kde člověk svým způsobem předváděl divadýlko pro potěchu oka, aby dal najevo, jak dobře dokáže zacházet se zbraní. Tady to byla nečestná jatka – přesila proti hrstce, kde přežili jen ti nejsilnější, i když to znamenalo bojovat vším, co měl kdo po ruce. Nešlo o ladně vypadající tanečky s meči ani o nastavování zad. Právě naopak. Každá rána vás mohla udržet o pár vteřin déle při životě, ačkoliv třeba mířila pod pás. Jakákoliv věc se dala použít jako zbraň, a tak voják bil soupeře lokty, tupými stranami šavle i kusy nábytku, které se válely rozbité všude po zemi a on o ně zakopával.

Rozbíjel hlavy, sekal do nepřátel, seč mu síly stačily. Chvílemi se mačkal v bojové vřavě, až myslel, že bude ušlapán, než se mu podařilo snížit stavy. Znovu vystřílel všechny náboje, ale proud lidí valící se

na něho s nekalými úmysly postupně řídnul, až nakonec ustal.

Viktor, kterého měl neustále na dohled, se s nikým nepáral. Rozhodně si v boji vedl lépe, než Michael předpokládal. Vždy ho měl spíše za vědce, který touží být v obležení laboratorních pomůcek, aniž by se účastnil špinavé práce v terénu. Nyní však jeho mechanická paže připomínala meč a s její pomocí kosil jednoho nepřítele za druhým. Nepočínal si sice příliš obratně, avšak s o to větší vervou. Jeho

styl působil, jako kdyby pilně docházel na hodiny šermu. Nicméně v druhé ruce třímal pistoli s neobvykle velkým zásobníkem, díky níž dokázal vyvažovat převahu. V této kombinaci měl šanci vyrovnat se soupeřům. Princovi muži byli možná vojáci, ale ještě mladí a mnohdy nezkušení, protože staří bojovníci neměli přílišné pochopení pro novátorské záležitosti a vrtochy, když ctili zavedený systém Impéria.

Viktorovi navíc stáli po boku královnini strážci, kteří to uměli jak se šavlemi, tak se střelnými zbraněmi. Nejspíše jim bylo jasné, že jejich kolega není tak zkušený, a proto se snažili většinu největšího náporu zvládat sami. K mladému šlechtici se dostal jen zlomek mužů, kterým se podařilo projít kolem zaměstnaných vojáků. Když se ho jeden z útočníků pokusil bodnout, uhnul do strany.

Špička šavle se zlomila, protože narazila na jeho mechanickou paži. Než se voják stačil vzpamatovat z toho, že byl tak lehce připraven o zbraň, proťal mu Viktor hrdlo. Sterling tedy věděl, že mu nemusí věnovat takovou pozornost. Viditelně se o sebe postaral sám.

Michael nasadil automatický boj, kdy si jeho tělo samo koordinovalo pohyby naučené s téměř mechanickou přesností. Zasadil poslednímu vojákovi smrtící ránu, kterou rozťal lebku na polovic, a pak si po chvilkovém útlumu uvědomil, jak osaměl. Stál po kolena v pokryvu mrtvol. Puch byl strašný, avšak on si ho sotva uvědomoval.

Niterně ho zamrazilo. Něco ho volalo, táhlo pryč. Prošel do dalšího pokoje, kde už nebylo nic než šero. Ticho působilo nepřirozeně oproti rámusu, kterému byl před chvílí vystaven. Překvapeně zamrkal. Dostal se na dětské oddělení. Lůžka nebyla prázdná, jak se domníval. Jejich původní obyvatelé v nich stále leželi, jako by spali. Michael se sklonil nad holčičkou a sáhl jí na čelo. Byla ledová. Mrtvolně nehybná, studená.

„Proboha!“ zašeptal.

„Sterlingu, co se děje?“ uslyšel za sebou Garetův hlas.

„Nechoďte sem!“ křikl. Pozvedl zbraň a spěšně se rozhlížel kolem, aby našel původce toho všeho.

„Vím, že tady jste!“ zavrčel.

„Jistěže jsem,“ zazněl hlas. Michael sekl po zvuku, ale zbraň zařinčela o trubku.

„Šálit váš zrak je tak jednoduché,“ ozval se hlas z druhé strany. Voják se znovu vztekle ohnal. Jeho zbraň třeskla o jinou. Jeden mladík z královniny gardy mu oplácel nenávistný pohled.

„Přece jste si nemyslel, že se nepřijdu podívat na tu slávu?! Spal jsem dlouho, uvězněný v písku a mlze. Teď chci poznat váš svět,“ odrazil ho od sebe a začal útočit. Využíval vojákovu naučenou zručnost. Michael triky i postupy znal, protože mnoho věcí sám strážce učil. Gareth si povšiml souboje a přiběhl mu na pomoc. Démon se jen zašklebil. Zatlačili ho mezi postýlky, ale on si zacpal uši a zavřel oči. Zbraň odhodil na zem. Děti začaly křičet. Ačkoliv byly již po smrti, jejich ústa se otevírala a kvílela tak srdceryvně, že oba hrdinové ucouvli.

„Co to je…?“ zařval vztekle Wildside. Proud sprostých slov přerušil pláč neviňátek.

„Pozor!“ vykřikl Michael, když si všiml, že se k němu démon přiblížil. Prst na ruce se mu prodloužil, jako by byl tvořen jen stínem – neurčitou tmavou nehmotou. Bodec proklál osobnímu strážci královny rameno. Srdce minul jen proto, že sebou muž škubl, a ta věc se skřípěním sjela po ozdobném pancíři. Gareth sevřel ránu a druhou rukou po soupeři vystřelil. Trefil jen omítku za jeho zády. Michael se proti útočníkovi rozběhl. Rozmáchl se šavlí a provedl široký sek takovou silou, že démona odmrštil dozadu, i když ránu zadržel. Mrtvé děti v postýlkách křičely dál. Michaela stíny chytily pod krkem a zvedly do vzduchu. Zmítal sebou. Dusil se. Soupeř jej odhodil stranou jako hračku. Voják těžce dopadl na zem a měl co dělat, aby se mu znovu podařilo vstát. Stínová chapadla omotala i tělo druhého strážce a strhla ho stranou. Démon kolem nich prošel ke královně. S pohrdavě vztyčenou hlavou si užíval zoufalství, které měli vepsané ve tváři.

Vojáci sevřeli velitelku ve svém středu, aby ji ochránili.

Na příchozím už na první pohled bylo něco divného. Šel z něj chlad a pohled měl zcela změněný – nelidský. Viktorie se stáhla dozadu. Ačkoliv toho viděla za svůj život hodně, s ničím podobným se nikdy nesetkala. Démon se oslnivě usmál. Nedržel žádnou zbraň, a přesto z něj šla hrůza. První voják se rozběhl proti němu, aby ho zabil. Jenže jakmile se dostal do blízkosti oné bytosti, padl k zemi mrtev, probodnutý stínovým bodcem. Ostatní jen tiše sledovali osud svého druha. Michael se vymanil z neskutečných pout a podal Garethovi ruku. Ten přijal, ačkoliv nezapomněl dát na vědomí, že z toho není vůbec nadšený. Oba přemítali, co dělat dál, neboť se nemohli soupeře dotknout ani se k němu přiblížit.

„Jak ho máme zabít, když na něho nemůžeme? Kde máte pistoli?“

„To mu neublíží. Jeho rány se rychle zacelují,“ odpověděl Michael a přemýšlel. Zbývala jediná možnost.

Démon vykročil k hloučku, když vtom něco prorazilo vchodovou zeď. Kusy zdiva popadaly s hlasitým zaduněním po podlaze. Pohledy všech se stočily k oněm místům, kde stál obrovský bojový konstrukt v královských barvách. Namířil na démona dělo, které měl místo levé ruky, a vystřelil. Rána bytost smetla. Oba osobní strážci sotva stačili uhnout, aby je nezasáhly úlomky roztříštěného nábytku a zdi. Polidštěný stroj se rozběhl ke své oběti. Pálil jednu ránu za druhou, až kolem stříkala krev. Démon, nic než temná pokřivená postava s rozplývajícími se obrysy, popadl nejbližšího vojáka, aby se do něho mohl převtělit. Na okamžik je zahalily stíny, pak se jedna mrtvola zhroutila a nový muž dostal tentýž nelidský výraz. Kovová ruka se však vymrštila a rozdrtila mu obličej. Stroj ničil nepřítele silou ocelových paží, až ho rozerval na kusy a záplavu lepkavé černé krve. Tělo jako by nehodlalo umřít.

Kroutilo se dál, tmavá tekutina přelévala tvar jako živá.

Michael upřel pohled na okna, protože si uvědomil, že jsou zatemněná. Popadl nejbližší cihlu a mrštil ji proti sklu. Dovnitř pronikly zbytky slunečního světla.

„Rychle! Odtemněte ta okna!“ vykřikl na muže autoritativním hlasem, který se nedal neuposlechnout. Konstrukt vystřelil salvu dle pokynů. Řinčení tříštícího se skla je na chvíli ohlušilo. Když tu náhle stroj přestal fungovat, hlava mu bezvládně padla na hruď a světla v očích pohasla. Z hlavně jeho zbraně se mohutně kouřilo. Michael se narovnal a ostatní pomalu vstávali a rozhlíželi se.

Ve dveřích stál Jack Wright přímo za svým výtvorem z páry a oceli. Ruce měl zastrčené v kapsách, jako by se nic nedělo.

Michael s posledními zbytky důstojnosti schoval šavli a odpotácel se ke zdi, kde se sesunul na zem. Zaklonil hlavu a zhluboka dýchal. Pak ucítil žuchnutí. Když neochotně pootevřel oko, zjistil, že je vedle něj Gareth, který nepřítomně hledí do prázdna.

„Najděte si svoje místo, tady je to zabrané!“ zavrčel Michael.

„Ale no tak. Zachránili jsme si navzájem život. Jsme si kvit!“

„Jsem přítel jen s lidmi, kteří mi platí pití. O zachraňování života v poznámkách nic nemám,“ pošťouchl ho.

„Však si nemyslete, že se k vám budu chovat jinak než dosud!“ začertil se Wildside. „Šlo jen o vyšší poslání. Nikdy bych s vámi dobrovolně nespolupracoval.“

Michael chtěl odpovědět něco jízlivého, ale pohled mu záhy upoutala postava, která se potácivě vykolébala z trosek vedlejšího pokoje.

„Liliano!“ vykřikl voják a rozběhl se k ní.

Když vystoupila ze tmy, Michaelovi se téměř zastavil dech. Vůbec si nebyla podobná. Oči jí plály divokostí, celý postoj se změnil. Připomínala nespoutané zvíře, které je připraveno každou chvíli vyrazit, aby ho zardousilo. Poprvé za celou dobu, co ji znal, z ní dostal strach a po zádech mu přeběhl mráz. Vypadala, jako by se vůbec nekontrolovala, i když nějaká lidskost v ní nutně musela být. Už chápal, o čem mluvil Viktor. Vlkodlaci nebyli ve své podstatě jako lidé.

Pohlédla mu do očí přes slepené rozčepýřené vlasy. Ústa měla od krve, která v potůčcích zasychala na krku a dekoltu. Měla přes sebe přehozené nemocniční oblečení, které pravděpodobně někde našla. Svezla se mu do náruče a on ji zachytil, ačkoliv i jemu to v tu chvíli činilo nemalý problém. Pak si uvědomil, že břemeno se trochu odlehčilo, to když ji Gareth podepřel z druhé strany.

Liliana na něho ostře pohlédla, ale nic neřekla, dokud ji nepoložili do rozbitého křesla.

„Máte horečku!“ řekl Michael a sáhl jí starostlivě na čelo.

„Jsem jen vyčerpaná,“ odbyla ho. „Kde je Viktor?“

Michael se otočil kolem osy. Mladý šlechtic na něho zamával z posedu na převrácené skříni. Vypadal víceméně v pořádku.

„Je támhle. Žije.“

Liliana otočila hlavu na druhého vojáka, jako by věděla, že si ji prohlíží.

„Vlkodlaci! Bohem prokletí!“ pronesl s posvátnou bázní věřícího.

„Říká se, že když Dracula povstal jako nemrtvý, pohřbení lidé v klášteře vstali z mrtvých a stali se vlkodlaky, vlky Božími, aby bojovali s upíry a chránili před nimi svět. Podle pověstí jsme tedy my ti hodní. Jenže jsme obětovali lidství, aby se z nás staly stejné zrůdy, ba možná dokonce větší, než naši nepřátelé,“ odříkala monotónně. „S Bohem na mě tedy nechoďte!“

„Nikdy jsem tady neviděl žádného upíra,“ pronesl pochybovačně.

„To je důkaz toho, že to dělám správně,“ zasmála se tajemně. Wildside zbledl a lehce se uklonil.

„Abych řekl pravdu, neviděl jsem nikdy žádného vlkodlaka. Takže se omlouvám, pokud jsem na vás nezdvořile zíral.“

„Běžte se postarat o královnu!“ poručil mu Michael. Hromotluk nápad rychle přijal za svůj a odkráčel. Když se ho zbavili, světlovlasý se posadil na zem k jejím nohám a opřel si hlavu o opěradlo křesla. Liliana mu zajela prsty do vlasů. Usmáli se na sebe, oba dva k smrti vyčerpaní a špinaví.

„Jste v hrozném stavu,“ konstatovala.

„Sterlingu!“ křikla královna.

„Vaše Veličenstvo!“ prudce vstal, aby se uklonil, a málem upadl.

„Tohle si ještě vyřídíme, a to i s vámi a vaším bratrem, slečno Kelbyová!“

Liliana rovněž sklopila hlavu. Oba dva věděli, že když královna používá tento tón, chce jim naznačit, že udělali dobře, když dokázali situaci zvládnout sami, aniž by je pověřila.

Pokynula zdravotníkům, aby se jich ujali. Neřekla nic víc. Ani neudala data, kdy jim pošle výzvy pro dostavení se či instrukce. Gareth jí pomohl přes trosky a pak ji doprovodil ven. Vojáci zatím uklízeli pozůstatky po mrtvých. Dovnitř proudili lékaři i nemocní, kteří odhodili pušky, aby se vrátili zase ke stonání, když je Impérium přestalo nutně potřebovat.

Doktoři přiběhli, aby mohli ošetřit raněné.

Michael se přistihl, že na pár okamžiků usnul, když mu spadla hlava na rameno. Polekaně se napřímil. Liliana se rozesmála.

„Myslím, že už můžeme jít. Měli bychom si odpočinout. Postarají se tady o to sami.“

„Pravda, svou část jsme už udělali,“ přikývl.

„Drahá sestro!“ křikl Viktor.

„Copak se děje?“ zeptala se.

„Nechtěla by ses ještě vrátit zpátky k řece? Rád bych se kouknul, jak budou vytahovat ty ponorky. Nedá mi to a chtěl bych ty stroje podrobně prozkoumat, abych mohl vyrobit třeba lepší…“

Konverzaci utnul hlasitý políček.

Kapitola 41

Michael seděl v křesle a četl knihu, kterou našel v Kelbyho knihovně. To, že ho sourozenci pozvali k sobě domů, uvítal, protože se mu nechtělo vracet do osamělého bytu na East Endu. Nevadilo mu přestěhování z paláce ani na delší dobu, neboť jeho komnaty si byly v mnohém s nynějšími pokoji velice podobné – strohé, úsporné. Vypovídaly o tom, že se do nich chodil pouze vyspat a nedbal na pohodlí či přepych.

Teď byl rád alespoň za pocit blízkosti s dalšími lidmi, který mu jinak chyběl téměř vždy. I v přeplněném paláci. Ačkoliv se s ním už před chvílí sourozenci rozloučili a odešli do svých pokojů, on stále nemohl znovu usnout. Byl vždy zvyklý spát jen pár hodin, které už si odbyl. Ty mu povětšinou stačily, aby načerpal síly. Z neznámého důvodu si nyní však připadal zesláblý, vysílený a potlučený. V boku ho bolela nová rána a kůže hořela nespočtem menších poranění. Pořád ho trápil pocit hladu, ačkoliv se dobře najedli v hospodě, která se nacházela jen ulici od Kelbyho domu.

Rekapituloval si scény z nedávného boje a zvažoval další kroky. Naděje na vítězství byla malá jako pohasínající jiskřička. Jediná osoba se dokázala démonovi postavit, a tou byl Jack. Jediný se nemusel k objektu přiblížit, aby ho dokázal ohrozit, a jeho schopnost přemisťovat duši do předmětů nebyla tak odlišná od démonova posednutí. Michael si byl jistý, že si Jack zadělal na pořádné nepřátelství, a nebyl vůbec rád, že se beztak opíjí někde venku v dámské společnosti. Znal ho až moc dobře, a tudíž věděl, kam půjde slavit své malé vítězství. Měl o přítele oprávněné obavy, neboť tušil, že po něm přízrak půjde, dokud ho nezničí. V sázce bylo příliš mnoho pro obě strany.

Voják přemýšlel nad tolika věcmi, že se raději chtěl zaobírat knihou, aby odvedl pozornost od nepříjemného. Pak uslyšel na chodbě dutou ránu.

Liliana zaskučela bolestí a upadla na kolena. Sevřela si břicho a snažila se nadechnout. Pořád cítila v ústech nepříjemnou pachuť krve. Před chvílí jí vyzvracela tolik, až měla pocit, že prokousla hrdlo snad všem vojákům armády. Třásla se zimnicí a čelo měla zbrocené potem. Položila dlaň na studenou zem a pokusila se vstát. Výsledkem bylo ovšem jen to, že znovu upadla. Tentokrát se překulila na záda a bezmocně zůstala ležet. Sledovala strop. Celé tělo ji bolelo a v hlavě se jí honily roztodivné myšlenky.

„Liliano! Je vám něco?!“ vykřikl Michael a poklekl k ní.

„Nemůžu dýchat,“ zašeptala.

„Povolím vám korzet,“ řekl a učinil tak. Pak ji podebral a odnesl do postele. Utřel jí obličej mokrým hadříkem stejně jako potůček krve, který jí vytékal z koutku úst.

„Co se děje?“ zeptal se starostlivě.

„Jsem jen vyčerpaná,“ odpověděla neochotně. Viděl však v jejích očích, že mu neříká pravdu.

„Nejste zraněná? Co všechna ta krev?“ Povzdychla si a upřela na něj smutný pohled.

„Vždycky, když někoho zabiji, je to, jako bych spolkla jeho duši. Slyším pak ozvěny myšlenek toho člověka. Přejímám cizí nápady, minulost, a občas je to, jako bych ty věci viděla před sebou. Jako přeludy mě neustále stíhají. Nemůžu se jich zbavit. Je to další část vlkodlačího prokletí. Navíc jsem zabíjela příliš mnoho. Mám toho plnou hlavu. A žaludek.“

Rozkašlala se, až to vypadalo, že bude znovu dávit. Ukázala na lahvičku s laudánem, které jí ochotně podal.

„Mrzí mě to, Liliano,“ řekl po chvíli přemýšlení a vzal její ruku do své.

„Rád bych vám pomohl.“

„Není jak. Já…“ oči se jí zalily slzami. „Musela jsem zase zabíjet. Připadám si jako zrůda…“ zašeptala.

„Vy nejste zrůda!“ odporoval ihned a pohladil ji po tváři.

„Jen vy mi dáváte pocit, že nejsem. S vámi se cítím jako člověk. Jste na mě hodný.“

Michael jí položil na čelo obklad. Ve tváři měl starostlivě vážný výraz. Své rány měl sotva ošetřené. Byl čerstvě vykoupaný, v bílé košili a kalhotách opačné barvy.

Položila mu ruku na tvář. Přejela přes pásku, která zakrývala prázdný důlek.

„Nechci usnout. Prosím, buďte tady se mnou. Jinak se mi budou zdát noční můry.“

„Proč?“ zeptal se zvídavě.

„Ty myšlenky. Jsou jako otisky z duše člověka. Jako bych prožívala stonásobná cizí muka. A také mě trápí má vlastní minulost…“ dodala po chvíli přemýšlení.

„Chcete si o tom povídat? Možná by vám to pomohlo.“

„Nikdy jsem o tom s nikým nemluvila,“ namítla.

„Proto se to pořád vrací. Víte, že mi můžete věřit. Jen klidně mluvte. Nebudu vás za nic odsuzovat.“ Na krátkou chvíli se zamyslel a pak se dotázal: „Jak jste se vlastně stala vlkodlakem?“

„Když jsem byla malá, unesli mě vlci. Byla krutá zima. Neměli co jíst a byli stále drzejší a odvážnější. V noci za úplňku jsem vstala sama od sebe jako náměsíčná. Něco mě volalo. Venku sněžilo a já se na to chtěla podívat. Vyšla jsem z domu, pokračovala dál celá omámená. Pak mě najednou pohltila tma a já se ztratila. Smečka tam na mě čekala. Vybrala si mě.“

„Proč vás ale nezabili?“

„Chtěli mě jen unést, byla jsem dítě. Zabili všechny ty lovce, kteří mě pak šli hledat. O to jim šlo. Nakrmili se a přežili.

Když jsem se vrátila zpátky k lidem, zavírali mě do sklepa na dny kolem úplňku. Nikdo nevěděl, že se mohu ve vlka změnit, kdy se mi zlíbí. Příliš se báli pověr a nechtěli riskovat, že bych je mohla pokousat nebo nakazit. Jindy mě zavírali do mých komnat. Nesměla jsem s rodinou jíst ani být ve společenské místnosti. Měla jsem pár starých hraček, které si nikdo nesměl půjčovat, aby se

náhodou nenakazil. Když mi chtěli udělat naschvály, rozbíjeli mi je. Pak jsem si neměla s čím hrát.“

„Musela jste se strašně trápit. Být osamělá.“

„Ano, to jsem byla. Má vychovatelka uznávala jen bití a tvrdý výcvik. Sice mě naučila všechno, co má správná dáma umět, ale rozhodně to pro mě nebylo příjemně strávené dětství. Tehdy, když jsem byla v tom sklepě, svázaná provazy, abych nemohla utéct, přemýšlela jsem o těch věcech ve tmě.

Hodně jsem se bála. Pak jsem zjistila, že jsou horší věci než ty, které nevidíte. Mnohem horší. Měla jsem dost času o nich uvažovat. A o lidech, kteří mě měli milovat, ale dělali přesný opak. Chtěla jsem utéct, ale nemohla jsem. Připoutali mě k sobě, ačkoliv o mou společnost nestáli.

Takových myšlenek se mi v hlavě honí spousty. Pořád se mi ty vzpomínky vracejí – i po takové době. Zvláště v těchto chvílích, kdy jsem slabá a nemohu se zaobírat jinými věcmi. V noci jsem poslouchala šustění pobíhajících krys, které mě kousaly, když jsem usnula. Měnila jsem se do vlčí podoby a odírala si ruce a nohy o pouta, která byla příliš pevná, abych je přetrhla. Občas se v noci budím a křičím úzkostí. Chtěla bych být tak silná jako vy.“

„Jste mnohem silnější,“ řekl rozvážně Michael. „Jen možná trochu jinak.“

„Kdyby se mě Viktor nezastal, nikdy bych neopustila naše rodné sídlo. Nikdy bych nemohla dělat nic pro královnu. Jako bych ani neexistovala. Bratr byl jediný, který nechtěl věřit na kněze a pověry.

Zavrhl to jako nesmysly, a místo toho se snažil mou nemoc studovat. A také mě hodně naučil, protože rodina zase nechtěla podporovat jeho vynálezy, do nichž investoval nemalé jmění.“

„Chápu, že se to moc nesetkalo s pochopením. Lidé jsou příliš zkostnatělí, než aby si zvykli na nové věci. Vždyť jen když si vezmete poslední roky zde v Londýně – jak pokročil průmysl. Nové továrny, zlepšováky, lodě a…“

„Zbraně,“ doplnila Liliana.

„Ano, to všechno nám skýtá nové možnosti. Mnohdy nové možnosti, jak zneužít věci, které měly usnadňovat život.“

„Pak se divte, že jsem radši vlkem. Lidé jsou…“ zašeptala vyprahlými rty, ale neměla sílu dopovědět. Jen zavřela oči a zhluboka se nadechla.

„Nemám je ráda. U dvora se necítím dobře.“

„To jsem pochopil, už když jsem vás prvně viděl. Ostatní o vás říkají, že se držíte zpátky. Mají vás za tichou a ostýchavou. Když vidím, jak bratra komandujete, tiše se tomu směji.“

„Komanduji? Já?“ zasmála se. „Je to pro jeho dobro. On se o mě také staral a dával na mě pozor, když jsem to potřebovala. Během doby studií jsem za ním v noci běhala. Donášela jsem mu novinky

týkající se rodiny, takže věděl všechno, co se dělo, i když tam nebyl. Beztak jsem nemohla nic užitečného dělat a on si mezi ostatními připadal osamělý. To, že odcestoval, mu zachránilo život, protože epidemie nás připravila o tři sourozence. Já jsem proti většině nemocí odolná, ale o Viktora bych měla strach.“

„Vaše vlkodlačí schopnosti jsou pozoruhodné,“ konstatoval Michael.

„Poskytují mi výhody. Ale mají také spousty nevýhod. Především je můj život velice rezervovaný. Mezi lidmi v Londýně se ztratím. Tady jsem jen jedna z mnoha, ale u nás mě každý zná. Pořád mě někdo sleduje. Přesto tam mám alespoň klid od lidské společnosti. Tichá a ostýchavá… nejspíše jsem taková bývala. Kdysi mě rodina nepřijala, a ani lidé okolo. Mrzelo mě to. Vydědili mě ze společnosti,

protože věděli, kdo jsem. Nebo alespoň tušili, že se mnou něco není v pořádku. Tak jsem se začala ostatních stranit já. Ušetřilo mě to zklamání a ponížení.“

„Je mi líto, čím jste si prošla. Věřte mi, že zrůda nejste.“

„Říkáte to jen proto, že jste poblázněný. Vůbec se nebojíte, že bych si vás jednou mohla splést s nepřítelem a zabít vás?“

„Nikdy si to nepřipouštím. Zcela vám věřím. Poblázněný? Možná. Ale stále si vás dokážu vážit jako člověka. Jste pro mne vším, slečno Kelbyová. Jste úžasná lidská bytost. A tím, co děláme, se netrapte. Občas máme krev na rukou. To královnini psi mívají. Ale pořád to není nic, co by z nás dělalo zrůdy, protože všechny skutky podléhají našemu nejlepšímu svědomí a úmyslům, a ty jsou veskrze lidské.

Snažíme se činit dobro.“ Vypadala smutně.

„Jste mi opravdu drahý, ale bojím se být s vámi. Je mi to líto. Mám vás příliš ráda na to, abych vám ublížila.“

„Tiše!“ zašeptal a přejel jí po rtech. Cítila jeho horký dech, když jí sjížděl po lícních kostech na šíji. Líbal ji za ucho a na krk, a přitom jí jeho ruka zajela do vlasů. Liliana zavřela oči. Vychutnávala si krásný pocit lidské blízkosti a tepla, který jí byl vždy odpírán. Michael se s ní mazlil, jemně se jí dotýkal a zároveň nedělal nic, co by sama nechtěla. Když se odtáhl, uvědomil si, že má dívka v očích téměř neznatelné slzy.

„Ublížil jsem vám?“ polekal se.

„Ne,“ špitla, „vy ne. Ale já… nedokážu to dál snášet. Nemoci se někoho dotknout. Život bez lásky a v neustálém strachu – to jsem si nikdy nepřála.“

Sedl si k posteli a hlídal ji, dokud neusnula. Noční můry tentokrát nepřišly, i když to bylo možná jen proto, že spala tak tvrdě.

Michael zmizel před úsvitem. Chobotnička za ním zamkla dveře a on se nadechl studeného ranního vzduchu. Nelitoval času stráveného s Lilianou, která ho ve spánku objímala. Občas sice něco zamumlala, ale většině věcí nerozuměl.

Kapitola 42

Michael přemýšlel o dalším postupu. Nejlepší volbou se mu jevilo vyhledat Jacka Wrighta a požádat ho o přislíbenou pomoc. Vykročil tedy rázným krokem k dobře známým místům, kde ho doufal s největší pravděpodobností najít.

Královna nestrpěla, když se její oddaní služebníci zahazovali se ženami nevalné pověsti, nebo naopak s jejími počestnými schovankami, které se jala vychovávat. Přesto jí bylo nanejvýš jasné, že mužské choutky stěží potlačí. Michael jako její osobní strážce také věděl mnohé o jejím soukromém životě. O románcích, které měla za zády svého manžela, i lásce k němu všemu tomu navzdory. Kdo jiný než

ona by měl chápat potřeby svých lidí?

Proto jí patřil i dům, kde se speciální společnice nabízely k různým druhům rozkoše. Michael ono útočiště znal, mnohdy v něm trávil volný čas, kterého už tak měl velice poskrovnu. Kvůli tomu, že měl ženy rád, ho dvůr zasypával pomluvami a rozšiřoval o něm nepravdy. Ačkoliv každý druhý gentleman disponující penězi či postavením vyhledával služby luxusních prostitutek, na veřejnosti se toto téma tabuizovalo a pohoršovalo jak dámy, tak i pány, kteří se snažili před manželkami zamaskovat svou nevěru. Michael se ve službě oženit nemohl. Rozhodně ne bez požehnání královny. Dokud byl v úzkém kruhu jejích nejbližších služebníků, byl pro něj manželský svazek zapovězený.

Občasné povyražení mimo pití alkoholu mu však dovoleno bylo, čehož se nebál využít. Ovšem od doby, co přišel o oko a nedlouho potom poznal Lilianu, ho návštěvy utajeného nevěstince netěšily jako dříve, proto je ve velké míře vynechával ze svého programu. Jistou dobu nenalézal zalíbení vůbec v žádné kratochvíli jako každý zamilovaný člověk. Pak si ale uvědomil, že život jde dál a on nemůže zůstat stranou.

Aby se nemusel zaobírat myšlenkami na slečnu Lilianu, vrátil se k zálibě ve zbraních a případům v temných zákoutích Londýna. Že se jejich cesty střetly při pátrání, nepovažoval za boží znamení, nýbrž za osud. Nyní mu připadala tak blízko jako nikdy předtím, a přesto stále nedosažitelná. Měl možnost odčinit svá pochybení, svěřit se jí jako nikdy nikomu a možná i dostat odpuštění, chtěl-li nějaké. Už to, že mu pověděla o svých niterných pocitech, mu dokazovalo, že jí není lhostejný. Rád by si s ní někdy podrobně promluvil, dozvěděl se něco o jejím životě, a sám by jí mohl říct, jaké to je

vyrůstat bez matky a následně bez otce v londýnském shonu. Jaké měl štěstí, že přežil války, které ho zocelily, nebo že se dostal do služeb královny na post nejvyššího strážce. V posledních měsících nad těmi vzpomínkami dost přemítal. Ve snech se mu vracely nezáviděníhodné obrazy z bojů, jimiž

prošel. Občas se budil zpocený a roztřesený, když viděl své přátele znovu umírat. Pamatoval se až příliš jasně na potoky krve vsakující do země, mrtvoly ležící všude, kam oko dohlédlo, či na obrněnce a mechanické vojáky, vyrobené cizími inženýry, aby rozsévali zkázu. V těch neklidných nocích by přísahal, že stále živě cítí vůni střelného prachu a ohně.

Když přišel ke konkurzu na službu do paláce, měl víc štěstí než rozumu. Sice si mnohým prošel, ale při zpětném pohledu si připadal spíše jako naivní a příliš sebejistý zbrkloun. Dlouho sloužil u vojáků a strážců, než si dodal odvahu, aby nastoupil na místo svého otce. Muž, kterého vystřídal, měl přes padesát a jemu tehdy připadal starý. Přesto jeho rady nepodcenil, což mu v nejbližších dnech hned několikrát zachránilo život. I on se snažil Wildsideovi pomoct, ale viditelně o to nestál a tvrdohlavě si dělal vše po svém, což ho dokázalo pěkně nahněvat. Hlídání Jeho nejvyšší Jasnosti byla úmorná

práce, do níž musel člověk vložit všechno. Na rozdíl od ostatních s ní chodil téměř všude. Když spala, seděl u její postele a střežil ji. Času na odpočinek měl minimum a všude byla vyžadována jeho přítomnost. Jednou za nějakou dobu však dostal možnost volného večera, a ten pak strávil s některou z luxusních dam.

Protřel si unavený obličej a v duchu si dodával odvahy, aby se na zakázané místo vrátil. Jack podobné problémy se vztahy neměl. Se ženami také ne, a proto bylo zcela jasné, kde ho v brzkou ranní hodinu hledat.

Nevěstinec byl obrovská budova s mnoha pokoji a salónky. Dveře bez jakéhokoliv označení hlídali dva velcí strážci tmavé pleti. Vojáka okamžitě poznali a na jeho vstup nijak nereagovali, krom zdvořilostního pokývnutí. Spoře osvětlená chodba ústila do přijímacích prostorů s mnoha stolky a

pohodlnými křesly, kde mohli pánové čekat, než se jejich vybraná žena uvolní, konverzovat či holdovat pití. Halasný smích přicházející odkudsi z pater i občasné výkřiky rozkoše mu dokazovaly, že se zde neustále pracuje. Zlacené schodiště vyřezávané z masivního dřeva obklopovaly hloučky žen s namalovanými tvářemi. Ve vzduchu vonělo pižmo a pudr. Michaelovi se zatočila hlava.

„Kdopak se nám to vrátil?“ zajásala postarší kurtizána u přijímacího pultu.

„Dobrý den, madam,“ uklonil se.

„Jdete snad využít našich služeb, pane? Dámy byly smutné, že vás tak dlouho neviděly!“

„Omlouvám se za zklamání, ale pouze hledám Jacka Wrighta. Je zde?“

„Samozřejmě. Jack je tady jako doma, na rozdíl od vás. Copak se stalo, že se na nás ani nepřijdete podívat? Není to snad zase kvůli tomu zranění?“ zamračila se do jeho tváře. Michael sklopil pohled a zavrtěl hlavou.

„Ne, madam. Víte, že tím už jsem si prošel.“

„To doufám, nemáte se za co stydět,“ zamyslela se. „Pak je za tím zcela jistě žena,“ usmála se vševědoucně.

„Možná,“ napověděl neurčitě voják. „Kde najdu pana Wrighta?“ zeptal se raději.

„Měl by se zrovna nacházet v pokoji číslo osm.“

„S kým?“

„Se třemi slečnami.“

„Jen třemi?“ podivil se. Na Jacka mu to číslo přišlo až neobvykle nízké.

„Ach ano. Údajně měl včera náročný den. Přišel unavený po nějaké potyčce. Dámy ho chtěly rozptýlit, ale nakonec si ponechal jen omezený počet.“

„Dobrá. Navštívím ho,“ rozhodl se plavovlasý a následoval majitelku po schodech nahoru.

„Nepozdravíte nejdříve děvčata?“ nabídla madam.

„Děkuji, ale ne. Myslím, že by to nebyl dobrý nápad,“ odpověděl zamítavě Sterling.

„Opravdu nehodláte zajít ani za Elsie?“ zeptala se s nechápavě pozvednutým obočím.

„Ne,“ řekl prostě. K mnohým dívkám v domě choval jistou formu náklonnosti, ale nyní nepovažovával za nutné je vidět. Když byl v boji zraněn a dlouho se neukázal, mívaly o něj strach. Někdy se chodily ptát a vyzvídat, aby si byly jisté, že vůbec ještě žije. Dost se s nimi sblížil, ačkoliv formálně pro něj byly jen odměnou za práci. Když přišel o oko, určitou dobu se jich stranil. Okolí zranění přijalo lépe než on sám. Dlouho se nemohl smířit jak se změnou vzhledu, tak i se svým následným postavením.

Užíral se tím a zdejší ženy mu dokázaly, že na podobných věcech nezáleží. Právě díky nim si nepřipadal jako mrzák. Uvědomoval si, že jim za mnohé dluží, a nemyslel tím jen nadmíru příjemně strávené noci. Přesto se necítil na setkání mimo nezbytně nutnou dobu.

„To je škoda, moc se jí po vás stýská,“ odpověděla, ale nehodlala mu promlouvat do svědomí.

Rudý koberec byl nadýchaný a vyčištěný. Služky zrovna oprašovaly starožitné vázy zdobící sloupy podél vchodů do pokojů. Obrazy znázorňující různé druhy tělesného potěšení jeho zrak sice neupoutaly, nicméně v něm vyvolaly dávné vzpomínky. Dámy v šatech s namalovanými ústy a výrazně nalíčenýma očima ho s jásotem vítaly. Ustupovaly mu a všemožně se snažily vyzvědět, kde celou tu dobu byl. Madam se zastavila u dveří, za nimiž bylo podivuhodné ticho. Zamyslela se.

„Mělo by to být zde, ale možná již spí,“ pokrčila rameny, jako by se omlouvala za svého klienta.

„Nevadí. Tak jako tak ho vyruším, neboť záležitost, kterou s ním potřebuji projednat, je neodkladná.“

„Dobrá tedy, šťastné pořízení!“ popřála mu a zmizela. Michael zaťukal na dveře. Nejprve ostýchavě, poté hlasitěji. Zevnitř se neozval jediný zvuk. Voják pojal podezření, že se mohlo stát něco nemilého. Také vzhledem k dřívějším obavám, protože Jack byl jediný, kdo s démonem dokázal soupeřit, měl o něho strach. Vytáhl pistoli a bez váhání vykopl dveře. Ke své úlevě ovšem zjistil, že jeho přítel spí jako zabitý v obležení tří stejně znavených dam. Oddychl si.

„Dobrý bože, Jacku!“ zašeptal a převrátil oči v sloup.

„Michael?“ zeptala se rozespalá prostitutka, kterou dutá rána vzbudila.

„Dobré ráno, Michelle,“ odpověděl a zrudnul ve tváři. „Omlouvám se za svůj vpád, ale bál jsem se, že je Jack v nebezpečí.“

„S námi?“ zasmála se. Vstala a přitulila se k němu. Na sobě měla jen lehkou košilku, která odkrývala více, než skrývala. Částečně to bylo způsobeno i průsvitným materiálem, jenž byl provoněný dívčiným tělem a drahými parfémy. Na dotek příjemně hřál a hladil. Michelle ho letmo políbila na líce. Michael se odtáhl. Ztěžka polkl a snažil se stočit pohled jinam.

„Je to těžké vysvětlit,“ navázal raději na její provokativní otázku.

„Dlouho jsi nás nenavštívil,“ vytkla mu.

„Měl jsem mnoho povinností,“ odpověděl bez výrazu.

„Co se stalo?“ vyzvídala. Voják jen pokrčil rameny.

„Na tom nezáleží. Potřebuju s ním probrat pár věcí,“ kývl bradou ke spícímu.

„Jde o něco pro královnu?“

„Nesmím o to mluvit,“ odbyl ji. Popadl Jacka za krk. Zvedl ho a zatřepal s ním. Skokan neochotně otevřel oči a polekaně vyjekl.

„K čertu! Co chceš, Michaeli?“

Záhy si uvědomil, že je nahý. Na rozdíl od ostatních studem rozhodně netrpěl, proto i jeho pohyby byly líné a pomalé.

„Jestli se nechceš přidat, tak raději zavři dveře,“ odtušil.

Dámy se s pohihňáváním odklidily z jejich dosahu, aby je nechaly o samotě.

„Holky, nezapomeňte to. Hned jsem u vás!“ řekl Skokan.

Michael pohledem sledoval jednu z mladých novicek, která se těšila Jackově přízni. Vojákovi nepřipadala ani v jednom směru atraktivní. Byla malá, vyzáblá s plochým hrudníkem a nijak zajímavými tvary.

„Nechápu, co na ní vidíš,“ zamumlal mimoděk.

„Nic. Jen byla panna,“ odpověděl Jack. „Měl jsem tady rozjeté moc krásné věci, a tys mi je překazil!“ obvinil ho nasupeně, zatímco pohledem nenápadně propátrával okolí, aby nalezl ztracené spodní prádlo.

„Je mi líto, že jsem tě vzbudil, ale potřebuji s tebou nutně mluvit,“ prohlásil Michael a nenápadně naznačil směr k hledanému oblečení.

„Nemám čas si ani odpočinout,“ postěžoval si. „Jeden den na člověka útočí nějaký blázen s černou krví, co posedává lidi, a druhý ho Sterling vytáhne z dobré společnosti.“ Během řeči se ztěžka soukal do volných kalhot. Košili si ležérně přehodil přes ramena a zhodnotil svůj zevnějšek v toaletním zrcadle. Unaveně se posadil na postel. Dlouhými prsty si masíroval namožený krk.

„Bojím se, že by na tebe ten blázen mohl zaútočit. Jsou věci, které bys o tom případu měl vědět. Mohly by ti totiž zachránit život.“

„No dobře, tak si o tom pohovoříme! Dámy, přineste láhev vína,“ houkl do chodby, aniž by se dočkal reakce. „No tak! Co bude s tím vínem? Je mi jasné, že stojíte za dveřmi a hltáte každé naše slovo,“ dodal po chvíli nasupeně.

Michael mezitím přemýšlel, jak mu v rychlosti vyložit vše, co měl na srdci. Znal Jacka mnoho let. Jejich osudy se zase tak moc nelišily. Wright byl také sirotek, ale na rozdíl od něj rodiče nikdy nepoznal. Vyrostl by v jednom z městských sirotčinců, živil by se zlodějinou a pak pravděpodobně umřel někde ve špinavé stoce mezi odpadky, nebýt toho, že u něj propuklo zvláštní nadání. Královna, která si z řad dětí bez rodičů ráda vybírala budoucí sluhy a vojáky, si ho samozřejmě povšimla.

Vychovala ho v paláci, poskytla mu skvělé učitele a učinila z něj svého věrného poddaného, ačkoliv si to Jack nikdy nepřipustil. Byl ochoten za Impérium položit život zrovna jako za královnu, a

mnohokrát měl možnost to dokázat. Nebýt jí, neměl by vůbec nic, ale takhle si rozhodně nežil špatně.

Dopřával si nezřízené pití, děvky i rozmary všeho druhu. Provokoval společnost, choval se nevhodně a vždycky mu to prošlo. Jako každý obdařený zvláštním darem si připadal nepostradatelný.

Sterling bral službu u královny jako boží požehnání, kterého se mu dostalo, a byl za ně rád. Tvrdě na své kariéře a na sobě pracoval. Jack se ve své bezstarostnosti nehodlal v ničem omezovat a vždy chtěl víc. Nikdy nepoznal hořkost porážky a ponížení, nikdy ho nikdo neodkopl na ulici jako špinavého psa. Na to byl příliš výjimečný. Michael se s ním setkal ve službě, a už tehdy se o něm vyprávěly pohádky jako o nadpřirozeném mágovi schopném kouzlit. Jedni ho měli za geniálního vědce, který vymyslel triky k ovládání strojů, pro jiné byl šarlatán či kejklíř. Jack se nejspíš dal přiřadit k jakékoliv z těch rolí. Hlavní bylo, že opravdu uměl roztrhnout duši a použít ji k ovládání věcí. Viktorie pro něj údajně nechala v podzemních laboratořích vytvořit celou mechanickou armádu. Něco z toho rozhodně byla pravda.

Teď, když seděl na posteli s rozcuchanými vlasy a nedbale přehozeným oblečením, rozhodně nevypadal hrozivě ani důstojně.

„Proč se pořád ohlížíš přes rameno?“ zeptal se. „To se bojíš té příšery nebo toho, že se o tebe bude někdo zajímat až příliš?“

„Dlouho jsem tady nebyl, a upřímně bych sem ani nešel nebýt tebe.“

„Zanedbáváš náš pánský klub,“ připomněl mu Jack.

„Nejspíše v tom už nenalézám zalíbení jako dříve,“ odpověděl voják.

„Snad ses nám nezamiloval?“ ušklíbl se Skokan, který by věřil spíše na víly než na lásku a city.

„Je to komplikované. Ale dost už o mně. Včera, když jsi bojoval s tím démonem, se ti povedlo něco, co nikomu jinému. Spoutal jsi ho.“

„Ano, neživý stroj je jen hmota. Nedokázal z toho vysát životní sílu.“

„Cítil jsi něco při té potyčce?“

„Snažil se mě ovládnout. Připomínal mi věci z mého dosti neveselého dětství, ale měl smůlu. Když se převtělím do čehokoliv mechanického, nejsem omezen lidským tělem. Mám pak pocit, že jsem ukrytý jako ve skořápce. Všechno vnímám jakoby zdálky. Vjemy skrze mechanismy jsou velice zkreslené.

Nedostal se tedy k mojí duši, aby ji zmátl. Než zjistil, proč to nejde, vyzkoušel jsem na něm nové zbraně. Mimochodem fungují výborně – k mé velké spokojenosti.“

„Jsem rád, že tě baví tvé hračky, ale situace je vážná. Ta bytost se živí dětmi. Dokáže posedávat lidi stejně jako ty stroje.“

„Laskavě mě s tím nesrovnávej,“ ohradil se Jack a lokl si přineseného vína.

„Snažím se to pochopit, Jacku. Z dětského oddělení nikdo nepřežil. Shromažďuje to síly a za chvíli to bude opravdu nebezpečné. Je důležité, abys nám pomohl.“

„Proč bych měl?“ zeptal se Jack unaveně a rozpačitě se poškrábal ve vlasech. Venku začal vyhrávat flašinetář. Wright nasupeně popadl botu a hodil ji oknem na ulici. Hudba po krátkém výkřiku utichla, což ho náležitě potěšilo.

„Zachránil jsem ti mnohokrát život. Víš, že ti to nerad připomínám, ale dlužíš mi za to,“ poznamenal Michael.

„Zachránil jsi mě před čarodějnicí, to ano. Pak před tím vraždícím maniakem, který mizel jako přízrak a nedal se nijak zabít. A také bych asi našel i pár dalších situací, z nichž jsi mě vysekal se zdravou kůží. Ale proč mám jít bojovat proti něčemu takovému?“

„Protože jinak ho neporazíme. Závisí na tobě osud všech a všeho. Co myslíš, že by ta bestie byla schopná udělat, kdyby se jí podařilo posednout královnu?“

„Nejspíše by to nebylo nic hezkého. K čertu, máš pravdu! Jako ostatně vždycky! Budu se snažit být nápomocen. Durwin a Mouse do toho jistě půjdou se mnou. Když je to pro dobro království…“

„Výborně. Sejdeme se všichni při úplňku. Ta noc by mohla být v mnohém rozhodující pro další dění. Budeme mít i několik dalších zajímavých ‚spolupracovníků‘. A tím nemyslím Kelbyovy. Hlavně buď opatrný a dej na sebe pozor. Můžeš být naše jediná výhoda.“

„Neboj se. Většinou to bývám já, kdo zachraňuje bezvýchodné situace.“

„A pak musím nastoupit, abych tě zbavil těch problémů, které z toho plynou,“ připomněl voják již zmíněnou příhodu s čarodějnicí. Jack tehdy dostal k vyřešení případ, kdy do královských komnat cosi proniklo. Povraždilo to služebné, a dokonce málem i královnu, nebýt včasného zásahu její osobní gardy. Stopy vedly ke spolku irských čarodějnic, které manipulovaly s lidskou myslí a tak se snažily proniknout do míst nejvyšších, i přes všechna důmyslná opatření a strážce. Jack dostal jako partnerku milou dámu z Norfolku, která ho měla uvést do problematiky. Zprvu si rozuměli, než vyšlo najevo, že je to také čarodějnice, jen ve službách královny. Viditelně v mladém rebelovi našla

zalíbení a pak s ní byly stejné problémy jako s každou mladou slečnou ve věku na vdávání. Naštěstí zabrala Sterlingova diplomacie, s jejíž pomocí to dámě kulantně vysvětlil. Chudák Wright zmožený celým vyšetřováním a následným psychickým otřesem mu potom za rozuzlení zapeklité situace slíbil hory doly, čehož Michael nyní hodlal beze zbytků využít.

„Občas se stane každému, že se mu situace vymkne z rukou,“ zamumlal Jack nerudně.

„Michaeli?“ ozval se hlas za jejich zády. Oba muži se otočili. Ve dveřích stála bledá dívka. Dlouhé světlé kadeře z vysoko vyčesaného účesu jí padaly po ramenou jako girlandy medových květů. Tvář měla porcelánově dokonalou. Rudě namalované rty ostře kontrastovaly s blankytnýma očima a aristokratické rysy dotvářely dojem šlechtičny.

„Jsi to opravdu ty?“ zeptala se jakoby ve snách.

„Dobrý den, Elsie,“ zašeptal voják. Srdce se mu při pohledu na ni prudce rozbušilo. Bílá košilka zdobená krajkou stěží zakrývala obliny nádherného dívčího těla. Korzet stahoval už tak štíhlý pas a těsně pod lemem nohaviček jí punčochy zdobily podvazkové pásy.

„Vrátil ses?“ zadoufala. V jejím hlase byla patrná stopa po naději a pláči. Radost ze shledání jí vehnala do očí slzy. Přikryla si roztřesenou rukou ústa. Michael vstal od intarzovaného stolku, ale neudělal nic, čím by ji přivítal. Snad také neměl co říct po té době, kdy se neviděli. Dívka k němu přistoupila, avšak nedokázala ho obejmout. Jen si prohlížela jeho zachmuřenou tvář.

„Ne, to nejsi ty. Nebyl bys tady, kdybys nemusel. Nevrátil ses pro mě, ani kvůli mně,“ pochopila s hořkostí vepsanou v hlase. Roztáhla vějíř, aby zakryla rozpaky.

„Omlouvám se,“ vysoukal ze sebe namáhavě.

„Mám pocit, že se někomu situace vymkla z rukou,“ konstatoval Jack rozvalující se na mnoha polštářích. Michael ho pohledem umlčel.

„Proč jsi tedy přišel?“ zeptala se Elsie stroze.

„Pracovně,“ odpověděl.

„Žádné přivítání. Žádná radost, že mě vidíš. Jak smutné,“ odsekla.

„Už nejsem ten člověk, kterým jsem býval,“ řekl klidně a vypadal přesvědčený o své pravdě.

Přitahovala ho, to ano. Musel si přiznat, že byla stále krásná a svůdná, i když se mračila. Mohl si s ní užít a pak ji opustit, jako to dělal každý jiný návštěvník, ale protivilo se to jeho zásadám. Nikdo by na to nepřišel, kdyby nechtěl, ale nedokázal podvést Lilianu, ačkoliv mu sotva projevila náklonnost.

Včerejší noc ho jen utvrdila v jeho přesvědčení.

„Ne, to nejsi,“ konstatovala při pohledu na něho. Michael se vypnul do své impozantní výšky. Nedal najevo, že by se ho jakkoliv dotkla svým pohrdavým komentářem. Věděla o něm příliš mnoho. Až ho to samotného děsilo. Poznal ji před sedmi lety, když byla ještě hodně mladá novicka. Učaroval jí jako mnoha jiným ženám svým chováním i ohleduplností, s jakou jednal s opačným pohlavím. Mimo to byl díky své urostlé postavě a pohledné tváři v jistých kruzích oblíbený. Důležitý post, který zastával, z něj navíc dělal ideálního partnera pro kohokoliv s nižším postavením.

Zprvu se ho bála, než zjistila, že to není ten typ muže, který se jí snaží ublížit či se nad ni povyšovat. Během těch let už chodíval častěji za ní než za kýmkoliv jiným. Z poblázněného mladého děvčete ovšem vyrostla sebevědomá dáma a už se nehodlala smířit s tím, že se bude muset s někým dělit o milence. Chápal, proč se na něho upnula a co je spojovalo, ale většina z toho byla pryč.

„Prý ses zapletl s nějakou baronkou. Je to pravda?“ zeptala se jedovatě.

„To je má soukromá věc,“ odpověděl chladně.

„Stal se z tebe takový blázen? Věříš snad, že se s ní oženíš? Myslíš, že tě může někdy milovat jako já?!“ křikla téměř hystericky. „My k takovým lidem nepatříme, Michaeli! Odcizil ses mi a nechal mě samotnou. Mívali jsme stejné sny. Teď tě nepoznávám.“

„Možná ses ve mně zmýlila,“ řekl po chvilce přemýšlení.

„Raději bych se zmýlila sama v sobě,“ prohodila. „Kde je ten neohrožený voják se smyslem pro humor? Vždycky jsi byl tak chápavý. Když jsem potřebovala pomoct, stál jsi při mně. Nechápu, proč jsem ti teď lhostejná!“ křikla na něj a tiše se vytratila. Věděl, že plakala. Mrzelo ho to, ale nehodlal jít za ní.

Elsie sice byla jeho oblíbenkyní, přesto si s ní nikdy nemaloval soukromé chvilky jinak než jako postelové hrátky. Toužila po tom, aby se s ní oženil a ona mohla z nevěstince odejít jako počestná žena. Jejich přání se v tomto lišila. Cítil teď na sobě odér viny, jako by ji podvedl. Věděl, že to byly jen její sny, ale přesto si dával za vinu, že je nedokázal splnit.

„Jestli opravdu věříš tomu, že s tebou bude baronka Kelbyová, předpokládám tedy, že je to ona, mít něco na veřejnosti, jsi opravdu blázen,“ zašeptal Wright za jeho zády. Michael na něj upřel svůj chladný pohled.

Jack se však nenechal vyvést z míry a suše podotkl: „Na mě to nezkoušej. Nerozklepu se a neuteču jako ostatní, když se mě budeš snažit uzírat. Jestli spolu vy dva něco máte, tak si to užívej. Můžeš si ji obšťastňovat v každém rohu jejich domu, ale určitě si s tebou neplánuje budoucnost.“

„Co ty o tom můžeš vědět?!“ zavrčel voják.

„Jen co jsem slyšel. Drby a tak. Že jsi její milenec.“

„Nespíme spolu,“ ohradil se Michael, ale pak se zasekl. Řekl zbytečně mnoho. Zamračeně sklopil hlavu.

„Pak jsi ještě větší hlupák, než jsem si myslel,“ podotkl Jack.

„Nechápeš to. Vůbec nevíš, kdo je! Ani proč s ní chci být!“

„To ne, ale vím, kdo jsi ty, Michaeli. Roky jsi sem chodil se mnou. Roky jsi se mnou sloužil v paláci. Elsie má pravdu, strašně ses změnil. Kdysi by sis ji vzal hned tady a vůbec by ses nerozpakoval.

Dvořil ses mladým slečnám a ony z tebe šílely. Služebné omdlévaly, jen co jsi kolem nich prošel. Kolovaly o tobě příběhy jako o románových hrdinech. Byl jsi vzorem každého mladého muže v království. A kde je teď tvoje kariéra, co?“

„Na mém vojenském kabátě s jedním vyteklým okem,“ prohodil suchým konstatováním.

„Pamatuji si, jak ses za to styděl. Vyhýbal ses společnosti a ženám. Pokaždé jsi na veřejnosti znervózněl, když si tě ostatní prohlíželi. Dokonce jsi začal pít, což jsi nikdy předtím nedělal. Samotného mě to překvapilo. Královna to výsostně nesnášela.“

„Co bys dělal v mé situaci ty? Stále se objevovali vyzyvatelé, aby mě znemožnili a připravili o funkci. Nebyl jsem zdráv a pořád jsem se musel předvádět v malicherných duelech. Pomlouvači se mi hromadili za zády. Ženy ze mě byly rozpačité…“

„Vím. Vyhýbal ses i tomuhle domu, jako by ses bál, že s tebou žádná nebude chtít jít do postele. Když jsi zjistil, že jsou to jen plané obavy odvozené od tvého raněného ega, trávil jsi tu všechen čas. Noci i dny. A žal utápěl v láhvi.“

„Pak jsem s tím přestal. Bylo to jen přechodné období. Byl jsem na dně!“

„Co tě Viktorie vyměnila, není už s tebou žádná řeč. Všechno začalo být ještě horší. Celý tvůj přístup se změnil. Jen skřípeš zuby, když vidíš, jak za ní Wildside běhá. Chápu, není to žádný chytrák. Moc rozumu nepobral a jeho technika organizace stráží je prostá asi jako myšlení služky. Přesto by ses měl smířit s tím, že tě nahradil.“

„Nechápeš, jaké to je, Jacku! Nevíš vůbec nic. Máš všechno, co jsi kdy chtěl, a nemusel ses o to bít. Dvůr tě nenávidí. Královna ignoruje tvé nevhodné řeči a dovolí ti cokoliv. Jednou se ale může stát, že upadneš v nemilost, a náhle zjistíš, že nejsi nenahraditelný.“

„Možná se to stane. A víš co? Bude mi to jedno. Žiju teď a tady, a můžu si dopřát, co chci. Ne jako ty, když hladově koukáš na ženské, se kterými nakonec nechceš nic mít, protože jsi zamilovaný do té jediné, co mít nemůžeš. Nemáš titul, a královna ti ho neudělí. Nikdy ji nebudeš moct pojmout za manželku, a tak budete jen pro smích ostatním pomlouvačům. Uškodí jí to ve společnosti. A ty budeš zklamaný.“

„Mlč už!“ zasykl Sterling. „Nebýt to ty…“

Zhluboka se nadechl, aby uklidnil roztřesené ruce. „Jediné, co po tobě chci, je, abys mi pomohl vypořádat se s tou nadpřirozenou věcí. Pak si běž zase užívat s děvkama. Beztak to je to jediné, co umíš,“ odsekl.

„Děláš, jako bys mě za to soudil. Býval jsi úplně stejný,“ připomněl mu.

„Ne, nebyl,“ odporoval přesvědčeně.

„To si jen nalháváš.“

Jack se posunul na rozvrzané posteli a matrace pod ním úpěnlivě zaskřípěly.

„Jen jsem si uvědomil, jak povrchní jsem byl.“

„Já na tom nevidím nic špatného,“ odfrkl Jack.

„Jistěže ne,“ odsekl Sterling.

„Mám prostě přebytek mužské touhy,“ zasmál se Skokan. Michael nad tím jen mávl rukou. Rozhlédl se po malém pokojíku s pohodlnou pohovkou, zrcadlem a skříňkou z leštěného dřeva a pokrčil rameny. Jack hltavě vyprázdnil sklenici.

„Doufám, že už nechodíš do spolků těch flagelantů, co se vyžívají v bití rákoskou?“

„Ne, jednou mi to stačilo a tu chybu už znovu neudělám. Nemohl jsem se pár dní posadit. Jen jsem si to chtěl vyzkoušet, když o tom ostatní tak básnili. Nic pro mě. I v anandrinické společnosti si užiješ více legrace, a to si nesmíš ani sáhnout.“

Michael se zasmál. Chvíli hleděl z okna. Sledoval shon na ulici. Drožky tažené koňmi, jejich parní verze či mechanické samochody roztodivných tvarů, které se proháněly po cestách s hlasitým troubením a vyfukovaly do už tak znečištěného vzduchu zplodiny či bílé obláčky páry.

„Proč se nevrátíš? Nebyla to tehdy skvělá doba?“ zeptal se Jack.

„Možná, ale ty časy jsou pryč. Už to není to, co bych vyhledával. Našel jsem smysl v úplně jiných věcech. A navíc, měl bych jít. Musím ještě mnoho zařídit,“ zašeptal a odvrátil se.

„Doprovodím tě,“ zívl Jack a protáhl se. „Beztak už ani netrefíš k východu. Naberu si zatím zpátky ty holky, co mi kvůli tobě utekly.“

Michael jen zavrtěl hlavou, ale raději to nekomentoval. Protáhl se kolem dam, které hlasitě dávaly najevo své zklamání. Na ochozech nebylo tak živo jako jindy, protože v časnou ranní hodinu většina zákazníků ještě pospávala. Jindy se za bujarého jásotu hrály karty, či v zatemněném salónku kouřilo opium. Když sestupoval po schodech, minul se s obrovským vojákem.

„Wildside!“ zavrčel a pohledem sledoval drobnou dívku, kterou si vedl do jednoho z pokojů. Netušil, jestli mu to Elsie udělala naschvál a chtěla, aby to viděl, ale vzedmul se v něm vztek, který mu vehnal nach do tváří.

„Jestli jí ten parchant ublíží!“

„Klid, to není tvoje starost,“ připomněl mu Jack. Chytil ho za rukáv, aby ho odradil od úmyslu vtrhnout mezi ně. „Nezapomeň, že s ním šla z vlastní vůle. Nechtěl jsi s ní být. A navíc, kdo by měl odvahu na tohohle hromotluka?“

Michael se zachmuřil.

„Dobrá, ať je po jejím. Beztak mě už nikdy nebude chtít vidět.“

„Myslím, že potřebuje čas, aby si to přebrala v té své naivní hlavince. Ty bys ostatně možná měl také něco takového zkusit.“

„Mám plné ruce práce s vyřešením toho případu,“ odsekl.

„Ale! Není to snad Sterling?“ zasmál se Wildside ze schodiště. „Můžu si ji půjčit? Je to snad výsada královnina strážce, ne? Převzal jsem po vás úplně všechno. Místo i děvku…“

„Nějak vám otrnulo po tom včerejšku!“

„To víte, šel jsem slavit přežití, ale co tu děláte vy? Jdete snad vypátrat záhadu tohohle bordelu?“

„Je nehorázně sprostý,“ zamumlal Jack. „To se mi vůbec nelíbí. Ten, kdo si tady utahuje z ostatních, bych měl být já.“

Elsie měla ještě oči rudé od pláče, ale snažila se dívat jinam. Wildside ji popadl a zvedl si ji do náruče. Provokativně se na Michaela zašklebil.

„Chápu, že mě chtěla naštvat, ale nemusela se snižovat k obcování s takovou obludou, urazilo by mě i méně… proč se na mě tak koukáš?“ zavrčel na dotěrně se usmívajícího Jacka.

„Jen jsem si prohlížel tvůj oslnivý vzhled.“

„K čertu s tebou!“ zabručel voják. Otočil se k odchodu, ale strážce královny pokračoval: „Že byste se tady vrátil kvůli ženské společnosti? Myslel jsem, že máte raději zvířata…“ urazil ho skrz Lilianino prokletí. Sterling se zastavil. Zcela klidně se otočil a nedal na sobě znát žádnou zlost, ačkoliv Jack podvědomě stáhl hlavu mezi ramena, protože věděl, že míra snesitelnosti právě přetekla.

„Zabiju ho,“ zašeptal Michael s výrazem, že to myslí smrtelně vážně.

„Neblázni!“ zavrčel Jack, ale nedokázal ho zadržet. „No tak! Vidíš támhle to brnění? Donutím ho, aby mu nacpalo tu plechovou ruku do zadku jako pomstu markýze de Sade. Spokoj se s tím a ignoruj ho. Nemáš to zapotřebí!“

Jeho přítel už však hlasitě pokračoval, aniž by vnímal, jak se ho snaží odradit od šíleného činu.

„Myslel jsem, že po včerejšku si dáte pokoj, ale viditelně si umíte dělat nepřátele,“ prohodil Michael, zatímco si nasadil rukavice. „Slezte z toho schodiště, Wildside. Nemám rád, když se nade mnou povyšuje někdo, komu se chystám zakroutit krkem.“

„Jenom vyhrožujte, Sterlingu,“ zasmál se obr.

„Ukáži vám, jak myslím své výhružky!“ prohodil a několika hbitými kroky se dostal do patra. Gareth zatím pustil dívku. Ruce mu spočinuly na rukojeti zbraní. Dříve než stačil tasit, dostal prudkou ránu na solar plexus. Nepomohla ani obrana holýma rukama na poslední chvíli. Michael si ho chtěl viditelně vychutnat, a proto do úderu nevložil všechnu sílu, a ruku okamžitě stáhnul, aby tak zmírnil sílu nárazu. I přesto obrovi vyrazil dech. Ten pouze sípavě vydechl, ale to už byl jeho krk tlačen Sterlingovým levým předloktím proti zdi, čímž útočník zabránil ztrátě rovnováhy, a zároveň svého soka zneškodnil. Nedostatek vzduchu se projevil téměř okamžitou malátností. Gareth se pokoušel vyprostit, ale nedostávalo se mu síly.

„Už nejste tak nepřekonatelný, jak si myslíte, což? Tehdy jste mě porazil, ano. Byl jsem zraněn, a ne zcela zdráv. Sotva jsem se vzpamatovával ze ztráty oka. Nebyl to rovný souboj a věděli to všichni, jen jim vyhovovalo se mě zbavit. Královna si vás vybrala, ale to neznamená, že se ke mně můžete chovat bez jakékoliv úcty. To může jen ona. Ona je královna. Vy jste pouhý sluha zrovna jako já,“ rýpnul do něj Michael, jenž se zuby nehty držel, aby mu neuštědřil ještě několik výchovných ran, jimiž by poznamenal již tak nevzhledný obličej.

„Měl byste v budoucnu přehodnotit svůj venkovský smysl pro humor. Nemám pro něj pochopení! A zvláště ne, pokud se to týká baronky Kelbyové,“ dodal po chvíli.

Z obrových úst vyšlo pouze nesouvislé zasípání. Viditelně začínal umdlévat, aniž by vnímal, co se kolem něj děje.

„Bože, Michaeli, pusť ho, nebo ho zabiješ,“ vložil se do šarvátky Jack. Opatrně položil ruku na přítelovo rameno, avšak nedočkal se žádné reakce. „To si to s ním neumíš vyříkat jako člověk?“ zkusil zahrát na vojákovo svědomí.

Blondýnův pohled se najednou změnil. Uvědomil si, jak moc se nechal zaslepit nenávistí. Netušil, kam se podělo jeho sebeovládání. Stáhl paži a o krok ustoupil. Téměř bezvládné tělo se mu sesunulo k nohám. Hluboký nádech nepřítele se rozlehl chodbou jako hlasité vyzvánění ranních zvonů.

„Urazil mě,“ zašeptal Michael na svou obhajobu. „A co hůř, urazil i ji…“ nechal větu vyznít do prázdna, jako by se mělo jednat o nejsvatější ospravedlnění.

„Jsi ještě větší blázen, než jsem si myslel. Anebo ji doopravdy miluješ,“ prohlásil Wright. Přihlížející prostitutky vše fascinovaně sledovaly. Pár z nich se sklonilo nad poraženým, aby mu ovlhčilo čelo studeným obkladem. Vedoucí kurtizána stála na schodišti, ostrým pohledem pozorovala Sterlinga a vrtěla hlavou.

„Omlouvám se za ten rozruch,“ pronesl blondýn a lehce se uklonil. Udělal však jen pár kroků, když se Wildside postavil a zahřměl: „Utíkáš z boje, zbabělče? Ještě jsme neskončili!“

„Ach tak. Měl jsem pocit, že jste skončil před pár minutami,“ popíchl ho.

Gareth okamžitě tasil šavli a postavil se do střehu. Jeho postoj byl stále viditelně otřesený, ale rychle nabýval ztracenou jistotu. „Tvoje kousky odtud ponesou v několika pytlích,“ dodal sebejistě. Hněv jím cloumal natolik, že úplně zapomněl na slušné vychování.

„Pokud si dobře pamatuji, pane Wildside,“ začal Sterling, když ze zdi sundával ozdobnou ceremoniální halapartnu, „osobní strážce královny by si měl zachovat důstojnost, a netykat každému, koho vyprovokuje ke rvačce.“

Zbraň si nachystal na úchop levou rukou a postavil se do vyčkávací pozice. Nekrytý bok měl natočený k soupeři, váhu přenesenou na zadní, pravou nohu. Přihlížejícího Jacka poněkud udivilo, že měl halapartnu natočenou hlavicí za záda. Okamžitě však pochopil, že to je jen kvůli tomu, aby soupeře nezabil. Byť bylo ostří ztupené, mohlo člověka nepěkně zmrzačit či připravit o život.

Okolostojící prostitutky podvědomě o několik kroků ustoupily.

Sterling provokativně poznamenal: „Tak pojďte, dám vám lekci slušných mravů.“

Gareth s nepříčetným řevem zaútočil, čímž Michaela donutil k adekvátní obraně. Ocel narážela na

dřevěné ratiště, až třísky odlétaly. Čepel v materiálu vytvářela hluboké záseky, v některých chvílích se zdálo, že ho jednoduše přepůlí. Michael musel využít veškerou obratnost a sílu, aby zuřícímu monstru vzdoroval. Již byl klidný, a dokázal tedy na rozdíl od protivníka chladně přemýšlet a kalkulovat. Nechal se zatlačit o několik kroků dozadu, čímž si vytvořil potřebný manévrovací prostor pro dlouhou zbraň. Impozantně roztočil halapartnu. Elegantními oblouky držel soka v šachu.

Wildside zaútočil z primy a zasekl se o nachystané ratiště. Ihned přešel do seku z druhé strany, a byl okamžitě odražen. Dal tak Michaelovi prostor k vlastnímu útoku, který vedl hlavicí protáčenou spodním obloukem na hlavu soupeře. Kvůli úchopu zbraně se však zastavil o vlastní druhou ruku, a tak jeho bradu poznamenal pouze okrasný střapeček na konci. Okolostojící si v první chvíli nebyli jistí, zda se jednalo o záměr, či chybu, ale když se podívali na Sterlingův již klidný a vyrovnaný obličej, okamžitě pochopili, že jde o cílenou provokaci k vykolejení ne zcela příčetného soka.

Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat. Obr zařval jako rozzuřený býk. Na okamžik se stáhnul, aby zkoncentroval tenčící se síly.

„Tohle bylo podlé, Sterlingu,“ vyplivnul a provedl sérii kroků, kterou doufal, že protivníka zlikviduje. Michael však tuto sestavu znal a očekával ji jako jeden z posledních možných zoufalých pokusů.

Zablokoval sokovi nohy ratištěm, aby se k němu dostal blíž. Vykopl mu šavli a hřbetem ruky ho praštil přes oči. Náhle oslepený obr ucouvl. Sterling se pořádně rozmáchl dřevcem a zabodl mu tupou stranu ratiště do hrudi. Rána to byla prudká a bolestivá. Normálního muže by srazila na zem, ale Wildside měl obrovskou vytrvalost. Plavovlasý si nakročil a udeřil ho do brady. V otočce si efektním protočením přehodil halapartnu do druhé ruky a pak vrávorajícího protivníka nakopl vší silou do žaludku. Gareth prorazil zábradlí. Dopadl dolů do přízemí přímo na jeden ze stolků, který se pod jeho váhou roztříštil. Michael se naklonil ze své vyvýšené pozice.

„Tak co, Wildside, už prosíte o smilování? Musíte hlasitěji, stále vás neslyším!“ okomentoval bolestivé zasténání. Saltem seskočil za ním. Dopadl na další stolek, jehož nohy se rozjely do stran. Sečná plocha halapartny se zasekla soupeři kousek od rozkroku právě ve chvíli, kdy roztáhl nohy, aby jej o ně sek nepřipravil. Osten se střapečkem se ocitl povážlivě blízko jeho mužství.

„Ještě jednou mě takhle vytočíte, a už sem nebudete muset chodit. To vám slibuji!“ prohlásil Michael a vstal. Vytrhl zbraň a podal ji jednomu ze strážících mužů, kteří rvačce přihlíželi, ale měli zakázáno se vměšovat. Jeho obdivný výraz mluvil za vše. Jack zapomněl úžasem zavřít pusu. Už dlouho neviděl Sterlinga tak naštvaného a nebezpečného, a ještě déle nepřihlížel takovému mistrovství ve zbrani.

Navíc na svou hřmotnou postavu byl neobvykle rychlý a obratný.

„Jen tě provokoval. Dělá to pořád. Proč ho prostě neignoruješ?“ zašeptal, když kolem něj prošel.

„Mám svou čest. Nehodlám si ji pošpinit řečmi někoho takového,“ odplivl si.

„Pojď pryč, než to tady uklidí. Nerad bych, aby tě naštval něčím dalším, a vy si tady pak předváděli hlava nehlava, kdo je nejlepší z nejlepších.“

„Dobrá. Stejně jsem chtěl vypadnout.“

„Kam chceš vlastně jít? Copak ty víš, kde se ten démon skrývá?“ zeptal se.

„Nemám tušení,“ přiznal Sterling.

„Co kdybychom rozložili mapu a ty bys mi řekl, o co vlastně od začátku jde?“

„Nechtěl jsi jít pokračovat v dovádění?“

„Chtěl, ale když tě tady tak vidím, jak zoufale tápeš… raději bych ti pomohl. Dvě hlavy vědí víc než jedna. A navíc, neuraz se, potřebuješ dohled, příteli.“

„Asi ano,“ řekl zamyšleně Sterling. Po krátké úvaze přenesl řeč na pragmatičtější rovinu: „Mapa vždycky byla v dolním společenském salónku.“

„Ještě si to dobře pamatuješ,“ usmál se Jack. Prošel do určeného pokoje, mimo shon a halasení.

„Chceme další víno!“ křikl k madam, která právě vybírala dívky na úklid poškozeného vybavení, a zavřel za nimi dveře. Strhl ze zdi obrovskou mapu, jako by mu to tam patřilo, a rozložil ji na mahagonový stůl.

„Tady to začalo,“ řekl pomalu Michael a ukázal na teritorium East End.

„Nechutné místo,“ zabrblal Jack. „Špinavé a zkažené. Je dobré, že to tam někdo začal čistit.“

„Kdybys viděl, jak strašné to tam je!“

„Doufám, že tam nežiješ s nimi. Nerad bych od tebe chytil pár blech a mnoho děsivých nemocí.“

„Mám byt na Mile Endu. A myslím, že v bordelech, kam chodíš, jsou nebezpečnější věci,“ usadil ho.

„Aha, už chápu, proč nemáš zájem o zdejší kurvy, když na East Endu koupíš pannu o deset liber levněji než na West Endu,“ zasmál se, „cena je tak nízká, protože si je musíš nejdřív umýt, než na ně vlezeš.“

„Jsi hrozný, Jacku. Ti lidé za to nemohou. Žijí v nelidských podmínkách. Každý den života je pro ně utrpením.“

„Tvůj problém je to, že jsi vždycky byl moc hodný,“ řekl Skokan a vyslovil to tak, že to znělo téměř jako urážka. „Divil jsem se, jak se někdo se smyslem pro spravedlnost dostal na takový post. Wildside je přesně typ člověka, kterého bych tam předpokládal. Je to podrazák. Zákeřný sprosťák, kterému nevadí jít přes mrtvoly.“

„Promiň, ale myslel jsem, že předpokladem k tomu být královniným osobním strážcem je mít spíše přednosti,“ zabručel Michael.

„Ty si pleteš přednosti a ctnosti. Dneska s poctivostí nikam nedojdeš. Raději pokračuj,“ vyzval ho.

Pak mu vysvětlil, co se dělo mezi obyčejnými lidmi i mocnými hybateli. Řekl mu vše, co věděl o umírajících dětech i zápasech v aréně. Jack se houpal na židli, a když se nudil, prohlížel si strop. Michael ho však znal dobře, takže věděl, že poslouchá a zvažuje možnosti.

„Je to zapeklitá situace,“ prohlásil pak. Zaťukání na dveře je vyrušilo.

„Ano?“ zavolal Jack.

„Vaše víno, pane,“ ozvalo se.

„Pojďte dál,“ vyzval ji. Dal nohy dolů ze stolu, aby bylo místo na láhev, a nadšeně si promnul ruce. Dívka prošla a nezapomněla oba muže oblažit rozjařeným úsměvem.

„Michaeli?“ zašvitořila.

„Dobré ráno, Molly,“ prohodil lhostejně.

„Co tady děláš? A proč jsi tak smutný?“

„Nechci o tom mluvit,“ odsekl jako už poněkolikáté. Obrátila se tedy k Jackovi s tázavým pohledem.

„On je chudák zamilovaný,“ vysvětlil a byl za to odměněn vražedným výrazem. Děvče se zachichotalo a odešlo.

„Konečně víno. Nějak mi vyschlo,“ zaradoval se a jal se odstraňovat zátku. Jakmile se mu to povedlo, v místnosti se rozlil chlad. Oba muži poznali, že se stalo něco divného. Na tělech jim naskočila husí kůže. Černota v láhvi se převalovala, až šplouchala ven.

„Co to k čertu je?“ zanadával Jack pozorně zkoumající objekt, než ho Michael odstrčil stranou. Popadl láhev a mrštil s ní o stěnu. Sklo se rozbilo. Krev obarvila omítku. Tekla, jako by měla vlastní rozum, vůbec nemířila k zemi.

Michael strhl těžké závěsy a pustil dovnitř světlo. Ozvalo se bolestivé zaječení, jak se ta hmota škvařila, zmítala a odumírala.

„Chtěl ti dát napít své krve!“ křikl na Jacka. „S její pomocí by tě ovládl nebo zabil.“ Skokan si s překvapením vepsaným ve tváři znechuceně odfrkl.

„Nedal si moc na čas!“

„Musíme chytit Molly!“ upozornil ho Sterling. „Kdo ví, jestli se do ní nepřevtělil.“ Oba muži vyběhli do přijímacího sálu.

„Děje se něco?“ zeptala se s vyjeknutím dáma za pultem.

„Kde je?!“ zeptal se rázným hlasem Michael.

„Molly šla ven,“ odpověděla a ukázala třesoucím se prstem k východu. „Udělala snad něco špatně?“ Muži neodpověděli.

Vyšli na ulici do rušného ranního shonu. Objel je muž na parním velocipedu a zvednutým cylindrem pozdravil, ačkoliv jen těžko držel balanc na stroji s obrovskými koly. Nad hlavou jim prolétala nákladní vzducholoď, jejíž centrální balón nesl státní barvy. Kostelní zvony právě odbíjely časnou ranní hodinu. Vojáka ovanul náhlý chlad. Jen tak tak se vyhnul výkalům tekoucím po chodníku. Ulice byly špinavé, plné pobudů, a v dálce zněla hudba pouličních umělců. Harmonikáři pobrukující si hospodské odrhovačky či flašinetáři s cvičenými opičkami obsadili strategické rohy, kde mohli těšit

procházející.

„Tady nejsi ve Westminsteru,“ připomněl mu Jack. Michael přikývl. Byl daleko od všech mocenských center, od krásných a většinou uklizených tříd obývaných vyššími vrstvami obyvatel. Promenády s mnoha obchody a kavárnami, kde chudoba nevypadala rozhodně tak bídně jako v jiných městských obvodech, tam vybízely k navštívení. West End měl tvář zcela diametrálně odlišnou od svého východního konce. Uvědomil si, jak dlouho se neprocházel po Whitehall kolem vládních budov až na rušné Trafalgarské náměstí. Vybavily se mu monumentální sochy, průčelí paláců i ozdobné zdi domů, stejně jako lidé v nejlepších oblecích a dámy v šatech tak drahých, že by na ně nestačila jeho mzda. Drožky vystlané rudým sametem tažené malými parními lokomotivami. Prodavači novin, kteří natahovali umouněné dlaně po každé penny – to vše tvořilo pestrý kolorit měšťanského života. Čas, který strávil mezi chudinou, mu nyní připadal neskonale dlouhý, ale přesto jakýmsi způsobem obohacující.

Usmyslel si, že musí Lilianu opravdu vzít na procházku, a nejlépe na nějaké lepší místo. V hlavě se mu rýsoval uspokojivý plán, který hodlal uskutečnit za předpokladu, že se dožije večera.

„Divím se, že tady vůbec chodíš, když je to tak daleko od Buckinghamského paláce,“ rýpl do Jacka.

„To víš, občas se projdu přes park, koupím si láhev ginu a podívám se na krutosti páchané na ubohých chudácích. Nic mi tak nezvedne náladu.“

„Kdybych tě neznal, Jacku…“ zavrtěl hlavou Michael. „Tak a teď kudy?“ zeptal se řečnicky. „Někde se nám ztratil.“

„Měl jsi ho líp hlídat, ještě pořád ti jedno oko zbylo,“ vyčetl mu společník.

„Táhni ke všem čertům! Musíme tu příšeru najít! Teď ve dne potřebuje hostitele. Vadí mu denní světlo.“

„Mohla jít tudy,“ ukázal Jack do uličky, kde zrovna nájemníci domů vyhazovali odpad z oken.

„Jsi si jistý? Tamtudy je kostel,“ zapochyboval Sterling.

„Zkusím ho najít přes tu dívku. V prázdné skořápce jejího těla bude něco nepřirozeného. Zprvu jsem si toho nevšiml, ale jsem si jistý, že to bude podobné jako u Kelbyho. Najdu ji!“

„Dobrá. Do toho!“ povzbudil jej Michael. Skokan zavřel oči a soustředil se.

„Měl jsem pravdu, samozřejmě. Šel tamtudy,“ ukázal prstem k průchodu. Michael se rozběhl, aby mu cíl neutekl. Vytáhl pistoli a obezřetně se rozhlížel po okolí. V dálce viděl dívčina záda. Křikl na ni, ale neotočila se. Namířil a vystřelil.

„Ty blázne, co když to není ona?“ křikl Jack a strhl mu zbraň. Tělo před nimi se sesunulo k zemi. Oba ustali ve svém počínání a sledovali, co se bude dít.

„Co když jsi ji fakt zastřelil, ty idiote?“ zašeptal Jack.

„Sklapni!“ uzemnil ho Sterling. Z mrtvé hromady vystřelila chapadla, která za sebou táhla zbytek neforemné hmoty.

„Proboha!“ procedil Jack skrze zuby.

Michael ale už znovu vystřelil. Temnota se rozprskla do prostoru. Tam, kde na ni dopadlo světlo, se začala škvařit a rozpadat. Démon se na ně vyřítil. Michael strhl Jacka do pruhu jasného slunečního světla, které dopadalo mezi domy. Tam na ně nemohl, nebo v to alespoň doufali. Když nepřítel zjistil, že se na ně nedostane, zmizel v příšeří kostela St. Giles, jehož otevřené dveře zvaly všechny věřící k modlitbám.

„Musíme ho zastavit!“ rozhodl Michael.

„Co chceš udělat, až to chytíme?“

„Budeme improvizovat,“ rozhodl.

Chlad a všudypřítomná zatuchlina kostela jim připomněla hrobku. Dřevěné lavice byly v tak brzkou hodinu jen zřídka obsazené. Oltář osvětlovalo skrz východní gotické okno zlatavé světlo, které jako by oznamovalo příchod Krista v Soudný den. Zbytek kostela tonul v nepříjemné tmě, protože převážná většina oken měla barevné vitráže. Pestrá mozaika vytvářela na podlaze překrásné motivy. Ikony svatých mlčenlivě poukazovaly na utajenou spravedlnost světa. Všudypřítomné ticho byl snad hřích porušit, proto muži mlčky obcházeli loď po jejím půdorysu.

„Určitě si našel nové tělo,“ zašeptal Michael.

„Nikde ho tady necítím,“ mračil se Jack. Sterling zvedl hlavu ke klenbě stropu.

„Kde je tu schodiště? Nahoře je zvonice, tam by se mohl schovat!“

„Jak to mám vědět, nikdy jsem do kostela nešel,“ odsekl Jack. Michael se rozhlédl. Procházel pod chórovými okny, míjel ozdobné sloupy. Podle tvaru stavby správně usoudil, že v jedné z obvodových stěn bude vchod do dalšího patra, kde byly umístěny varhany. Zatím zkoumal oltář s velkými okny a snažil se pohlédnout do tváří prosebníků.

Desky s odkazy patronů na severní stěně upomínaly na pradávné světce. Plavovlasý voják zpozoroval pohyb. Rozběhl se skrze hlavní loď kostela, až za ním vlál dlouhý cop. Pistoli měl připravenou, ale věděl, že by nemusel nutně trefit, a kvůli časové prodlevě mohl soupeře ztratit. Držel se tedy těsně za ním. Zábradlí přeskočil, zhoupl se a dopadl do sakristie. Rychle překonával vzdálenosti mezi podlažími. Šavle mu narážela do stehna. Neznámý prudce zabočil do postranní chodby. Klapot bot napovídal, že narazil na strmé stoupání. Voják neváhal. Přidržel se zábradlí a vyběhl za ním. Točité schody končily ve věži s pyramidovou střechou. Odtamtud nebylo kam utéct. Muž v kápi dosáhl konce. Zmateně se rozhlížel, pobíhal jako myš v koutě. Zoufale hledal únik. Sterling stanul naproti němu. Hodiny na věži hlasitě tikaly pod jejich nohama.

Kapuce skrývala jen tmu. Voják zamířil a vystřelil. Zprvu se několikrát trefil, ale zásahy viditelně neměly účinek. Stín se vymrštil a prodloužená ruka mu zbraň strhla stranou. Výstřel se odrazil od zvonu, který začal hlasitě řinčet. Všude poplašeně vylétli holubi. Sterling padl na kolena a zakryl si tvář rukama v obavách, že by mohl přijít k úrazu. Ptáci kolem něj poletovali. Tloukli křídly, křičeli a klovali do něho. Pak vše ztichlo.

Zhluboka se nadechl, aby si dodal odvahu pokračovat. Pár kroků ho dělilo od vybitého okna věže. Vyhlédl ven, ale nikde nebylo ani živáčka. Slyšel zezdola Jackův křik. Šepoty ozývající se kolem něho mu naháněly strach, ale nedal to na sobě znát. Byl odhodlán toho tvora zničit dřív, než zase nastane

noc a on bude při síle.

„Nedovolím, abyste jí ublížil. Ani abyste komukoliv z nich ublížil,“ zašeptal Michael. Marně se rozhlížel kolem. Něco ho udeřilo do břicha takovou silou, až málem začal zvracet. Překulil se po zemi a rukama se opřel o podlahu. Zvedl hlavu, aby viděl postavu, jejíž kontury se rozmazávaly k nepoznání. Zhluboka dýchal, aby udržel obsah žaludku. Hbitě se odrazil, napřímil a okamžitě se vrhl na soupeře. Ten zachytil jeho letící pěst, ale záhy vykřikl a sám se stáhl. Jako by mu byl dotyk vojákova těla nadmíru nepříjemný. Michael ho prudce nakopl. Tělo proletělo místností a vrazilo do zdi. Svatý obrázek vedle něho spadl na zem a rozbil se. Michael přiskočil k okenici a trhnutím ji otevřel. Světlo dopadající na dřevěnou podlahu donutilo muže zaúpět a stáhnout se do kouta. Voják věděl, že se potřebuje dostat i k dalším oknům. Stíny, které se kolem postavy kroutily jako živé v temných siluetách, byly slabé. Mnohdy mizely a jen málo se znovu objevovaly. Démon viditelně

neměl nejlepší nápad vyjít někam během dne. Časová tíseň ho však jistě dohnala k zoufalému činu, a když jeho plán nevyšel, snažil se alespoň rychle dostat pryč. Michael si dával pozor, aby svým tělem nevrhal stín, čímž by mu umožnil použít nadpřirozené výhody. Zašátral po druhé okenici. Když se rám nechtěl pohnout, kopl do zrezavělé západky a ta upadla. Věděl, že jakmile se mu podaří uskutečnit svůj záměr, bude věž plná světla. Démon nebude mít kam utéct a svit ho zlikviduje, jen co ho zbaví těla.

„Nechte mě odejít!“ zasykl. Michael neodpovídal. Popadl postavu za kápi a vší silou s ní mrštil na podlahu. Tělo zadunělo. Démon se pokusil odplazit. Sterling nad ním poklekl a zvrátil mu hlavu. Kůže se pod dopadem světla začala škvařit. Tvor vykřikl. Nadpřirozenou silou ho ze sebe setřásl. Voják se odkulil po zemi, ale hned byl na nohou. Otevřel třetí okno, aby ztížil protivníkovi manipulační

prostor. Pak si ovšem všiml, že se dostal do stínu vrženého podpěrným trámem. Záhy ho do nohy škrábl stínový bodec. Stačil naštěstí uhnout, ale i tak se hned dostal do nevýhodné pozice. Přízrak se rozběhl k němu a zatlačil ho do kouta, kde se na rozhraní světla a tmy přetlačovali o život.

„Když mě pustíte, nechám vás žít!“ zasyčel démon. Michael neodpověděl.

„Spolu můžeme ovládnout svět!“ pokračoval ve svém lákání. „Dám vám, co budete chtít. Splním všechna vaše přání!“

Michael se tomu jen zasmál. Držel studené ruce a cítil i přes rukavice, že se s tvorem něco děje. Ten ho s úpěním sám pustil a odtáhl se. S jekotem po něm vyrazil, zoufalý jako zloděj bez možnosti úniku. Rozprostřel kolem něj plášť a švihl jím Michaela přes tvář. Cíp mu vletěl do zdravého oka a on vykřikl. Chytil se za obličej a couvl ve strachu, že by mohl přijít o zrak. Narazilo do něj něco velkého

a těžkého, co ho odmrštilo na podlahu. Praštil se do hlavy, ale když se rozhlédl kolem, nikdo kromě něho ve věži nebyl. Se zaúpěním se postavil. Vzhlédl, ale u střechy se držela tma a nebylo se tam jak dostat. Do těch míst nevedlo ani schodiště, ani žebřík. Michael si třesoucí se rukou protřel obličej.

Viděl, takže se pomalu uklidňoval z obav z dalšího nevyléčitelného zranění. Vrkání holubů a šustění křídel působilo zlověstně.

Rozhodl se opatrně vrátit, vyčkávání nemělo smysl. Prkno pod ním zaskřípalo. Lekl se, až nadskočil, a zavrtěl hlavou nad tím, že má nervy napnuté k prasknutí. Zamumlal potichu pár nadávek. Rozhlédl se kolem sebe a vyjekl, když ho za kabát popadly čísi ruce, které jím mrštily do zvonice. Vrazil zády přímo do velkého zvonu, který rozezvučel. Sklouzl a padal dolů. Výška to nebyla zrovna malá.

Zoufale tápal po věcech kolem sebe. Prvních trámů se nestihl zachytit, ale podařilo se mu to u lan. Spálil si ruce, jak po nich zoufale lapal, než se stabilizoval a zabránil pádu. Nepřirozený dotyk ho na zádech neustále mrazil. Zvon, který rozhoupal svým pohybem, teď zběsile vyzváněl. Vytáhl se nahoru

na nejbližší trám. Našel východ, ale přízrak nikde neviděl. Vykopl dřevěné okenice, aby se dovnitř dostalo světlo. Prosluněná věž však zela prázdnotou. Počítal, že soupeř nějakým způsobem unikl. Možná sešplhal, nebo se schovával v přítmí. Jack na něho volal ze schodiště. Viditelně mu tolik pohybu nedělalo dobře.

„Jsi v pořádku, ty blázne?“

„Zatím ano,“ odpověděl Michael.

„Pojď dolů!“

„To se tak bojíš být chvíli sám?“ zavtipkoval, když sbíhal.

„Nerad někam chodím bez svého mechanického doprovodu,“ zahučel Jack na svou obhajobu. „Vůbec nechápu, proč bych měl tak brzy po ránu tolik běhat! Vytáhl jsi mě z postele a zničil mi den.“

„Omlouvám se. Tvé pohodlí je samozřejmě přednější než osud celého světa,“ prohodil Sterling a utřel si zpocené čelo. Vyšli ven z kostela na pomalu se plnící ulice. Vyzvánění přilákalo pozornost a na malém náměstí se srocoval dav přihlížitelů. Michael přemýšlel, kam mohl démon zmizet. Mezi lidmi už neměl šanci ho poznat. Jestli si vzal jiné tělo, tak se ztratil v anonymním davu jako kapka v moři.

Michael tušil, že když se mu nezdařil první pokus o útok, nehodlá chybovat znovu a raději si svůj postup dále promyslí. To, že ho sledovali, mu nejspíše narušilo plány. Jack se nerudně mračil na všechny kolem.

„Budu si muset dávat pozor na to, s kým mluvím. Může viditelně posednout kohokoliv, i když si myslím, že mě by se snažil spíše zlikvidovat než ovládnout.“

„Otázka vůle, Jacku. Slabého člověka snáze opanuje. U tebe by měl velký problém. Už jen tvé ego jde pár kroků před námi.“

„Říká Sterling,“ ušklíbl se Jack. „Bojovník, gentleman a jediný spravedlivý v Londýně. Muž, který kdysi přežil největší útok na Buckinghamský palác a je na to hrdý,“ zabručel jízlivě.

„Alespoň vidíš, že bude lepší, když si budeš krýt záda,“ řekl Michael a rýpnutí taktně přešel.

„Vezmu si pár mechanických vojáků. Takticky je rozestavím a budu ve výhodné vzdálenosti, abych se do nich mohl v případě potřeby rychle převtělit.“

„To zní rozumně. “

„Zkontaktuji ostatní, ale určitě můžeš počítat se všemi. Neodpustím nikomu, že se mě chtěl zbavit!“

„Jak jinak… uvidíme se, Jacku,“ kývl Michael na člověka, kterého přes to všechno, co se mezi nimi kdy událo, považoval za přítele. Vykročil po nerovné ulici plné splašků a odpadků, aby pokračoval vlastní cestou. Jack se za ním chvíli díval. Když mu pohled sklouzl stranou, zjistil, že jeden z hlídačů u vstupu do nevěstince si ho tázavě prohlíží.

„Na co civíš?“ zeptal se popuzeně Skokan. Chtěl si zapnout rozhalenou košili, ale pak nad tím jen mávl rukou a vrátil se raději dovnitř k načatému programu.

Kapitola 43

Liliana se procházela zešeřelou noční ulicí a Michael šel po jejím boku s rukama za zády. Zamyšleně hleděl na dlažební kostky, nedbaje na to, že se za ním kolemjdoucí otáčejí, aby si ho prohlédli. Vysocí lidé vždy vzbuzovali pozornost.

Jeho kabát se skvěl čistotou. Vlasy si nechal pečlivě učesat a ascot tie v imperiálních barvách měl úhledně složenou v bílé košili. V méně formálním tmavém obleku jí připomínal gentlemana ode dvora, na kterého měl vychování, avšak zdaleka ne postavení. Chybějící oko mu zakrývala ozdobná páska, kterou dostal darem od královny. Nutno podotknout, že ji nenáviděl k smrti, ale nosil ji, protože se to od něho očekávalo. Ani vyobrazení parních mechanismů na britské vlajce, které mělo symbolizovat pokrok země při průmyslové revoluci, mu nehrálo do vkusu. Připadal si zároveň jako bláznivý patriot, imperialista a majetek královny. Možná byl od každého z toho trochu, ale nikdy si to nehodlal otevřeně přiznat.

V kalužích po nedávném dešti se odráželo světlo plynových lamp. Míjely je drožky tažené mechanickými zvířaty, parní samochody i koňská spřežení s kočáry. Mezi syčení páry, praskání hořícího dřeva v koších, kde se zahřívali opilci či bezdomovci, a zvuky utichající ulice se vloudil i zpěv ptáků, kteří ještě neusnuli se zapadajícím sluncem, a pouličních umělkyň.

Dívka svírala deštník a zatínala do dřevěné rukojeti prsty tak silně, až jí zbělaly klouby. Michael jí při jejich setkání na nábřeží nabídl rámě, ale ona odmítla. Teď v ní hlodaly pochybnosti, zdali se bude zlobit, nebo měla hodit za hlavu veškeré společenské zábrany a nechat se s ním vidět na ještě stále poměrně rušné ulici. Ve vysokých oknech domů se svítilo, občas se ozýval smích, hudba i křik.

Liliana se mimoděk zachvěla. Měla sice rukavičky a teplý kabátek, ale přesto jí bylo chladno.

„Je vám zima? Mohu vám půjčit kabát?“ zeptal se hned.

„Ne, děkuji. Já jen…“ snažila se nějak ospravedlnit odmítnutí, ale pak zakopla. Podpatek střevíčku se zasekl v dlažbě. Zavrávorala, ale naštěstí byl její gentleman ihned v pohotovosti, aby ji zachránil před pádem.

Michael si povzdychl. Vnutil dámě rámě a přitiskl ji k sobě blíž. Smířila se s tím a opřela mu hlavu o rameno. Nenápadně se usmála spokojeností.

Míjeli tmavé siluety bezmála opadaných stromů, v jejichž korunách kvílel vítr. Měsíc prosvítal skrze větve jako mlčenlivý společník. Téměř dokonalý stříbřitý kruh vševidoucího oka. Lilianě běhal mráz po zádech, cítila, že nastane chvíle, kdy se bude muset proměnit ve vlka.

Po většinu času o tom mohla sama rozhodovat, ale v nocích kolem úplňku byla touha její druhé části tak silná, že nemohla vydržet v lidské podobě. Bývala nervózní, podrážděná. I když se snažila, její oči tou dobou často vypadaly jako zvířecí. Vesničané tomu říkávali, že vlčí duch prosvítá ven.

Měli už jen zlomek času na to, aby naplánovali, jak démona chytit a spoutat. Smečka se za úplňku stáhne do Londýna, takže bude muset být připravená na všechno. Zatím netušili, kde hledat. Mohli se jen domýšlet.

„Bolí vás to?“ zeptala se, když si všimla, že už poněkolikáté si protírá okolí prázdného očního důlku.

„Promiňte. Pořád mi slzí oční kanálky, a když jsem nervózní nebo po dlouhodobém vypětí, pobolívá mě to způsobem tak nehorázným, že mít to oko, sám si ho vypíchnu. Čert mi to byl dlužen!“

„Snad vás nepřivádím do rozpaků?“ zasmála se.

„Vy mne? Vždycky!“ zavtipkoval. „Ostatně nemá váš bratr podobné problémy?“

„Končetina ho občas pobolívá, to ano. Většinou při špatném počasí a tlaku. Říká, že má pocit, jako by měl opravdovou ruku. Nedá se s tím nic dělat?“ zajímala se.

„Tyto bolesti bývají údajně poměrně časté, když vám chybí nějaká část těla,“ přetlumočil jí poznatek od doktora.

„Víte, divím se, že jsme po tom všem ještě vůbec naživu. Možná bychom měli oslavovat takováto skromná vítězství,“ zašeptala.

„Je pozdě, ale…“ začal Michael, avšak záhy zmlkl.

„Měla bych jít domů, pokud si se mnou tedy nechcete zavýt při měsíčku,“ navrhla Liliana pobaveně.

„Vím, že se obzvláště v noci necítíte ve své kůži. I tak jsem nesmírně potěšen, že jste svolila se se mnou projít. Doprovodím vás.“

„Nemusíte hned. Pojďme ještě tudy,“ ukázala bradou k parčíku na konci promenády.

„Výborně, ukáži vám jedno své oblíbené místo,“ řekl hned nadšeně Michael. Ačkoliv se rozpršelo, nikomu z nich déšť nevadil. Liliana jen roztáhla deštník.

Objekt připomínal kapličku, ale ve výklenku se místo panenky Marie tyčil obrovský kamenný lev. Zbylý prostor nezabraný sochou sotva stačil pro jednoho, aby ho ochránil od deště, ale když na to Liliana poukázala, jen se usmál. Zvedl ji a postavil pod stříšku. Sám zůstal venku, jakoby přede dveřmi. Dívka nad něho naklonila deštník. Strhl se typický anglický liják, při němž by mu déšť během chvilky promáčel vlasy i oblečení. Michael stál, ruce položené kolem ní, na majestátních lvích nohou, které symbolizovaly pevné základy Impéria.

Liliana ho beze slov pozorovala. Ačkoliv nedokázala mluvit o svých pocitech, cítila se nevýslovně šťastná. Pohladila ho po tváři, odhrnula mu vlasy z čela a on ji stejně mlčky pozoroval. Dech jim stoupal od úst v podobě páry. Hluk velkoměsta zde nebyl tak výrazný. Šumění deště i blízké řeky je oddělilo od všeho shonu.

„Je to mé nejoblíbenější místo. Už kdysi jsem vám je chtěl ukázat. Chodíval jsem sem, když jsem potřeboval být sám.“

„Tehdy bylo skoro léto. Jediný den, kdy nebyla mlha a sychravo,“ zavzpomínala Liliana.

„Ano. Nepršelo, nepadal ani černý sníh, a dokonce bylo vidět i na více než pár stop před sebe. Proto jsem si říkal, že nemůže být nic lepšího než sem vzít dívku svých snů a vyznat jí lásku. Jen jsem nečekal, že sem nedojdeme, ani to, že mě odmítne, neboť jsem si byl jistý, že ke mně chová stejné city.“

„Michaeli, je mi to líto, ale…“

„Nemusíte nic říkat. Pochopil jsem. Dlouho jsem přemýšlel. I o tom, co se stalo u Clesingera…

Kdysi jsem vám tak bláhově vyznal své city a čekal, že se setkají se souhlasem. Ačkoliv to vaše ústa nedokážou vyslovit, z pohledů a gest jsem vždy cítil, že si myslíte to samé. Vím, že se musíme řídit rozumem, protože není nic pošetilejšího než vymlouvat se na lásku, když není rozumné zahazovat se s někým, jako jsem já.“

„Nezačínejte s tím…“

„Nebudu pokračovat, nebojte. Teď žádné vtipy. Sedával jsem tady za ta léta mnohokrát. Ale vždy jsem sem chodil hlavně přemýšlet. Teď vám to místo mohu konečně ukázat a třeba z něj pochytíte něco ze mě. Nějaké mé myšlenky, abyste věděla, jak moc si vás vážím. Když jste mě odmítla, snažil jsem se nedat najevo zoufalství, kterým jsem se trápil. Ale královna si toho stejně povšimla. Chtěla mě zasnoubit s jednou svou schovankou.“

„Opravdu?“

„Ano, taková milá dívka, ani jí ještě nebylo šestnáct. Uměla skvěle hrát na klavír a zpívat. Z bohaté rodiny. Prostě dobrá partie.“

„Co jste s tou nabídkou udělal?“

„Odmítl jsem ji,“ odpověděl.

Lilianě bušilo srdce až v uších. Korzet ji dusil. Věděla, že nepřijmout něco takového by královna brala téměř jako urážku či neuposlechnutí rozkazu. Byla si jistá, že kdyby se nejednalo o Michaela, který jí tolikrát zachránil život, vykázala by dotyčného od dvora, navíc se spoustou dalších nepříjemností.

„Je to bláznovství,“ namítla.

„Vy víte, že jsem blázen. Jsem blázen do vás. Řekněte mi, že mě nemilujete a že mám odejít. A já přísahám, že vás už nikdy nebudu obtěžovat svou přítomností. Jestli vám ubližuji a trápím vás, věřte mi, že jsem toto nikdy nechtěl.“

„Dáváte mi ultimáta, nad kterými se nechci rozmýšlet!“ vykřikla prudce.

„Máte možnost to skončit, a já vaše přání budu respektovat. To vám přísahám.“

„Kam chcete jít, abychom se neviděli?“

„Královna mi navrhla, že po tomto případu mohu odjet do jakékoliv naší kolonie. Jestli mě nechcete už nikdy vidět, přijmu její nabídku a odpluji do Indie.“

Naklonil se k ní, aby si vyslechl ortel. Opětovala jeho pohled, ale nedokázala ho od sebe odvrhnout. Nemohla vyslovit byť jediné slovo.

„Chci, abyste byla šťastná.“

Nemohla nic říct, ani nechtěla, ale než se jejich rty stačily dotknout, uvědomila si, že se kolem nich

něco děje. Ptáci polekaně vzlétli, vítr k ní přinesl zápach cizího člověka a puch rozkladu. Myšlenky jí vřely v hlavě. Vlčí vjemy předávaly jasnou zprávu a tělo zareagovalo dřív, než pochopila…

Vzduch se zachvěl.

Odstrčila Michaela stranou. Pak se ozval výstřel. Voják instinktivně sáhl po zbrani, ale ještě před tím se otočil k Lilianě, která mu zachránila život. Kulka prostřelila dívce břicho a zazvonila o kámen za ní, který se rozletěl na všechny strany. Krev se rozstříkla po soše lva. Liliana sevřela ránu a svezla se bezmocně na zem.

„Ne!“ vykřikl Sterling. Chtěl se k ní vrhnout. Pomoct jí, ale zjistil, že se nemůže hnout. Stíny se prodlužovaly, omotávaly kolem svalnatých paží, poutaly ho na místě. Škubal sebou, snažil se vyprostit ze sevření, které se pomalu stahovalo jako smyčka kolem bezmocně lapené kořisti. Slunce zapadlo a on si uvědomil, že brzy nastane tma a jeho neuvážená procházka byla hrubým podceněním démonových plánů. Ze sochy kapala Lilianina krev, hlava jí zmrtvěle padla na hruď.

Michael si pomalu uvědomoval, co se děje, a když se mu po tváři svezla slza, zjistil, že pláče. Zoufalství mu dodávalo sílu, ale pořád byl jen člověk, který se nedokázal vzepřít božské síle. Stíny ho srazily na kolena. Spoutaly mu ruce a pak ho temnota obklopila. Poslední, co viděl, byla dívčina mrtvolně bledá tvář.

Michaelovo tělo se roztřáslo. Žebra se mu kroutila v hrudi a zakusovala se hlouběji do masa, až křičel bolestí, protože nemohl déle vydržet. Cítil, že se s ním něco děje. Kdesi uvnitř se jeho kosti hroutily a jinak přeskupovaly. Svalstvo mu ochablo, kůže svraštěla a pod ubývající výplní se

svěšovala, až připomínal kostlivce potaženého pergamenem. Zprvu měl pocit, že stárne, jako by z něj něco vysávalo život, ale záhy zjistil, že se hmota stává tekutější. Obalilo ho bahno, které ho pokrylo od hlavy k patě. Zmenšil se, nebo spíš shrbil. Zvracel, dokud měl co. Křičel, než přišel o hlas. Ústa mu srostla do jednoho celistvého kusu tkáně. Dusil se, snažil se polykat, ale bylo to, jako by pil vodu

s pískem. Když se jeho rty znovu oddělily, vypadaly jako nerovné cáry, které ničím nepřipomínaly člověka. Z pocitu, že klečí na kolenou, se stal ten fakt, že jeho tělo skončilo kdesi v polovině a dál byla jen rozteklá kaluž těstovité hmoty. Kolem leželo jeho oblečení. Jediné oko měl teď uprostřed neforemné hlavy. Natahoval dlouhý krk, plácal mnoha krátkými pařáty, ale nedokázal se vzpamatovat z toho šoku, co se z něj stalo. Zkroutil se jako červ, mrskal sebou, ale zmocňovalo se ho stále větší zoufalství. Připadal si jako ohavná ponrava. Slizká, nevyvinutá, stále se přelévající masa, nehodná lidského pohledu.

Chvíli se zmateně snažil přijít na to, jestli je všechno, co se kolem něj děje, skutečné. Pak se ponořil do své mysli, kde si uvědomoval zmrzačené a přetvořené tělo. Ať dělal cokoliv, pořád viděl sám sebe v nové podobě. Ta myšlenka ho sžírala, trápila. Připadal si ponížený, styděl se za sebe. Emoce jím lomcovaly. Hlava ho ukrutně bolela. Pak uslyšel nepříjemný smích, který přicházel jakoby zdálky.

Schoulil se do sebe. Čekal blížící se konec.

Někdo ho praštil do obličeje. Ten šok ho vytrhl z představy, v níž byl uvězněn. Vyděšeně otevřel oko a uvědomil si, že má stále lidské tělo. Nechápal, kde je ani jak mohl schytat ránu, když poblíž nikdo nestál. Zhluboka se nadechl a rozkašlal se. Z nosu mu proudem crčela krev, také z uší a očí, a kapala mu na zpocenou hruď.

Bolel ho každý sval v těle, jako kdyby opravdu prodělal fyzické přetvoření. Chtěl promluvit, ale v ústech měl sucho.

„To byla jen představa?“ zašeptal zmoženě.

Michael se sice probudil, ale kromě bolesti, která přicházela ze všech stran a proudila tělem jako pulsující příliv, si nebyl schopen nic vybavit. Zvláště pak ne, co byla pravda, a co přelud. Jediné, co věděl jistě, bylo, že je Liliana mrtvá. Obraz lví sochy zbrocené její krví měl před očima stále jasný.

Nemohla umřít, je přece vlkodlak! pomyslel si, ale jistý si nebyl ani zdaleka. Netušil, jestli jsou báchorky pravdivé a zdali neměl střelec stříbrnou kulku. Trvalo mu hodnou chvíli, kdy dezorientovaně otáčel hlavou a snažil si vzpomenout na to, co bylo v posledních chvílích před bezvědomím, než si uvědomil, kde se to ocitl.

Místnost, v níž se nacházel, vypadala jako podpalubí. Sípavě se nadechl, aby dostal do sevřených plic trochu zatuchlého vzduchu. V hrudi ho nesnesitelně pálilo. Doufal, že po tom nárazu nemá zlomená žebra. Pomalu si přivykal na tmu, ale dávno zjistil, že má ruce připoutány nad hlavou v chrastících okovech. Na nezhojená záda mu kapala špinavá voda ze stropu. Košili měl roztrhanou tak, že se nedala považovat za oděv. V místnosti bylo chladno, a tak mu každou chvíli naskočila husí kůže.

Přimhouřil oko a zaostřil na postavu, která seděla za dřevěným stolkem.

Jednalo se o muže malého vzrůstu, v němž poznal jednoho z dělníků, kteří s ním pracovali v továrně. Dle jeho dobře známého pohledu mu okamžitě došlo, s kým má tu čest.

„Démon!“ hlesl.

Napnul svaly. Snažil se vyprostit z pout, ale vše drželo až příliš pevně.

„Taková snaha!“ odfrkl si posměšně muž.

„Neovládnete mě!“ vykřikl Michael přesvědčeně.

„To nemám ani v plánu. Chci ji. Ona je silná, vydrží nápor mé duše, kdežto vy… jste jen zbídačená skořápka. Jepice. Nevím, co na vás vidí, ale vím, že za vámi půjde kamkoliv. Vskutku politováníhodný pár.“

„Zbídačená skořápka,“ odplivl si voják. „Počkejte, až se odtud dostanu. Zpřelámu vám hnáty a vaši hlavu budu ještě týdny nosit na opasku, než na ní oschne krev! Budete trpět za to, co jste jí udělal!“

„Jen výhružky, pane Sterlingu. Skutečnost je zatím taková, že tu jste spoutaný a zcela mi vydaný na milost a nemilost. V mém případě asi chápete, co si z těch dvou variant zvolím. Mohl bych vás fyzicky zranit, ale nerad bych, abyste mi tady umřel dříve, než nás slečna Kelbyová najde.“

Michael chtěl něco říct, ale prudce se rozkašlal.

„Někteří lidé vás považují za bezstarostného. Já si to o vás nemyslím. Vím, že život v osamění, kdy si musíte kupovat přátele i ženy, abyste nebyl sám, není příliš radostný. Naštěstí jste vždycky měl peníze a královna kvůli vám přimhouřila oko, abyste odváděl lepší výkony. A pak se najde žena, která vás nechce a kterou si nemůžete ani koupit…“

„Celý život jsem šoustal kurvy, takže si teď můžu dovolit milovat Lilianu jen svým srdcem,“ opáčil

uštěpačně.

„My dva víme, že vás potkalo příliš mnoho nemilých věcí, ačkoliv na sirotka jste dosáhl úctyhodných výkonů.“

„Chcete mi promlouvat do duše? Na to jsem už trochu starý,“ zasmál se Michael. „Můžete být klidně sirotek, můžete krást a zabíjet, ale nic z toho nevypovídá o tom, jaký jste člověk!“

„Opravdu? Můžete mi vysvětlit, jak může dobrý člověk někoho zavraždit? Jak může dobrý člověk něco ukrást?“

„Viděl jsem děti, které kradly, aby neumřely hlady. A už jsem zažil i situaci, kdy největší dříč v továrně zabil svého nadřízeného, protože ho málem umořil k smrti.“

„Zajímavé úvahy, pane Sterlingu. Vy děti nemáte, nemáte ani rodinu, tedy vám nemohu nijak ublížit přes blízké osoby, kromě ženy, kterou slepě milujete.“

„Slepě? Ale jistě, všiml jste si, že mám jen jedno oko…“

„Humor vás brzy přejde. A pak budete prosit, abych vás i ji ušetřil bolesti, kterou vám budu působit, zatímco si užiji její tělo.“

„Liliana toho ví o bolesti neuvěřitelně mnoho. Třeba vás ještě něco nového naučí. Ale to tělo vám samozřejmě budu závidět, dostal jste mě.“

„Vaše nezlomná drzost mě opravdu nebaví. Ale myslím, že vím, jak vám ublížit, než se tady někdo ze sourozenců objeví. Nechám vás trápit se vlastními démony. Uvidíme, jak si stojíte sám proti svým myšlenkám, svědomí i výčitkám.“

Zastavil prst kousek před jeho kůží. Na čelo mu ve vzduchu nakreslil neviditelný symbol.

„Jen trápení. Jste oba dva odsouzeni jen k trápení,“ zašeptal.

„Víte, u nás se říká, že pokud se pro někoho trápíme, spojuje nás to s ním víc, než kdybychom ho jen milovali. A je-li to pravda, tak nás od sebe nemůžete nikdy rozdělit,“ řekl Michael, ale pak vykřikl bolestí a jeho těla se zase zmocnila horečka.

Viktora vytrhlo z uvažování letmé zaklepání na dveře. Trochu neochotně šel otevřít, protože chobotnička zrovna na šňůry věšela vyprané prádlo. Rád by se věnoval něčemu úplně jinému, neboť když Liliana odešla, mohl mít celý dům pro sebe, a tím pádem také klid na práci. Krátký čas mu stačil k tomu, aby opravil mechanickou paži, která byla po potyčce v nemocnici dosti poškozená. Vytáhl kulky, které uvízly mezi pláty, vyklepal kov. Opravil mechanismy, protože mu přestávaly fungovat prsty. Zatím si ruku naolejoval, procvičil zaseknuté zápěstí a rychle si natáhl rukavici.

Kritickým pohledem se zhodnotil v zrcadle. Vlasy měl napudrované a učesané dozadu, aby mu nepadaly do očí. V obličeji pár utržených modřin, kterým nevěnoval ani snahu zamaskovat je líčidly. Upravil si límeček na košili a pak teprve otevřel.

Madelaine stála pod lampou a usmívala se na něj. Viktor překvapeně zamrkal.

„Dobrý večer!“ zakoktal po chvíli rozpačitého ticha a lehce se uklonil. „Copak tu dělá dáma tak pozdě v noci?“

„Chtěla bych s vámi mluvit, pane Kelby,“ řekla. Smaragdové šaty vypadaly v noci jako černé. Přes ramena jí splýval sametový pláštík.

„Mohu dál?“ zeptala se, když neodpovídal. Viktor zavřel pusu a přikývl. Na ulici nikdo jiný nebyl, přesto mu noc připadala neobvykle zlověstná. Dorůstající měsíc ho děsil. Vždycky mu naskočila husí kůže po celém těle, jakmile si vzpomněl, co se s ním posledně dělo. Srdce mu začalo prudce bušit, sotva se vrátil nepříjemný pocit, že se jeho tělo mění a přetváří. Svaly se mu bolestivě napínaly k prasknutí, záda ohýbala a on byl mlčenlivým svědkem vlastní metamorfózy. Otřásl se, než si všiml, že dívka už prošla kolem a stojí v chodbě.

Rychle si tedy pospíšil za ní.

„Čím vám mohu pomoci?“

„To je otázka, pane Kelby,“ odpověděla neurčitě, zatímco prošla do velkého sálu, kde planul krb. Shodila ze sebe pláštík, aby mu odhalila bledá ramena pokrytá pihami. Na zdvořilostní návštěvu byla oblečena příliš odvážně. Vlasy měla kudrnaté, sepnuté jednoduchou sponou.

„Nehodí se, aby slečna jako vy navštěvovala v noci osamělé muže,“ řekl lehce vyčítavě.

Neodpověděla, jen se usmála. Rozhlédla se, až našla klec s ptáčkem. Timálie hlasitě pískala a poblázněně poletovala v kleci.

„V noci, pane Kelby, jsou všechny věci jasnější!“ zašeptala. Oči jí začaly nelidsky planout. Když se otočila k němu, Viktor už držel v ruce nabitou pistoli.

„Stůjte!“ zavrčel. Démon se zasmál jejími ústy. Mladík vystřelil. Trefil se do prsou, ale rána ji nezabila. Černá krev se rozstříkla po podlaze, jak se sklonila, a chvíli kapala na koberec. Substance připomínala koncentrovanou tmu. Podivnou hmotu hustou jako asfalt, která místy jevila známky života. Když zvedla hlavu, mimoděk ucouvl. Vystřelil znovu, ale kulky prolétaly tělem, které se kvůli nadpřirozenu zacelovalo zpět, a neúčinně narážely do zdi. Vydala se k němu jako pokroucená loutka. Narovnala údy a zatnula prsty do spárů. Viktor už ani nepočítal, kolikrát zmáčkl spoušť. Věděl, že Liliana i Michael jsou někde venku a ani jeden z nich mu nepomůže. Dívka se rázem ocitla u něho.

Jediným pohybem mu vyrazila zbraň z ruky.

Chytila ho pod krkem a s neuvěřitelnou lehkostí zvedla vzhůru. Sotva se špičkami bot dotýkal země. Vázanka ho dusila. Snažil se vymanit, ale držela ho pevně.

„Jak roztomilé. Vědec nakonec podlehl prachobyčejné chemii stvořené přírodou, kterou tak opovrhuje. Dokonce jste na chvíli zapomněl na parní mechanismy, když se vám srdce rozbušilo při pohledu na ni!“

„Vy jste ji zabil!“ zasípal a někde v podvědomí si uvědomoval, jak moc ho ta ztráta zasáhne, jakmile

si přizná, že všechno, co se stalo, je pravda. Ačkoliv dívku téměř neznal, romantik by to nazval láskou na první pohled. Pocit viny, že zemřela kvůli němu, se zakousl do nitra, kde ho neúnavně sžíral.

Zasekl se pojistkou na mechanické paži za pásek. Měl na něm upevněnou koženou taštičku na nářadí, zapínala se ozdobnou sponou, o kterou se v zápěstí zahákl. Nenápadně škubnul, aby spustil přeskládání jedné části do pistole. Jelikož byly součástky nově promazané, vše se dělo téměř neslyšně. Nedostávalo se mu vzduchu a před očima se mu zatmívalo, než pocítil, že je přeměna hotová. Zvedl ruku. Namířil dívce do obličeje a vystřelil. Zpětný ráz jím trhnul, ale za rozptýleným obláčkem dýmu viděl jen usmívající se tvář.

Démon měl uprostřed obličeje díru, která se však zacelila a zmizela. Viktor se začal zmítat mnohem úporněji. Kopal a mlátil kolem sebe hlava nehlava, aby ho ta věc pustila. Dívka s ním mrštila proti zdi, jako by nic nevážil. Se zaduněním narazil do zdiva. Omítka popraskala až ke stropu. Věděl, že si ublížil víc než jen vyražením dechu a pohmožděním zad. Člověka by takový úder zabil. Převalil se po zemi, ale byl tak ochromený silou nárazu, že nemohl vstát a utéct. Zoufale si tiskl hruď a lapal po vzduchu.

Démon se jím příliš nezabýval, šel pro ptáčka ke kleci. Timálie zběsile létala, uzavřená v malém prostoru, pískala a tloukla křídly do dvířek, jako by věděla, kudy se dostat ven. Dívka vzala klec a s potměšilým úsměvem se zadívala na svého úhlavního nepřítele.

„Nevím, jak jste přišli na tenhle způsob, ale nehodlám skončit jako něčí hnízdo, zvláště když se mi tak daří,“ řekl démon jejími ústy. Už se chystal odejít, když vtom se zarazil. Jeho pohled se stočil k Viktorovi, který se snažil najít nějakou použitelnou zbraň, ale příliš se mu nedařilo, protože se třásl v křečích.

„Vy?“ zašeptal démon překvapeně.

Mladému šlechtici vytanuly na čele kapky potu. Horečnatě se třásl, zatímco svaly na pažích se mu nepřirozeně napínaly a zvětšovaly. Vykřikl a prudce otevřel oči, jež se rozhodně nedaly považovat za lidské.

„Vy jste vlastně také vlkodlak?!“ řekl si pro sebe přízrak a sehnul se k němu se širokým úsměvem.

„Netušil jsem, že tak strašně zapomínáte vzít si sérum, když je pro vás tak důležité.“ Naklonil hlavu na stranu. Posměšně si odfrkl. „Ach ano, úplně jste zapomněl, že si mohu číst ve vaší mysli jako v otevřené knize. Mimochodem, zlomil jsem vám tím úderem žebra. Minimálně. Normální člověk by měl problém přežít, ale vy se uzdravujete. Víte, že když se jen trochu zraníte, začne se vám rychleji obnovovat krev za tu, kterou jste eventuálně ztratil, takže se lék zředí rychleji? Metabolismus jej spotřebuje a vy si budete muset vzít další dávku dříve? Ne, vsadím se, že jste to nevěděl. Vy totiž neumíte opravdu experimentovat. Příliš se bojíte, abyste na sobě něco vyzkoušel, a tím je vaše práce odsouzena k neúspěchu. Štěstí totiž přeje odvážným!“

Viktor chtěl něco říct, ale z úst mu kapaly sliny. Kromě nově narostlých šelmích tesáků se jeho tvář začínala přetransformovávat do vlčí tlamy. Dokázal vydat jen politováníhodné zaskučení. Stulil se do klubíčka, zatímco mu zádové svalstvo nabíhalo, upevňovalo se na zvětšující se kostře a bolest ho sužovala k nevydržení.

„Měl byste si užít své poprvé, pane Kelby. Také to může být vaše naposled!“ zasmál se nezvaný návštěvník a odcházel i s klecí a ptáčkem.

Viktor se třásl jako osika. Tělo vyčerpávalo veškerou sílu na proměnu, takže se sotva hýbal. S hrůzou sledoval, jak mu na ruce rostou drápy a chlupy. Uvědomil si, jak moc je zoufalý. Liliana říkávala, že celkovou proměnu většinou přežije jeden z deseti. Nepochyboval, že on to štěstí mít nebude. Jeho

tělesné zdraví nebylo rozhodně na vrcholu, stejně jako jeho síly. Zvláště když vzal v potaz předchozí vyčerpávající dny. Zaúpěl, protože dostal křeče do břicha. Začal prudce dávit. Málem se zadusil vlastními zvratky. Škrábal po zemi, protože se snažil dostat ke stolku, jenže drápy spíše zanechávaly rýhy v podlaze, než aby se dokázal účelně pohybovat. Cítil, jak se na něm napíná košile. Látka každou chvíli praskala, protože se hmota přeskupovala. Obrůstal šedivou srstí. Přestával vnímat lidskými smysly, místo nich nastoupily úplně jiné, na něž nebyl zvyklý. Proto si připadal dezorientovaný, ztracený. Mechanická paže skřípěla. Svaly se vlnily pod kůží, trhaly od kovových úchytů. Očekával, že mu proměna každou chvíli umělou paži surově oderve od těla. Netušil ani, kde injekce nechal. Nejspíše zůstaly uloženy v jeho brašně, ale jistý si nebyl. Účelně je rozmístil v domě, jenže nejbližší byla v zásuvce stolu z dílny. Zcela jasně tušil, že se tam v takovémto stavu nemá šanci dostat. Bolest v paži byla tak prudká, že vyl a skučel.

Pak jeho vědomí začínala opřádat mlha. Upadal do mdlob. Cítil, jak leží v kaluži vlastní teplé krve. V duchu si uvědomoval, jak mu klesá tlak, tep se zpomaluje a on se propadá kamsi do zimy. Zklamal všechny, protože kvůli hloupé chybě přišli o timálii, nechal se obelstít démonem, a navíc byl zcela bezmocný proti nechtěné proměně vlastního těla. Přestával cítit končetiny. Chtělo se mu spát, jak vlčí část odstrkovala lidskou kamsi do nevědomí. Pak si uvědomil, že možná umírá. Že tohle je nejspíš ten poslední pocit před konečnou temnotou.

Nevnímal bodnutí jehly. Ani konejšivá slova své sestry.

Ležel na podlaze mezi zvratky a krví. Rameno měl sice srostlé zpět, ale nakřivo. Kůže byla zkrabacená, svaly stále naběhlé a celé tělo ho ukrutně bolelo. Chvíli se nedokázal ani posadit, jak moc mu třeštila hlava. Celý svět se s ním nemilosrdně točil. Musel překonat nepředstavitelné závratě, aby znovu nezvracel. Košili měl roztrhanou na cáry. Na pažích i nohou se mu v kůži táhly nově zhojené bílé jizvy. Jednalo se jen o několik tenkých linek, ale on věděl, že před několika minutami to byly krutě vypadající rány, z nichž prýštila krev. Mechanickou paží nemohl hýbat, pravděpodobně se někde zasekly mechanismy nebo byla poškozená od nárazu. Posadil se. Ovanul ho chlad. Domovní dveře klepaly v průvanu. V pokoji byl i tak nesnesitelný puch.

Rozhlédl se a uviděl, že vedle něho leží Liliana. Šaty měla celé od krve, což ho donutilo vykřiknout. Strachem se třásl ještě víc než nevolností. S vypětím sil se k ní doplazil. Otočil sestru na záda a v jejích šatech uviděl díru po kulce. Paže, trup i ústa a krk – to vše měla pokryté životodárnou tekutinou. Od dveří se táhla tmavá šmouha až k jejímu tělu.

„Liliano!“ vykřikl a ulehčeně si uvědomil, že už má zpátky svůj hlas. Dívka se zachvěla.

„Chci jít domů,“ zasípala a chytila jeho ruku pevněji.

„Prosím, neumírej!“ vysoukal ze sebe roztřeseně.

„Budu v pořádku!“ špitla mu do ucha, když se k ní naklonil, aby rozuměl jejímu šepotu. Rozhlédl se kolem. Obsah jeho brašny se válel po podlaze, jak hledala injekci. Seděl u ní a hladil ji po vlasech. Nechápal, co se stalo, ale emoční námaha ho vyčerpala. Do očí se mu vedraly slzy. Obával se o její život, když ji viděl zraněnou.

„Co se ti, proboha, stalo?“ zeptal se. Pomalu otevřela oči.

„Chtěli zabít Michaela.“

V mladíkovi hrklo. Dalo se jen těžko uvěřit, že dívka, která se odmalička stranila společnosti jako čert kříže, měla o někoho strach, ba dokonce za něho chtěla obětovat život. Všiml si u ní jistého povahového přerodu z dívenky v zodpovědnou mladou dámu, které nebyl lhostejný jiný člověk.

Liliana neměla lidi v lásce za to, co jí udělali. Rodina se od ní odvrátila, ačkoliv se zoufale snažila vrátit a být zase člověkem. Lidé zrazovali, odsuzovali, a ona se uzavírala do své zatrpklosti, až jimi pohrdala, nenáviděla je a pak toužila být zase vlkem s jejich nekomplikovanou povahou.

To vše, než poznala Sterlinga, který jí dal pocit, že je pro něho důležitá a že mu na ní záleží. Dával jí najevo, jak je krásná a obdivuhodná, a zároveň ji toužil chránit, protože věděl, že pod tou ztvrdlou skořápkou je křehká duše.

Byly doby, kdy se Liliana zoufale odlučovala od všech blízkých i přátel, měla-li někdy vůbec nějaké. Bála se krve, nákazy a nenáviděla své tělo, protože bylo jejím zdrojem. Trpěla všechny bolístky uvnitř, ven nepouštěla nic. Uzavřená a osamělá se nyní zcela změnila. Kvůli Michaelovi. Viktor ji musel obdivovat.

„Uzdravíš se!“ řekl pevně, ale příliš jistý si tím nebyl. Otřel si oči a hnán silným popudem emocí políbil sestru na čelo.

Sebral z hromádky věcí obvaz. Ještě si příliš neuvědomoval, co by měl vlastně dělat. Celé jeho vědomí bylo zatemněné, cítil se zpomalený a nepřítomný. Jen pomalu pronikal zpět do lidského já.

„Viktore?!“ hlesla, jakmile si uvědomila, že se vzdálil.

„Promiň, už jdu. Já… jsem jen nějak mimo.“

Posbíral pomůcky nutné k jejímu ošetření. Samotného ho udivovalo, že se mu síly rychle vracejí. Kůži měl už jen zjizvenou, ale neporušenou. Chirurgickými nůžkami rozstřihl dívce spodní šaty, aby se dostal k ráně. Vše musel zvládat jednou rukou. Rozšklebené maso se pomalu scelilo, ale Liliana viditelně ani nevykrvácela, ani neumírala.

„Proměnila jsem se ve vlka, abych tady byla rychleji,“ vysvětlila přidušeně.

„Věděla jsi to?“

„Cítila jsem, že s tebou není něco v pořádku. Když mě postřelili, omdlela jsem. Málem jsem umřela bolestí, ale něco mě donutilo vstát,“ hlas jí chvílemi slábl. „Pak mi došlo, že jsi poslední, na koho se chystal.“

Zadrhovala se v řeči, ale pohled měla pevný, jako by si uvědomila velkou životní pravdu. Že vstala kvůli nim. Aby zachránila bratra, na něhož nedala dopustit, a muže, kterého milovala. Zhluboka se nadechla a odhalila krví zčernalé zuby. Zachroptěla.

„Chci spát, Viktore. Musím si odpočinout.“

Mladík si sedl k ní. Položil jí ruku na čelo, ale ačkoliv měla horečku, její stav se mu už nezdál tak zbídačený. Uvnitř sílila a léčila se. Viktor sáhl pro deku, aby ji přikryl. Pak u ní seděl a hladil ji po vlasech. Na to, aby ji někam přenesl, neměl sílu. Někdy bylo třeba nechat věci tak, jak byly.

Když se probudil a s křikem posadil, vzbudila se také. Otevřela už lidské oči a rozhlédla se po místnosti.

„Zlé sny, bratře?“

„Ano. Zdálo se mi… ale to nic,“ odpověděl stále unaveně navzdory tomu, že venku už svítilo slunce, které se dralo skrze mlhu. Teprve když viděl spoušť v pokoji: spousty krve, rozbité zdi a sestřiny roztrhané šaty, uvědomil si, že se to skutečně stalo. Udiveně pohlédl na cáry svého oblečení. Objal si ramena a zatřásl se. Došlo mu, že mnohé věci byly skutečnost, i když později zkreslená horečnatými přeludy. Umělou ruku měl ztuhlou a nepohyblivou. Pomalu se začal zabývat ohnutými kolečky v mechanismu. Pružiny trčely ven, utrhané spoje bezúčelně visely. Vše bylo vlhké olejem. Když se snažil dát dohromady alespoň části vnějšího pláště, prsty mu se skřípotem zacukaly.

„Bál jsem se, že tě ztratím. Byla jsi těžce raněná!“ pokračoval k Lilianě.

Dívka zvedla obvaz z břicha a pod ním neviděla nic než zaschlou krev. Kůže ničím neporušená vypadala jako z alabastru.

„Netrefil mě stříbrnou kulkou. Ta střela byla určena Michaelovi. Mě zabít nechtěl.“

„A co Sterling? Kde je?“

„Netuším. Asi ho zaklel. Neumím si to vysvětlit, ale budou v tom nějaké čáry. Každopádně ho pohltila tma. To je jediné, co si pamatuji.“

„Kde ho teď máme hledat!?“ povzdychl si Viktor.

„Zatím se potřebuju dát do pořádku, pak začnu uvažovat. Dokud nemůžeš chodit, nemůžeš přemýšlet, kam půjdeš. Jak je tobě?“

„Ochrnul jsem na paži, jinak jsem asi v pořádku. Všechna zranění se mi zacelila.“

„Vlkodlačí krev je rychlá,“ konstatovala Liliana. Snažila se napřáhnout k úderu, ale pak zjistila, že je příliš slabá, a ruku spustila.

„Praštím tě, až mi bude lépe.“

„Za co?“

„Za to, že jsi nezodpovědný! Jak si můžeš dovolit nevzít si lék?! Mohl jsi umřít!“ rozčílila se.

„Promiň, měl jsem pořád moc práce a vůbec mi nedošlo, že když se vážně zraním, spotřebuje se to rychleji, protože se mi zrychlí metabolismus na léčení.“

„Kdo ti tohle řekl?“ podivila se.

„Ten démon… ukradl timálii.“

„Ukradl slavíka?!“ vykřikla. Vypadala, že každou chvíli začne křičet a kopat do věcí.

„Nedokázal jsem tomu zabránit, omlouvám se!“ hlesl Viktor a na obranu zvedl ruku.

„Nemůžeš za to,“ zašeptala a zhluboka se nadechla.

„Co budeme dělat teď, když nemáme jedinou zbraň proti té bytosti?“

„Musíme najít způsob, jak se démona zbavit. Nebo najít novou timálii.“

„Michael říkal, že by mohl požádat královnu, aby nám půjčila tu ze zoo.“

„Jenže Michael tu není a já nevím, kde slavíka hledat. Pochybuji, že s námi vůbec bude Její Veličenstvo mluvit. Navíc je to naše chyba, že jsme se o něho nechali připravit.“

„Zkusit to musíme. Ten prodejce na trhu jich více neměl. A nevím, čí bude chyba, až ta bytost zničí celý Londýn a pak i zbytek ostrovů.“

„Potřebuju chvilku, abych se vzpamatovala. Dej se do pořádku a uvař čaj. Já odstraním všechnu tu krev…“

Potácivě vstala, ale s každým krokem nabývala její chůze na jistotě. Opřela se o stůl a chvíli oddychovala. Pak si rozvázala zbytky korzetu, rozepnula knoflíky. Tkanice netrpělivostí téměř trhala, aby se zbavila zbytečné tíhy. Shodila ze sebe i ostatní spodní prádlo a vykročila z hromady látky jako had, který se vysvlékl z kůže. Viktor ji nepozoroval ani koutkem oka. Zrovna se přehraboval v pracovním šuplíku, kde míval nářadí. Liliana zmizela v koupelně. Viktor zoufale rozložil část paže, aby zjistil, kde se poškodila, ale kromě několika poruch, způsobených prudkým nárazem, když jej démon odhodil na zeď, vše nasvědčovalo tomu, že problém bude v rameni. Nevěděl, jak opravit špatně srostlé tkáně.

Když se Liliana vrátila v čistých šatech z oblaku páry a chobotnice jí zavázala korzet, všimla si bratrových chmur.

„Co se děje?“ zajímala se. „Tedy mimo ty jiné věci?“

„Ruka mi špatně srostla. Při proměně se asi nějak potrhaly úpony a nyní ji mám ochrnutou. Nevím, kde je chyba.“

Liliana mu prohmatala záda. Zručnými prsty sledovala svaly pod kůží a nerovné srůsty. Viktor příšerně páchl potem a zvratky. Chobotnice zatím uklízela podlahu, ale snažila se nemotat nikomu pod nohy.

„Bohužel pro tebe nemám zrovna šetrné řešení,“ zamumlala po chvíli.

„Chápu, tak do toho,“ řekl vědec smířeně. Vytáhl si z brašny morfium a píchl si roztok. Zavřel oči a zatnul zuby. Liliana mu položila ruce na rameno. A pak trhla.

Kapitola 44

Michael se ocitl v dávné životní situaci, na kterou se celou dobu snažil zapomenout, ačkoliv se mu ve snech často vracela. Nikdy o ní s nikým nemluvil. Jen hrůznost toho zážitku, který se mu tak pečlivě vyryl každým svým detailem do paměti, mu dokazovala, že se to doopravdy stalo. Že se nejednalo o sen či výplod fantazie.

Bylo mu šest. Pomáhal tehdy matce v městské nemocnici. Nosil čistá prostěradla, vyvařená a

úhledně poskládaná, jak mu je dávaly ženy z prádelny. Ty pro světlovlasého chlapce s copánkem vždy rády ztratily milé slovo. Nejen proto ho práce bavila. Rád pomáhal lidem.

Došel do čtvrtého pokoje v přízemí, kde leželi zranění vojáci. Zevnitř se ozýval křik, ale na těch místech to nebylo nic neobvyklého. Než si uvědomil, že hlas patří ženě. Dveře se s vrznutím otevřely, avšak ani přesto nepřitáhl pozornost. Opilý a zraněný chlap znásilnil jeho matku přímo před ním. A on tam stál a nemohl nic udělat. Strach ho ochromil. Věděl, že je příliš nicotný, aby se někomu takovému postavil. Jediné, co mohl udělat, bylo běžet pro pomoc. Dovolal se jí až u jiných vojáků, které ošetřovala. Ti ji přišli zachránit, ale ještě té noci zemřela na jednom z bílých nemocničních lůžek.

Jeho otec tehdy nemohl přijít, takže ji už živou nespatřil. Michael seděl celou noc u ní a držel ji za ruku. Ráno se probudil u jejího vychladlého těla. Dodnes si pamatoval otevřené oči mrtvoly. Bledé pootevřené rty, jako by chtěly něco říct, ale škvírou unikla jen neviditelná duše. Plakal, až skrz slzy neviděl. A všude se vznášel ten sladce nepříjemný puch mrtvých a umírajících, a vůně čerstvě vyvařeného prádla…

Uvědomil si, že se celý chvěje a po tváři mu tečou slzy. Ačkoliv se dávno smířil s matčinou smrtí, nebo si to alespoň myslel, v představě, do níž byl uvržen, to vše prožíval znovu jako tehdy v mladém věku. A bolest mu připadala více než opravdová. Nemohl pochopit, jak mohla Liliana něco podobného vydržet, byla-li tomu také vystavena.

„Nedokážete přijmout své démony. Snažíte se ochraňovat ženy, ale sám víte, že matku jste nezachránil.“

„Nemohl jsem. Byl jsem moc malý,“ namítl tiše.

„Teď jste dospělý, a Kelbyovou jste také nezachránil. Naopak ona zachránila vás.“

Michael sklopil hlavu a párkrát zamrkal, aby zahnal slzy z oka. Otřel si tvář o paži. Pevně sevřel rty.

„Tehdy, když spáchali první atentát na královnu, při vaší službě, jste se málem dobrovolně nechal zabít. Střepina vám roztříštila rameno a skoro jste ochrnul na celou ruku. Byla to jen vaše nezdolná vůle, co vás znovu dovedlo zpět do služby. Tak zoufale jste se snažil zabránit opakování situace z minulosti, že jste se raději nechal postřelit. Ženy jsou křehké a musíme je ochraňovat. Jsou to nejcennější, co si může muž přát, že ano? Neříkal to tak váš otec?“

Michael mlčel. Podlaha se měnila, přelévala se před ním. Dostával z toho závratě.

„Došla vám řeč, pane Sterlingu?“ vysmál se mu démon. Naklonil se k němu tak blízko, aby mu mohl šeptat do obličeje, protože ho chtěl dál trápit, ale Michael se náhle vymrštil a čelem mu rozbil

obličej. Muži vystříkl ze zlomeného nosu proud krve. Kůže na čele mu na okamžik zčernala, jako by byla ožehnutá ohněm. Voják se uchechtl jeho zaklení v cizím jazyce. Cítil, jak ho obestírají mrákoty a propadá se do snů, kde na něho čekali osobní démoni. Rudé oči svítící ze tmy, tlamy plné zubů připravené na to, aby sklaply kolem jeho křehkého vědomí.

Liliana smotala poslední zkrvavený obvaz a hodila ho do krbu. Pak si opláchla ruce v dezinfekci. Zkontrolovala, zdali jsou všechny stopy smazány, a potom se teprve posadila na židli, aby si oddychla. Usrkla čaj, který měla připravený na stole. Pokoj páchl jako nemocniční prostory. Ani se nebylo čemu divit, když vše vyčistila s takovou péčí. Chobotnice jí v tom pomáhala. Plazila se po podlaze se smetákem, ale spíše už jen hledala, jestli někde něco nezapomněla. Liliana se konečně mohla zbavit strachu z vlkodlačí krve, která přenášela nákazu. I když po skutečné ráně už nebylo téměř ani památky, přesto si na ni přiložila pár bylinkových obkladů. Pořád se cítila zesláblá, ale nemohla si dovolit nechat všechnu tu krev zaschnout. Kdyby k nim někdo přišel, uviděl by spoušť, a oba se mohli dostat do problémů. Jako na potvrzení jejích úvah někdo zaklepal na dveře. Poslala chobotnici dozadu, protože se už beztak jen motala pod nohama.

„Dobrý den, slečno!“ pozdravil konstábl. Helmu měl nablýskanou tak, že se na slunci leskla jako diamant.

„Co se děje?“ odpověděla bez pozdravu.

„Dostali jsme hlášení o nějakých podivnostech v okolí vašeho domu.“

„Čeho se to týká?“ zeptala se bez zájmu.

„Údajně v domě někdo hlasitě křičel. Také jsme měli nahlášeno, že je u vás někdo vážně zraněný. Nepotřebujete pomoct?“

„Ne. Nic takového, pane konstáble. Můj bratr měl pouze noční můry. Nic víc. Jestli jste slyšel nějaký křik, možná to přicházelo z hospody na rohu.“

„Pozvete mě dál, slečno? Rád bych se ujistil, že je vše v pořádku.“

„Prosím,“ řekla a ustoupila. Jindy by jej vykázala, ale nyní neměla co skrývat, a zbytečně by k sobě přitahovala pozornost. Také se mohl vrátit za chvíli a přivést posily, aby se k ní dostali násilím.

Muž se prošel po nejbližších pokojích, ale Liliana si byla nadmíru jistá, že v nich nic podezřelého není. Průstřely po kulkách přikryla závěsy. Viktor ležel na kožešinách před krbem. Když kolem konstábl procházel, neklidně se zavrtěl.

„Nechcete bratra vzbudit, že ne? Měl těžkou noc. Přišel pozdě a je nevyspalý.“

„Jistěže ne, slečno. Omlouvám se, že jsem obtěžoval. Viditelně je vše v pořádku. Zřejmě se někdo zmýlil, nebo hluk opravdu přicházel odjinud. Omluvte mě, dělám jen svou práci.“

„Pochopitelně,“ přikývla a zavřela za ním dveře. Pak se vrátila k Viktorovi, aby zkontrolovala jeho zranění. Mechanická paže srostla správně. Do půl pasu byl nahý, přikrytý kožešinou. Vlasy měl

přilepené k pobledlému obličeji a kruhy pod očima utvrzovaly v tom, že opravdu příliš nespal. Jeho holou hruď brázdily zhojené jizvy, koncentrující se u ramene, kde začínala kovová ruka. Liliana vzala jeho dlaň do své a několika zatlačeními na klíčová místa zkontrolovala, zda nervové úpony fungují.

Zdálo se, že prsty reagují uspokojivě, a ani ohebnost zápěstí nebyla nijak snížená. Všechna ozubená kolečka do sebe zapadala.

Všimla si, jak Viktor nabyl na svalové hmotě. Nikdy nebyl moc hřmotný, ale nyní jí připadalo, že má záda samý sval. Snad to bylo součástí nějaké postupné vlkodlačí proměny.

„Chceš ještě spát?“ zeptala se tiše.

„Ne, nemůžu. Zdají se mi šílené sny. A navíc bychom měli jít.“

„Půjdu sama!“

Sevřel její ruku až příliš pevně. Trhla sebou. Nejspíše zapomněl, jak silný je.

„Nepůjdeš sama. Jen mi dej chvilku. Jsem strašně slabý, ale půjdu s tebou!“

„Zvládnu to. Neměl by ses pořád přepínat.“

„Budeš mě potřebovat. Mám s těmi zámky zkušenosti. Zoo je pod velmi podobným ochranným systémem jako královské sbírky. Myslím, že vím, jak se tam nepozorovaně dostat.“

Liliana tentokrát věděla, že nemá potřebné znalosti, kdežto bratr ano. Ačkoliv jí to bylo proti srsti, musela ho vzít s sebou. Jako vlkodlačka si samozřejmě byla vědoma toho, že slabost je jen dočasná a brzy se vytratí.

Když se posadil, zatočila se mu hlava, ale v obličeji vypadal nadmíru odhodlaně. Třásl se a protíral si rameno.

„Co se děje?“ všimla si jeho nešťastného výrazu.

„Ty změny. Děsí mě to. Strašně moc se bojím,“ ztišil hlas, protože se mu chvěl. „To, co se děje s mým tělem, je příšerné. Nepřirozené. Vidím na sobě, jak mě to přetváří, a mám strach, Lily,“ zvedl k ní vyděšené oči s prosbou o pomoc.

„Mám strašlivý strach, že jednou už to sérum nebude zabírat a ze mě se stane zrůda. A oba víme, že celkovou proměnu nejspíše nepřežiju. Vždycky jsem chtěl být bratr, o kterého by ses mohla opřít.

Snažil jsem se být prospěšný rodině a pomáhat, kde se dá. Ale nikdo o mou pomoc nestál. Teď jsou všichni mrtví, kromě nás dvou. A mě tíží svědomí, protože pro ně nějak nedokážu truchlit, jako by to byli cizí lidé, kteří mě nikdy nechápali ani pochopit nechtěli. Zazlíval jsem jim, jak ti ubližovali. Jak se k nám chovali a opovrhovali námi. Nechtěl bych, aby se ke mně někdo znovu tak choval. Rád bych, aby si mě lidé vážili. Jenže jsem všechno…“ Zhluboka se nadechl. „…jen pokazil.“

„Viktore, víš, že to není pravda. Říkáš nesmysly!“ oponovala rázně.

„Jsem k ničemu,“ zašeptal a zklamaně si prohlížel svou mechanickou paži. „Neumím ani splnit, co jsem slíbil.“

„Přestaň takhle mluvit!“ zasykla tvrdě. „Neměl bys o sobě pochybovat. Vynalezl jsi spoustu věcí. Lidé

tě obdivují. To, že nemůžeš rychle najít lék, neznamená, že se ti to někdy nepodaří!“ Klekla si k němu a objala ho.

„Já ti věřím!“ zašeptala mu do ucha. Dala mu tak na vědomí, že je s ním, ať se stane cokoliv. Zašeptala mu pár vět podpory a on věděl, že se na ni může spolehnout, kdykoliv bude potřebovat pomoc. Její přítomnost ho viditelně uklidnila. Viktor nebyl typ člověka, který by se nechal zničit chvilkovým pochybením. Na to si příliš uvědomoval naléhavost situace. O obavách už nepadlo ani slovo. Oblékl se. Dal se do pořádku a pak vyzkoušel všechny systémy na paži, které by mohl potřebovat.

„Máš plán?“ zeptala se.

„Jistěže mám. Jelikož jít poprosit královnu o pomoc by bylo příliš zdlouhavé a nemuselo by to skončit úspěchem, mám jinou alternativu. Neúspěch či průtahy jsou v tuto chvíli nežádoucí, jelikož je Michael v zajetí.“

„A smečka na cestě,“ dodala.

„Dnes je úplněk?“ zeptal se vyděšeně.

„Ano. Dnes.“

„V tom případě je logické provedení mého plánu. Dostaneme se do královské zoo, kde timálie určitě mají. Jednu odtamtud odneseme. Nejspíše ani nezpozorují, že se ten ptáček ztratil, když budeme dost rychlí. Koneckonců, můžeme to pak nějak vysvětlit královně.“

„Než se dostaneme k ní na audienci, bude nám sto let,“ povzdychla si Liliana.

„Nejspíš máš pravdu. Nicméně otázkou je, jak se dostat nepozorovaně dovnitř, že ano?“

„V tuto chvíli čekám, že mě ohromíš svým plánem,“ přikývla.

„Výborně, protože můj plán je následující!“

Viktor odešel do dílny, odkud přinesl dlouhou bednu. Byla zapečetěná, ale ještě nezatlučená. Všude na ní byly nalepeny královské značky.

„To je…?“

„Ano, plášť tmy,“ usmál se vědec s patrným zadostiučiněním. Odklopil víko, aby se jim naskytl pohled na úhledně srovnaný kus převalující se černoty.

„Spolehlivá věc. Rád ji znovu použiji, dokud ji máme. Půjdeme spolu k zoo. Tam se proměníš ve vlka. Je to lepší, než kdybychom budili pozornost ve dvou. Zvířat si lidi tolik nevšímají. A z měšťanů málokdo viděl opravdového vlka. Budou si myslet, že jsi pes nebo alespoň ochočená. Dám ti obojek.“

„Už zase? Nesnáším obojky,“ přerušila ho otráveně.

„Ale uděláš to pro mě?“

„Samozřejmě. Ale jestli si jen jednou zkusíš pustit pusu na špacír, že jsi mě někde zkrotil, tak se proměním v člověka a zbiju tě.“

„Až otevřu dveře, dostaneme se dovnitř. Dám ti klícku, kterou na ten obojek připnu. Projdeme přes několik obtížných úseků, ale do toho posledního budeš muset sama. Mají tam několik pastí a magických ochran. Jedna z nich reaguje jen na lidi, druhá jen na zvířata – ta je jako pojistka, kdyby jim něco uteklo,“ pokračoval, jako by se nechumelilo.

„Takže při jedné se proměním v člověka a druhou projdu jako zvíře?“

„Ano, tam už nebudu moct jít s tebou. Když jsem se snažil dostat do muzejních sbírek, zajímal jsem se o podobné zábrany a ochrany. Inženýr, který plánoval muzeum, mi sice moc říct nechtěl, ale jiný chvastoun, jeho sok, mi prozradil, že zoo má ochranné systémy velmi podobné. Tak jsem si vše nejdříve zkoušel tam. Muzeum je samozřejmě zabezpečené mnohem lépe, protože tam jsou dražší artefakty. Se zvířaty není takový problém. Pochybuji, že kdyby se někdo promenádoval po Londýně se slonem, nedošlo by strážníkům, že patří královně.“

„Ještě by si ho mohl nechat dovést pan Trevena,“ usoudila a kysele se ušklíbla. Viktor si přejel po strništi vousů, které mu zůstalo na bradě. Zašel se oholit, ale zpět přišel značně pořezaný, protože se mu ruka s břitvou třásla jako pijákovi absintu. Zatímco se utíral do ručníku, ranky se samy zahojily.

„Nezapomeň si vzít dostatečné množství protilátky,“ připomněla Liliana.

„Neboj, tentokrát nezapomenu. V posledních hodinách jsem to bral příliš často. Když se předávkuju, začnou mi padat vlasy,“ řekl a na důkaz svých slov si prohrábl tmavý copánek. V hrsti mu jich hodně ulpělo.

„Budeš to muset risknout, bratře. Nerada bych, abys někomu ukousl hlavu jenom proto, že nechceš být holohlavý. Jakmile se vrátíme domů, budeš v klidu. Mimo shon a povinnosti. Pak se všechno spraví, uvidíš.“

„Snad máš pravdu,“ kývl Viktor nepřesvědčivě. Dívka nabila všechny pistole a vzala zásobu střeliva. Shledali, že jsou připraveni vyrazit.

„Musí to být dnes. Jestli se knihy nemýlí, a já si myslím, že v tomto případě se nemýlí, bude chtít vykonat rituál před svítáním. Pokud stihne najít vhodnou oběť, tak ráno mu už slunce nebude vadit, a on bude fyzicky ukotvený v realitě. Musíme démona najít před třetí hodinou, to bude ještě zranitelný a slabý. Dokonce tak slabý jako při vyvolání, protože všechnu energii bude koncentrovat na to, aby provázal svou existenci s tímto světem. Proto musí nasávat co nejvíc energie a těla mu budou chátrat rychle. Nicméně jakmile se mu to povede, už proti němu nebudeme moci bojovat. Navíc jestli použije nemrtvé, bude to další výdej životní síly. To ho oslabí.“

„Smečka ho musí do té doby vystopovat.“

„To stihneme. Budu hlídat vlkodlaky a zároveň i nepřátele. Ale ani já si netroufnu jít proti němu bez toho ptáčka.“

Viktor vytáhl kord ze své vycházkové hole, aby jej mohl zkontrolovat pro případ potřeby. Přes rameno si přehodil brašnu naditou až po okraj vynálezy, zbraněmi a pomůckami.

„Jsem připraven,“ řekl a nabídl jí rámě. Liliana s úsměvem přijala a oba vykročili do jednoho z těch

krásných podzimních dnů, které přicházejí po nocích plných deště. Pravého londýnského deště – vydatného, hustého, takového, který smývá stopy krve z chodníků.

U paty zdi se skryli před chodci.

„Jsme tady. Necháme tu všechny zbytečnosti. Můžeš si odložit věci a dál půjdeš jako vlk.“

„Příště si to vyměníme, ano?“ zavrčela, nespokojená s tím, že musí zastávat roli psa.

„Kdyby vedle tebe šel vlk s lidskou mechanickou paží, asi by to bylo podezřelé, co myslíš?“ zeptal se Viktor. Liliana jen odfrkla.

„Už jsi dělal i podivnější věci.“

„Doufám, že tím nemyslíš to, že jsem chytil královské dceři v kašně mloka. Bylo mi deset a strašně se mi líbila.“

„Spíše jsem měla na mysli, jak jsi přišel na rodinnou poradu nahý, když tě vyrušili uprostřed procesu vynalézání a zapomněl ses obléct.“

„Vědcům se takové nehody stávají!“ připomněl uraženě.

Zasmála se vzpomínce. Shodila ze sebe přebytečnou látku až na spodní prádlo, ve kterém se uměla proměňovat. Viktor zaklapl dalekohled a nachystal obojek.

„Vypadá to, že tam nikdo není. Koneckonců, zvířata už jsou po večeři. Dávej pozor, až půjdeš kolem šelem, když tě ucítí… au!“

Liliana už se viditelně neudržela při výčtu věcí, které věděla dávno před ním, a jestli něco opravdu nesnášela, bylo to zbytečné poučování. Proto bratra sekla drápy do lýtka.

„Dobře, promiň. Můžeme?“

Vlčice přikývla zcela lidským způsobem. Viktor jí nasadil obojek, brašnu si přehodil přes rameno, ale šaty a všechny nepotřebné věci odložil do závětří. Místo bylo kryté hustou stěnou keřů, stromem a budovou. Nacházela se tam padací dvířka do sklepa, který byl zatížený cihlami a nepoužívaný. Tím pádem nebyla velká pravděpodobnost, že jim svršky někdo odnese.

Viktor vykročil s absolutně klidným výrazem. Na hlavě měl cylindr, černé sako doplňovala kostkovaná vesta. Vycházková hůl, s níž si pohupoval, z něho dělala bezstarostného gentlemana na procházce se svým podivným psem. Liliana šla těsně u jeho nohy. Nedívala se napravo ani nalevo. Řetízek na obojku tiše cinkal. Viktor zabočil za roh a pokračoval dál, až do stínů, kde rostly vysoké keře. Tamtudy se vydal po úzké uličce až k zadnímu vchodu, který používal personál. Přehodil přes

sebe plášť, neboť z cesty bylo částečně vidět. Náhodný kolemjdoucí by si ho mohl všimnout a nahlásit hlídkám. Plášť ho sice úplně neskryl, jak očekával – stíny se ještě tak neprohloubily, aby se mohl přizpůsobit tmě, ale jeho obrysy se rozmazaly jako v mlze. Šero ho obklopilo a zároveň skrylo, takže pokud se někdo neupnul na detaily něčeho, co tam na první pohled vůbec nebylo, nemusel se obávat

prozrazení.

Zámek odemkl lehce. Odsunul těžké mříže a pak v doprovodu své vlčice pokračoval dál. Jeho brašna skrývala rozličná tajemství, mnohá z nich sám vynalezl. Chuť zkoušet je ho nikdy neopouštěla, a tak vytahoval další a další udělátka, testoval je na zámcích, které měly odradit každého zloděje, a vychutnával si drobná vítězství.

Dostali se do budovy. Magicky ošetřenými dveřmi prošli do výstavních místností, kde se návštěvníci seznamovali s exotickými zvířaty pomocí vycpaných exemplářů. Liliana se ošívala a nervózně vrčela. Bratr ji musel konejšit, protože se bál prozrazení. Puch formaldehydu a jiných chemikálií ji viditelně dráždil. Viktor se zastavil před masivními dveřmi, které měly udržet exotické pachy uvnitř, aby nedráždily šelmy na druhé straně. Dělila je spojovací chodba, v níž byly magické ochrany. Mladý šlechtic vytáhl křídu a chvíli kreslil na zámek přerušující vazby. Liliana mu seděla u nohou a nervózně těkala kolem sebe.

„Klid, už to bude!“ zašeptal. Klika zasyčela a klapla. Viktor dveře otevřel. Vyvalila se mlha. Uvnitř byla tma a chladno.

„Teď se proměň ve člověka,“ řekl Lilianě. Poslechla ho. Nedůvěřivě nahlédla dovnitř.

„Neboj,“ zašeptal.

„Když se nebojíš, tak běž první!“ zahudrovala a vzdorovitě vystrčila bradu.

Viktor si povzdychl. Plášť měl stále na sobě, nemínil ho sundávat. Vkročil do jámy lvové a pokračoval k východu. Paklíčem se mu podařilo odemknout i další dveře před vstupem do voliér. Jednoduché magické ochrany zajiskřily a zanikly díky neutralizaci způsobené přítomností pláště. Viktor nad tím překvapeně pokrčil rameny a šel dál, těsně následován Lilianou.

Každý sval měla napnutý k prasknutí stejně jako nervy. Nedůvěřivě se rozhlížela. Mráz jí běhal po zádech. Obezřetně, krůček po krůčku, postupovala za bratrem ve strachu, že na ni každou chvíli vyletí jakási příšera či skrytá zbraň, kterou přehlédli. Nic se však nestalo a oni vykročili do výstavních ploch. Viktor na světle vytáhl mapu, aby mohl určit jejich polohu v labyrintu zahrady.

„Ještě několikery dveře a pak budeš muset dál sama. Ptačí voliéra s timálií by měla být ve třetím oddílu vpravo. Bude tam těch ptáčků víc, musíš najít toho správného.“

„Viděla jsem všechny nákresy a fotografie. I timálii. Snad nebudu mít problém ji poznat.“

„Kdybys měla pocit, že v té kleci není, zkus prohledat křoviny. Ony jsou bázlivé a rády se schovávají v porostu.“

„Jistě, ráda vlezu po čtyřech polonahá do keřů, abych ji našla,“ konstatovala kysele.

Pak se proměnila zpátky ve vlka. Další chodby a nové výzvy Viktor zdolával poměrně rychle. Ruce se mu sice stále třásly nejistotou, avšak díky přípravě neměl takový problém s řešením pastí. Jeho paklíče spolehlivě fungovaly. Magické ochrany se lámaly. Pak ovšem dospěli ke dveřím, které v plánu nebyly zakresleny.

„Co to k čertu?!“ zaklel mladík a roztržitě si přehodil tmavé vlasy za ucho. „Nic takového tady nebylo. Museli je tady udělat nově.“

Zkusil paklíče, pak magické symboly, ale dveře držely jako víra zapáleného náboženského fanatika. Viktorovi se opotilo čelo, ale jeho zápal neustával, dokud mu nedošly nápady.

„Mám toho dost! Už jsem vyzkoušel skoro vše. Jestli jsou tohle předposlední dveře, uděláme to jinak. Dostanu se dovnitř násilím. Mám jeden paklíč, který otevírá jakýkoliv zámek, i tenhle typ. Magickou ochranu však zlomit neumím, takže pokud tam je něco připraveno, vrhne se to na nás. Budeš muset rychle utíkat. Otevřu ti druhé dveře, těmi proběhneš a dostaneš se do místnosti, která detekuje jen lidi. Jediný, kdo má tamtudy průchod, je hlídač, který má deaktivační amulet. Ty ochrany se přes den vypínají, ale teď by už měly být spuštěny. Jakmile tamtudy projdeš, dostaneš se do krmné místnosti, kde se poplach spustí při průniku zvířete, takže se proměníš. To už budeš v hlavní části a pak jen najdeš venkovní pavilon ptáků.“

Vlčice kývla.

„Výborně, tak jdeme na to!“ řekl Viktor a otočil paklíčem v zámku. Zatlačil mechanickou paží ze všech sil. Dveře se se zaskřípěním pootevřely, jako by je lákaly do pasti. Uvnitř panovala tma a vše vypadalo nadmíru strašidelně. Mladík zapálil lampu a vystrčil ji zpod pláště. Překročil práh a málem vykřikl, když se před ním objevila vycpaná hlava jakési obrovské opice. Vyšklebená tlama s ostrými zuby ho vyděsila. Couvl a málem upadl. Při pokusu zachytit se něčeho hmátl ve vzduchu a narazil na jiné vycpané zvíře. Byla to srnčí hlava naroubovaná na tělo vlka. Viktor se otřásl odporem a ruku stáhl.

„Jsou tu chiméry! Proboha!“

Liliana do něho strčila čenichem, aby se pohnul. Pochopil, oč jí jde, a pospíšil si. Odemkl druhé dveře. Vlčice proklouzla škvírou a rozběhla se k poslednímu vchodu. Viktor se třásl strachy. Prohlížel si strnulé tváře znetvořených a vycpaných mrtvol namontované na těla cizích živočišných druhů. Ze skleněných očí, které ho upřeně pozorovaly, neměl ani v nejmenším dobrý pocit. Slyšel, jak Liliana vrazila do posledních dvířek a vyběhla ven do zahrady. Ačkoliv v něm byla malá dušička, pocítil jisté zadostiučinění nad dobře provedeným vpádem. Pak ovšem na okraji zorného pole zaregistroval pohyb. Otočil hlavu tím směrem, aby zjistil, že jedna z vycpanin rozhodně není na stejném místě, kde byla předtím. Srdce mu bušilo až v krku. Strnule udělal pár kroků a pozvedl světlo. Obrovský

exponát pelikána, který se pyšnil neobyčejně velkými netopýřími křídly, přešlápl na levhartích

nohou. Zaklapal zobákem, nadmul se a vydal křik podobný lidskému. Srna na těle tygra otočila hlavu a upřela na Viktora temné oči. Zvířata se hýbala, ožívala v hrůzostrašném kabinetu, sápala se po něm. Krčila se, nejprve bázlivě, jako by teprve očichávala vetřelce, ale záhy už odvážněji. Houfovala se kolem jako přehlídka odpornosti a bizarních karikatur života. Pokroucené pařáty, stehované hlavy přichycené na hřmotná těla. Nadměrně velké části zvířat kypěly nyní životem. Rostly a nabíraly na objemu. Skleněné oči dostávaly nepřirozený lesk, jak je magie, která zjistila cizí vniknutí, hnala k životu, aby chiméry splnily úkol, pro nějž byly stvořeny.

Viktor tušil, že plášť mu nepomůže. Skryl jej sice před zraky lidí, ale Liliana ho cítila stejně jako nejspíše i příšery. Dveře na konci chodby se samy zavřely. A pak na něj kreatury zaútočily.

Liliana běžela přes okrasná jezírka, kolem ní se míhaly pečlivě zastřižené keře a podzimně zbarvené stromy. Přeskakovala blátivé chodníky rozmáčené deštěm, míjela výběhy se spícími zvířaty. Slyšela za sebou hluk a doufala, že je bratr v pořádku. Prudce zabočila na rozcestí. Oddíl tři už měla na

dosah. Venkovní klece s ptáky postavili kolem částečně zakryté promenády. Vlčice sledovala cedulky, které popisovaly, co se uvnitř nachází. Timálii zpozorovala na obrázku na poslední chvíli, až ji málem přeběhla. Vrátila se zpět a proměnila se v člověka. Z obojku sundala připravenou klícku. Obešla voliéru zezadu. Ptáci v ní, dříve klidní, najednou začali zběsile poletovat. Rozmotávala drát svazující dvířka, paklíčem otevřela zámek. Sundala petlici a doufala, že v tom cvrlikajícím houfu najde slavíka, jehlu v kupce sena.

Po chvíli marného snažení tvorečka polapit jí bylo jasné, že musí vlézt do voliéry, protože jinak nemá šanci ho chytit do dlaně. Pootevřela tedy dvířka a protáhla se hbitě dovnitř. Pomocí klícky ptáčka oddělila od ostatních. Vytáhla ho z křovin, kde se skrýval, a uzavřela ho do nového vězení. Pak uslyšela, že mechanismus za jejími zády zaklapl. Překvapeně se otočila. Byla zaměstnaná lovem a ptáci pískali hlasitě, takže si nevšimla ani toho, že se za ní přikradl jakýsi mladík a zavřel ji. Vztekle uhodila do dvířek v naději, že povolí, ale byly zvenčí na petlici. Pohlédla přes pletivo vetřelci do tváře a přísně nakrčené obočí se jí vyklenulo do obloučku.

„Ty?“ hlesla.

Před ní stál chlapec, kterého viděla na East Endu před mnoha dny. Byl to právě ten, který po ní vystřelil, když byla u žebráka Harietta.

„Co tu chcete?“ odpověděl jí stejně překvapeně. „Myslel jsem, že jste v královniných službách. Takže co tady pohledáváte?“ otázal se a pak mu pohled padl na klícku s ptáčkem.

„Kradete nám slavíky?“ zeptal se překvapeně.

„Okamžitě mě pusť!“ prohlásila rozkazovačným tónem. Mladík chvíli váhal, ale pak si umanul, že nepovolí. „Nechápu, co tu chcete, ale nepustím vás. Budete tady tak dlouho, než přijde policie!“

„Nemůžeš mě tu držet! Jak ses sem vlastně dostal?“

„Pracuji tady. Musel jsem všechno prodat. Z domku mě po smrti rodičů vyhodili. Neměl jsem co jíst. Musel jsem žebrat!“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se stále stejným tónem.

„Jacob,“ odpověděl.

„Jacobe, potřebuji, abys mě okamžitě pustil, protože na tom závisí osud celého Londýna a možná i Británie. Je tu mezi námi něco moc zlého. A já to musím zabít.“

„A proto potřebujete slavíka? Hloupost! Co s tím ptáčkem chcete dělat, prodat ho?“

„Ne, opravdu ho potřebuji. Je to moc okultní, nerozuměl bys tomu.“

„Tak nerozuměl? Myslíte, že každý, kdo je z ulice, je hloupý?“ rozčílil se.

„Nemyslela jsem to takhle. Jsem si jistá, že sis v poslední době zažil mnoho vlastních nočních můr. Teď mám šanci je smazat. Zabít tu příšeru, která vysává děti. Odvádí dospělé a odvedla také tvoje rodiče.“

„Chcete říct, že jste našli pachatele, který je zabil?“

„Ano. Ale musíš mě pustit!“

„Lžete! Snažíte se jen dostat ven a ukrást slavíka. Nejde vám vůbec o ty vraždy!“

„Jsi si tak jistý?“ zeptala se. „Tak jistý, že si vezmeš na bedra veškerou zodpovědnost, až ta příšera opravdu načerpá síly a začne zabíjet lidi za denního světla a živit se jimi? Ano? Jsi tak moc odvážný, že vložíš osud všech zdejších obyvatel do svých rukou a necháš mě tu zavřenou v kleci jako zvíře?“

„Jak vám mám věřit?“

„Mohla jsem tě zabít už tehdy. Kdybych chtěla.“

„Ale zbila jste mě!“

„Byl jsi drzý!“ opáčila.

„Já bych chtěl strašně moc najít svoje rodiče!“ popotáhl chlapec a oči se mu zaleskly. Uvědomila si, že má před sebou přece jen malého kluka, který je ztracený ve velkém světě.

„Já vím, že ano. Ale tím, že mě tady budeš věznit, mi nepomůžeš. Když se dostanu ven, věř mi, že se je pokusím najít. Nebo je alespoň pomstím!“ dodala, protože věděla, že na hromadě mrtvol bylo mnoho obětí.

Skryl hlavu do dlaní. Ztráta rodičů pro něho v tomto krutém světě představovala stále krvácející ránu.

„Prosím, pusť mě!“ řekla Liliana. Mladík sundal petlici. Dívka vyskočila, a než dopadla, proměnila se ve vlka. Srazila ho stranou. Neotáčela se, ale vyrazila přímo k východu. Musela splnit slib.

Viktorův první nápad byl, že by se měl zbavit světla, které na něj upozorňovalo. Netroufal si odhadovat, co mají zvířata za schopnosti, či jestli chirurgické míchání druhů mezi sebou nějak zlepší jejich smysly. Rozmáchl se a praštil lucernou o zem. Petrolej vystříkl na nejbližší chiméry. Potřísnil jim kožichy a ty začaly hořet. Vědec přes sebe přehodil plášť tmy, aby zcela zmizel. Stáhl se do ústraní. Chvíli takhle mohl přežít v nastalém chaosu. Zvířata se ohně bála. Ryčela zoufalstvím.

Mnohdy to znělo až zkresleně – příliš lidsky, jako by měla voperovány hlasivky.

Nicméně jisté objekty ho registrovaly, jednalo se většinou o šelmy, které se navzdory zmatku neustále přibližovaly. Zápasily se soky o místo a tvrdošíjně si šly pro potravu. Viktor se třásl strachy. V rychlosti přemýšlel, jak se odtamtud dostat. Postavy se k němu kolébaly. Jako mátohy se kymácely, vyhýbaly ohni a hypnotizované oči se bezchybně upíraly na svůj cíl.

Vytáhl z pouzdra pistoli a čekal, až mu nezbude jiná alternativa než střílet. První bestie už mu byly na dosah. Viděl vyceněné zuby, které se ve světle ohně strašidelně leskly. Obklopovaly ho ze všech stran a smyčka se neustále stahovala. Každou vteřinu hrozilo, že se na něj vrhnou, aby ho rozsápaly.

Pevně se rozkročil a nejbližší stvůru střelil několikrát zblízka do hlavy. Na podlahu se rozprskl mozek a mechanismy, které šílení vědci vložili do implantátů, aby udržovaly chiméře prosté základní myšlení, neboť tkáně mnohdy nespolehlivě odumíraly. Stroje je stimulovaly a v případě dlouhého

odpočinku v řízené konzervaci probouzely. Z roztříštěné lebky se vyřinul proud tekutin. Podlaha začala být rázem kluzká.

Viktor vrážel do mátožně se klátících postav, které se po něm sápaly. Srážel je stranou. Kryl si hlavu, a kdykoliv se dostal do volnějšího prostoru, pokusil se vystřelit. Mnohokrát jeho kulky prolétly bez užitku tmou, aniž by něco zasáhly. Držel nepřátele v šachu díky mechanické paži, protože kdykoliv je chytil, aby se mu nedostali na tělo, kousali ho silou, která by normálnímu člověku už dávno maso a kůži rozervala. Takto jim zuby skřípaly na kovu. Rány, jež rozdával, jim lámaly kosti. Hrál o čas, aby si je udržel od těla. Probojovával se ke dveřím krok po kroku.

Šustění peří ho děsilo. Seshora na něho nalétávali hybridní netopýři a upravení ptáci. Kryl si oči a hlavu, aby se mu stvůry nezamotaly do vlasů. Bál se, protože neměl proti značné přesile žádnou šanci. Jakmile by se jim podařilo povalit ho na zem, už by nevstal a chiméry by ho rozsápaly. Plášť mu poskytoval jistou výhodu, ale prostor byl na nějaké větší manévry příliš těsný. Uskakoval, aby se

mu nepletly pod nohy, protože mohl zakopnout. Neslyšel ani bouchnutí dveří, když se Liliana vracela. Proběhla kolem něj a on ji málem nechtěně střelil, dokud na něho neštěkla. Na obojku se jí houpala klícka se zmateně poletujícím slavíkem.

Viktor nečekal na pobídnutí a okamžitě se rozběhl k východu. Vlčice odrážela nepřátele z cesty. Skákala po nich, trhala jim části těl od trupu přímo v místech, kde byly sešity. Jako hadrové hračky je účelně likvidovala. Mladík párkrát vystřelil, ale hlavně se snažil držet v její blízkosti. Plnou silou narazil do dveří mechanickou paží, aby je vyrazil, kdyby se náhodou znovu uzamkly.

Rána jím otřásla, ale dostali se ven a v rychlosti za sebou přibouchli. Nelidský řev chimér, kterým utekla potrava, je doprovázel ještě hodnou chvíli. Oba sourozenci prchali skrz pootevřené dveře. Liliana měla náskok. Proběhla místnostmi, ani se neobtěžovala proměňovat zpět do lidské podoby. Alarmy už se beztak spustily. Nyní už nebylo proč věnovat péči zamaskování jejich přítomnosti.

Vlčice vrazila do posledních dveří a Viktor je obratně přibouchl i s mříží. Nasadil si plášť, aby se skryl před zraky lidí, dokud se neocitli v dostatečné vzdálenosti. Kolem zoo nebylo vidět ani konstábly, ani jiné ochránce královnina majetku. Pravděpodobně je ještě nikdo nestačil zmobilizovat. Šlechtic

zmizel pod rouškou tmy a Liliana mu šla po boku. Tvářila se jako hodný pes, ale v duchu byla přesvědčená, že při nejmenší známce toho, že se po ní někdo jen ošklivě podívá, je schopná se na něj vrhnout.

Sebrali z úkrytu své věci. Sirény jim začaly kvílet za zády až po chvíli. Liliana si neustále upravovala mašle na šatech. Viktorovi se třásly ruce tak, že si nemohl zapnout manžetové knoflíčky.

„Kdyby něco, královně to dokážeme vysvětlit,“ ujišťoval sám sebe.

„Myslím, že to pochopí,“ přikývla prkenně Liliana a sevřela klícku pod plachtou pevněji. Odpovědí jí byl tlumený ptačí zpěv.

Domů se nevraceli, nýbrž pokračovali rovnou do městského parku, kde vyčkávali na příchod smečky. Liliana vytáhla pytlík se solí a začala pracovat na ochranném kruhu. Viktor v protisměru vyrýval vycházkovou holí brázdu. Už se zcela setmělo. Na ulicích zasvítilo plynové osvětlení, které se alespoň trochu pokoušelo rozehnat tmu. Muž, který zapaloval plyn, dokouřil cigaretu a zmizel v dalších

ulicích. Liliana se posadila do nezapečetěného kruhu. Na chvíli se ponořila do transu. Rty se jí neslyšně pohybovaly, jako by s někým rozmlouvala. Viktor neklidně přecházel kolem. Obával se, že si jich všimnou pouliční strážníci, ale sestřin klid mu napovídal, že strach není na místě. Když dívka vstala a nelidsky zavyla, otřásl se nejen zimou.

Zvuk jejího zkresleného hlasu byl mrazivý a zakusoval se až do morku kostí. Když nechala signál doznít, z různých částí Londýna se začaly ozývat odpovědi. Ozvěny se tříštily mezi domy. Lidé hnáni zlou předtuchou zavírali okenice a zhasínali svíčky. Liliana se usmála a bílé zuby s výraznými špičáky jí ozářil svým svitem dokonalý měsíční kotouč.

Vytí se rozléhalo po městě. Signály se neustále přibližovaly, Liliana několikrát odpověděla. Viktor si sedl ke kořenům vykotlaného dubu a snažil se uklidnit. Ačkoliv mu v žilách také kolovala vlkodlačí krev, nikdy neměl z podobných věcí dobrý pocit. Na rozdíl od Liliany nepochytil žádné zvířecí manýry a jeho lidská racionální stránka převažovala nad pudy. Teď sledoval sestřinu neskrývanou radost.

Byla ve svém živlu. Oči měla vlčí a celé její tělo vyzařovalo vzrušení z nastávajícího lovu. Přišla mu neuvěřitelně cizí a nelidská. Ačkoliv věděl, proč tomu tak je, tentokrát s ní nesdílel její pocity.

„Už jsou tady!“ vykřikla rozjařeně. Postavila se ke vchodu do kruhu a přimhouřila oči do tmy. Zprvu ojediněle, potom četněji se v neproniknutelné temnotě začala rozsvěcet světýlka. Vlci, obrovští, s hustou srstí a podivnýma očima, se jeden po druhém vynořovali z příkrovu tmy. Smečka čítající více než tucet členů obklopila sourozence. Vlkodlaci vrčeli, ježili se při pohledu na ostatní, jiní trpělivě skláněli hlavy. Liliana jim ustoupila a oni se přesunuli do kruhu. Očichávali jí šaty, někteří po ní skákali a olizovali jí tvář. Dívka jim něco šeptala, hrála si s mladými.

Když se všichni usadili po lemu kruhu, uzavřela magickými pečetěmi místo sněmu, aby je nikdo nemohl zvenčí sledovat ani poslouchat. Mnozí příchozí se proměnili do lidských podob. Nazí svalnatí muži i ženy se stavěli na dvě nohy. Některým to příliš nešlo, ale nikdo se jim kvůli nemotornosti nesmál. Navzájem po sobě pokukovali. Zvídavě, ale beze studu, který provázel roucho Evino.

Viktor ztěžka polkl a doufal, že není příliš vidět, jak se mu do obličeje hrne krev. Snažil se stočit pohled jinam, ale pokaždé narazil na nahé ženské tělo. Vlkodlačky se viktoriánskému gentlemanovi jen škodolibě uchechtávaly. Tiše si ho dobíraly, což ještě zvýšilo sytost jeho nepřirozené barvy tváře.

„Dohoda je dohoda,“ řekla Liliana.

„A my ji dodržíme. Když chtějí zabít tebe, je to, jako by ohrožovali celou smečku,“ řekl obrovský alfa samec, který stál před ní. Jmenoval se Morgan, Ovčí král, a ona ho vždy považovala za svého vlkodlačího otce. Skoro o třetinu výšky ji přesahoval. Byl mohutný a dobře stavěný. Svaly se mu v měsíčním světle jen leskly. Naklonil se k Lilianě a téměř láskyplně ji políbil na čelo.

„Proč se do toho pleteme?!“ vykřikl Igor. Ostatní si ho zle změřili pohledem. Všechny hlavy se k němu jako na povel obrátily.

„To už jsme probrali. Démon ve vlkodlačím těle by mohl ohrozit nás všechny. Nemáš žádné právo vměšovat se do toho, na čem jsme se kolektivně usnesli.“

Igor sice chtěl ještě něco dodat, ale vrčení ze všech stran ho přinutilo stáhnout ocas a zařadit se k ostatním.

„Máš pro nás pachovou stopu?“ zeptal se Morgan. Liliana vytáhla kus Michaelovy roztrhané košile nasáklé černou krví. Vlkodlaci ji mezi sebou nechali kolovat, aby si dobře zapamatovali

charakteristickou vůni člověka, kterého měli najít.

„Tam, kde je démon, bude i Michael,“ zašeptala Liliana. Pak o něco hlasitěji pronesla k přítomným:

„Musíme démona nahnat a ulovit. Máme proti němu zbraň, ale nevíme, kde se skrývá. Systematicky prohledáme Londýn a pokryjeme celou jeho plochu. Buďte obezřetní u starých a opuštěných budov nebo skladů, kde se může schovat. Kdykoliv budete mít pocit, že se vám snaží dostat do hlavy, proměňte se ve vlky. Neumí ovládat zvířata, jen lidi.“

„Samozřejmě,“ přikývl vůdce. Dřepl si a proměnil se. Ostatní členové následovali jeho příkladu. Liliana střevíčkem rozryla čáru kruhu a vlci vyrazili do všech světových stran.

Igor zůstal a ochomýtal se kolem ní. Pak se proměnil v člověka a zašklebil se. Byl si až příliš jistý svým výstavním tělem. Založil svalnaté ruce na prsa a hrdě vypnul chlupatou hruď.

„Chyběla jsi mi, Liliano.“

„Ty mně ne,“ odvětila kousavě. Vlkodlak se jí pokusil chytit bradu a políbit, ale ona ho rázně odstrčila a vlepila mu facku, až se mu zatmělo před očima. Viktor ji sice často vídával opravdu rozzuřenou, ale tentokrát mu připadala obzvláště nabroušená. Pohled měla ostrý jako břitvu. Nepřístupný. Její výraz mohl kácet stromy.

„Jen se o něco pokus, a vystavím si tvou kožešinu před krb!“ zahrozila.

„Hraješ si na člověka, ale sama dobře víš, že jím nejsi. Patříš ke smečce. Ke mně, drahá!“ zapředl. Pak vykřikl, protože Viktorovi už došla trpělivost a praštil ho po hlavě vycházkovou holí.

„Jestli vám nejsou jasné společenské způsoby, tak o tom, s kým dívka bude, rozhoduje její rodina, v tomto případě já jako její bratr!“ řekl rázně. Vlkodlak se ošil. Když se ho chystal napadnout, Viktor vytáhl kord a dal mu špičku pod krk. Byla obalená stříbrem.

Ušklíbl se. Chvíli to vypadalo, že se na šlechtice vrhne, pak ale ucouvl, vzhledem k tomu, že si nechtěl způsobit nepříjemnosti. Navíc byla smečka poblíž. Raději přesunul pozornost k Lilianě.

„Cítím ten pach i z tebe, copak hledáme nějakého tvého nového milence?“ zavrčel na ni.

„Po tom ti nic není!“ odsekla. „A teď už běž. Nehodlám tady stát a poslouchat tvé citové výlevy o starých časech.“

„Děláš chybu, děvče. Se mnou by ses mohla mít dobře,“ zavrčel jí něžně do ucha. Stačil mu jediný další pohled, aby pochopil, že bude muset už podruhé za krátkou chvíli stáhnout ocas a odejít.

Liliana si oddychla.

„Myslíš, že se mu pokusí něco udělat?“ zeptal se Viktor.

„Na to vem jed!“ procedila mezi zuby. „Raději pojďme, potřebuji být napřed.“

„Ale nevíme, kde ho hledat, o nic víc než oni!“ namítl.

„Jak to, že ne? Víme, že se pohybuje v east-endské čtvrti. Vlkodlaci budou hledat i všude po městě, kdybych se mýlila.

Jelikož jsme našli jeho doupě na Horingtonově statku, zcela jistě se tam už nevracel, ale odešel zpět na East End. Ke kořenům, jak bych tak řekla. Bude někde kolem míst, která mu mohou něco poskytnout. Vzhledem k tomu, že potřebuje provádět různé rituály, bude na ně potřebovat materiál a klid.“

„Podle tebe je tedy kde?“

„Máme dvě možnosti. První je alchymistova laboratoř, kde byl démon vyvolán. Druhá je Behaviorova dílna pod schody. Víš, jak jsem ti říkala, že ho s Horingtonem poutají vzájemné vzpomínky a propojené emoce? Teď by k tomu místu měl cítit vazbu svého vzniku. Podle mě bude spíše u alchymisty, protože továrna je v docích a tam se dá leccos skrýt. Navíc je Brown mrtvý a o podzemních systémech i laboratořích mnoho lidí nejspíš nevědělo.“

„Koukám, že zatímco jsem slintal doma na koberec, ty jsi přemýšlela nad dalším postupem,“ konstatoval uznale Viktor.

„Chtěl ublížit Michaelovi. To si vypije!“

„A to tě u dvora všichni považují za hodnou a zdrženlivou. Vždycky jsem se tomu divil, i když dříve jsi možná taková bývala. Není nic horšího než uražená a zhrzená žena,“ pokýval hlavou. Ostrý pohled ho donutil, aby okamžitě přestal. Vyslovit nahlas, že Sterling už možná může být mrtvý, se neodvážil vůbec.

Kapitola 45

„Lily,“ zašeptal Viktor, když viděl, že sestra stojí na rohu ulice a zoufale zírá do mlhy.

„Bojím se,“ odpověděla.

„Klid, baronko, dostaneme tu příšeru. A Sterling má tuhý kořínek, znám ho dobře,“ snažil se ji ukonejšit Jack, který si znuděně čistil brýle.

Viktor se na něj pohrdavě podíval, aby dal najevo svou nechuť. Michael Jacka prosil o pomoc, ale podle Viktorova mínění by to dost dobře zvládli sami. Lady Mouse povzbudivě objala vlkodlačku kolem ramen. Po očku sledovala mladého vynálezce.

„Není snad tak těžké ulovit démona,“ konstatoval Durwin a vyfoukl kouř z tabáku.

Liliana okamžitě reagovala: „Tohle není jen bytost z pohádek. Není to džin v láhvi. Je to stvůra, která se chce mstít za to, že byla po staletí uvězněna mimo tento svět. Chyběl jen kousek, aby démon posedl královnu, a mohli jsme všichni skončit jako potrava pro vrány.“

„Naštěstí jsem tam byl já,“ pronesl Jack samolibě a usmál se. Viktor sevřel prsty v pěst, ale ovládl se.

Stále bojoval s nutkáním praštit ho nejen za to zesměšnění při banketu.

„Ale? Něco nám tady skřípe! Že by vaše mechanická ruka, pane Kelby?“ zeptal se Wright. Viktor zvedl dlaň, snad aby mu pohrozil, ale Skokan jen přimhouřil oči. Mechanismy samy povolily a ruka učinila něco zcela neočekávaného. Mladý šlechtic překvapeně vytřeštil oči, když mu na tváři přistál políček.

„Být vámi, nenechával bych se unést emocemi. Můžete vyhrožovat prostým lidem, ale na mě vynálezy nedělají dojem. Mohu si s vámi dělat, co chci, protože jste částečně stroj. A ty ovládám.“

„Nejsem žádný konstrukt!“ křikl Viktor.

„Snad jste porozuměl tomu, co jsem řekl.“

„Začínám chápat, proč vás tolik lidí nenávidí,“ odpověděl vynálezce. A upravil si límeček košile. „Jak mě vůbec můžete tak drze srovnávat s neživou hmotou?!“

„Přeberte si to sám. Vy se tady považujete za toho inteligentního.“

„Jste k smíchu,“ odsekl Kelby. „Vaši důležitost předčí jen hloupost.“

Mouse mu věnovala povzbudivý pohled, aby nechal podobné marnosti plavat.

„Myslíte, že se démon bude někde dobře ukrývat?“ zeptal se Durwin, aby odvedl pozornost od malicherných sporů, které způsobila Jackova prořízlá pusa. „Být jím, asi bych to udělal také. Počkal bych na chvíli, kdy se stanu nesmrtelným. Pak teprve vystrčím nos ze skrýše a rozpoutám peklo.“

„Myslíme si to samé, pane,“ odpověděla Liliana. „Jenže dnes v noci je poslední možnost ho zastavit. Ráno už nám pomáhej Bůh.“

„Na Boha bych nespoléhal, slečno,“ řekl Jack.

„Jistě, vy se spoléháte jen sám na sebe. My si ale nemůžeme být jisti zhola ničím,“ odvětila. „Zabil plno dětí v nemocnici. Má dost síly na to, aby mohl povolat nemrtvé. Ti ho budou chránit v případě nouze. Když ho donutíme bojovat, vyčerpá se. Pak je možné ho porazit. Nevím, nakolik bude ten pták užitečný,“ dodala a zvedla klec s timálií.

„Nikdy jsem nic hloupějšího neslyšel,“ zavrtěl hlavou Jack.

„Nebyl bych tak ukvapený s těmi názory, Wrighte. V Africe šamani uznávají zvířata jako božstva. A divil byste se, co jejich modly dokážou. Jestli je toto stvoření z daleké pohanské země, kdo ví, co je pravdy na tom, že ho ti ptáčci mohou zničit. Berte to jako kouzla, nikoliv vědu. Ta bytost je při našem pokrokovém chápání natolik magická a nereálná, že bych si rozhodně nedělal legraci ze starých rituálů.“

„Jistě, vaši afričtí šamani se svými dřevěnými soškami a úchylnými tanečky nás ochrání,“ ušklíbl se technomág.

„Zažil jsem krutý boj mezi kmeny. Jeden šaman vzýval sloního ducha. Ve chvíli, kdy byla jejich armáda téměř poražena, se ze stepi vyřítilo stádo slonů a nepřátele rozdupalo. Zcela jistě bych to nepřisoudil náhodě.“

Liliana byla za podobná slova ráda, neboť i ona věřila, že proti nadpřirozenu hrubá síla nepomůže. Děkovala královně alespoň za to, že svolila se zákazem vycházení až do odvolání, o který ji Michael nedávno žádal. Vojáci, zmobilizovaní trojicí hrdinů, jim pomohli vyčistit ulice a hlídači zůstali na klíčových místech se signalizačními přístroji, aby jim dali vědět v případě, že by se v oněch částech něco podivného dělo.

„Ti spolupracovníci…“ začala Mouse, ale pak zmlkla, neboť nevěděla, jak nazvat smečku vlkodlaků.

„Už jsou v ulicích. Jakmile uslyšíte vytí, bude to signál. Rozdělíme se a pak se řiďte naváděcími zařízeními. A ještě něco – nepleťte se jim do cesty. Nic vám nejspíše neudělají, ale nemají to rádi.“

„Zcela jistě se s podobnými bestiemi nechci setkat,“ řekl Jack a foukl si do zmrzlých dlaní. „Jak jste vůbec sehnala smečku vlků? To je snad krotíte ve volném čase, slečno Kelbyová?“

„Tak nějak,“ odpověděla neurčitě Liliana, aniž by zvedla pohled ze země. East Endem se rozlehlo táhlé vytí, při němž tuhla krev v žilách. Po zádech všem přeběhl mráz.

„To je signál! Jdeme!“ křikla Liliana a hrdinové se rozutekli. Zůstal s ní jen Viktor. Dívka se proměnila do své druhé podoby.

„Neztrať se. Kdyby něco, sejdeme se u Brownovy továrny. A kdybys potřebovala pomoc, dej vědět smečce, já tomu vašemu vytí sotva rozumím.“

Ačkoliv to bylo téměř nereálné, na zvířecí tváři se mihl náznak úsměvu. Vlčice kývla a vyrazila do labyrintu ztemnělých ulic, kde nebezpečí kypělo jako pára nad hrncem.

Noc byla chladná. Na oknech i cestě se leskla jinovatka. Liliana uháněla k továrnám, aniž by se rozptylovala. Timálii nechala u Viktora, který byl také nejlépe ozbrojen. Táhlé vytí ji upozorňovalo, kde jsou zbylí členové smečky. Ještě nikdo nedal vědět, že by našel stopu. Jelikož bratr se vydal k továrně, ona se rozhodla udělat si odbočku k Behaviorově malé místnůstce pod schody. Doufala, že tam budou nějaké neukradené chemikálie či pomůcky, které by mohla eventuálně použít, nebo přilákají démona, aby si pro ně zašel, pokud tak tedy neučinil již dříve.

Zbystřené smysly jí zprostředkovávaly podněty z okolí. Ačkoliv si kdysi nemyslela, že je možné vnímat magii města, která jí naproti lesům připadala jako hluchá past civilizace, kde kamenné zdi rušily vše přírodní, nakonec objevila skrytou sílu i tam. Používala staré stezky z dob, kdy ještě nestály vysoké domy ani paláce. Hledala časové smyčky, utíkala po zkratkách, které ji dostaly k vytouženému cíli rychleji.

Alchymistická laboratoř pod schody byla prostá a zavřená. Liliana k ní doběhla, ale ihned zavětřila. Ucítila pach člověka, který zde nedlouho předtím byl. Obešla dům, kde všichni dávno spali, ale nenašla nic podezřelého. Stopa ještě nebyla vychladlá a vedla od laboratoře po cestě k dokům.

Očichala zámky a ucítila shodu. Zavyla, aby o sobě dala vědět druhům.

Vyběhla po stopě někoho, kdo pravděpodobně sloužil démonovi za hostitele. Uháněla, vítr jí rval horký dech od úst. Jazyk měla vyplazený a začalo se jí zmocňovat vzrušení. Prudce sebou škubala, když potřebovala změnit směr. Odrážela se od stěn, zídky ani zátarasy pro ni neznamenaly žádnou

překážku. Pak, když prudce odbočila do uličky kolem křivých domků na spadnutí, ho konečně uviděla. Zabrzdila, až se kolem ní rozlétly odpadky a rozdrolená suť, která se tam povalovala jako koberec. Stín se krčil pod zhasnutou lampou nad tělem, které mu vypovědělo službu. Žena ležela na zádech, mrtvolná v obličeji, ale bez jediného viditelného zranění. Stále sebou škubala, jako by se tělo snažilo doplazit tam, kam duše nemohla. Stín se jí vytahoval z úst, scelil se do jednolité hmoty.

Převalil se pryč z obličeje, zanechávaje mrtvou napospas městu. Torzo se okamžitě rozpadalo stejně jako nebožtíci na statku. Její tělo zetlelo, pokrylo ho množství půdních živočichů, kteří jako by čekali v hlíně mezi spárami chodníku, aby si jednou pořádně zahodovali.

Popínavé rostliny obalily trup a začaly ho šlahouny a kořeny porcovat. Kůže hnědla, nekroticky se rozpadala a odumírala za nepříjemného puchu, který Lilianu ještě víc vydráždil. Navíc jí v hlavě vytanuly myšlenky, které už nechtěla pustit na mysl, natož v podobě vlka, v níž mívala od podobných nepříjemností klid. Opět viděla záblesky mrtvého syna lorda Horingtona. Jeho hlavu odervanou od těla v hnijící místnosti a duši uvězněnou, nevstřebanou a pomalu odcházející do zatracení.

Neubránila se zavrčení. Naježila se a zaútočila. Dřív než ji zvuky prozradily, si jí snad ani nevšiml, ale mohla to být jen domněnka. Jistě však věděla, že je nyní zranitelný, bez těla. Netušila, jak ho zničit, mohla to pouze zkusit.

Šla po něm, ale unikal jí. Skrýval se mezi dlažebními kostkami, v odrazech tmavých kaluží, ve výplních oken, kde se neodráželo pouliční osvětlení. Skákal rychle, měnil tvar. A ji bolely oči, když musela ten pohyb pečlivě pozorovat, aby ho neztratila. Kousek od nich se ozval křik značící přítomnost lidí. Démon okamžitě vyrazil pro novou oběť.

Soustředila svou sílu do jednoho skoku, kterým obvykle skolila kořist. Odrazila se, napnula svaly, a jako vymrštěná střela dopadla na cáry stínu jen o odstín tmavšího, než byla okolní tma. Zakousla se do toho. Cítila v tlamě pachuť popela a krve – zkažené, nelidské. Jenže ta věc se kroutila, podkluzovala, ačkoliv ji svírala pevně, protekla jí z čelistí a znovu se zacelila. Odhodilo ji to stranou a pak stín opět zmizel. Utekl. Jen na chodníku zůstal kus látky, jejž démon zřejmě záměrně upustil.

Liliana se překulila a proměnila v člověka. Vstala uprostřed prázdné uličky plné mlhy. Potáhla roztržený rukávek lehké košilky zpět na rameno. Ústa měla zčernalá krví. Shýbla se pro odhozený hadr, v němž okamžitě rozpoznala část Michaelova kabátu. Mimoděk zavrčela, a sama se ulekla vlastního hlasu, který se ozvěnou vrátil zpátky jako výsměch.

Viktor nerudně zíral do mlhy, jako by se ji snažil zhypnotizovat. Nebo něco, co se skrývalo na druhé straně bílého oparu. Částečně se schovával za obrovským dřevěným sloupem a rozpadlou boudou. Ptáčka v kleci měl neustále přikrytého látkou, ale slyšel, jak neposedně létá. Občas zaštěbetal, což v nastalém tichu působilo rušivě a nepatřičně. Zdálky se ozývaly kostelní zvony, častěji však ty lodní. Snažil se soustředit na duševní spojení se sestrou, ale nějak se mu nedařilo. Asi byl po nedávných událostech příliš roztržitý.

Pak uslyšel, jak po nábřeží něco utíká. Ťapání zvířecích nohou by si s člověkem jistě nespletl. Ale když vyšel z úkrytu, uviděl jen zaběhnutého psa. Rozhodl se, že raději obhlédne vchod do továrny. Od chvíle, kdy Brown vyplul se svými ponorkami, ji zavřeli, než si královna ujasní co s ní.

Vysoké ocelové dveře byly zataraseny, ale v promáčknutých plátech svítilo skrze škvíry tlumené

světlo. To místo nebylo opuštěné, ačkoliv mělo být. Viktor věděl, že jsou ještě boční vchody, kterými se s Lilianou dostali dovnitř, ale zatím stále vyčkával. Mrzla mu ruka, a tak si každou chvíli nervózně dýchal do dlaně. Pak uslyšel zavytí. Lekl se, protože to bylo nebezpečně blízko. Že by se démon blížil?

Kolem se rozléhaly odpovědi. Dokázal vytušit, jak se smečka pohybuje. Sbíhala se k němu. Naháněli kořist, směrovali ji, aby padla do pasti. Jestli démona našli, usoudil, že je lepší se schovat. Seběhl proto pod zřícené trámy, kde na něj nebylo vidět. Schoulil se přímo pod jednu z lamp v naději, že ho světlo ochrání. Kolem nábřeží hlídkoval někdo ze strážníků. Když se přiblížil, všiml si jeho uniformy. Pohazoval lucernou a pískal si.

Pak se na něj ze stínů něco vrhlo. Něco, co mohlo být zbídačeným člověkem, mu podrazilo nohy. Muž spadl na zem a lucerna se rozbila. Vše se ponořilo do tmy. Postava zvrátila hlavu, cosi jí ústy prorazilo do těla, které se svěsilo a následně prkenně narovnalo. Mrtvola zůstala hnít na zemi. První hostitel zřejmě neměl dost síly, aby vydržel více. Démon v novém těle pokračoval trochu rychlejším krokem k továrně.

Viktor si uvědomil, že zírá s otevřenou pusou, a byl rád, že reagoval tak rychle, aby se stihl schovat do úkrytu. Měl obavy o to, co by se mohlo stát, kdyby ho démon objevil. Instinktivně pevněji sevřel klícku se slavíkem.

Vlčí vytí se ozvalo opravdu velmi blízko a potom ustalo. Liliana mu často vysvětlovala princip, že vlci vyjí, dokud nenajdou kořist. Pak, až se stáhne smyčka, loví oběť tiše a zákeřně, aby tak byla ponechána v nejistotě, odkud přijde smrtící rána.

Stejně tomu bylo i nyní. Ze tmy vycházeli vlkodlaci. Tiší, se zlověstně planoucíma očima. Obrovští vlci se zježenými hřbety. Ačkoliv věděl, že jsou na jeho straně, po zádech mu přeběhl mráz. Drželi postavu strážníka v šachu. Jenže kolem jeho nohou se už šířil prach. Zvedal se vítr a obklopovalo jej cosi mrazivě magického, co si nikdo z přítomných nedokázal vysvětlit. Vlkodlaci, kteří stáli nejblíže, se sesunuli na zem v návalu náhlého vyčerpání, jak z nich ta bytost vysála životní sílu. Naštěstí je to nezabilo, protože jejich těla ihned regenerovala. Okolní teplota ještě víc klesla.

Vlci se stáhli a vyčkávali. Museli oběť nejdříve oslabit, než se jí dostanou na kobylku.

Do noci zatroubily píšťaly a rachot parních mechanismů doprovázený těžkým dusáním. Zpoza rohu se vyřítili Jackovi obrovští mechaničtí vojáci. První z nich napřáhl pěst a trefil cíl pod bradu. Tělo odletělo a v kotrmelcích se několikrát převalilo po zemi. Ačkoliv by jiný člověk okamžitě zemřel, démon se nevzdával. Vlkodlaci se pokusně vrhli mezi konstrukty, aby pomohli v boji, ale muž uhýbal, kličkoval ve své neobratnosti mezi zkušenými lovci, kteří na něho vrčeli, a z příkrovu mlhy vystupovala stále zřetelněji neživá armáda. Zatímco Viktor se zatajeným dechem sledoval dění,

někdo ho popadl za rukáv. Na poslední chvíli se ovládl a jen slabě vyjekl. Spadl Lilianě k nohám. Dívka měla ruce složené na prsou. Rozhodně se neusmívala.

„Rychle! Musíme najít Michaela!“ pobídla ho.

„Musím tady být s nimi.“

„Než ho oslabí, nebudeš tady nic platný. Zemřeš dříve, než se přiblížíš. Tady jim může být k něčemu akorát Jack.“

Na dotvrzení jejích slov se prostorem rozlehl obrovský rámus. Připravený bojový automaton se

rozsvítil. Oddělil se od zdi, kde pokojně spočíval, než ho někdo probudil k životu. Jako živý člověk se otřepal a rozhlédl. Jackova duše se ve stroji ustálila. Dokázal řídit více objektů najednou, ale raději mezi nimi přeskakoval, aby je mohl lépe ovládat. Obrovské ruce stroje se sevřely v pěst. Udeřil jimi do země a zatarasil tak démonovi možnou únikovou cestu. Armáda ho obklíčila a on se musel bránit. Gejzíry temnoty tryskaly ze země, ovíjely se kolem hranatých paží. Strhla se zuřivá potyčka.

Viktor vystřelil světlici, aby dal vědět ostatním, kde se nacházejí. Pak utíkal za sestrou.

Dostali se k bočnímu vchodu, kudy vnikli dovnitř poprvé. Odtrhali prkna, jimiž dveře zabezpečili proti krádeži vybavení, a pak tiše vklouzli do haly plné prachu a zatuchliny. Viktor, hnán podivným pocitem, se otočil, aby viděl vrávorající mátohy, které měly viditelně problém s chůzí. Srdce se mu prudce rozbušilo. Siluety mu byly povědomé koordinací pohybů. Z mlhy vycházela armáda nemrtvých, aby se postavila vlkodlakům. Viktor zhluboka polkl, ale víc nestačil, protože ho Liliana nekompromisně stáhla za sebou dovnitř.

„Venku není divadlo! Musíme pokračovat. Oni ho zdrží.“

„Ale…“

„Musím ho najít!“ vykřikla zoufale. Viděl v jejich očích takový strach, že nedokázal odporovat. Jen přikývl a rozběhl se po továrně.

Cítil bolest, která se vracela jako příliv. V poslední představě se opakovala scéna, kdy přišel o oko.

Živě cítil vůni květin, které padaly kolem otevřeného kočáru. Byl nádherný den po propršené noci. Dlážděná cesta byla plná kaluží, ale ve vzduchu bylo cítit jaro. Vysoký otevřený kočár předcházela a doprovázela eskorta ozbrojených jezdců. Michael stál na svém místě vedle královny, která mávala davům jásajících lidí. Vojáci byli rozestavění na strategických místech kolem trasy průjezdu. Koně s boky a ohlávkami ozdobenými mašlemi a barevnými girlandami hlasitě frkali. Michael byl nervózní jako při každé podobné události. Slavnostní uniformu v tmavé modři měl ozdobenou medailemi, které získal za věrné služby. Těkal očima po tvářích, sledoval okolí. Bezpečnost královny byla čistě v jeho rukou a musel být obezřetný za každou cenu. Ruka v rukavici se mu potila na rukojeti zbraně,

kterou měl neustále připravenou. Počítal stanoviště na střechách domů a ve výklencích, kde je hlídali muži s puškami. Všude vládla dobrá nálada. Halasný smích, provolávání slávy a ovace milované královně. Policie čekala, kdyby musela zasáhnout proti případným nespokojencům. Pak si voják všiml, že jeden balkon je prázdný. Právě ho míjeli, když se na něm objevil muž se šátkem přes

obličej. Pod stínem vrženým kloboukem nerozeznal tvář, ale záblesk šílenství poznal v celém vzezření onoho cizince.

„Chraňte královnu!“ křikl na vojáky. Všichni se na povel semkli kolem panovnice, aby ji zaštítili vlastními těly. Michael, který stál před ní, pozvedl zbraň. Bylo to dílo okamžiku. Vystřelili téměř současně. Atentátník už tušil, že mu skryli cíl, přesto se pokusil splnit poslání. Minul, a jeho kulka trefila zeď, kterou kočár právě míjel. Střela se roztříštila a s úlomky kamene se rozprskla po okolí těsně vedle Michaelovy hlavy.

Ozvěna dvou vystřelených ran se ztratila ve všeobecné panice. Lidé začali křičet a zmatkovat. Atentátník se skácel na zem s dírou v hrudi. Sterlingovi vletěly úlomky a prach přímo do tváře.

Poškrábaly mu obličej, roztrhly víčko pravého oka a pronikly dovnitř. Vykřikl a chytil se za poraněné místo. V dlani ucítil lepkavé teplo. Oční mok mu tekl po líci smíchaný s krví. Srdce mu prudce tlouklo, ochromující bolest vystřelila do hlavy. Koně se splašili, trhli kočárem a on spadl na zem do bláta. Rána při pádu ho poslala do milosrdného bezvědomí.

Znovu prožíval muka nejen fyzického znetvoření, ale i celé divadlo pohrdání a odvržení, kdy klesla jeho cena, jako kdyby byl kus dobytka na jatkách. Rána v nitru, kterou dosud nic nezhojilo, byla mnohokrát horší než tělesné zranění.

Prázdný důlek ho bolel jako čert a po obličeji mu z prosáklého šátku tekla krev. Měl pocit, že se vše stalo skutečností, jako by to znovu zažil. Byl by křičel, kdyby nebylo tak těžké otevřít ústa. Jeden sen odešel, propadal se do nového. Přicházela vzpomínka na to, jak byl smrtelně raněn ve válce. Kousek od srdce ucítil pálivou kulku. Věděl, že jestli se z představ nevymaní, rána mu bude podruhé osudnou.

„Michaeli!“ uslyšel hlas. Věděl, že ho někdo volá. Konejšivé vědomí někoho jiného se mu ovinulo kolem mysli jako ochotné ruce vedoucí slepce osobní temnotou. Jakkoliv se předtím cítil ztracený, teď našel pevný bod v podobě vzdáleného hlasu. Otevřít oko bylo téměř nadlidským úkonem. Víčka měl ztěžklá zlými sny, ale přesto ho ten hlas vedl zpátky. Horečka mu rozpálila čelo. Vyčerpaně se nadechl a rozkašlal.

„Liliano?“ zašeptal vyprahlým hrdlem. Snažil se dostat z okovů. Myslel na ni, aby se přimknul k realitě. Stála před ním. Opravdová, a tentokrát snad nejen noční můra, jaké ho navštěvovaly během posledních hodin. Dlaně měla položené na jeho hrudi. Pevně sevřené rty prozrazovaly, že ho volá zpátky celou svou duší.

„Je to on. Žije!“ zajásal Viktor.

„Pořád sním? Zdáte se mi snad?“ zeptal se dezorientovaně.

„Ne, nespíte, ale podle toho, jak otřesně vypadáte, byste to potřeboval!“ hned ho zpražila Liliana.

„To vypadám tak hrozně, že mě už ani nepoznáváte, nebo je to tím, že jsme se dlouho neviděli?“ zeptal se s lehkým úsměvem, ale stále mu zůstával výraz plný bolesti.

Dívka se k němu naklonila. Vzala jeho hlavu do dlaní. Políbila ho na rty. Michael si všiml, že nemá daleko k pláči, a ruce, kterými držela jeho bradu, byly příliš roztřesené.

„Vy jste se o mě bála?“ zeptal se s jistým zadostiučiněním a hrdě vypnul hruď, což se záhy ukázalo jako špatný nápad. Namísto slov ho objala, snad měla strach, aby nepoznal v jejím hlase, že je to pravda.

„Asi se nechám chytit častěji,“ zašeptal, když ho zasypávala něžnostmi.

„Co se s vámi děje?“ zeptala se v obavách a přejela po zkrvavené pásce.

„Zdály se mi sny. Děsivé sny. Asi se otevřela stará rána.“

„Musíme vás rychle osvobodit!“ pronesl Viktor. „Venku budou potřebovat naši pomoc.“

„Visím tady, ani nevím jak dlouho. Je vám jasné, že se těžko udržím na nohou?“ zeptal se

pochybovačně Michael.

„Byl to jen den, Michaeli. Buďte klidný. Sundáme vás!“

„Já vím, že mě sundáte, ale taky mě chytejte. Copak jste schopní mě udržet?“

„Jen mi věřte, jenom to tady…“

Okovy cvakly a Michael se snesl na zem. Kolena se pod ním pochopitelně podlomila. Spadl celou váhou přímo na Viktora a přimáčkl ho pod sebou na podlahu.

„Já vám to říkal!“ prohlásil útrpně.

„Proboha, opravdu nejste zrovna lehký!“ zaúpěl Viktor, když se ho pokusil odvalit.

„Jen mi dejte chvíli, a bude to… snad dobré!“

„Jste zraněný,“ hlesla Liliana a dřepla si k němu. Pohladila ho lehce po tváři, jako by se bála, že mu tím ublíží, nebo že se rozplyne jako přízrak utkaný z par.

„Opřeme ho o zeď a pak mu můžeš pomoct rozcvičit končetiny. Ale jen ty, které bude potřebovat! Musím vás tady nechat o samotě, tak se chovejte počestně! Oslavovat můžeme až potom, přežijeme-li.“

„Dobrá. Přijdu za vámi, hned jak budu vědět, že je v pořádku,“ odpověděla Liliana, avšak víc než bratrových slov si všímala Michaela.

Ihned si přivlastnila Viktorovu lékárničku, z níž vytáhla obvazy a dezinfekci, aby mu ošetřila rány, do kterých kapala voda. Michael už ani nezatínal zuby. Celý povrch těla měl otupělý. Liliana mu pomalu rozehřála ruce, rozproudila krev v pažích a namasírovala ramena, která naštěstí nebyla vykloubená. Postupovala rychlými úspornými pohyby, v nichž měla dostatečnou praxi.

„Co s tím okem?“ zeptala se a chtěla mu stáhnout pásku. Zadržel její ruku.

„Ošetřím si to pak.“

„Ale není lepší…“

„Nechci, abyste to viděla. Není to pěkný pohled.“

Položila mu dlaň na tvář a zpříma na něj pohlédla. Zamítavě zavrtěl hlavou. Stáhl její ruku dolů a pokusil se nadzvednout na pažích. Chtěl protestovat, ale přikryla mu ústa ukazováčkem.

„Nemohu vás takhle nechat. Může to být vážné.“

Odvázala pásku. Po krku se mu svezl potůček krve z prázdného důlku. Dýchal zhluboka. Díval se jinam, aby neviděl její reakci. Liliana mu utřela tvář a ošetřila zranění. Nedala nijak najevo, že by byla znechucená či šokována tím, co viděla. Vytáhla pruh látky, kterým mu ta místa převázala.

Michael cítil, jak mu srdce buší ve spáncích.

„Máte zbraň?“ zeptal se při pozorování těch u jejího opasku.

„Náhradní? Jistě,“ řekla. Stáhla lem sukně a z podvazkového pásu odepjala pouzdro, které mu podala.

„Děkuji,“ zamumlal, aniž by spustil oči z jejího stehna.

„Stejně nemůžete střílet v takovémto stavu.“

„To tvrdíte vy,“ opáčil. Zadívali se jeden druhému do očí. Michael jí věnoval povzbudivý úsměv, který jí vždy prozářil den.

„Chyběl jste mi! Měla jsem o vás strach! Ani nevíte, jak moc!“ zašeptala a položila mu hlavu na rameno. Pokusil se zvednout ruce. Po chvíli se mu alespoň v náznaku podařilo ji obejmout.

Kapitola 46

Ozývaly se série výstřelů, jak Durwin zpovzdálí odpravoval nepřátele. Loveckou mušku nemohl zapřít, co výstřel, to jeden mrtvý. Jen krátká přerušení, když musel nabíjet, dokazovala, že i on je

pouhým člověkem, nikoliv ničícím strojem či přestrojenou smrtí. Jackovi automatoni drtili mohutnými pěstmi hlavy protivníků. Lámali jim kosti, měnili jejich těla na kaši. Skokan postupně střídal náhradní příbytky. Ty větší vyměnil za menší, s nimiž mohl lépe manipulovat v úzkém prostoru ulic, neboť se mu nejednou stalo, že narazil do zdi domu, vytvořil díru do cesty nebo urazil kus střechy. Kde byl Jack schovaný, nikdo netušil, ale domnívali se, že bude poblíž.

Viktor stál ve stínu továrny zpola osvětlené bledým měsíčním svitem. Mračil se na mlhu, která se hemžila pomalu přicházejícími nemrtvými a občasně se míhajícími těly vlkodlaků. Mechanickou paži měl odhalenou, připravenou. Na kovu se srážely kapky vody, což nebylo příliš dobré znamení.

Vlhkost vzduchu mohla způsobovat při zacílení značné problémy. Kapsle s drceným obsidiánem měl nachystané pro navádění síly blesku, avšak nebyl si jistý, jestli budou v takovém počasí opravdu fungovat. Spustil mechanismus zbraně, kterou používal jen v nejnutnějších případech. Elektřina tryskající z nabitých kapacitorů vrčela specifickými zvuky, probíhala vodiči. Kde jí to bylo umožněno, prskala ven. Modré záblesky se rychle snažily dostat do země. Viktor srovnal čočky ze vzácných krystalů, které měly zprostředkovat naváděcí světelnou dráhu pro výboj.

Sevřel prsty v pěst a hučení strojů zesílilo. Doufal, že všechna jeho vylepšení na odizolování zbytku těla od elektrického proudu budou úspěšná a on se neusmaží vlastním vynálezem. Vlkodlaci začali vybíhat z mlhy přesně tak, jak se domluvili. Obrovská těla se kolem něho míhala. Smečka se postavila za jeho záda. Nemrtví se blížili. Z jejich strany přicházely děsivé zvuky. Chrčení a sípání prohnilých úst, hvízdání dírami v krku, úpění a naříkání. Pleskání – jak nemrtví táhli části těl za sebou blátem a přes kaluže. To vše rušilo večerní ticho.

Viktor postoupil kupředu. Pozvedl ruku a namířil jejich směrem. Hluboce polkl. Měl pocit, že se třese tak viditelně, že se mu vlkodlaci musí za zády vysmívat, protože i jeho strach je cítit na míle daleko.

Hodinky na jeho zápěstí, které odměřovaly čas do chvíle, kdy bude připravený, odtikávaly nepřirozeně hlasitě. Pak všechno zapadlo na místo. Projektil rozprašující emulzi prosekl vzduch a z Viktorovy paže vyšlehl oslnivý záblesk modrého světla, který se roztřepil. Praskal a ničil vše kolem sebe. Osamělé záblesky ohně, když chytnul výbušný prach, se někde ujaly, jinde neužitečně pohasly. Mlha zhoustla, vzduch byl cítit napětím. Vlkodlakům se ježila srst, což je neustále nutilo otřepávat se. Viktor cítil příjemné chvění, které se rozbíhalo po celém těle. Zaklonil hlavu a šíleně se zasmál.

Nemrtví padali na zem, kde se dále zmítali v křečích. Mladý šlechtic ještě několikrát zopakoval výboj, dokud modré blesky nevyprchaly. Nějakou chvíli trvalo, než se zbraň znovu nabila. Vlkodlaci se bez meškání rozběhli mezi paralyzované nemrtvé, dokud nad nimi měli převahu. Elektřina ochromila jejich nervový systém a oni se teď dezorientovaně váleli po zemi. Nepřátelé toho okamžitě využili,

aby jim utrhávali hlavy a párali hrdla. Rozcupovávali je na kousíčky s daleko menší vybíravostí, než měla v jejich případě Liliana.

Trhání šlach i křupání kostí a kloubů se neslo do noci. Zdálky byly slyšet zvony, které svolávaly poplach.

Viktor uvážlivě vytáhl šavli z pochvy. Přemýšlel, jakou šanci má proti nemrtvým, jelikož naposledy se vedle Michaela cítil jako břídil. Pak ale zatnul zuby a pustil se do soupeřů, dokud se příliš nebránili. Sekal hlavy a máchající končetiny. Uhýbal útočícím vlkodlakům, kteří se náhle objevovali a zase mizeli. Byli nadpřirozeně rychlí. Sípění nemrtvých, pískot i nářek znovu umírajících, to vše se mísilo se zuřivým vrčením z mnoha nelidských hrdel.

„Chci být také vlkodlak. Nemusel bych skučet po každém kopanci,“ prohodil Michael, když mu klouby hlasitě křupaly při sebemenším pohybu. „Zkusím se postavit. Raději mě nejistěte, nerad bych na vás spadl. Tedy vlastně rád bych, ale vzhledem k tomu, jaké nadšení by se mi dostalo z vaší strany, to raději nebudu riskovat.“

„Proč se ještě vůbec vysilujete mluvením?“ zeptala se řečnicky Liliana.

Opřel se o stěnu a pomalu se po ní sunul nahoru, dokud nestál plnou vahou na nohou. „Snažím se být dobrý alespoň v planých řečech.“

„Tak to jste nejlepší.“

„Děkuji,“ zasmál se.

„Nemyslím, že je rozumné, abyste chodil ven.“

„Musím. Je to má povinnost.“

„Vůči komu?!“

„Vůči vám.“

„Nechci vás znovu ztratit!“ řekla prudce.

„Já se bál, že jsem ztratil vás,“ přiznal po chvíli ticha.

„Když mě postřelil? Neměl stříbrnou kulku. Chtěl…“

„Já vím,“ zašeptal zkormouceně. „Moc mě to mrzí. Nechtěl jsem vás dostat do takové situace. Kvůli mně jste málem…“

„Michaeli, prosím. Netrapte se tím. Jsme tady oba, a žijeme. Nedávejte si vinu za to, co se stalo. Za nic jste nemohl.“

„Neochránil jsem vás!“

„Jste strašný egoista!“

„Ačkoliv to jindy zní jako lichotka, tentokrát věru nejsem rád. Řekněte mi tedy prosím, ale upřímně, proč se do mě nepřevtělil? Čekal jsem, že využije mé tělo, ale on se ke mně nemohl přiblížit. Trápil mě představami a tím, jak mi vracel vzpomínky, mě mučil. Sny se pak promítaly do fyzických zranění. Ale proč se mě nedotknul, to je mi záhadou. Mohl mě kdykoliv zabít.“

„Opravdu to chcete vědět?“ zeptala se vážně. Přikývl. Sáhla mu do kapsy na opasku. Otevřela ji a vytáhla řetízek s malým ptáčkem, který kdysi patřil panu Clesingerovi. Michael sledoval s jistým překvapením amulet, jejž považoval za bezvýznamný.

„Dala jste mi ho do kapsy! Když jsme byli spolu tu noc, nebo snad dřív? Už chápu. To, jak jste mě políbila, byla hra, abyste odvedla mou pozornost.“

„Tehdy jsem to opravdu udělala. Bála jsem se o vás. Nechtěla jsem dopustit, že vám ta příšera ublíží. Vím, že v takové věci nevěříte, ale opravdu vás zachránila. Jinak byste byl mrtvý, nebo by se stal on vámi. Navíc jsem to musela schovat do něčeho, co máte stále u sebe při jakémkoliv oblečení.“

„Jak to, že mě nedonutil tu věc sundat?“

„Nevěděl jste, že ji máte.“

Michael se zhluboka nadechl, ale pak zase zavřel ústa, neschopen nic říct. Jen přikývl.

„Až budeme tam venku, nechci, abyste byl blízko u mě.“

„Proč?“ zeptal se tiše.

„Nerada bych vám ublížila. Bude tam spousta krve. A mezi vlkodlaky… nevím, jestli se dokážu ovládat. Už dlouho jsem se smečkou nelovila. Navíc je úplněk.“

„Myslíte, že byste mohla…?“

„Netuším, co se stane. Raději to nepokoušejte! Navíc byste si měl dávat pozor na vlastní záda.“

„Aby mi na ně neskočil někdo z ostatních vlkodlaků?“ zeptal se.

„Prosím, pro vaše vlastní bezpečí se ode mne držte dál,“ řekla rázně.

„Dobrá, chcete-li to tak,“ odpověděl a sevřel rukojeť pistole pevněji. Sehnul se za stůl k mrtvole někoho, kdo pravděpodobně továrnu kdysi hlídal. Sebral šavli, pár nábojů a jednorannou pušku. Tu si přehodil přes rameno.

Když se ohlédl, zjistil, že Liliana zmizela kdesi nahoře na schodišti. Zkontroloval zbraně a pak se pomalu vydal do patra. Celé tělo měl ztuhlé, bolestivě nepohyblivé. Přesto čím více vnímal chladný večerní vzduch a slyšel vytí i hluk bitvy, tím více se mu v krvi rozlévalo vzrušení. Cítil, jak se mu vracejí síly. Potřebovali jeho pomoc, a on je tentokrát nehodlal zklamat. Tentokrát ne.

Michael sice sotva stál na nohou, ale už se opět mračil a nově získanou pistoli měl nabitou. Ruce se mu třásly, nedokázal je zvednout a zacílit, ale rozhodl se v případě nouze zvolit neprofesionální způsob střelby, čili střílet tak dlouho a zběsile, až se do něčeho trefí. Začal pálit hned po prvních stínech, které se na něho vyřítily. Při zásahu se stáhly, kvílely a kroutily se jako hadi. Popadl lucernu, která visela u doku, a mrštil ji proti nim. Sklo se rozbilo a petrolej se rozstříkl po neskutečných tvorech stvořených ze tmy. Plamínky ohně osvětlily nejbližší okolí. Viděl siluety potácivě

bloumajících nemrtvých a srdce se mu rozbušilo. Schoval pistoli a vytáhl šavli.

Lady Mouse odpalovala zdálky výbušniny. Stála na nábřeží, nenápadná mezi stroji ovládanými Jackem, aby ji mohly v případě nouze ochránit. Rozeznávala Viktora, který kolem nepřátel kličkoval a sekal do nich. Michael se sklonil k mrtvole a sebral zbraň, aby měl v každé ruce jednu. Zhluboka se nadechl. Snažil se koncentrovat zbývající síly. Pak jistým krokem vyšel do vřavy. Zrychloval, až skoro běžel, napřáhl šavle a využil setrvačnosti pohybu, aby se dostal mezi nepřátele jako nůž zajíždějící do másla.

Mohutně se rozmáchl a jeho ruce začaly v dobře známých pohybech opisovat široké oblouky. Srážel mrtvoly, šlapal po nich. Utínal údy, které se proti němu natahovaly. Vyhýbal se hloučkům, kde by ho mohly strhnout na zem početní převahou.

Viktor si ho pravděpodobně všiml. Jako by viděl ducha, překvapeně nadzvedl obočí, ale jen na chvíli. Více času si nemohl dovolit otálet, aby ho masa nemrtvých nepřeválcovala. Michael sekal kolem sebe a kryl se, když jich bylo příliš. Zručně postupoval davem, který se kolem něj chtěl semknout jako voda kolem vhozeného kamene. Snažil se o úsporné pohyby, aby vydržel co nejdéle. Vlkodlaci skákali kolem něj a srovnávali stavy. Mrtví se kupili pod nohama, až nebylo kam šlápnout. Zem byla kluzká krví a zapáchala hnilobou.

A bývalý královnin strážce pokračoval. Neúnavně, protože věděl, že jakmile jednou přestane, už se vyčerpáním znovu nezvedne. Kdesi ve smečce viděl Lilianu, nebo doufal, že je to ona. Jistý si však nebyl. Povšiml si, stejně jako Viktor, že inscenátor toho všeho stojí kdesi uprostřed vřavy chráněný vojskem mrtvých. Zatímco jemu docházela armáda, oni postupovali k cíli.

Démon měl na sobě tělo nočního hlídače, postaršího muže v nepříliš dobré tělesné kondici. Sledoval dění nenávistným pohledem, ale sám se zatím nijak neúčastnil. Asi už neměl dost sil. Michael odrazil protivníky a pak postupoval přímo k němu. Viktor se ho pokusil napodobit, ale chvíli jim trvalo, než se jejich cesty spojily. Pak si bok po boku klestili cestu zástupem těl. Michael sotva mohl zvednout

ruce. Využíval švih a zbylou sílu, zatímco mladý šlechtic si pomáhal technikou. Jeho mechanická paže už zase metala blesky. Opřeli se zády jeden o druhého a podpírali se, když jeden umdléval vyčerpáním. Démon je spatřil a vydal se k nim. V ústrety jim mávl paží a z jeho dlaně jako by vyběhly

stíny. Michael se otočil a spatřil, že se na ně temnota řítí jako přílivová vlna. Couvl a strhl kolegu zpátky. Na vyvržených kličkách střev jim uklouzly nohy a oba se zapotáceli. Stíny, temnější než okolní tma, jim spoutaly nohy, jako by uvízli v téru. Oba muži se snažili vysekat ven. Vlčice skočila po protivníkovi, aby utnula příval kouzel, démon ji však srazil stranou. Liliana se ihned postavila na čtyři, přikrčila se a výhružně zavrčela. Zvedl ruku, aby ji udeřil. Prsty se mu protáhly v dlouhé stínové bodce.

„Nevzdám se, dokud nebudu mít tvoje srdce!“ vykřikl nenávistně.

„Ano, to jsem si kdysi taky říkal, než mě poslala k vodě,“ prohodil Michael a vypálil, aby Lilianu ochránil. Z přelévající se masy vystřelila krátká špice a mělce mu probodla rameno. Pak stíny odumřely, protože ochranný talisman stále působil. Voják vykřikl a pistole mu málem vypadla z ruky. Odkopl pár nemrtvých, kteří se dostali příliš blízko, a tak se jim nepodařilo strhnout ho na zem.

Schoulil se do sebe, svíraje poraněnou ruku, ale věděl dobře, že nepřítele trefil. Přízrak se v lidském těle narovnal. Kulka mu vytvořila třetí oko uprostřed čela. Hrůzná karikatura se zašklebila, zatímco díra srostla. Stíny však oba muže pustily, jelikož démon potřeboval zkoncentrovat síly na vyléčení.

„Jste v pořádku?!“ zakřičel na něj Viktor.

„Musíme pryč. Tady se mu neubráníme!“

Michael začal couvat. Démon se k nim neustále přibližoval. Nemrtví se jako na povel odvraceli od vlkodlaků, kteří je napadali zezadu, a zaměřili se jen na dva největší nepřátele. Vlci se však nenechali odbýt. Strhávali nemrtvé bez toho, že by se jim bránili. Všechny nevidoucí oči se upínaly ke dvěma mužům. Michael svíral ránu. Mezi prsty mu tekla krev. Mračil se na soupeře, protože věděl, že se na ně každou chvíli bez milosti vrhnou. Vlkodlaci se před ně postavili a vytvořili stěnu, aby je zaštítili vlastními těly. Ačkoliv nebyl démon ještě při síle, s tím, co zatím dokázal, jim naháněl hrůzu.

„Mám nápad,“ řekl Viktor při pohledu na plynové lampy.

„Dobrá, hlavně mluvte rychle!“

„Vytrhneme přívody plynu a pak je vyhodíme do vzduchu.“

„Otrávíme se!“ namítl.

„Ne, když to uděláme hned. Vytrhnu trubku mechanickou paží. Pod zemí jsou bezpečnostní uzávěry. Kvůli krádežím i havárii. Jakmile se začne odčerpávat velké množství, pojistky zaklapnou. Než se zavřou, uteče dost plynu na to, abychom vyzkoušeli, jestli umí létat. Pak se stáhneme do továrny.“

„Budu vás krýt,“ odpověděl voják, ale vypadal, že se spíše každou chvíli zhroutí.

Viktor se rozběhl k veřejnému osvětlení. Démon upíral nenávist k Michaelovi, který se osvobodil, přestože ho chtěl využít pro své nekalé plány. Natáhl k němu ruce, aby mohl uchvátit jeho tělo. Pravděpodobně plánoval vytlačit jeho duši a převtělit se do něj, v čemž mu amulet bránil. Udeřil do jeho těžce zkoušené mysli, zjistil, že řetízek s ptáčkem se mu houpe na krku, a ze všech sil se ho snažil donutit, aby ho sundal. Michael si s hrůzou uvědomoval, jak mu ruka proti vůli stoupá vzhůru a kov ho chladí do prstů. Zapřel se proti neznámé mysli, která mu přikazovala trhnout a odhodit předmět stranou. V tu chvíli si uvědomil, že měl být démonovým tajným esem. Rukojmím, které hodlal využít v případě, že všechno selže. Sourozenci tak démonovi jeho osvobozením překazili poslední plán.

Viktor vydloubl dlažební kostku a mrštil ji po nepříteli. Jelikož ten byl v transu, udeřila ho do hlavy a vyvedla z rovnováhy. Michael se prudce nadechl. Okovy kolem jeho mysli odpadly. Démon však hodlal využít další možnosti, a to rychle ho zabít pomocí nemrtvých služebníků. Ani jedna z oněch variant se vysokému blondýnovi nezamlouvala.

Jackův automaton utrhl kus zábradlí a hodil je proti nemrtvým, které pod ně přimáčkl k zemi. Vytvořil jim tak únikovou cestu. Viktor vytahoval další dlažební kostky, aby se dostal k potrubí. Vytrhl trubku pro přívod plynu ze stojanu a pustil jej mezi nemrtvé, kteří se stále potáceli blíž, aniž by tušili, co se na ně chystá. Michael odváděl pozornost tím, že kličkoval kolem a snažil se udržet démona v dostatečné vzdálenosti, aby se ho nedotkl. Pak se objevila Liliana. Vlčí tělo se prohnalo hradbou nemrtvých jako střela. Srazilo muže k zemi a Michael se okamžitě obrátil k útěku.

Odkopával přitom nemrtvé, kteří mu bránili v cestě. Viktor ho nechal kolem sebe proběhnout a následoval ho. Pokračoval dál, dokud nepřestal mít pocit, že už je mimo proudící plyn. Pak napřímil ruku a vyslal do těch míst oslnivý záblesk. Výbuch ho intenzitou překvapil. Spadl na zem a přikryl si hlavu. Michael se vrátil a popadl ho za rameno.

Zbývající nemrtví se na ně vrhli, sápali se po nich ještě úporněji než doposud, hnáni silou pomsty jejich loutkaře, který je ovládal skrze myšlenky. Michael používal levou ruku se šavlí. Odrážel dotěrné útoky. Snažil se krýt Viktora po svém boku, avšak stále dotírající ruce jim za chvíli ztížily manipulaci se zbraněmi a oni museli chtě nechtě couvat. Zatímco za sebou nechávali hořící a potácející se mrtvoly, proběhli zpátky do tovární haly.

„Utíkejte!“ křikla na ně Mouse, která po podlaze rozlila jakousi tekutinu. Jakmile na ni první plápolající zrůda šlápla, vzňala se ještě jasněji. Chytaly od ní další a další mrtvoly. Tento oheň měl zelené odlesky a stravoval těla mnohem rychleji.

Drobná blondýnka vytáhla z tašky kuši, jejíž střela byla omotaná jakýmsi hadrem. Bez váhání vystřelila mezi nepřátele a netrvalo ani úder srdce, než se ozval výbuch. Venku se míhala těla obrovských konstruktů. Ocel skřípěla a pára syčela z ventilů. Jack sice nebyl nikde v dohledu, ale jeho duše už dávno obývala nová těla, s jejichž pomocí likvidoval nepřátele.

„Dobrý bože, Wright jim dává!“ hlesl Michael.

„Nahoru!“ křikl na něho Viktor a sám se rozběhl po schodišti. Bývalý královnin strážce ho následoval. Chytal se řetězů, když mu docházel dech. Pak se pod ním podlomila kolena a on se zaduněním upadl. Viktor se otočil a rozběhl se k němu zpátky, aby mu pomohl. Dovnitř zatím proudily skupinky nemrtvých zmateně se rozhlížejících po kořisti. Vlkodlaci se drželi venku a snažili se snížit stavy nepřátel.

Voják si povšiml obrovského stroje, který stál na jejich podlaží. Zvědavě se naklonil k chybějící podlaze, aby odhadl hloubku pod nimi. Dole stála Mouse. Položila na podlahu balíček s výbušninou a kývla na ně, než zmizela v úkrytu.

Michael kritickým pohledem stroj prohlédl. Jednalo se o velký nakladač, který se používal pro zvedání břemen. Kdyby se mu podařilo stroj shodit, mohl účelně vyčistit celé první podlaží. Jediný problém spočíval v tom, kolik ta věc vážila.

„Rychle! Pomozte mi!“ křikl na Viktora a sám se opřel o stěnu stroje.

„Co chcete proboha dělat? Víte, jak je to těžké?“

„Mlčte a pojďte zatlačit. Společně to zvládneme. Musíme to rozhoupat, a uvidíte, že to půjde!“ Odpoutal lana, která měla tu věc jistit. Viktor odšrouboval závity v podlaze.

Voják se opřel o stěnu a pořádně do ní zatlačil. Pak ucukl a manévr opakoval, až se kolos rozhoupal. Na pažích mu vystouply pletence svalů. Po čele se mu řinul pot. Krev z mnoha zranění tekla po předloktí. Viktor se tedy nepříliš ochotně přidal, ale o výsledku viditelně pochyboval.

„No tak. Jen přiložte tu svoji mechanickou ruku k dílu!“

Na další pobízení se opravdu zapojil. Společně rozhoupali stroj, až pod ním praštěla podlaha.

„Teď, pořádně!“ křikl voják. Oba muži narazili vší silou do boku nakladače.

Podlaha se propadla. Kolos se převrátil. Zbořil stěnu, která byla za ním, a padal dolů. Voják zjistil, že na něj mladý šlechtic s otevřenou pusou zírá.

„Vy musíte mít opravdu obrovskou sílu,“ zašeptal fascinovaně.

Zavrtěl záporně hlavou s lehkým pobavením na rtech. Utřel si čelo a s odstupem sledoval, jak železný obr drtí patra pod sebou. Podlaha pod tou vahou praskala jako papír. Michael si vyčerpaně klekl na zem. Zhluboka dýchal, ale zvednout se nemohl.

„Proboha!“ hlesl Viktor, když viděl, v jakém stavu je jeho společník.

„Musíte mě tady nechat,“ zašeptal Michael. Sevřel si poraněné rameno, ale ani zbytek těla na tom nebyl viditelně lépe.

„To neudělám! Pomůžu vám vstát!“

„Neudržíte mě,“ konstatoval tiše. „Jsem příliš vyčerpaný.“

„Nemohu vás tady nechat umřít!“ vykřikl Viktor. Chvíli oba naslouchali, jak jim v ústrety zespodu hučí plameny, a dívali se jeden na druhého s nesmlouvavým výrazem. Výbuch otřásl podlahou, až oba nadskočili.

„Rychle, běžte!“ řekl Michael tónem, který nepřipouštěl argumenty.

„Ne!“

„Nemá smysl, abychom tady umřeli oba!“

„V žádném případě vás tady nenechám!“ rozhodl se Viktor a podepřel vojáka svým tělem. S nemalou námahou ho zvedl. Opřeli se o zábradlí a pak prkenně pokračovali dál. Michael se spíš potácel od stěny ke stěně. Zpomaloval je, a věděl to. Šlechtic supěl každou chvíli jako parní stroj, ale snažil se nedávat najevo, jak moc je pro něj těžký. Jeho tvrdohlavost, ne nepodobná té Lilianině, ho však nutila jít dál. Dorazili k výtahové šachtě. Plameny zespodu v těch místech už pohasly a jen ocelová lana vybízela k tomu, aby se po nich spustili.

„Běžte první!“ řekl Michael.

„Neudržíte se sám!“ namítl mladý šlechtic.

„Sednu si tady a budu vás krýt ze zálohy. Mám pušku.“

„Ale…“

„Nic takového! Vy máte timálii. Bez ní ho neporazíme. Viděl jste, že na něj fyzická zranění neplatí. Tak běžte!“ rozhodl rázně a popostrčil ho, až téměř zabalancoval na okraji římsy. Viktor se tedy chytil lana. Objal je mechanickou paží a spustil se dolů. Kov skřípal o kov. Jiskry sršely mladíkovi do obličeje, až se bál, že mu chytnou vlasy. Konečně tvrdě dopadl na podlahu. Popadl klícku, kterou měl u pasu, a rozběhl se soupeřům v ústrety.

Michael na něj mávnul. Opřel se zády o stěnu a rozhlédl se po okolí. Snažil se stát na nohou, ale příliš se mu to nedařilo. Utřel pot, který se mu řinul do oka. Ohně pořád ještě šlehaly dost vysoko a v patrech bylo horko. Sklo ve vysokých oknech bylo rozbité, takže tamtudy proudil venkovní vzduch, který dýchal místo zplodin.

Světla vytvářela na zdech podivné stíny. Voják si připravil jednorannou pušku. Zkontroloval ji a s jistým uspokojením shledal, že je to velká ráže. Kromě toho, že si byl jistý, že mu zpětný ráz pohmoždí už tak zraněné rameno, by síla kulky měla zrůdu srazit na zem, alespoň na chvíli.

Normálnímu člověku by rána urazila hlavu. Démon už jim však několikrát dokázal, že zranit ho není nic lehkého. Michael vytáhl lahvičku, kterou dostal od Inda na trhu. Odzátkoval ji a obsah vypil.

Potřeboval minimálně to, aby se mu netřásly ruce, až bude střílet. A pak se nějak bude muset dostat ven.

Vydýchával se a čekal. Viděl, jak se to pod ním hemží bojujícími postavami. Cítil, že se mu tělem rozlévá lektvar a síly se opět vracejí. Přestal vnímat bolest. Bez problémů se napřímil. Připadal si v pořádku, ačkoliv sám nevěřil, že za těch pár minut nezaplatí příliš vysokou cenu. Zvedl hlaveň a na zkoušku zamířil, když za sebou zaregistroval pohyb. Otočil se ke stínu, který se mu vynořil za zády. Byl to jeden z vlkodlaků, ale neznal ho. Muž byl nahý a oči mu nelidsky planuly. Kudrnaté tmavé vlasy mu padaly po zádech, neoholené vousy ho dělaly starším.

„Kdo jste?!“ křikl na něj. Věděl, že ho jistě slyšel i přes hučení ohně.

„Tak vy jste ten její nový milenec? Myslel jsem, že má lepší vkus,“ řekl pohrdavě muž a zcela ignoroval jeho otázku.

„Tohle kupodivu v poslední době slýchávám nějak často. A vůbec se mi takové chování nelíbí,“ zavrčel Michael.

„Nikdy jsem jí neměl dovolit, aby odešla. Teď vás budu muset zabít.“

„Liliana je svobodný člověk. Nemáte právo jí říkat, co musí dělat. A pokud mě chcete zabít… postavte se do řady, ať jste, kdo jste!“

„Ona se mnou odejde! Vrátí se ke mně, protože je má!“ vykřikl Igor.

„Jen přes mou mrtvolu!“ prohlásil Michael.

„Možná stačí jen počkat, a nezabere mi to ani moc námahy,“ popíchl ho vlkodlak.

Proměnil se do zvířecí podoby a zaútočil. Michael podobný výpad očekával. Viděl Lilianu v akci mnohokrát, ale její styl boje byl už okořeněný inteligencí, která chyběla vlkodlakům zvyklým bojovat jen proti dalším zvířatům. Řídili se instinkty vlka a jen občasně nad něčím podobným přemýšleli, když nebojovali. Měli sice obrovskou sílu a rychlost, ale příliš na ně spoléhali. Proto se dal jeho první krok předvídat. Pružné tělo se kolem vojáka jen mihlo, když uhnul. Michael využil příležitosti a pažbou pušky ho co nejsilněji praštil po zádech. Srazil jej k zemi a vlk se mu i přes bolest okamžitě vrhl po nohách. Na to byl voják také připraven. Počítal s tím, že se vlkodlačí tělo zkroutí bolestí.

Vyskočil a na jednu tlapu došlápl. Drtil patou kůstky. Pak Igora praštil několikrát pažbou do hlavy. Ten se vzepjal a tlapu vyprostil. Udeřil Michaelovi hřbetem do břicha a odhodil ho dozadu. Voják tvrdě narazil do zdi. Vlkodlak na něho znovu zaútočil. Michael padl na kolena, a když byl Igor téměř u něho, máchl pažbou, čímž vlka praštil pod čelist, až v té rychlosti málem udělal kotoul vzad. Voják kopal soupeře do žeber, až slyšel, jak praskají. Ačkoliv věděl, že se Igorovi zranění pravděpodobně začnou brzy hojit, nehodlal mu dát možnost vstát. Uhodil ho znovu do hlavy. Igor zavyl. Snažil se ho pokousat, máchal po něm drápy, ale Michael využíval důvtip, aby ho vmanipuloval do obtížného terénu, kde na něj jako obrovský vlk nemohl. Tak se pronásledovali labyrintem trubek a pilířů.

Uhýbali mezi stroji. Michael podkopl jeden z klínů a na vlkodlaka se sesypala celá hromada kovových dílů. Byl tak znehybněný bez možnosti dostat se ven. Jakmile upadl do bezvědomí, Michael se jím přestal zabývat a zaměřil se opět na svůj cíl.

Další vlkodlaci se dostali dovnitř. Několik členů smečky umíralo a nemrtví se na nich krmili. Z hloučků skloněných hnijících mrtvol se ozývalo kňučení. Plápolající panáci ještě mátožně pochodovali po spodním traktu továrny, dokud je oheň nestrávil nebo jejich loutkař nezpřetrhal nitky. Démon viditelně potřeboval co nejvíce energie na útok, a tak nechával armádu rozpadat a všechna moc se k němu přelévala zpátky.

Světlovlasý hledal Lilianu, ale už ji nedokázal mezi ostatními poznat. Opřel se o bedny navršené na sobě, aby měl jistější ruku, a svým jediným, chladně modrým okem hledal cíl.

Viktor se pokusil o poslední výboj, než mu paže nadobro pohasla a ochabla. Pár nejbližších nemrtvých dopadlo na zem v křečích, ale jejich řady už tak značně prořídly. Soupeř viditelně šetřil síly, místo aby jimi plýtval na další nemrtvé. Démon ho zpozoroval. Vykročil k mladému šlechtici, aby ho jednou provždy vyřídil. Nejspíše mu připadal jako nejsnadnější oběť. Stíny začaly bublat do podoby velkých chapadel. Kelby vystrašeně couval. Sebral ze země trubku, aby se jí mohl ohánět, ale démon odrážel jeho pokusy holýma rukama s patrným výsměchem. Lehce mu provizorní zbraň vyškubl, ale než se na něho vrhl, na jednom z ochozů se objevil Wright a vykřikl: „Chyťte ho tou mechanickou rukou, Kelby!“

Viktor se k němu překvapeně obrátil. Viditelně riskoval, když se rozhodl ukázat, aby mu pomohl. Došlo mu, na co Skokan narážel. Skrze mechanickou končetinu ho nemohl ovládnout ani z něj vysát energii, protože to byl kus kovu bez duše. Uštědřil tedy sokovi pár ran ocelovou pěstí dřív, než se mu ten pokusil dostat do hlavy. Popadl démona pod krkem a ze všech zbývajících sil jím mrštil o zem.

Jeden z Jackových schovanců téměř proboural vchod do továrny, když jím prudce proběhl. Zaštítil

Viktora vlastním tělem a upoutal na sebe pozornost. Snažil se jedním úderem smést příšeru, ale stíny konstrukta svázaly a strhly k zemi, ať se zmítal sebevíc.

Démon sevřel ruku v pěst a nadpřirozené šlahouny drtily kov, až skřípal. Ničily nezměrnou silou výtvor, z něhož začala tryskat pára a odletovat součástky. Parní kotel vybuchl, stroj zůstal mrtvě ležet. Jack se však nehodlal vzdát tak lehce. Navíc nesnášel, když mu někdo ničil jeho drahocenné miláčky. Další konstrukt, kterého vyslal, byl o poznání menší. Popadl démona za paži a mrštil jím proti zdi dřív, než ho stíny spoutaly stejným způsobem jako předchozího. Zasažený se těžce zvedal ze země. Byl rozzuřený na nejvyšší míru. Zranění se mu hojila stále hůř.

Jack se škodolibě usmál. Pak se mu podlaha začala houpat pod nohama. Stíny se obtočily kolem podpěrných trámů a chystaly se je strhnout, aby ho dostaly na zem. Skokan se vyděšeně chytil zábradlí, ale podlaha se pod ním propadla a on se skutálel po schodišti pod ním. Zachytil se výklenku, ale nohy mu visely v prázdnu. Marně se pokusil přitáhnout. Něco se mu omotalo kolem kotníku. Tentokrát se smál jeho soupeř. Jackovi se opotilo čelo. Věděl, že se dlouho neudrží a ta příšera ho strhne dolů. Automatoni sebou škubali ve špatně koordinovaných pohybech, protože se nemohl plně soustředit na jejich ovládání. Naráželi do sebe, motali se jako opilí a způsobovali víc škody než užitku. Vlkodlaci se snažili zaútočit na stíny, ale ty do nich bodaly a zastrašovaly je.

Wrightovi sklouzly prsty po hladké litině. Padal do prázdna, než ho jeden z vlkodlaků popadl za límec a strhl stranou. Liliana přeskočila propast na další podestu a technomága nešetrně táhla s sebou.

Jack se vyděšeně odtáhl s hrůzou v očích, když se nebezpečná vlčí morda ocitla kousek od jeho obličeje. Stíny je pronásledovaly, ale byly donuceny se stáhnout, protože Mouse použila další chemikálii a kolem schodišť se utvořily proudy světla.

„Díky,“ zašeptal Jack opatrně, ale vlčice se otočila a rozběhla se do středu továrny, kde stál přízrak. Okamžitě zaútočila.

Povalila ho na zem a zakousla se mu do hrdla. Démon ji od sebe odhodil, jako by to byla hračka. Několikrát se překulila po zemi. Jako vlk neměla šanci s ním soupeřit, protože její útoky byly příliš předvídatelné. Na pozadí rudých světel se tedy vztyčila silueta ženy. Liliana s rozpuštěnými vlasy sebrala ze země šavli.

Oheň se zatím šířil továrnou, až se téměř dostal k nádržím s palivem. Bylo jen otázkou času, kdy teplo roztaví obaly a obsah vybuchne. Michael ze své vyvýšené pozorovatelny viděl nepřítele, který si s úsměvem vykračoval mezi plameny a z potenciálního nebezpečí si nic nedělal.

Vlkodlaci se od něj drželi dál. Měli pud sebezáchovy. Oči jim hladově plály, ale nechávali Lilianě možnost první rány.

Ta se vrhla na protivníka. Opsala široký oblouk čepelí, ale minula. Ocel se zakousla do trubky. Ostří prasklo a do obličeje jí vytryskl oblak páry, který ji oslepil, protože uhnula na poslední chvíli.

Nedbala toho, že je její zbraň zničená. Napřáhla pahýl a útočila znovu a znovu. Ačkoliv byla rychlá, démon oplýval téměř totožnou, ne-li větší rychlostí. Uhýbal pokusům, srážel ji k zemi a vysmíval se jí. Baronka zuřila. Vlkodlaci po něm chňapali čelistmi, snažili se manévrovat kolem lidských útočníků, ale ve výsledku bylo všechno marné.

Liliana se snažila dostat soupeři na kobylku, ale i když se jí podařilo zasáhnout, zranění se mu zacelovala příliš rychle, než aby ho oslabila. Při nepovedeném výpadu jí sklouzla ruka. Démon zachytil zbraň a vytrhl ji. Surově dívku popadl a mrštil s ní o zem. Šlápl jí na krk. Snažila se proměnit ve vlka, ale nějakým způsobem jí v tom zabránil. Snad se také dostal do její mysli, kde našel zapomenuté démony. Lily si stiskla spánky, neschopná obrany.

Viktor zasáhl jen tak tak. Praštil démona mechanickou paží do obličeje. Donutil ho tak, aby pustil oběť. Sám však zakolísal.

Tělo, do něhož se ta zrůda převtělila, už bylo značně oslabené. Neustále muselo hojit vážná zranění. Zkažená duše vysávala z okolí teplo i život. Viktor byl donucen couvnout, jinak by padl vyčerpáním, možná i zemřel. Přesto na sebe na okamžik strhl pozornost.

Liliana popadla kus zničené trubky a zabodla ji démonovi do břicha. Surově chytil dívku za vlasy a strhl jí hlavu dozadu. Cítila, jak se jí zmocňuje slabost a po zádech jí běhá mráz. Její regenerační schopnosti se snažily obnovit ukradenou životní sílu, ale nemohly zabránit tomu, že se do ní snažilo převtělit cizí vědomí. Bojovala ze všech sil, aby se nepoddala nepříteli. Oči jí slzely, ale i tak viděla Michaela, jak stojí s puškou připravenou vystřelit a pečlivě míří. Patro nad ním se hroutilo. Musel o tom vědět, přesto se ani nepohnul, aby si nerozhodil mušku. Kameny a zdivo mu padaly kolem nohou. Ocel skřípala, když se ohýbala. Bílý prach z omítky ho téměř skryl, takže se jí ztratil z dohledu. Pak vystřelil. Liliana cítila, jak ruka, která ji držela za vlasy, povolila, a mrtvé tělo muže se zhroutilo s prostřelenou hlavou. Mozek a úlomky kostí se rozstříkly po okolí. Michael zmizel pod hromadou trosek a pod oblakem prachu. Ať se rozhlížela sebelépe, nikde ho neviděla. Viktor k ní přiběhl a rychle jí pomohl vstát, než se démon probere. Otevřel klec a Liliana sáhla pro ptáčka, který už velmi nepříjemně pískal. Jakmile se timálie osvobodila, sourozenci couvli. Automaton se vyprostil ze spárů stínů a vrhl se na démona. Popadl ho a držel na zemi, aby nemohl vstát. Drtil ho ve svém stisku, až ho málem přepůlil. Černá krev se mísila s olejem. Pak se celá konstrukce zhroutila a tělo

zasypala hromada kovu. Démon byl v pasti. Okovy sklaply. Jack vystoupil ze skrýše. Čelo měl orosené námahou. Vypadal vyčerpaně. Viditelně jím projela vlna slabosti po ovládání tolika objektů. Jeho pochybovačný výraz se však náhle změnil. Ptáček měl v sobě cosi magického. Něco, čemu se nedalo nevěřit.

Ovzduší zhoustlo. Kromě kouře a zápachu továrny cítili ještě cosi. Něco, co vzdáleně připomínalo vůni květin.

Slavík se rozezpíval. Mrtvé tělo se snažilo zacelit, ale démon nemohl tak brzy vstát. Zmítal sebou a snažil se vyprostit ze sevření stroje. Střela mu rozdrtila hlavu a místo obličeje měl díru. Kosti se jen neochotně skládaly zpátky. Ptáček mu usedl na hlavu a pak se čas zastavil.

Liliana se choulila v bratrově náruči. Viděla, jak barevná pírka začala hořet, ale ne plameny, které by je stravovaly. Timálie vypadala nyní mnohem větší, jak se kolem ní utvořil ohnivý plášť. Zobla démona do masa. Nejprve zkoumavě, ale pak znovu a znovu. Se stále větší vervou, až ubožák v mysli křičel, což kolemstojící slyšeli jen jako ozvěnu kdesi uvnitř hlavy.

V místech, kde bylo obnažené maso, tryskala černá krev. Démon škubal pažemi v marném pokusu ptáčka setřást. Stíny úpěly, pokoušely se utéct, ale pták je vždycky hopsáním dohnal a spolykal.

Ruce, které se snažily ptáčkovi ublížit, chytily plamenem. Maso se na nich škvařilo a černalo. Malý fénix zpíval. Krmil se, vyklovával zkažené tkáně zla, dokud se muž nepřestal hýbat. I přesto dál obíral vše poživatelné, až zbyly jen kosti. Viktor udiveně přihlížel stejně jako smečka, která kolem nich utvořila kruh. Zbylo jen rozdrcené torzo se zažloutlou, čerň krvácející lebkou. Timálie se uvelebila v prázdném očním důlku. Hověla si v něm jako v hnízdě a zpívala. Plameny pohasly. Puch spáleniny se nepříjemně nesl kolem mrtvoly. Chvíli trvalo, než si všichni uvědomili, že je po všem.

„Děsivé!“ zašeptal Viktor.

„Jste geniální, pane Kelby,“ hlesl Jack s jistým respektem.

„On to ví, ale vám trvalo, než jste na to přišel,“ odfrkla si popuzeně Liliana. Timálie zatřepetala křídly a odlétla vyraženým oknem ven. Lebka praskla a z popela, který se vysypal, se vykutálela ptáčátka.

Další malí, sotva opeření ptáčci. Váleli se v prachu, nabalovali ho na tělo, a přitom srkali temné skvrny, které zůstaly na podlaze. Během okamžiku vyrostli a vzpláli. Doprovázeni krásným zpěvem vyletěli za svým rodičem. Ohnivá peříčka se ještě chvíli snášela k zemi. Liliana se bratrovi vymanila. Rozběhla se k místům, kde naposledy stál její milý. Uvědomila si, že pláče a strach jí svírá útroby.

Tělo bylo napůl pohřbené pod sutinami. Mezi dřevěnými trámy a zdivem trčela jeho ruka. Dívka se zapřela a začala odtlačovat rozbitý materiál. Viktor jí pomohl. Společně odsunuli stěnu, která se nad ním zaklínila, což ho nejspíše zachránilo a ušetřilo od mnoha těžkých zranění. Michael bezvládně ležel mezi troskami. Oči měl zavřené. Z tržné rány na hlavě mu vydatně tekla krev. Pokusili se ho vyprostit. Odhazovali sutiny kolem.

„Michaeli!“ křičela na něho. Vzala jeho hlavu do dlaní. Byl špinavý a odřený. Přitiskla mu ucho na hruď, aby zjistila, jestli dýchá. Jeden tep srdce trval věčnost. A ona si nestačila ani úlevně oddychnout, když ji objaly velké ruce. Sterling ji chabě sevřel v náručí.

„Tak přece jste se o mě bála!“ zašeptal rozpukanými rty. Liliana mu skočila kolem krku.

Michael jí zajel rukou do vlasů a pohladil ji. Úlevně si oddychl. Dívka si roztrhla kus spodničky a přiložila mu látku na ránu.

Největší vlk ze smečky si sedl vedle nich a proměnil se do lidské podoby. Michael na něj fascinovaně hleděl. Byl to mohutný muž i vedle něj. Beze slov ho podebral a vytáhl z trosek, jako by byl jen malý kluk. Voják zaúpěl, když ho položil stranou na zem. Rameno o sobě dalo bolestivě vědět.

„Bála jsem se, že jste mrtvý!“ zašeptala Liliana. Stiskla vojákovu ruku ve svých dlaních a položila si ji na srdce.

„Neplačte,“ pokusil se usmát a utřel jí tvář od slz.

„Potřebuje ošetřit,“ připomněl vůdce smečky.

„Kdo to je?“ zašeptal koutkem rtů voják a mrknul na obrovského muže.

„To je můj otec,“ odpověděla bez váhání Liliana.

„Myslel jsem, že…“

„Můj vlčí otec,“ opravila se.

„Jste statečný muž,“ řekl Morgan, který je poslouchal. „Pojďte, pomůžeme vám.“

Dva statní vlkodlaci plavovlasého vojáka podepřeli. Michael vykašlal spršku krve z rozbitých úst. Cítil, že ho síly pomalu opouštějí, jak se lektvar vyplavoval ze žil. Sotva se držel na nohou, ale muži měli viditelně dost síly. Liliana ho chytila kolem pasu. Viktor kráčel vedle nich.

„Sterlingu! Kdybych věděl, že po mně budeš chtít, abych bojoval proti takové nestvůře, raději bych se tehdy nechal zabít! Říkal jsi ‚malou laskavost‘ pokud si pamatuji,“ zavtipkoval Jack. Michael mu podal ruku. Potřásli si jimi.

„Děkuji vám za pomoc,“ pronesl ke všem partnerům. Mouse se nenápadně zavěsila na Viktorovo

rámě.

„Domnívala jsem se, že vaše sestra trpí leukémií nebo něčím podobným. Ale nikdy by mě nenapadlo, že je vlkodlak,“ přiznala.

„Občas se dějí divné věci, slečno,“ řekl mladý šlechtic.

Durwin se jen usmál a zapálil si doutník. „Uvažoval jsem nad něčím podobným. Ovšem došlo mi to až tehdy, když jsem to viděl na vlastní oči. Nicméně nebojte se, že tajemství vyzradíme. Královnini lidé jsou zavázáni mlčením.“

„Děkuji, pane,“ uklonila se Liliana.

„Je čas jít. Rád bych byl daleko, až budou odnášet mrtvoly a odstraňovat trosky.“

„Někdo by to tady měl přijít uklidit,“ přikývl Michael.

„Informujeme o tom královnu,“ ujistil ho Jack. „Myslím ovšem, že v Londýně dnes už není nikdo, koho by ten rámus neprobudil.“

„A, pane Sterlingu?“ zeptal se Durwin.

„Ano?“

„Slyšel jsem, že prý jste porazil Garetha Wildsida. Dokonce dvakrát. Je to pravda?“

„Ne,“ prohlásil Michael bez mrknutí oka. „Nesmíte věřit všemu, co se povídá.“

Jack se už nadechoval k protestu, ale pak pochopil, že se Michael rozhodl ponechat svému nepříteli ztracenou čest, protože podobné pochybení by mu mohlo přinést jen další problémy, a všechno schválně popřel. Rozhodl se jeho postoj respektovat.

Trojice se od jejich skupinky pomalu oddělila, aby si šla po svých.

Venku pomalu svítalo a mlha ustupovala rannímu oparu. Temže barvila své vody do teplých odstínů. Michael šel pomalu, nakonec se s pomocí ještě dokázal udržet na nohou.

Každou chvíli se o něho někdo z vlkodlaků otřel, až se téměř styděl za to, že se lekl a vyskočil. Vlkodlačky se kolem něho ochomýtaly, zatímco Liliana na ně vztekle vrčela.

„Proč kolem vás pořád tak krouží! Mně se posmívaly!“ postěžoval si Viktor.

„Netuším, pane Kelby. Asi cítí, že za chvíli padnu mrtvý vyčerpáním, a pak si mě odtáhnou do doupěte.“

Liliana se proměnila do vlčí podoby a s vyceněnými tesáky všechny sokyně odehnala. Když se změnila zpět, tváře měla nachové zlobou.

„Pracky pryč!“ štěkla do mlhy.

„Máte tady nějak moc přítelkyň,“ upozornil ji světlovlasý.

„Radši se od nich držte dál. Nemyslete, že to nejsou vdavek chtivé holky!“ odsekla.

„Lily, proč se mi smějí?“ zeptal se Viktor uraženě.

„Jsi pro ně moc hubený,“ odsekla, aniž by se otočila.

„Hubený?“ zamračil se Viktor. Pak se ohlédl po Michaelovi, který byl téměř dvojnásobný, s mohutnými rameny a svaly. A povzdychl si. „A to ženy údajně ocení inteligenci!“ odfrkl nespokojeně.

„Tyhle ne. Tady se nehraje na to, co máš v hlavě. To vlky nezajímá!“ houkla na něho. Tentokrát si uraženě odfrkl Michael.

„Ale no tak!“ zamračila se na ně.

„Je to nespravedlivé!“ postěžoval si mladý šlechtic.

„Přenechám vám, kterou chcete, když vás to tak moc trápí,“ zasmál se Michael. Roztáhl prsty a vlčice se mu pod nimi začaly lísat a otírat o dlaně. Drbal je za ušima a užíval si Lilianin závistivý pohled.

„To si ještě vyřídíme!“ zahrozila s nadsázkou.

„Když se za mě vdáte, budu vás drbat za ušima každý den,“ nabídl pobaveně.

„Nemůžu vám vrazit facku, protože už byste nevstal!“ zavrčela.

„Řekl jsem snad něco drzého?“ zasmál se.

„Vy jste drzý pokaždé, když otevřete pusu,“ dodala na vysvětlenou, ale nepopíratelně byla šťastná, že jsou oba naživu. Přitiskla se k němu. Poslední myšlenka, než omdlel vyčerpáním, byla na to, jak ho políbila.

Kapitola 47

Michael si ani nepamatoval, jak se dostal do nemocnice. Když se probudil na bílých prostěradlech, seděl vedle něj Kelby opřený o mechanickou ruku a pospával. Lidskou paži měl ovázanou, ale jinak vypadal v pořádku.

„Kde to jsem?“ zachroptěl.

„Klid, pane Sterlingu. Už je po všem. Odnesli jsme vás sem.“

„Asi jsem omdlel,“ řekl a chytil se za hlavu. Připadal si celý rozbolavělý a obvázaný.

„Továrna vybuchla. Královna tam pak poslala tajnou gardu, aby to místo vyčistila. Nikdo nic nezjistí, kromě lidí, kteří bydleli poblíž a slyšeli podivné zvuky. A viděli smečku obrovských vlků. Oficiálně jde o požár vnitřního zařízení, které se někdo pokusil ukrást.“

„Královna je v pořádku?“

„Ano. Myslím, že vám má být za co vděčná. Chtěla, abyste se za ní zastavil. Nejspíše projednat vaši žádost na vyslání do kolonií. Pokud jste se ji ještě nerozmyslel stáhnout.“

„Nejsem si jistý,“ zamumlal světlovlasý. „Kde je vaše sestra a vlkodlaci?“

„Všichni se vrátili tam, odkud přišli.“

„Kam šli?“

„Jsou prostě pryč, pane Sterlingu.“

„I Liliana?“ zeptal se překvapeně.

„Ano, zatím. Ona se vrátí. Nebojte!“ uklidnil ho Viktor, když viděl jeho smutný výraz. Venku se rozednívalo. Oba muži mlčky sledovali probouzející se město. Michael si sáhl na obličej a prsty přejížděl od jednoho hojícího se šrámu ke druhému.

„Jsem přesvědčen, že kvůli vám určitě.“

„Myslíte?“ zeptal se zatrpkle.

„Jsem si tím jistý.“

Kapitola 48

Pan Trevena byl opravdu bohatý muž. Jeho kanceláře zářily přepychem. Každý kus nábytku i materiál svědčil o tom, že byl vybrán s největším vkusem. Nyní, když spěšně balil věci, aby odjel z Londýna, si uvědomoval, kolik peněz potopil v realizaci něčeho tak přechodného. Byl si jistý, že u královny upadl v nemilost, a nemýlil se. Svědčil o tom i vysoký tmavovlasý muž, který si posunul na nose brýle se zlatými obroučkami. Předtím si ho nevšiml, jak byl zabrán do práce. Když náhodou zvedl hlavu a uviděl ho, vykřikl leknutím. Sáhl po zbrani, ale zjistil, že ta, která ležela na stole, je pryč. Vykřikl podruhé, když si uvědomil, že za ním stojí Liliana s pistolí v ruce. Temná hlaveň mu mířila do obličeje.

„Kdo jste a co chcete?!“ zařval hystericky. Liliana ukázala odznak, který ji zplnomocňoval k vykonání čehokoliv pro dobro Impéria.

„Pane Treveno, odpusťte mi nezdvořilost, ale ve jménu naší nejjasnější královny Viktorie vás zatýkám. Jste obviněn z pokusu o sabotáž, vzpoury, podílení se na atentátu na hlavu státu, a navíc z krádeže předmětu, který je veden v královských sbírkách pod názvem Zlatý brouk. Dále vám byly prokázány nelegální experimenty, vytváření chimér a pokusy na lidech, které jsou u nás zakázány,“ řekl muž.

Viktor složil papír a sundal brýle. Trevena se donutil zavřít ústa. Zíral na mechanickou paži, kterou měl šlechtic opřenou o bok.

„Z moci svěřené mi královnou vás nyní odvedeme do vězení. A následně k výslechu.“

Trevena chvíli zvažoval šance. Sáhl po píšťalce, kterou přivolával chiméry, ale ani po zapískání nikdo nepřišel. Viktor tleskl a ve dveřích se objevili vojáci v imperiálních barvách. Omluvně na boháče pohlédl. Ten pochopil, že je budova zajištěná, a zvedl ruce ke kapitulaci.

Ráno na East Endu bylo poklidné jako nikdy předtím. Michael vynesl na schody své věci a zamkl pokoj. Pod košilí měl plno hojících se zranění, a tak se snažil zbytečně se nepřepínat. Zhluboka si povzdychl. Vzduch byl nepříjemný, typický – se směsí kouře z továren.

„Ale proč musíš odejít?!“ nakrčila Jossete nespokojeně čelo.

„Mám teď jinou práci. Už tady nemůžu zůstat.“

Dívka ho objala kolem pasu a on ji ze zvyku pohladil po hlavičce. „Budeš mi chybět!“

„Dávej na sebe pozor, ano?“

„A ty už nikdy nepřijdeš?“ zeptala se smutně.

„Možná se jednou vrátím. Určitě se ještě uvidíme,“ odpověděl povzbudivě.

„Kdo mi bude číst?“ zeptala se.

„Vždyť už to umíš sama. Půjde ti to dobře, uvidíš,“ řekl a dal jí knihu, kterou měla tak ráda.

Dívka se skrz slzy usmála a odběhla. Díval se za ní, než zmizela mezi domky s křivými stěnami. Svým způsobem ji měl rád i za tu krátkou dobu. Něco na okraji zorného pole upoutalo jeho pozornost.

Otočil zvědavě hlavu, aby zahlédl lem drahých šatů. Ze stínu domu kousek dál po ulici vyšla Liliana. Viditelně na někoho čekala. Měla na hlavě obrovský klobouk proti slunci s krajkovým lemem. Vlasy pod ním byly učesané do složitých spletenců. Smaragdové šaty dokonale zvýrazňovaly její už tak krásnou postavu. Na rtech jí hrál šibalský úsměv.

Michael se rozpačitě podrbal ve vlasech, když na něho mrkla. Nestačil se ani rozmyslet, co udělá, když mu nějaký otrhaný klučina nacpal do ruky papírek a rychle odběhl. Překvapeně otevřel dlaň. Na malém útržku byla úhledným písmem napsána adresa nejnovější kavárny a čas – za půl hodiny.

Zvedl hlavu k Lilianě a usmál se. Dívka kývla. Pokračovala křivolakými uličkami směrem k Temži.

Neotáčela se. Voják sebral ze země své věci a přehodil si tlumok přes rameno. Oba věděli, že se brzy sejdou na vhodnějším místě.