Ludvík SOUČEK

Krotitelé ďáblů

Vydalo jako svou 2702. publikaci

Státní nakladatelství dětské knihy, n. p.,

Edice KARAVANA

Vydání první

Praha 1965

© Ludvík Souček

Běží velbloud horami

bez krku a bez tlamy.

Co je to?

(Cesta)

Mongolská hádanka

Neznámý velitel – tygr

a peklo – neznámý kraj.

Mongolské přísloví

Proč vlastně chci psát o zážitcích, které už jsou dávno minulosti, o lidech tak nebo onak ztracených z oči? Vzpomínky blednou, stávají se pouhým obrysem skutečnosti jako stará fotografie, zažloutlá a pokrytá skvrnami plísně. A je to tak dobře. Kdo z nás by unesl celý náklad minulosti, všech drobných i velkých bolestí, nepříjemností a nezdarů? Občas ale přece jen zůstane nějaká událost i přes propast let tak živou a zřetelnou, že ji nelze přejit, zamlčet, zapomenout.

Příběh, který dnes začínám psát u okna, otevřeného do jarního večera, bzučícího vzdáleným hlukem jezu, vypráví o dobrodružství odehrávajícím se daleko odtud, mezi červenými skálami, posypanými zářivými zrny chalcedonů a achátů. Dnes již není důvod o něm mlčet. To, co napíši, může být stěží zneužito novými Krotiteli ďáblů. Je to, myslím, romantické vyprávěni – ale mně tehdy připadalo všechno docela prosté, samozřejmé a někdy strašně únavné. Dýmající duny, šlehané jemným piskem, šedý opar prachu nad poušti, skály rozžhavené jako pec a ostré jako břitva – k tomu všemu se však teprve dostaneme, až nadejde správný okamžik.

Teď chci jen vysvětlit, proč jsem se právě já, zoolog a velmi chatrný spisovatel, pustil do obtížného díla: pro malou, bodavou střepinku minulosti. Pro obó, navršené v nejpustší krajině, jakou jsem kdy poznal. Pro vše, co se událo mezi uveřejněním dvou kratičkých zpráv, které jsem postupně vystřihl a vlepil do oškubaného cestovního deníku. Pokud si jich v novinách vůbec někdo povšiml (o čemž silně pochybuji), dozvěděl se z první, že do Mongolské lidové republiky odcestovala skupina československých vědců; druhá, ještě kratší, oznamovala jejich návrat. Takových zpráv má každý pořádný redaktor několik v zásobě pro případ, že by se sazárna dožadovala vyplnění prázdného místečka mezi články. Je tedy, jak vidíte, víceméně náhoda, že se obě zprávy vůbec v novinách objevily – ale já stavěl vlastníma rukama obó z rudých balvanů na planině, kde kolem bot proudil písek jak mělká a velmi rychlá řeka, zaplavující kraj od obzoru k obzoru, a kde obrovské kosti pravěkých ještěrů, napůl skryté v přesypech, byly daleko spíše doma než naše auto, zapadlé po nápravy do písečné povodně.

Poprvé v životě tedy začínám psát něco jiného než vědecký článek nebo pravidelnou měsíční zprávu o činnosti preparátorů muzea, o návštěvnosti zoologického odděleni a o přednáškách, které jeho zaměstnanci uspořádali. Je to příběh o Krotitelích ďáblů, o Vyprávěči pohádek, o červu olgoj-chorchojovi, o bílých plstěných jurtách a o žluté obloze, plné slunce. Za tím vším však pořád vidím tmavorudé obó, ztracené v poušti daleko za Dalan Dzadgadem. Jeho obraz mě doprovázel až sem, k oknu obrácenému do jara a k hučeni jezu. Dokud nebude vyplněna prázdnota mezi dvěma kratičkými novinovými zprávami, dotud nesplatím svůj dluh Vyprávěči pohádek a lidem Altan – delchi, Zlaté matky země, s nimiž jsme čelili smrti ve velmi ošklivé podobě.

Obávám se, že píši příliš zmateně. Vzpomínky se derou na povrch současně, splétají se a matou. Je čas začít docela od počátku podle nitky deníku, s písmem tu výborně čitelným, psaným v pohodli jurty nebo dokonce chladné klášterní cely, tu vybledlým sluncem a roztřeseným horečkou. Nitka se však nikde netrhá a bude nás bezpečně doprovázet.

VYPRAVĚČ POHÁDEK

Mezi svými lidmi

jinou tvář nenosil.

Mezi nepřáteli

neměl jinou tvář.

(Tajná kronika Mongolů)

Vše začalo velmi dávno, za druhé světové války, vlastně už před ní. Kdybychom ovšem chtěli stopovat počátek událostí a prokopávat se vrstvami času až na samý kořen, došli bychom ještě daleko hlouběji a na ciferníku kalendáře by valem ubývala léta, desetiletí.

Vezměme raději všechno zkrátka.

Můj příběh začíná patnáctého dubna jednoho roku, kdy jste byli takhle malí, pokud jste ovšem byli vůbec na světě. V lesích se ještě tu a tam povalovaly rezavé trosky německých tanků a kolem silnic ležely pomačkané karosérie aut s vytlučenými reflektory. Kluci se dívali s otevřenou pusou za každým tryskovým letadlem a do kosmu létali leda hrdinové fantastických románů.

Letopočet jsem ostatně skoro zapomněl a za pár let jej zapomenu určitě, že však bylo patnáctého dubna, vím bezpečně a přesně. Vždyť je to datum náramně slavné, dlouho očekávané a tak důležité, že jsem mu zatím každý rok obětoval celý jeden den z dovolené. Právě tehdy to však nebylo tak docela jednoduché. Zřizovali jsme teprve své muzeum, každý den přicházely nové zásilky, hromada nezkušených lidí se hemžila po schodech nahoru a dolů a k dovršeni všeho se dveře ani netrhly návštěvami „nezištných dárců“ ve věku mezi osmi a osmdesáti lety. Doslechli se o našem ústavu nebo si o něm přečetli neprozřetelnou zprávu horlivého redaktora krajského deníku. Přinášeli – většinou v papírových pytlících – všelijaké kameny bez označení nalezišť, ptačí vejce, amatérsky vycpané lovecké trofeje, parohy, které zřejmě doma na půdě překážely, občas také živé slepýše a ještěrky. Několik dní jsme pro dobrou vůli všechno s diky přijímali a skládali, kam se dalo, naši zaměstnanci si neměli mezi hromadami všelijakého haraburdí kam sednout a kde položit termosku s kafem. Pak už to bylo na ředitele přece jen trochu moc. Posadil mě jako nejklidnější a zdvořilé diplomacie schopnou osobnost do kamrlíku, kde měl v daleké budoucnosti vládnout pokladník (až ho ovšem získáme), a od rána do odpoledne jsem udílel rady a pokyny, většinu darů zdvořile odmítal a tu a tam něco s díky přijal. Mezitím jsem pro zpestřeni běhal do třetího patra, kde bylo moje zoologické oddělení, abych alespoň tu a tam dohlédl na vybalování beden zaslaných Národním muzeem, na konzervování sbírek hmyzu, katalogizaci, zařizováni laboratoře a ještě asi na tisíc dalších maličkostí.

Když jsem čtrnáctého dubna řediteli nadhodil, že si vezmu druhý den dovolenou, zhrozil se a chvíli vykládal o pocitu odpovědnosti, o krajně nevhodné době a o přímo vražedně chladném počasí, přičemž měl ovšem na mysli jen a jen „nezištné dárce“, s nimiž se bude muset zabývat místo mne. Nakonec – přirozeně – dovolenou podepsal. Netušil, chudák, že mě uvidí v muzeu až za mnoho měsíců… Nu – já jsem to netušil taky.

Večer jsem zamilovaně vybalil své „nádobíčko“, složené ve starém, vyrudlém batohu, který mě provází už hezkých pár let. Z hliníkových krabiček se usmály něžně chmýřité krasavice, Spider Fly, Wet Fly, Dry Fly i Palmer Fly, jedna krásnější než druhá, rozechvělé i nejjemnějším závanem dechu, jako by toužily užuž letět mezi mladými olšemi. Spider Fly, Dry Fly a ostatní fešandy nejsou totiž ničím jiným než umělými muškami a patnáctého dubna začíná rybářská sezóna na pstružích potocích. Muškaření. Zkrátka – korunovace rybářského sportu.

Možná že pro rybaření nemáte patřičné pochopení a že znáte ryby leda z nálepek konzerv v rajském protlaku, rybáře jen jako zasmušilé, nehybné postavy na lodičkách a terče dobrých i horších vtipů. Ale muškaření, panečku, to je jiná! To jsou divoké potoky a zlatavé tůňky s číhajícími dravci, to je voňavý devětsil a podběl, to je desetiboj s vodou, balvany a zrádnými mokřadly, kam v mžiku zajedeš až po pás, to je umění jemného, elegantního pohybu zápěstí, vrhajícího obloukem lehounkou mušku právě před mlsné huby kropenatých pstružích krasavců. A pak, jako vyvrcholení, divoký boj, kdy na tenkém vlasci zápasí ryba proti lidské chytrosti a zkušenosti…

Nedivte se, že pro mne začíná opravdová rybařina právě až patnáctého dubna, i když v našem černém kraji, plném kouře, mlhy a propadlin, v místech, kde ještě před několika desítkami let těžili havíři na samém povrchu uhlí, sedí už čtrnáct dni kolem rezavých tůněk „skalní“ rybáři, usilující lstivě malinkými kuličkami těsta podle zcela spolehlivých a tajných receptů o životy karasů a línků.

Nemohl jsem usnout. Ještě v noci jsem se pro jistotu dotápal k batohu, zatočil starým dobrým „perfektem“, muškařským navijákem, zavrčel brzdou, je-li v pořádku, a teprve pak jsem spal bez výčitek svědomí. Potom že postrádám cit odpovědnosti…

Ráno bylo překrásné. Na obloze ještě dohasínaly hvězdy, když jsem už na dvoře muzea sakroval a foukal si na klouby prstů, odřené klikou při natáčeni Sígfrída. Sígfríd byl jednou z miliónů objektivních příčin, proč Němci nevyhnutelně museli válku prohrát. Byl to potměšilý a napohled přímo ohyzdný bojový automobil se zkoseným krytem kapoty, takže na silnici vypadal, jako by stále čenichal po stopě zlého činu. Našel jsem ho v přikopu poblíž města hned po revoluci, když jsem přijel zajistit a upravit budovu příštího muzea. Vypadal tak zbědovaně, že mi ho národní výbor bez námitek přidělil zároveň s přátelským upozorněním, kde bude zřízena nejbližší sběrna kovového šrotu. Seskupením celé řady zázraků však Sígfríd, jak jsem ho mstivě nazval, jezdil, a stal se dokonce v okolí dost populárním. Sedláci, klímající s nezbytnou fajfkou mezi zuby na kozlíku, bleskurychle seskakovali a popadali valachy za uzdu, jakmile uslyšeli jeho vzdálený rachot. Byl v tom kus lidové moudrosti – setkání se Sígfrídem snesl bez nervového otřesu jen kůň hluchý jako poleno nebo vycvičený pro frontu.

Nakonec jsem přece jen vyjel, vybaven štípaným prutem, gumovými kalhotami a batohem, uloženým v místech, kde kdysi Sígfrída zdobila zadní sedadla. Za chvíli jsem už stál na zarostlém břehu nejkrásnějšího pstružího potoka na světě zrovna v hodině, kdy se lehká jarní mlha protrhává a ptáci nasadí k parádním áriím. Nu – a potom bylo všechno to, co jsem už, tuším, popsal: devětsily a podběly, desetiboj se zákeřnou stezkou, ztrácející se v nejneočekávanějších místech pod kolmými skálami, kde jsem se musel nad kolena brodit. A hlavně pstruzi, nádherní pstruzi…

Ani jsem nevnímal, že sluníčko už vystoupilo dost vysoko a vysušilo rosu na mladé trávě. Stál jsem zrovna za olši, skloněnou nad slibnou tůňkou, a prohledával opatrnými vrhy mušky jeden kout po druhém, pečlivě se ukrývaje za kmenem, aby můj stín nedopadl ani na cípeček hladiny, když mě přepadl protivný a nepříjemný pocit, že někdo stoji za mnou. Znáte to, viďte? Vzápětí jsem si řekl, že jsem blázen, že jsem ty dny a noci v muzeu asi trochu přeháněl a že bych si měl vzít delší dovolenou, když už trpím stihomamem i tady, za sedmerými závorami zatopených kusů stezky – a vtom se kousek za mnou ozvalo tiché, jakoby omluvné zakašlání.

Několik věcí se událo najednou. Trhl jsem rukou a moje nejlepší partrižka z koroptvího peří navždycky zůstala i s kusem utrženého vlasce někde pod spletí kořenů. To za prvé. Za druhé jsem zaklel, což je v takové situaci lidské a zcela pochopitelné. A za třetí jsem přes rameno uviděl malého, kulaťoučkého človíčka v pečlivě upnutém zimníčku a v širokém černém klobouku. Seděl na bobku a napjatě sledoval, co provádím.

„Fujtajxl, člověče,“ vyjel jsem, „kde jste se tu vzal? A co tu děláte?“

Človíček zdvořile pozdvihl klobouk, jako bychom se nesetkávali v lese, ale na promenádě.

„Promiňte, prosím, nechtěl jsem rušit. Pokud je mi známo, vyžaduje tento způsob lovu klid a obezřetnost.“

„To vyžaduje. Jenže jste mě polekal tak, až jsem urval nejlepší mušku…“ postěžoval jsem si a přehraboval se v krabičce, hledaje vhodnou náhradu.

Zpod černého klobouku se ozvala rozpačitá omluva.

„Smím se podívat, dovolíte?“

Pokrčil jsem rameny. Človíček přistoupil a se zájmem sledoval, jak se hmoždím s očkem na vlasci a navazuji mouchu, která se mi zdála dost pestrá pro slunečný den, dost malá pro jarní lov a zároveň dost velká pro tenhle potok – zkrátka schopná oklamat i zkušeného a ostražitého pstružího bojovníka.

„To je zajímavé,“ užasl můj pozoruhodný společník, „domníval jsem se, že chytáte na opravdové mouchy nebo alespoň na jejich dokonalé napodobeniny, a zatím tu vidím jenom chomáčky barevných peříček…“

„Jsem stoupencem skotské muškařské školy, která nenapodobuje otrocky přírodu jako anglická,“ vysvětloval jsem, „a spoléhá se taky trochu na fantazii ryb.“

Človíček se vážně uklonil, jako by děkoval za poučeni. „Myslím, že bych… za těchto okolností… dal také přednost skotské škole. Připadá mi jaksi sportovnější, nemyslíte, doktore?“

Doktore!

Teď jsem si uvědomil, že zatím neodpověděl na přirozený a oprávněný dotaz, odkud se tu vzal a co tu chce, že vykládám jako na instruktáži rybářského dorostu a že mě ten člověk nejspíš zná, i když jsem ho docela jistě nikdy neviděl. Mám dobrou paměť na obličeje, zvlášť jsou-li tak neobyčejné jako jeho. Měl oči nápadně daleko od sebe, bystré a pronikavé, smolně černé vlasy a v kulatém obličeji až překvapivě energickou bradu. Lícní kosti a snědá pleť vzdáleně připomínaly nějakou východní národnost, nejspíše Vietnamce nebo Korejce.

„Snad. Ale jak jste se sem dostal?“

Překvapeně zdvihl obočí.

„No – přece pěšinou ! A kde nebyla, tak rebus desperatis, čili vida nezbytí, vodou…“

Opravdu ! Ted teprve jsem si povšiml, že má pod suchým zimníkem kalhoty a boty promočené a že za ním zůstává mokrá cestička jako za hastrmanem. Opřel jsem prut o olši. Nejsem sice zrovna pápěrka, ale kdopak ví, co ten blázen (kdo jiný se může brodit v zimníku za chladného dubnového rána?) provede v nejbližším okamžiku. Rebus desperatis ! Já ti dám rebus desperatis!

Človíček zdvihl omluvně dlaně.

„To je maličkost. Víte, já jsem přišel za vámi. Jste přece doktor Filip, že?“

„Ano – ale kdo vám…“

„Ředitel muzea. Popsal mi Sígfrí… váš automobil i místo, kde nejspíše budete.“

Tak je to tedy! Krevní msta nadřízeného, přijímajícího místo mne „nezištné dárce“. Když už mi musel dát dovolenou, alespoň za mnou poslal šílence. No počkej zítra! Teď ovšem bylo třeba provést naléhavou záchrannou akci.

„Svlékněte si kalhoty a boty, člověče! Honem, dělejte!“ zahartusil jsem přes rameno a dal se do sbírání pokud možno suchých větvi a loňského listí. Za chvíli plápolal ohníček a nad nim se sušily človíčkovy kalhoty, ponožky a boty. Seděl na balvanu jak lesní skřítek, zabalený do zimníku, který si zřejmě při brodění pečlivě vykasal a tak ho zachoval „schopný provozu“.

„Když už tedy díky vám nemohu rybařit, budeme si alespoň hezky povídat, ano?“ navrhl jsem, když už byla záchranná akce v proudu. „Tak co vlastně ode mne chcete? A kdo račte být? Máte sbírku motýlů? Nebo to jsou kameny?“

Zamrkal bystrýma očima a vytáhl z kapsy pytlík bonbónů. Když jsem rozhořčeně odmítl, strčil sám jeden rozvážně do pusy.

„Dovolíte-li, obrátím pořadí otázek. Já jsem Vinař. Vinař z národopisného odděleni… vlastně teď pracuji na ministerstvu zahraničí. Vždycky na to zapomenu. Promiňte!“

„Vinař? A z národopisného oddělení? Snad ne Karel Vinař?“

Človíček, vlastně teď už ne anonymní človíček, ale Vinař, jehož ryze české jméno rozptýlilo domněnky o Vietnamu a Koreji, stydlivě přikývl.

„Karel Vinař, Srovnávací studie o pohádkách přírodních národů?“

Zase kývnutí.

Prohlédl jsem si ho pozorněji, se zájmem. „Srovnávací studie o pohádkách přírodních národů“ jsem už dlouhá léta považoval za vzor podobných knih a jako zoolog jsem je četl znovu a znovu. Byly skvělým dokladem o nejrozmanitějších druzích vztahů obyvatel všech pěti světadílů ke zvířatům.

„Sbírku motýlů ani kamenů nemám,“ pokračoval, „i když jsem na nějakou klidnou zálibu už často myslel – ale to víte, doktore, čas, čas a zase čas! Chronický nedostatek času ve spojení s tuláckým životem. Kristepane, ještě ke všemu stěhovat krabice s motýly… Víte, že jsem vlastně celá léta brousil světem ve vašich stopách a tu a tam se mi dokonce podařilo vás předejít?“

„Opravdu?“ podotkl jsem zdvořile a odsunul pro jistotu boty kousek dál od ohně, upozorněn varovným pachem přiškvařené kůže.

„Namouduši! V Samarkandu na jihu Uzbekistánu jsem byl současně s vámi – jenže vy jste měl tehdy jiné starosti. Pracoval jste, tuším, zrovna ve Výzkumném ústavu zootechniky… Nemám pravdu? Tak vidíte. A já poslouchal a zapisoval písně při dutáru. Pamatujete se ještě, doktore? Vzpomínáte na píseň o hrachu, kterou si zpívali Darchati na počátku každé hostiny? Nebo jste už docela zapomněl?“

Ne, nezapomněl jsem. Nezapomněl jsem ani na fantastickou zříceninu mešity Bibi-chanum, jejíž klenba by prý postačila, i kdyby se zřítilo nebe. Nezapomněl jsem na černou desku Timurovy hrobky, tak prostou, jak okázalá je ultramarínová kupole mešity Gúr-i-emíru nad ní. A dovedl jsem si – kupodivu – docela dobře představit drobného mužíčka, sušícího se teď na břehu severočeské pstruží říčky, někde v Afrasjábu u mešity Šáh-i-zinda nebo v bývalé osadě malomocných, Machau-kišlaku, jak poslouchá pohádky potulných dervišů.

„Samarkand –“ díval se Vinař do země a pečlivě kreslil proutkem klikyháky do písku mezi oblázky, „vidíte, a tím to zdaleka nekončí. Několik měsíců po vás jsem byl v Buchaře. Já hledal zbytky pověsti o městě Uctívačů ohně, zničeném Iskanderem Dvourohým…“

„Alexandrem Velikým…“ poznamenal jsem mimovolně.

„Ovšem, Alexandrem Velikým. A vy jste z Buchary tehdy odešel do Buzuluku. Já – bohužel – nemohl. To zatracené srdce! Pracoval jsem pak v redakcích novin a československého vysílání z Moskvy. Pohádky musely počkat, to se ví. Ale ještě jednou jsme se taktak minuli. Víte kde?“

Zavrtěl jsem záporně hlavou.

„Vzpomínáte na Čagan-Ubinský les, doktore? Na talaje, mongolské zajíce? Na cedry v Isyk-taň?“

Les kolem nás se kouzlem Vyprávěče pohádek proměnil. Zase jsem cítil na tvářích ledový vítr z Tarbagatajských hor i svíravou bolest v dávno zahojených ranách. Tehdy byly ovšem potaženy teprve jemnou, růžovou kůží. Přijel jsem z fronty až na samý okraj Velké země spolu s několika dalšími invalidy, blázny a zarytci s rozkazem o zavedeni velkorysého chovu dobytka pro frontu i zázemí. Horečka, hrubě otesané trámy prvních salaši, jednoruký, tlustý Chódžoj s okousanou dýmkou a s německou pistoli v zadní kapse kalhot…

„Vidíte,“ usmál se Vinař a přelomil prut v půli, jako by dělal tečku za svým vyprávěním, „co všechno o vás vím! A teď se dostávám po četných odbočkách, které byste měl pohádkáři odpustit, docela blízko odpovědi na první otázku, totiž proč jsem přišel a co vlastně chci.“

„Můžete se zatím obléci.“ poznamenal jsem. „Všecko už je skoro suché. Jen boty nechte ještě chvilku u ohně.“

Poděkoval a navlékl si znovu kalhoty z velmi špatné, náhražkové látky. Ve vodě ztratily tvar a podobaly se teď rourám od kamen. Přehodil však nohu přes nohu se stejnou eleganci a samozřejmostí, s jakou pozdvihl klobouk při představováni. Bosé nohy, promodralé chladem, poněkud kazily dojem.

„Jsem vlastně u konce. Já zažil – rebus desperatis – konec války v Moskvě – vy jste se vrátil do vlasti z Mongolska, kde jste po svém zranění pracoval jako člen komise pro nákup potravinářských výrobků nebo něčeho podobného v jižní části země, v Jihogobijském ajmaku. Je to tak?“

„Dokonale. Ale pořád jste mi nevysvětlil, co tu vlastně chcete. Vaše vědomosti o mém životě jsou pozoruhodně rozsáhlé, a dokud nebudu vědět, proč jste je shromažďoval, upřímně řečeno – trochu nepříjemné. Chcete mě snad pozvat do Mongolska?“

„Přesně to, prosím. Považujte to za zcela oficiální pozváni.“

„Vy jste se asi zbláznil!“ vyjel jsem překvapeně. „Co bych tam, proboha, dělal?“

Vinař mávl rukou, jako by odháněl mouchu. Chtěl asi naznačit snadné zapuzení všech mých námitek.

„Je to sice trochu složitá záležitost,“ řekl a chvíli se odmlčel, jako by hledal vhodná slova, „ale v obrysech, v nichž bude sdělena vašim přátelům, přijmete-li ovšem pozvání, velmi prostá. K doplnění paleontologických sbírek Národního muzea, značně zastaralých a většinou omezených jen na nálezy z území našeho státu, bude do Mongolské lidové republiky vypravena skupina dvou vědců a dvou preparátorů. Takřka v posledním okamžiku bylo rozhodnuto rozšířit ji o zoologa, který by nezávisle na programu ostatních členů skupiny získával další materiál pro muzeum –– ukázky jihomongolské zvířeny všeho druhu. Z celé řady důvodů padla volba jednomyslně na vás.“

„Promiňte, ale to je fantazie. V Ulánbátaru jsou, pokud je mi známo, právě teď zřizovány vědecké ústavy, které už za několik měsíců dodají materiál na požádáni. Nejspíše výměnou, a k tomu rychleji, spolehlivěji a levněji než vlastni výprava. Ostatně, jaké důvody by mohly svědčit zrovna pro mne?“

Vinař je měl zřejmě připraveny.

„Především řeč. Dorozumíte se přece mongolsky?“

Málem mě rozesmál. „Dorozumím se – to je přehnané! Naučil jsem se trochu chalcha-mongolsky. To je jakýsi státní jazyk. Kromě Chalchů ovšem žijí v Mongolsku Dörbóti, Mingati, Ojrati, Dzachačini, Burjati, Chotoni, Bajtové, Kazaši, Uzbeci a ještě así dvacet dalších národností. Jejich jména jsem už dávno zapomněl. S těmi se určitě nedomluvím, leda rukama.“

„Alespoň něco, doktore. A potom ovšem byly oceněny vaše lovecké zkušenosti a znalosti zoologa a preparátora.“

Ty jsem popřít nemohl a nechtěl – ale nezdály se mi tak důležité.

„V jižní Gobi toho nemá zoolog moc na práci. Jsou tam divocí osli, kulani, několik druhů antilop – dzérénů a horských koz, pouštní brouci – smrtnici a jejich nevlastní bratranci svižníci. Zajíci – možná. A dost.“

Vinař se na mne podivně podíval.

„Víc nic? Opravdu nic?“

Pokrčil jsem překvapeně rameny. „Pár kusů koní Przewalského, rozhodně méně než v pražské zoo. Mouchy, komáři, všekazi. Nic zajímavého.“

„I za to bude muzeum nepochybně vděčné. Byl jsem ostatně informován, že lov vzácnějších druhů antilop je velmi obtížný.“

„Jenom pro svátečního lovce. Když nejde o sportovní střelbu, ale o získáni materiálu pro muzeum, může dobře vybavená výprava nadhánět zvěř automobilem.“

„Tak vidíte – vaše zkušenosti budou určitě neocenitelné! Okamžik –“ zarazil další námitky, které jsem chtěl uplatňovat, „mám pro vás ještě jeden argument. Vezměte ho, prosím, v úvahu, nežli se rozhodnete.“

Vytáhl z náprsní kapsy zimníku obálku a podal mi ji. Nebyla zalepená. Uvnitř jsem nahmatal obdélník tuhého papíru, z kterého se vyklubala fotografie dvou mužů. Oba byli oblečeni ve tříčtvrteční kožichy s huňatými límci, se zkříženými řemeny na prsou, s brašnami na spisy u boku a se samopaly, zavěšenými na krku. Byli skloněni nad jakýmsi papírem, snad mapou, a téměř se dotýkali ušankami. Pozadí tvořila část stěny nákladního vagónu.

Nikdy jsem ten snímek neviděl – a přece jsem ho znal. Bylo to zvětšené políčko z reportážního filmu sovětského válečného kameramana. Dřevěná věžička, vykukující kouskem cibulovité báně za vagónem, byla zvonici buzulucké cerkve, menší z obou postav byl velitel čety, poručík Sever, druhým jsem byl já. Film byl natočen při našem odjezdu na frontu v březnu 1943.

Obrátil jsem fotografii. Na rubu bylo napsáno pečlivým, drobným a důvěrně známým rukopisem pět slov:

Jestli můžeš, Filipe, jeď.

Sever

Žádné vysvětlení, žádné datum.

Vinař předešel mou otázku.

„Váš přítel Sever mi pro vás dal tento trochu stručný, ale nepochybně originální dopis. Prý jste mu vždycky dost důvěřoval.“

„Šklebil se, když vám to říkal?“

„Šklebil. Hrozně šklebil.“

Vzal jsem s uspokojením na vědomí, že se Jirka Sever v letech, kdy jsme se ztratili jeden druhému z očí, vůbec nezměnil. Často nás dělily tisíce kilometrů. Nepsali jsme si. Skutečné přátelství není třeba přiživovat dopisy. Dozvěděl jsem se od kohosi, že došel přes Duklu až do Prahy. Nic víc.

„Co teď dělá Jirka Sever? Kde jste se s ním sešel?“

„Myslíte plukovníka Severa? Nemohu, bohužel, vaši pochopitelnou zvědavost upokojit. Plukovník Sever pracuje ve funkci, která… zkrátka, setkáte-li se, bude to on, který vás vyhledá. Vám by se to nepodařilo.“

Poslouchal jsem Vinaře na půl ucha. Zase jsem byl daleko, velmi daleko, v Dalan Dzadgadu mezi jurtami, seskupenými kolem několika čínských obchodů a lámaistického chrámu se sochami démonů, slyšel jsem praskat jiskry, vyletující z uzlovitého saxaulového dřeva, na jazyku jsem po letech cítil nakyslou chuť mléčné pálenky – šimin archi. Duny kouří, písek tekoucí z pahorků putuje jako nekonečné houfy trpělivých poutníčků. Sloupy par se zdvíhají do mrazivého vzduchu, ostrého jako dobrý aratský nůž.

Na hladinu tůňky u mých nohou pleskl pstruh v marném skoku za mouchou. Kola se rozběhla, rozšířila a zahoupala u břehů stébly rákosu. Na obloze pomalu táhly drobné, načechrané obláčky. Les voněl mladým jarem.

Jestli můžeš, Filipe, jeď. Sever.

Mohu jet? Ovšemže mohu! Muzeum snadno sežene na těch několik měsíců zástupce – vždyť skutečná vědecká a osvětová práce teprve začne. Do té doby budu dávno zpátky. A paní Roubíčková, u níž jsem si najal pokoj s vyhlídkou na staré náměstí, ozdobené morovým sloupem a benzínovou pumpou, moji nepřítomnost taky nějak přežije. Nemám se s kým loučit.

Bylo rozhodnuto. Obrátil jsem se od tůňky k Vyprávěči pohádek.

„Pojedu. Kolik týdnů budu mít na přípravu?“

Černé oči zajiskřily. Nejprve jsem myslel, že radosti a uspokojením, pak jsem však s rozpaky zjistil, že se Vinař směje.

„Proč myslíte, doktore, že jsem si promáčel parádní kalhoty? Pospíchal jsem za vámi. Prosím vás, podržte se té vrby…“

„Olše.“

„Co prosím?“

„Je to olše, ne vrba!“

„Tak se podržte olše.“ Vinařův hlas zněl trochu káravě. „Zvláštní letadlo do Moskvy, odkud výprava po třídenním pobytu pokračuje do Ulánbátaru, letí zítra z Prahy v devatenáct hodin nula nula. Máte“ – podíval se na hodinky – „právě jedenatřicet hodin času na přípravu osobních věcí. Teď už bychom si mohli trochu pospíšit, nemyslíte? Všecko stihnete, jen klid. O odborný inventář je postaráno. V Praze už asi balí bedny – mám s sebou seznamy, budete-li si přát něco doplnit, pokusím se všechno zařídit. Budu muset zase vodou, nebo se mohu obout?“

„Můžete se obout, půjdeme po hřebenu – ale, člověče, co pas, vízum, očkování?“

„Očkování zítra v Praze a pak v Moskvě. Váš pas se vstupním mongolským vízem mám se všemi potřebnými listinami tamhle na olši, v aktovce.“

Opravdu – několik kroků za ním visela na větvi pořádně odřená taška. Teprve teď jsem si ji všiml. Jenže tentokrát to pro změnu nešlo o olši, ale o vrbu.

KAPITOLA DESETI TISÍC KILOMETRŮ

Na svého koně s černým pruhem

na zádech jsem nasedl.

(Tajná kronika Mongolů)

Ředitel měl s tím nedostatečně vyvinutým smyslem pro odpovědnost asi přece jen pravdu, řekl jsem si, když jsem jako první, a tedy nejméně disciplinovaný člen naší malé výpravy stáhl s ramen popruhy, konečně se narovnal a třel si žaludek, otlačený záložním padákem. Visel mi na prsou a poskakoval při každém zhoupnutí staré, zřejmě dosluhující dakoty.

Můj přiklad následovala vzápětí Dušinka s Kolegyní; po nich, s kradmým pohledem na Pohlavára, chudáček Bednář. Pohlavár předstíral, že nic nevidí, ale vsadil bych krk, že mi u něho přibyl další vroubek. Nad Varšavou už to taky nevydržel a celý promáčený potem provedl s úlevným funěním totéž.

Mám ostatně pro svůj přestupek dobrou omluvu: s jedním padákem na zádech a druhým na prsou jsem nebyl ani při nejlepší vůli schopen udržet obě pouzdra na pušky, aby netloukla chvílemi o sebe a chvílemi o okraj úzké lavičky, kterou byla vybavena dakota, zařízená pro přepravu výsadkářů. Při každém klepnutí mi krvácelo srdce. Dobři myslivci a dobří i špatní sportovní střelci to pochopí – vědí, co dovede nahodilý náraz udělat s puškou, zejména je-li to slečna tak choulostivá jako moje skvěle nastřelená springfieldka 12/6o, zastrčená ke všemu společně s kulovnicí Mauser 8/64 do příliš velkého pouzdra. Na shánění menšího nebyl v těch několika hodinách čas. Dušinka se obtížila rozhodně větším hříchem: sotva se vyvlékla z řemenů, vytáhla rtěnku a zrcátko. Bednář pouzdro na cigarety. Když ho ale otevíral, Pohlavár se zavrtěl, Bednář si to vyložil jako němé pokáráni a pouzdro sklapl, div si nepřiskřípl prst.

Opřel jsem pohodlně bradu o dlouhé tuhé pouzdro. Byl jsem příjemně unaven vším tím zmatkem, jízdou nočním rychlíkem, vonícím Čerstvým lakem a olejem, a konečně objížděním pražských obchodů s neúnavným a obětavým Vyprávěčem pohádek, vybaveným naneštěstí jen nepatrnými praktickými znalostmi střeliva, košil, brýlí proti slunci a preparačních potřeb. Pozoroval jsem nenápadně své spolucestující, s nimiž strávím několik příštích měsíců.

Nejzajímavější byl nesporně Pohlavár. Byl to jakýsi můj vlastní pracovní, prozatímní název, nežli ho poznám lépe. Vedl paleontologickou část výpravy a dával to jasně znát každému, kdo se k němu neopatrně přiblížil. Na letišti (kde jsme se teprve seznámili) vystupoval, jako by měl pod nohama ne betonovou ranvej, ale prkna kapitánského můstku. Usnadňovala to nadmíru dlouhá, štíhlá, skoro hubená postava; pro jižní Gobi ovšem ideální, uznával jsem v duchu.

Zkoušel pohlavárovat i se mnou. Právě když jsem měl plné ruce práce s odškrtáváním svých balíků a balíčků, scházejících se na poslední chvíli ze všech stran, objevil se vedle mne a jen tak mimochodem, napůl už zase otočen k uspěchanému Bednáři, mi suše uložil, abych dohlédl na balicí listy a celní prohlášení. Čekal, co se bude dít, chytrák! Nedělo se nic. Vysvětlil jsem mu se vši zdvořilostí, kterou připouštěl nedostatek času, že mám svých starosti dost a dost. Stejně zdvořile odpověděl, že mě přesto žádá, abych udělal, co mi bylo právě řečeno. To se už ovšem obrátil ke mně a Bednář dočista zmizel za jeho vysokou postavou. Mezi bednami se vynořil maličký Vinař a jako náhodou se k nám přiblížil. Zřejmě vytušil, že není něco v pořádku.

„Podívejte se, docente,“ řekl jsem tiše, aby to nikdo kromě nás dvou neslyšel, „nejedu jako člen vaší expedice, ale jako samostatný pracovník. Bude dobře, když to od samého počátku oba pochopíme. Nesu plnou odpovědnost za výsledek zoologických sběrů a lovů – vy s tím nemáte nic společného. Samozřejmě že se cítím příslušníkem výpravy a chci všemožně pomoci, i s těmi balicími listy nebo co jste vlastně po mně chtěl, ovšem až po splnění svých úkolů. Vezměte to na vědomí.“

Pohlavár ani nemrkl. Kývl, otočil se na podpatku a balicí listy i celní prohlášení vyfasoval samozřejmě Bednář.

Ten se nezdál tak složitým typem. Byl to dobrácky vypadající, trochu připlešatělý preparátor Národního muzea, odborník v dermatoplastických preparacích, jak se učeně říká vycpávačství, ale vyznal se – což bylo pro Pohlavára důležitější – i v dobývání a restaurování zkamenělin a kostí.

Já s jeho pomocí nepočítal: Nepotřeboval jsem vycpávače, jen stahovače zvěře, a toho jsem doufal najít někde v Dalan Dzadgadu mezi kočovnými araty. V nejhorším případě si nějak pomohu sám.

Samostatnou kapitolou byla Dušinka, křehká, drobná, plavovlasá asistentka paleontologického oddělení muzea. Byli jsme si sice představeni na letišti, ale jméno jsem přeslechl (jmenovala se Jandová, jak jsem přece jen později zjistil) a všichni, ba i Pohlavár, jí říkali jen a jen „Dušinko“. Postavou, tupým nosíkem a věčně trochu rozcuchanými vlasy by se Dušinka docela jistě ztratila v houfu absolventek devítiletky, znal jsem však z odborných časopisů několik jejích dobrých a jednu nebo dvě dokonce velmi dobré práce. Podepisovala je kupodivu Jandová – ne Dušinka. Přemýšlel jsem, proč asi byla Jandová obšťastněna tak něžnou přezdívkou, když při vší křehkosti přece jen moc „dušinkovatě“ nevypadá, spíše naopak. Pak si po nedovoleném odloženi padáku pudrovala nos s kapičkami potu a já zahlédl pod trochu vyhrnutým rukávem na předloktí vytetovanou řádku číslic. Koncentrák. Tedy proto!

Posledním členem naší malé společnosti byla Kolegyně. To byl také takový můj pracovní název preparátorky Roubalové, asi stejně staré jako Dušinka, jenže docela jiné. Nejen postavou a tmavou barvou vlasů, ale i maminkovskou povahou a chováním. Brzy jsem se dozvěděl, že nechala doma dva kluky, dvojčata. Byla specialistkou na preparaci vykopávek – což přeloženo do češtiny znamená, že byla nejtrpělivějším člověkem na světě, tak trpělivým, že Číňan vyřezávající ze slonoviny celá léta jednu kouli v druhé, až je jich nakonec osm (je to většinou švindl, jsou slepované, jenže to nikdy nenajdete), je proti Kolegyni těkavý neposeda. Zkuste někdy schválně jehlou a nejmenším štětečkem dokonale vyčistit automobil! Že to nejde? Omyl – pro Kolegyni by to byla nejjednodušší práce na světě! Dostat ze země nebo ze skály stejnými nástroji rozpadávající se kostru, křehkou a choulostivou, je mnohem, mnohem těžší… Kolegyně to podnikala celý život. Snad proto ji Bednář se značnou dávkou respektu takhle tituloval a zrovna tak Jandová – i když Kolegyně byla v muzeu zřejmě podřízenou Dušinky. Byl v tom kus zdravého profesionálního uznáni práce a Dušinka se mi stala proto ještě sympatičtější.

Pohlavár ovšem říkal Kolegyni „paní Roubalová“, a když stál na kapitánském můstku obzvláště vysokém, jen „Roubalová“. Nezdálo se, že by to Kolegyni vadilo.

Nu – a tak jsem se asi dva tisíce metrů nad zemí opíral o příliš vysoké pouzdro, cítil jsem v dlani chránič mušky, líně přemýšlel, co všechno jsem zapomněl doma, a sledoval Pohlavára, Dušinku, Bednáře i Kolegyni, abych se o nich dozvěděl co nejvíce.

Pokud jsem si povšiml, přišla se s nimi rozloučit hromada lidi – nejvíc asi s Dušinkou, nerozeznával jsem však přesně, kdo ke komu patři. Stál jsem opodál hloučku, z něhož vyčnívala Pohlavárova hlava, docela sám, dokud ke mně nepřistoupil zástupce ministerstva, kterému se mě zřejmé zželelo, a pečlivě se vyptal, co dělá paní manželka a děti. Pořád se přitom nenápadně díval na hodinky, kdy už bude mít oficiální loučení za sebou, a já s ním živě cítil. Ačkoli jsem ho ujistil, že ani paní manželku, ani děti nevlastním, zeptal se za pět minut znovu. Vysvobodil ho teprve Vinař. Odněkud se objevil, stiskl mi rychle ruku a řekl:

„Tak, doktore, lovu zdar! A neudělejte nám ostudu!“

Trochu mě postrčil směrem ke schůdkům do dakoty. Uposlechl jsem jeho pokynu – co jsem měl ostatně na startovací ploše ještě pohledávat?

Letadlo se položilo na křidlo. Pod okénkem se objevil hrůzný obraz zničeného města, holých zdí a nepřehledných ploch rumišť, mezi nimiž byly kdovíjak proraženy široké cesty, obklopené horami cihel, kamene a zčernalých trámů. Varšava. Válka tady skončila nedávno.

Dakota měla na letišti přestávku, postačující právě jen k nabrání benzínu. Přesto byly přistaveny schůdky, po nichž se seběhli protáhnout Dušinka a Pohlavár (disciplinované čtyřhodinové opásání padákem ho asi pořádně rozlámalo), Kolegyně seděla klidně dál s rukama v klíně. Asi vzpomínala na své kluky, a já nemohl ven. Hrozil jsem se toho, co uvidím. Znal jsem Varšavu před válkou, kdy jsme s tátou utekli jedné noci přes hranice do Polska před blížící se fašistickou záplavou. Dovedl jsem si v duchu přesně vybavit starou, veselou Varšavu, Nowy Świat, Aleje, Stary Rynek…

Podél startovací dráhy se rozsvítily řady světel. Dušinka i Pohlavár už zase seděli na úzké a nepohodlné lavičce. Druhý pilot prošel podle předpisu kabinou a zkontroloval náklad i cestující s pohledem pevně upřeným někam ke stropu, aby neviděl padáky, pečlivě složené pod sedadlem…

Myslel jsem na Vinaře a stále více se ve mně vzmáhal neklid, jaký zažívá většina lidí, když si ne a nemůže vzpomenout na nějaké slovo, jméno nebo událost.

Jak to vlastně Vyprávěč pohádek říkal? Lovu zdar – a neudělejte nám ostudu!

Komu nemám udělat ostudu? Československu? Proč by mě ministerstvo navrhovalo, kdyby vůbec něco takového připouštělo? Nebo snad starým cestovatelům Střední Asii, bezejmennému bratrstvu tuláků, rozstříknutých válkou? To už znělo pravděpodobněji.

Pojednou se mi vynořila v mysli věta, kterou mi Vinař říkal včera (bylo to opravdu teprve včera, ne před týdny nebo měsíci?) u tůňky na pstružím potoce: „Je to sice trochu složitá záležitost, ale v obrysech, v nichž bude řečena vašim přátelům, prostá.“

Co je na mé cestě složitého? Cožpak nejezdí po světě za zvěří a vědeckým materiálem dost výprav muzeí, zoologických zahrad i cirkusů? Co je složitého na Bednářovi nebo na Kolegyni, klímající proti mně v šeru kabiny? A proč se do toho míchal Jirka Sever se svou tajuplnou funkcí?

To všechno jsem neměl čas v uplynulých hodinách promyslet – dokonce jsem si na nic takového ani nevzpomněl – zato teď se při vynucené nečinnosti v kabině dakoty, přeplněné řevem motorů, hlásily otázky naléhavěji a bylo jich stále víc: Proč vinař mluvil na letišti jen se mnou? Proč jej neznal, jak se zdá, ani Pohlavár? A proč se schovával mezi balíky, čekajícími na naložení do letadla, aby byl co nejméně nápadný?

Připadal jsem si najednou před ostatními jako provinilec, provádějící za jejich zády tajné rejdy. Nezdálo se, že by i oni měli podobné pocity. Kolegyně se probrala z dřímoty a něco si vesele hulákaly s Dušinkou do ucha, Bednář si přece jen dodal odvahy a zapálil si cigaretu s okázalým výrazem hrdinství. Pohlavár, jak se sluší na vedoucího výpravy, prohlížel jakési listiny pod maličkou lampou, kterou objevil právě nad hlavou ve vlnité stěně kabiny.

Letadlo se novu naklání, přistáváme. Minsk – celní prohlídka. Sovětští celnici už naše letadlo čekali. Všechno šlo ráz na ráz. Většina zavazadel byla zapečetěna jako tranzitní – do našich osobních kufrů se nikdo ani nepodíval. Postačilo slavnostně kývnout na slavnostní otázku, zda je všecko v pořádku. Bednář říkal své „Da“ trochu zajíkavě. Docela určitě měl někde mezi prádlem na dně kufru pečlivě ukrytou stovku partyzánek, zlosyn!

Jediná potíž byla s náboji do springfieldky. Celník s fousy jako maršál Buďonnyj nechtěl pochopit, že jdu na lov, a ne dobývat slušně opevněné město, čemuž nasvědčoval počet i ráže zlověstně vypadajících patron s oploštělými poloplášťovými kulemi. Nakonec s povzdechem zapečetil i bedničku s náboji. Ať se trápí mongolští kolegové!

Znovu start – a probuzení, teprve když druhý pilot každému z nás zacloumal ramenem. Přistáváme na Volkovském letišti. Moskva.

Strávili jsme tu tři dny v plné práci a shánění všelijakých nezbytností, které tehdy ještě v Praze nebyly. Uprostřed ruchu a shonu nám najednou Pohlavár při obědě v restauraci Metropol (jak mně zase po tolika měsících chutnal boršč a šašlik!) sdělil, že dál se jede vlakem. Je to sice zdánlivě týdenní zdrženi, prakticky však bude počátek práce urychlen, protože veškerý náklad pojede s námi. Jinak bychom museli tak jako tak čekat. Dvě letadla není možno zajistit. Kromě toho nám představil mladého Gemsürena, tajemníka mongolského zastupitelského úřadu v Moskvě. Měl nás doprovázet až do hlavního města své vlasti, Ulánbátaru. Pro „paleontologickou složku“ naší výpravy to byl prostě malý, podsaditý Mongol se šikmýma očima a zlatovou pletí, kupodivu ve zcela evropských šatech, a nikoli ve fantastickém úboru à la Džingischán. Zvláště Dušinka byla zklamána – jistě doufala, že všichni Mongolové jezdí na velbloudech a mají špičaté vyšívané čepice. Ujistil jsem ji, že obojího ještě v Jihogobijském ajmaku užije dost a dost – teprve pak se s Gemsürenem smířila.

Pro mne bylo ovšem na Gemsürenovi více zajímavého. Gemsüren totiž, byl bych vsadil krk, nebyl Mongol, ale Burjat ze severovýchodní oblasti republiky, sousedící se Sovětským svazem.

Sotva jsme čtvrtého dne vyjeli z Jaroslavského nádraží na dlouhou cestu, zeptal jsem se ho. Potvrdil mou domněnku. Byl z Bajandzürchu v Džavchanském ajmaku. Obývali jsme spolu dočasně polovinu čtyřmístného oddělení „měkkého vagónu“. Kromě nás v ní jeli dva námořní důstojníci, přeložení od Černomořského k Tichomořskému flotu. „Paleontologická složka“ se celá usadila ve vedlejším odděleni. Rozhodl tak Pohlavár a já jsem neměl proč protestovat – zato protestovala Dušinka a dokonce i klidná Kolegyně, když zjistily, že tuto trať znám, že jsem ji několikráte projel a že jsem tudíž schopen předem upozorňovat na pozoruhodnosti, které brzy přijdou. Dušinka se dokonce odvážila navrhnout Pohlavárovi, stále doplňujícímu dokumentaci a popisujícímu kostrbatým písmem další a další stránky poznámkového bloku, aby se přestěhoval ke Gemsürenovi. Stejně se prý z okna nekouká… Nepřestěhoval se, zato Dušinka s Kolegyní a většinou i Bednář byli celý den v našem oddělení (Bednář hlavně proto, aby si směl klidně zakouřit bez vyčítavých pohledů Pohlavárových) a nosy měli věčně přitisknuté na sklo. Defilovaly před námi vesnice i vesničky s fantastickým množstvím cibulovitých kupolí chrámů a již zde, na horním toku, nás překvapila nesmírně široká Volha, lemovaná na západním břehu Jaroslavským nábřežím a parníčky, připomínajícími zábavní mnohapatrové lodě na Mississippi. Dušinka jásala nad spoustou větrných mlýnů kolem Danilova i nad břízami, zcela nepodobnými našim (dva chlapi by je neobjali), i nad Kamou, přetnutou v Permu mostem s nespočetnými oblouky, i nad obrovským rudým měsícem, vznášejícím se jako balón nad stepí. V Kunguru jsem ji koupil ve stánku, kam se ostatně vyhrnuli všichni cestující, mramorového slona z místních slavných dílen. Bednář dal přednost figurce Záporožce v širokých kalhotách a s junácky posunutou čepicí. A pak už šli všichni spát. Jen já jsem seděl na chodbě vagónu na sklapovací sedačce u okna – počkejme, po kolikáté už? Nevím… zkrátka vyhlížel jsem mechem zarostlý sloup se dvěma nápisy:

EVROPA / ASIE.

Byl jsem docela sám. Průvodčí, pobíhající celý den po vagónu s vysavačem nebo lešticí zcela zbytečně okna, hned zase zaprášená, mně uvařil poslední stakan černého čaje, chvíli zíval u samovaru a pak odešel spát. Kolem vlaku byl Ural – obrovské smrky, potopené do moře mlhy, divoké skály a hluboko pod vlakem údolí se střapatými vrcholky stromů. V mlze se projížděly stíny čapajevců – viděl jsem je docela zřetelně v neurčitém přísvitu bílé noci, která už teď, koncem dubna, prosvětlovala temnotu.

Někdo mi položil ruku na rameno. Trhl jsem sebou. Gemsüren! Usmíval se a položil prst na rty. Usedl proti mně. Chvíli se díval z okna, pak se rozhlédl oběma směry po chodbičce vagónu. Naklonil se ke mně tak blízko, že jsme se téměř dotýkali hlavami.

„Promiňte, že ruším,“ zašeptal omluvně, „jen několik slov. Pozdrav od Georgije Antonoviče Severa!“

Div jsem nepovyskočil ze sedátka, které by, mimochodem řečeno, v tomto případě strašlivě bouchlo, jak jsem již mnohokráte nevolky vyzkoušel. Jirka Sever mě tedy pronásleduje i zde! Už jsem toho měl právě tak dost.

„Podívejte se, továryš Gemsüren,“ šeptal jsem zase já, „co se vlastně děje? Co má společného Georgij Antonovič s tím, že k vám jedu lovit dzérény?“

„Nic – nebo všecko,“ odpověděl mi vážně, bez úsměvu. „Řekl nám, že se na vás můžeme spolehnout. Potřebujeme vaší pomoci – možná. Nevím. Snad budete opravdu jen lovit dzérény. Ale pro všechny případy, prosím, vezměte si tohle.“

Opět se rozhlédl kolem sebe a podal mi malý obdélník kartónu s ruským i mongolským písmem a několika razítky. Dozvěděl jsem se, že všechny úřady a vojenské orgány Mongolské lidové republiky jsou povinny poskytnout nositeli tohoto průkazu, doktoru Filipovi, veškerou podporu a pomoc a v případě potřeby… a tak dále a tak dále.

„Co s tím?“ zeptal jsem se, otáčeje podivným průkazem v prstech.

„Především to schovejte, továryš Filipe. A neříkejte o naší dnešní rozmluvě nic ani vašim přátelům –“ pokynul hlavou k oddělení, kde spala „paleontologická složka“, „ani, samozřejmě, nikomu jinému. Je to velmi důležité.“

„Proč mi to dáváte už teď? Nebylo by dost času v Ulánbátaru?“

„Nepojedu s vámi tak daleko, soudruhu Filipe. Zůstanu na hranicích – v Altan Búlagu. Bylo by nemoudré, aby mě kdokoli s vámi uviděl.“

„Proč, proboha?“

„Bude-li třeba, dozvíte se to. Nebude-li třeba, nemusíte se znepokojovat. Doufám, že ulovíte hodně dzérénů. Teď bude dobrý lov. O tom, že s vámi nepojedu až do Ulánbátaru, také pomlčte.“

Kývl hlavou na pozdrav a tiše otevřel dveře našeho oddělení, kde zmizel. Zůstal jsem sám s lístkem kartónu – a s Uralem. Té noci jsem už nespal.

Cesta pokračovala. Sverdlovsk, Omsk se světélkujícím Irtyšem, tatarské vesnice v Barabinských stepích, Novosibirsk, ohlašovaný už desítky kilometrů předem lesem telegrafních tyčí a stožárů vysokého napěti v naprosté rovině a pak stovkami továrních komínů a montážních hal. Únava, prach – strašně jsme toužili pořádně se vykoupat a spát na posteli, která nejede. Den, noc, den, zase noc. Už ani Dušinka není ve formě. Trochu ji vzrušila stanice Tajga – moc posmutněla, když se dověděla, že opravdovská sibiřská tajga odtud už ustoupila před třemi sty lety a je dobrých sto kilometrů daleko… Jedeme, jedem – Krasnojarsk, Soročino – zase se zvedají kopce, mění se v hory a znovu klesají do nížiny, kde před Ključevskou konečně Dušinka vidí hluboko pod železničním náspem skutečnou bažinatou tajgu s kostrami stromů a vývraty a před Kamalou skutečné Burjaty, pasoucí svá stáda. Jíme bílý sibiřský chléb bez kůrky – místní čas je tu proti pražskému posunut o sedm hodin. Obrovská země!

Gemsüren se mi vyhýbal – vlastně to není správné slovo. Hleděl si spíše jen Pohlavára a Dušinky. Zejména Pohlavárovi neúnavně odpovídal na dotazy týkající se všech možných okolností našeho pobytu v Gobi. Trochu mě to zlobilo – vždyť jsem tam sám žil – ale konec konců jsem si to asi zavinil na pražském letišti sám, Pohlavár se mi začal svou důsledností líbit. I kapitánský můstek jsem mu už skoro odpustil.

Pak už byla cítit ve vzduchu blízkost chladného, chmurného Bajkalu. Všecko, všecko jako kdysi! Průvodčí přináší dvojité pokrývky. Kolem trati defilují louky plné fialových květů s jednotlivými vykotlanými, pokroucenými a zvrásněnými velebřízami. Mezi tím vším se prohánějí polodivocí burjatští koně bez jezdců, s dlouhou hřívou a pečlivě rozčesaným ohonem, dosahujícím až na zem. Na peróně v Čeremchovu objevila Kolegyně tabuli: Moskva 5100 km, Vladivostok 4273 km. Jsme téměř v samém středu Sibiře. Zlosyn Bednář dokouřil pašované partyzánky a na mou radu se naučil bafat značku Dukát. Je to také moje oblíbená a Bednář mně zde jako znalci věří na slovo.

Irkutsk. Obrovské staveniště, tisíce bagrů, exkavátorů, rýpadel, skrejprů. Maličké přítoky Angary, sotva dvakrát tak široké jako Labe u Děčína. Směšné potůčky! Zato průzračná Angara je pořád krásná. Bajkalské jezero s desítkami tunelů. Táhne se až k obzoru, mraky se dotýkají vln. Rybářská flotila vypadá jako několik rozstříknutých teček někde mezi vodou a nebem. Den – noc – a ráno už Ulan-Ude.

Pohlavár má přesně naplánované vykládání z vlaku i nakládáni do tří nákladních zisů, které jsou naší výpravě k dispozici. Je také unavený, ve tváři téměř šedý. Myslím, že ani my nevypadáme lépe. Všichni myslíme na to, jak krásné by bylo zůstat alespoň jeden jediný den v některém z přívětivých dřevěných hotelů s vyřezávaným balkónem, připomínajícím filmy z Divokého západu, ale neodvažujeme se to říci nahlas. Nevnímáme ani, odkud se vzali naši šoféři. Zatím jsou jeden jako druhý, usměvaví, hrozně se pletou navzájem do cesty, ale kupodivu se hromada zavazadel na peróně přece jen zmenšuje. Nějakým zázrakem je všechno nakonec složeno do vozů, které proti zavazadlům vypadaly katastrofálně maličké. Pohlavár, Dušinka a Kolegyně si sedají vedle šoférů, já, Gemsüren a Bednář jsme se svalili každý do korby jednoho auta. Snažím se uchránit springfieldku, mauserovku a brokovnice – hlídání beden se skleněnými smrtičkami na hmyz a s vzácnými chemikáliemi jsem už dávno pustil z hlavy. Bůhví kde v té hromadě jsou.

Jedeme přímo k jihu prastarou obchodní cestou, která vedla z Ruské říše do Mongolska, Činy a Tibetu. Slunce stoupá, pálí, pak zase pomalu klesá. Obědváme v hostinci – nevím, jak se jmenovala vesnice. Pak slunce zapadá. Projíždíme borovým lesem – před námi svítí několik bílých srubů s rudou hvězdou. Celnice. Pohlavár, šedý prachem, něco vyjednává chraptivým hlasem. Sovětští pohraničnici obstupují vozidla, podávají nám ruce, přejí hodně štěstí. Opodál se blýská hladina řeky Selenge. Tady ještě nepřipomíná veletok.

Pohraničníci mávají. Auta se dávají znovu do pohybu. Projíždíme mělkým údolím, opouštíme borový les. Před námi je kraj posetý pahorky a zahalený jemným, modravým oparem prachu. Gemsüren asi zmizel, nevidím ho na druhém automobilu, ale jsem příliš unavený, abych o tom přemýšlel.

Jsme v Mongolsku.

ZA DZÉRÉNY

Rozložme se u kopce!

Naši koňští pastevci

stany mají připraveny.

Rozložme se u řeky!

Naši ovčáci a jehňat pastevci

jídlo mají připraveno.

(Tajná kronika Mongolů)

„Krach!“ štěkla těžká, springfieldka v čirém pouštním vzduchu, až mi zalehly uši a dlouhá stébla pouštní trávy se rozkývala. Velký antilopí samec, běžící uprostřed laní, se vzepjal, nahrbil hřbet a uháněl mocnými skoky dál, napříč cesty našeho automobilu, který teprve teď se skřípotem zastavil několik kroků přede mnou. Vzácné antilopy ada se vynořily tak neočekávaně, že jsem vyskočil za jízdy, dříve než měl džólóč Rigdzen čas zabrzdit.

Sledoval jsem samce, přeskakujícího průrvy v písečných přesypech, přes hledí kulovnice. Věděl jsem, že první rána zasáhla a že krásný exemplář ady je můj, ale věděl jsem také (nemluvě ani o starém zkušeném lovci Rigdzenovi, poskakujícím vzrušením za volantem), že dohledávka mezi dunami Gobi, v trnitých porostech saxaulu a v hlubokých stržích, by mohla být záležitosti velmi dlouhou nebo dokonce bezúspěšnou. Zářez hledí, muška i světle kávová srst krku antilopy splynuly.

„Krach!“ ozvala se druhá hlaveň. V tetelivém vzduchu, odrážejícím nad kamenitými plochami oblohu jak rozžhavený asfalt, byl už samec docela maličký, jako dětská hračka. Zapotácel se, poklesl na přední běhy a převalil se na bok.

Džólóč Rigdzen se spokojeně zašklebil. Teprve teď vypjal motor. Vytáhl termosku se studeným kyselým mlékem a podal mi ji slavnostně a okázale, jako by nabízel přípitek. Chutnalo znamenitě – splachovalo s jazyka a patra nános pouštního prachu. Další část mého úkolu byla splněna. Antilopa ada, na niž jsem měl lovecké povolení, mohla být zaškrtnuta v dlouhém seznamu žádoucí zoologické kořisti.

Opřel jsem se o rozpálený bok willyse a naslouchal tichu pouště. Tady v Gobi je největší ticho na světě. Hluboké, naprosté. V Tibetu prý je takové ticho, že je slyšet i nad řevem vodopádů – ale v Gobi nejsou vodopády, jen písek a chudá tráva, saxaul a ostnatá akácie karagana, zpívající si mnohohlasným šeptem ve větru, který tu téměř nikdy neustává. A ticho. To především.

Rigdzen mi poklepal na rameno a ukázal nahoru, na šedomodrou oblohu, potaženou jemným prachovým oparem. Nekonečně vysoko se vznášely dva černé body. Podobaly se páru skřivanů, zanedlouho se však zvětší v mohutné orlosupy elé, přilákané bůhvíjak a bůhvíodkud k mrtvé antilopě. Krystalizují tu nejspíše ze vzduchu, stále noví a noví, pochmurní průvodci smrti a zároveň zdravotní policie, bdělá a nikdy neselhávající.

Motor willyse po několika marných pokusech, doprovázených zaskřehotáním startéru, naskočil. Měl jsem k automobilu, propůjčenému mi po dobu lovů mongolskými úřady, vřelý a srdečný vztah. Byl zrovna tak jankovitý a záhadný jako Sígfríd. Válečná dobrodružství, kterými prošel na druhé straně fronty, jej stejně pocuchala. A zrovna jako Sígfríd dojel záhadnou shodou mnoha příznivých okolností všude, kam bylo třeba.

Rigdzen se pustil k místu, kde padla antilopa, teď už jistě zhaslá. Musili jsme si pospíšit, aby nás elé nepředešli a nepoškodili kůži. Pneumatiky rozstřikovaly písek, kaménky i barevné, třpytivé polodrahokamy, chalcedony. První dny je Dušinka i Kolegyně vášnivě sbíraly a povykovaly jedna na druhou jako houbaři při nálezu obzvláště pěkného dubáka, když našly nějaký větrem ohlazený, jen zasadit do šperku. Teď už si také zvykly, a když dokonce uviděly pískové pláně pod čedičovými útesy nedaleko Gilbentii v pravém slova smyslu poseté třpytivými jiskrami, docela se jim chalcedony zprotivily. Takoví jsme my, lidé!

Willys se statečně šplhal přes průrvy a objížděl skály. Bylo to sice jen tři sta nebo čtyři sta metrů, ale se saxaulovým porostem, chrupajícím pod koly, to mohlo také znamenat několikré píchnutí duší. Cesta pěšky je zde, v zemi jezdců, kde už tříletí špunti jezdí na koních i na jezdeckých velbloudech jako přikovaní a pětiletí závodí na celostátním jezdeckém nádamu, hluboko pod důstojnost člověka. Rigdzena by ani ve snu nenapadlo jít po vlastních, když sedí za volantem, a já se přizpůsoboval všemožně zvykům země. Škoda že jsem s tím neměl úspěch u Pohlavára. V mém mongolském délu, pohodlném a vzdušném, který jsem oblékl hned po překročení hranic, viděl klukovinu, moje dvě nebo tři pušky v korbě automobilu nebo v pouzdrech u sedla koně považoval za hraní na Old Shatterhanda a Vinnetoua současně a dlouhé, často několikadenní vyjížďky ke vzdáleným napajedlům nebo pouštním říčkám za sice hezké, ale darebné utrácení času. Dušinka i Kolegyně byly docela na mé straně a chudák Bednář jen obracel oči k nebi a stíral si pot s čela zaprášenou dlani, takže byl vždy hned po zahájeni práce jak Indián na válečné stezce.

„Úchaj! Bravo!“ tleskl do dlaní Rigdzen, když jsme konečně dojeli k adě. Samec byl kapitální, s nádhernými šroubovnicemi vznosných rohů. Dali jsme se do práce. Bylo třeba antilopu vyvrhnout. Kůži stáhnu s Rigdzenovou pomocí někde u jurty, kde se budeme moci omýt a kůži řádně ošetřit. Orlosupové už nám létali téměř nad hlavou. Rigdzen mi nabízel brokovnici – moc ho bavilo vidět mě střílet po ptácích, zejména když létali hodně vysoko – ale neměli jsme času nazbyt. Běložluté slunce se už pomalu sklánělo k západu a mezi námi a hlavním táborem expedice leželo několik desítek kilometrů jízdy pravými kaňony z rudého a šedožlutého pískovce.

Dojeli jsme skutečně až za tmy s pouhými třemi výměnami duší, což je na Gobi neobyčejně šťastné „skóre“ i pro opatrnějšího řidiče, než jakým byl džólóč Rigdzen. Už z dálky jsem viděl světlo, prosvítající stěnou Pohlavárova stanu. Přivezl si jej až z Prahy. Já jsem dal přednost geru, mongolské jurtě, zdokonalované a osvědčené tisíciletou zkušeností. Brzy opustily těsný a dusný stan i Kolegyně s Dušinkou a přestěhovaly se do sousední jurty s pěkně vyřezávanými hlavicemi podpěrných sloupů, vyzdobené figurkami bohů a několika rukopisnými deskami tibetských sbírek Kandžuru a Tandžuru, které vyhrabaly na zbořeništi blízkého kláštera. Bylo jim v jurtě trochu horko – odmítaly totiž pozdvihnout její okraje z nepochopitelného strachu před roztomilými černými sarančemi, kterými se teď, v horkém létě, okolí tábora přímo hemžilo. Ale i tak byla jurta rozhodně prostornější než stan.

Sotva Rigdzen zastavil v našem „autoparku“, uslyšel jsem někde blízko mezi jurtami plakat velblouda. Nezkušený Evropan by byl skálopevně přesvědčen, že je to dětský pláč – tak žalostně kvílí mongolský dvouhrbý dopravní prostředek při každé příležitosti. Velbloud uvázaný před moji jurtou plakal, jak se ukázalo, protože jeho pán poodešel. Byl ve stanu u Pohlavára a při zvuku motoru vyšel ven. Byl to krásný typ volného arata s ostře řezanými rysy, připomínající každou vráskou osmahlého obličeje severoamerické Indiány. (O této podobnosti byly už ostatně napsány celé knihy s důmyslnými vysvětleními a dohady.) Přidržoval si široké a dlouhé rukávy délu zdvořile v dlaních, což je starobylý zvyk, dokazující, že host nemá v ruce zrádnou dýku, právě tak jako evropské podání ruky nebo prostě pokývnutí na pozdrav, a na mé pozvání vstoupil obřadně pravou, mužskou stranou vchodu do jurty.

Po nezbytném pozdravu a po obvyklé otázce „Tany mal sajn bajn-ú?“ jsem hosta ujistil, že můj dobytek je dokonale zdráv. Jako stejně obvyklý důkaz pravdy jsem nabídl svou dýmku z holeně levé boty, z niž několikráte zatáhl a přesvědčil se, že opravdu tabák není přeschlý, a že to tedy s mým „dobytkem“ nebude nejhorší. Zapálil si s hlučným „Ich bajirllá!“ velkým díkem, svůj ganc s dlouhou troubelí a stříbrnou hlavičkou a teprve pak jsme došli k vlastnímu rozhovoru. Chasbátar – tak se arat jmenoval – se dozvěděl, že nedaleko u pouštního napajedla se objevilo několik dzérénů, velkých gazel Procarpa gutturosa. Věděl, že v táboře „ředitele dračích kostí“, jak půvabně nazval Pohlavára vzhledem k jeho zájmu o zkamenělé pozůstatky dinosaurů, pravěkých želv a ostatních potvor, je i lovec, shánějící se po ukázkách jihomongolské zvířeny a přišel mi nabídnout svou pomoc jako průvodce.

Únava ze mne rázem spadla. Dzéréni, za mého posledního pobytu v Mongolsku poměrně početní, byli teď nadmíru vzácni. Téměř každý arat se zde zabývá kromě chovu „patera druhu dobytka“, ovcí, koz, krav, koňů a velbloudů, i lovem. Pušku, od slušné lovecké kulovnice až k strašlivým předovkám které jsou mnohem nebezpečnější pro střelce než pro zvěř, lze docela volně koupit v každém delgüru, prodejně mongolského státního obchodu. Není divu, že se početná stáda zmenšila na pouhých několik kusů, tím spíš, že za války, v době nedostatku masa, byli dzéréni „loveni“ dokonce i kulomety.

Nedočkavě jsem se vyptával Chasbátara na podrobnosti. Ukázalo se, že udáni vzdálenosti bylo vskutku mongolsky velkorysé. Zde, v zemi, kde se nehlídaná stáda toulaji až sto kilometrů od jurt svých vlastníků, znamenalo Chasbátarovo „nedaleko“ překonání asi osmdesáti kilometrů bezvodé solné pouště, táhnoucí se bezmála až k čínským hranicím. Z neplodného, žíznivého chudžiru jsem strach neměl – zkušenému aratovi je stejně blízký, známý a do jisté míry i milý jako třeba nám Posázaví a kromě toho oba velbloudi byli z nejlepší ho chovu; vytrvalostí by se jim snad vyrovnali jen jednohrbí meharí saharských Tuáregů. Byla však zde otázka času: dvanáct hodin na cestu tam, dvanáct na cestu zpět, čtyřiadvacet hodin na místě – nu řekněme pro jistotu osmačtyřicet – a riziko nezdaru až příliš veliké. Daleko větší, než jakému se vystavuje myslivec, když věnuje sedm dni dovolené jelení říji někde v Jeseníkách nebo v Krkonoších a jako na vztek po celou dobu nevidí ani koloucha, o jelenu vůbec nemluvě.

Zašel jsem do Pohlavárova stanu na poradu. Respektoval jsem v něm vedoucího výpravy a doufal jsem, že můj postoj ocení. Pohlavár byl již informován o Chasbátarově návrhu a kupodivu se k mé cestě stavěl nejen zcela kladně, ale dokonce mě div neprosil, abych jel. Chasbátar mu totiž jen tak mimochodem naznačil, že se v okolí napajedla povalují zvětralé dračí kosti, daleko větší, než jaké lze spatřit tu a tam v Gobi, a Pohlavár, který považoval naleziště kolem našeho tábora za víceméně vyčerpaná, okamžitě vytušil možnost nového umístění základny. Chasbátar mě chtěl vést poblíž Bajan Širé, přibližně do míst, kde americká výprava vedená Roy Chapmanem Andrewsem učinila dnes již legendární nálezy koster veleještěrů, jejich vajec a zejména drobných, pro sestavení rodokmenu živočišstva nesmírně důležitých savců. Není divu, že Pohlavár byl ochoten zapomenout na všechny naše spory a vzdory, budu-li chtít posloužit paleontologické expedici jako průzkumná hlídka. Samozřejmě jsem přislíbil a zavázal se buď se do tři dnů vrátit se zprávami o nevyčerpatelných nalezištích dračích kosti, nebo bídně zahynout v chudžiru žízní – což ve skutečnosti nehrozilo, protože ani tahle bezvodá solná poušť není bez karavanních cest a telefonních drátů, které konec konců vždycky poutníka někam dovedou – přinejmenším k hlídce mongolských pohraničníků.

Pojedli jsme s Chasbátarem, který využil všude v Mongolsku samozřejmého zákona pohostinství, šťavnaté masové knedlíčky, bódzy, které mi náš mongolský kuchař schoval, do brašny jsme vložili studenou skopovou kýtu a chystali se na cestu.

Džólóč Rigdzen se přišel trochu nevrle rozloučit. Byl rozhořčený, že jsem dal přednost čtyřnohému dopravnímu prostředku před jeho zázračným willysem. Snad škodolibě čekal, že si nebudu umět s velbloudem poradit – naštěstí se zklamal. Dobře vycvičené zvíře si na povel „Sok, sok, sok!“ poslušně kleklo předníma nohama, já se, poučen zkušenosti, zachytil jako klíště předního hrbu, abych při zdvihání velblouda, počínajícím pro změnu odzadu, nepřeletěl přes žemlově žlutou palici s rošťáckýma očima. Jakmile jsem měl v ruce uzdu, vlastně pouhý provaz s trnem, zastrčeným do velbloudova chřípí, bylo zřejmé, že se žádná žertovná scéna neodehraje. Rigdzen toho trochu litoval, ale ovládl se.

„Dzá bajirta! Tak sbohem!“

„Saju saváraj! Dobře jeď!“

„Saju sugáraj! Dobře seď!“

To už velbloudi rozvážně šlapali v písku mezi stébly deresünu a kolébavě zvyšovali rychlost až k dlouhému plavnému kroku, kterému nepostačí žádný kůň. Alespoň zde, v písku, ne.

Zářící stan zůstal za námi a před ním se nezřetelně míhalo několik mávajících postaviček. Nejmenší patřila Dušince.

Nebylo by slušné po cestě klábosit – Mongolové jsou tiší, klidni. Prudká hádka u nich vypadá jako zdvořilá rozprava a mnohomluvnost je znakem hlupáků. Chasbátar si tiše prozpěvoval lidovou písničku:

Tesín golýn unaga,

Terchin golýn chüchen…

A já jsem byl pod hvězdami, třepetajícími se nad námi téměř na dosah ruky, ochoten věřit, že hříbata od řeky Tes a děvčata od řeky Terchu jsou opravdu ze všech nejlepší. Kolébání velblouda mě uspávalo, přistihl jsem se, že jsem několikráte zdříml.

Když jsme vyjeli z nekonečné úžlabiny mezi příkrými pískovcovými stěnami, vyhlodanými větrem do podoby fantastického města s vížkami, pagodami a stupňovitými chrámy, udeřil nás do tváří prudký vítr, nesoucí s sebou zrnka pisku a soli. Projížděli jsme chudžirem. Měsíc, který právě vyšel, ozařoval pohádkovou krajinu, bělostnou a zářící, z niž jen tu a tam vystupovaly temné obludy skal nebo z kamenů navršená obó, označená na vrcholu několika pruty se stuhami, vzpomínkou na oštěp, luk a šípy, zdobící mohyly bojovníků v dávné minulosti. Chasbátar po starém zvyku nezapomněl usypat na každé obó, které jsme míjeli, špetku tabáku nebo alespoň zachytit na pruty nitku z lemu rukávů svého délu.

Cítil jsem se jako v zakleté zemi, na nekonečných cestách krajem bájí. Dojem zesilovaly divoce rozevláté mraky, podobné drakům, ženoucím se tiše nad našimi hlavami.

Už svítalo, když jsem si sundal šátek, kterým jsme měli převázaná ústa a nos, pobídl jsem svého velblouda, abych se dostal po bok Chasbátarovi, a zeptal jsem se, jak daleko ještě pojedeme. Nebyl jsem si jist jeho loveckými zkušenostmi a raději jsem chtěl několik posledních kilometrů k napajedlu projít sám a pěšky, abychom dzérény nevyplašili a třeba i navždy kdovíkam nezahnali. Chasbátar pokýval hlavou a ujistil mě, že vše bude v nejlepším pořádku. Jeho černé oči nad šátkem vesele zablýskaly. Nebyl jízdou vůbec unaven – pravý arat, rytíř stepí a poušti!

Míjeli jsme v ranním rozbřesku rozeklanou skálu ve tvaru koňské hlavy, když jsem prudce zarazil velblouda. Před námi bylo mělké údolí, porostlé řídkou trávou. Chudžir končil – ale daleko horší než tato celkem příjemná skutečnost byla jurta, postavená na předem připravené podezdívce, jak je v této krajině zvykem. Z kouřového otvoru vystupoval obláček modravého dýmu. Podíval jsem se zpola tázavě, zpola zuřivě na Chasbátara. K čemu ta dlouhá cesta? Vždyť široko daleko od lidských obydlí zcela jistě dzéréni nebudou!

Můj průvodce se nezdál vůbec udiven a klidně řídil velblouda k jurtě. Hlavou mi prolétly hrůzostrašné pověsti o lupičích v Gobi, o pardálech pouště, napadají. cích staré karavanní cesty a „stříhajících brady“ kupcům. Rozepnul jsem pouzdro mauserovky, zavěšené u třmenu, a nenápadně ji vyňal. Chasbátar vsunul dva prsty do úst a pronikavě zahvízdal. Položil jsem pušku napříč sedla. Plstěná záclona před vchodem jurty se zavlnila a vystoupil… Vyprávěč pohádek, Vinař. Měl tytéž kalhoty jako na břehu tůňky, kde jsme se seznámili.

„Vítám vás, doktore. Udělejte si pohodlí po cestě!“ Nedaleko jurty bylo několik vybělených velbloudích kostí, rozházených kolem starého kurhanu-mohyly. Kolem nás byla Gobi. Seděl jsem na velbloudu a držel v ruce nabitou kulovnici. Přede mnou právě seskakoval na zem Chasbátar.

Ne, nebyl to sen. Byla to skutečnost, protože sen by nikdy nemohl být tak nelogický, bláznivý a docela nesmyslný.

ZÁHADY CHALDZAN-DZACHU

Starobylých slov

užíval,

stará slova uváděl.

(Tajná kronika Mongolů)

„Nechápu, proč jste vlastně tak rozmrzelý, doktore!“ uvažoval nahlas Vyprávěč pohádek. Seděl na ozdobně kované truhle, zastávající v jurtách úlohu skříně, a foukal do horkého čaje ve stříbrem lemované misce z březové kůry. Vypadal trochu jako lámaistický bůžek a tvářil se zrovna tak bohorovně.

„Setkat se v Gobi s dzérénem je konec konců přece jen dost všední záležitost – ale setkat se v Gobi s Čechem, a ještě k tomu se svým známým… Prosím vás, komu se to už stalo?“

„Nebuďte tak domýšlivý na své režisérské schopnosti, Vinaři!“ zavrčel jsem. „Setkal jsem se s Čechy zatím všude, kam jsem po světě zabrousil. A se známými taky. Jenže ti mě netahali dvanáct hodin chudžirem se třemi puškami a s bláhovou nadějí na dobrý lov. To se podařilo teprve vám, vy… vy šprýmaři!“

Vyprávěč pohádek se na mne podíval přes stříbrnou obroučku misky a pozorně si naléval z konvice novou dávku čaje, zatímco volnou rukou lovil v nezbytném pytlíku bonbónů.

„Šprýmaři? Vidíte, tahle stránka věci mě vlastně ani nenapadla. Ale přijímám ji. Považujte to tedy, prosím, za šprým. A když dovolíte, budeme šprýmovat dál: co byste řekl tomu, kdyby se váš tábor přestěhoval někam do těchto míst? Anebo lépe: kdyby se sem přestěhovala jenom jeho zoologická složka, totiž vy?“

„Co je vám,k čertu, do toho, kam se přestěhuji, a jaké máte právo mě otravovat, tahat po Gobi a dávat mi příkazy?“ houkl jsem a praštil pěstí do podpěrného sloupu. Bylo horko, byl jsem nevyspalý, unavený, hladový a zklamaný. Chasbátar seděl docela nevšímavě a lhostejně na koberci a pečlivě hnětl v měděném kotlíku cambu z černé ječné mouky, másla a špetky čaje. Nezvedl vůbec zrak od své práce.

Vinař vztáhl dlaň, jako by se bránil. „Nic takového, doktore Filipe. Nechci vás otravovat, netahám vás po poušti zbytečně, alespoň se domnívám, že ne. A příkazy vám už vůbec nedávám. Ostatně uznejte, prosím, že mně zdejší krajina dělá rozhodně větší potíže než vám. A přece jsem za vámi přijel až sem!“

„Za mnou? A proč, proboha?“

„Hned vysvětlím. Víte už od našeho prvního setkání na potoce, že rád vypravuji souvisle a postupně. A prosím vás, odložte tu pušku. Vypadáte na můj vkus příliš romanticky!“

Hlas Vyprávěče pohádek znatelně ztvrdl. Bylo to sice s podivem, ale zřejmě i tenhle obtloustlý mužík dovedl rozkazovat a řídit, bylo-li to třeba. Postavil jsem mauserovku k proutěné stěně jurty a posadil se na paty vedle Chasbátara, který se na mne povzbudivě a přátelsky usmál, na což jsem odpověděl zamračením. Zdálo se, že mu to náladu nezkazilo.

„Tak tedy“ začal Vyprávěč pohádek, „především k vaši cestě sem přes – jak jste to říkala“

„Chudžir. Bezvodá solná poušť.“

„Aha – děkuji. Nuže nebyla to tak zbytečná cesta. Náhodou jsem se díky zde přítomnému poručíku Chasbátarovi…“

„Poručíku?“

„Nu ano –“ mávl Vinař netrpělivě rukou, „je poručíkem pohraniční stráže. Prosím vás, nepřerušujte mě, máme málo času. Tedy díky jemu jsme se dozvěděli, že asi čtyři kilometry odtud opravdu je dosti velký houf dzérénů, takže si možná přece jen vystřelíte. I dračí kosti, o nichž vás asi soudruh Chasbátar informoval, zde jsou. Jde o dosud nepopsané naleziště. Já tomu ovšem vůbec nerozumím, ale to, co kouká z písku, je náramně veliké a zajímavé. Tím by byla sice vyčerpána jen malá část místních turistických zajímavostí, ale snad i to vás uklidni natolik, abyste se přestal dramaticky mračit a napil se čaje. Nechcete?“

Musel jsem se proti své vůli usmát. „Ale chci. A nezlobte se, že jsem na vás trochu vyjel. To víte, cesta pouští celou noc a na konci…“

„Jen to dořekněte, doktore: na konci tlustý bláznivý Vinař. Co dělat? Už se stalo. Ale mohu vám to zklamáni snad nějak nahradit. Víte, že v Gobi žijí dokonce ještě dnes ještěři, obrovští varani?“

„Viděl jsem jeden exemplář v ulanbátarském muzeu,“ odpověděl jsem, „ale nikdo z Vědeckého výboru – doslova se jmenuje „Kruh moudrých badatelů“ – mi nemohl říci, kde byl uloven. Mám celou řadu důvodů domnívat se, že jde o varana obrovského z Komoda, který se sem kdovíjak dostal.“

„Neznám sice vaše důvody, doktore, a oceňuji docela pochopitelnou opatrnost vědce, ale v tomto případě je zbytečná. Varan v Gobi existuje. Zrovna zde, v okolí. Mám pravdu, Chasbátare?“ obrátil se rusky k třetímu členu naší společnosti, který už dokončil přípravu camby a pochutnával si na jejích drobných kuličkách. „Jsou v Gobi varani, velcí ještěři?“

Chasbátar přikývl a téměř bezvadnou ruštinou odpověděl: „Jsou – vždyť jsem vám to říkal. Moji vojáci i já jsme je často viděli a dvakrát jsme po nich stříleli. Říkáme jim píseční draci.“

Rázem jsem pustil dzérény z hlavy. Mongolský varan, zvíře dosud nikde nepopsané a neprobádané, by byl světovou senzací, téměř takovou jako nedávný objev afrického okapi, zpola žirafy a zpola antilopy.

„Poručíku, musíte mě tam dovést. Musíte…“

Vrhl jsem se na chudáka Chasbátara s takovou energií, až upustil kuličku camby zpět do kotlíku.

„Počkejte, doktore!“ volal se své truhly lámaistický bůžek Vinař a třepal rukama, „ještě jsem neskončil. Tady v Gobi je toho vůbec moc k vidění a k slyšení. Názor, že se lidské plemeno zrodilo zrovna tady v okolí, pod Altajem, když ještě byla Gobi pokryta hustými lesy a proháněli se tu nosorožci, bizoni a mamuti, není tak docela opuštěn! U Bajn-dzagu a Dzún-chajrchan-úlu můžete, když vás to baví, sbírat kamenné nožíky, škrabky, hroty šípů a dokonce i hlazené sekery přímo z písku kolem skal…“

„Nejsem etnograf. Jsem zoolog a zajímám se o lov zvířat!“

„Dobře, dobře. Pokud je to spojeno se zájmem o zbraně – a to, předpokládám, určitě je, mohl byste v Gobi objevit i leccos modernějšího než kamennou sekeru. Třeba pušku nebo kulomet. Arati je nalézají každou chvíli.“

Teď jsem se zase pro změnu tázavě podíval přes stříbrný okraj číšky já.

„Nu ano. Tady byla, holenku, horká půda. Už od dob starouška Džingischána. Vystřídali se tu Číňani, Tataři, Japonci i všelijací dobrodruzi. Takový místní Janošík, ojratský kníže Amursan, si koncem 18. století docela pěkně zaválčil proti mandžuské vládě. Ani byste neřekli, jak se na něho v lidových písních a bájích vzpomíná – to víte, to je můj obor. Dlouho se čekalo na druhý příchod Amursanův – až se arati dočkali. Jenže ten „druhý Amursan“ byl, jak se později ukázalo, docela obyčejný dobrodruh, jakýsi Dambi-džancan. Karty ukázal teprve když se roku 1922 spojil s reakčním předsedou bogdgegénovy vlády, existující ještě po revoluci. Jinými dodavateli zbraní pod kameny Gobi byly prchající tlupy bělogvardějců – Kazancova, Kajgorodova a německého loupežného barona Ungera.“

Začal jsem zase trochu ztrácet trpělivost. Vyprávěč pohádek to zřejmě vycítil.

„Počkejte, nehubujte. Hned se dostanu k zoologii. To všechno, co jsem ze sebe vysypal, byl jenom vhodný úvod. Co soudíte o olgoj-chorchojovi?“

„Žvást!“ odpověděl jsem lakonicky.

„Chasbátare, víte co povídá?“ obrátil se Vinař rusky k poručíkovi, který skončil cambové hody a připravoval si na vařiči mongolský davstaj sütej caj, bílý čaj s mlékem, hořkou jezerní solí a kouskem másla. „Nevěří ani slovu o olgoj-chorchojovi!“

Chasbátar chvíli neodpověděl, pak řekl pomalu: „My jsme taky dlouho nevěřili, soudruhu doktore. A rádi bychom nevěřili ani teď…“

„Prosím vás, poručíku,“ skočil jsem Chasbátarovi taky rusky do řeči, „žil jsem v Mongolsku dost dlouho, abych slyšel všechny legendy, které se o něm vypravují. Opravte mě, jestli se zmýlím: tahle pohádková potvora s poetickým jménem červ-tlusté střevo má být asi půl druhého nebo dva metry dlouhá, žije v nejnepřístupnějších pustinách písčité Gobi a zabiji nějakým tajemným způsobem každého, kdo se k ní přiblíží, třeba i na dálku. Objevuje se jen v nejparnějším období roku, v červnu a červenci – pak zaleze a spí. Říkám to správně?“

Chasbátar i Vinař přikývli současně. Chasbátar se díval do země a tiše poznamenal. „Nežertujte o smrtícím červu, doktore, prosím vás. Je to strašlivé zvíře…“

Vyprávěč pohádek na mne mrkl.

„Chasbátar má pravdu. Zatím se snažte mluvit trochu vážně. Pasoval jste mě na šprýmaře – když dovolíte, začnu se šprýmy o olgoj-chorchojovi sám, až to bude vhodné. A budu se potom snad smát nejvíc. Hlavně proto, že se budu moci vrátit z tohohle solného výletu,“ poškrábal se zoufale na sluncem spáleném krku, „zase domů, do našich přívětivých polárních krajů.“

„Má to snad znamenat, že jste tady kvůli, kvůli…“

„Ano, ráčil jste to správně diagnostikovat, milý doktore –“ uklonil se Vyprávěč pohádek, „jsem tady kvůli olgoj-chorchojovi.“

„Ale to je nesmysl! Dětské povídačky! Proč nechytáte v Brně draky nebo nevykopáváte z Blaníku rytíře?“

„Myslíte povídačky? Věnujte mi ještě trochu pozornosti, prosím. Legenda, jak jste to ráčil nazvat, o olgoj-chorchojovi je v Mongolsku tak rozšířená, že ji už ani nelze nazvat legendou. Věřte mi, já se v tom vyznám! U nás ani babička nevěří na blanické rytíře, ale tady v Gobi prostě všichni arati vědí, že olgoj-chorchoj existuje, ačkoli je velmi vzácný, a jsou rádi, že žije v místech, kde nemá nikdo co dělat. Nevidí v něm nic pohádkového, nic zázračného. Je to prostě zlé, nebezpečné zvíře. Docela stejný poměr mají třeba tibetští Šarpové k jetimu, ke sněžnému muži anebo, chcete-li, městský kluk k jelenu, kterého jaktěživ neviděl a možná ani neuvidí.“

„Proboha, počkejte, Vinaři,“ přerušil jsem zoufale Vyprávěče pohádek, „přece nebudete hájit tak zřejmý zoologický nesmysl? Vždyť tady v Gobi opravdu žije tlustý had, písečník tatarský, Eryx Tataricus, malý nejedovatý druh hroznýše. Nepochybně…“

„Nepochybně máte sklon ke zjednodušování problémů, které vám nejsou po chuti, milý příteli! Zajděte si do nejbližšího delgüru a nakupte si tam části postroje, váčky na tabák a všelijaké ozdoby z kůže toho vašeho Eryxe! Snad si nemyslíte, že by mohla vzniknout legenda kolem všeobecně známého zvířete, škodlivého zrovna tak málo jako slepýš? A varan v Gobi pro vás nebyl před chvílí zoologický nesmysl? Vždyť je to zvíře přímořských pralesů, bažin a mořských útesů – nemám pravdu?“

Raději jsem mlčel.

„Mohu tedy pokračovat? Děkuji! Tak tedy ta vaše legenda o olgoj-chorchojovi je v Mongolsku známa už odedávna. Svědčí o tom pověsti, které jsou rozšířeny všude, kam pronikli mongolští nájezdníci v dobách Džingischána nebo jeho povedeného vnoučka Batúchána. Dokonce i u nás, než je bájný kníže Jaromír odkázal do mezí slušnosti.“

„U nás? Jaktěživ jsem u nás neslyšel pohádku o tlustém střevu nebo smrtícím červu!“

„Ne? Ale to je opravdu škoda! Jsou jich celé desítky! Nevystupuje v nich ovšem červ, ale lidovým pohádkářům bližší tlustý had. Viděl jste už někdy u nás tlustého hada, pane zoologu?“

„Neviděl,“ doznal jsem po pravdě.

„Ovšemže ne. Slepýš, užovka i zmije jsou potvůrky štíhlé. A přece v pohádkách o Prašivci nebo o Hadím králi vystupuje krátký, tlustý had s podivnými schopnostmi. Někdy – zrovna jako olgoj-chorchoj – zabíjí na dálku, někdy létá, jindy je dokonce lidovou fantazií promítnut na nebe a mění se v zářivou létavici, meteor. Sbíral jsem v poslední době pohádky o tlustých hadech zejména v Beskydech a málem jsem se údivem a radostí posadil, když mi stará gazdina v chaloupce někde za Karlovicemi vyprávěla o tlustém, mechem porostlém hadu, který se jmenuje – víte jak? Orgaláš! To je jméno, co? Olgoj-chorchoj – Orgaláš! Ještě pochybujete?“

„Ne. Jen si nedovedu představit mongolského nájezdníka, jak houpá na kolenou předka té gazdiny a vypráví mu o olgoj-chorchojovi, místo, aby všechny přítomné co nejrychleji pomordoval.“

„A vidíte, doktore, já ano. Moderní bádání totiž ukázalo nade vši pochybnost, že to s krutostí mongolských dobyvatelů nebylo tak zlé. Rozhodně se chovali přinejhorším stejně jako tehdejší evropská vojska na křížových výpravách. A každá armáda má zběhy. Dovedu si docela dobře představit noukera – jezdce Džingischánových vojsk, který se potichu vytratí z tábora, schová se v odlehlém údolíčku Beskyd, kde ho, bezbranného, obyvatelé nějak přijmou, za nějakou dobu se naučí řeči a pak třeba i houpá na kolenou své potomky, praprapraprababičky a prapraprapradědečky babky z Karlovic. Ostatně, kulturních styků muselo být víc. Mongolská slova jsou nejen v Dalimilové kronice, ale i v docela běžné řeči: hulán s rudými kalhotami má původ v mongolském ulán, což znamená rudý, bátar, dříve za Džingischána bagatur, je náš dnešní bohatýr, mongolský óvs je náš oves a tak dále a tak dále.“

„Dobrá. Věřím vám. Ale co s tím?“ zdvihl jsem ruce nad hlavu.

„Máte pravdu – co s tím a proč jsem vám to všechno vyprávěl… Nuže, tahle hranice byla vždycky trochu neklidná. A nepřehledná. Samotný Jihogobijský ajmak je větší než celá naše republika. Pověsti, legendy a zvěsti se tu jenjen rojí. Teď, v moderní době, bychom měli očekávat spíš ubývání pověstí. Stal se pravý opak. Arati si vyprávějí zpola žertem, zpola vážně divné věci o Pustém kraji, Chaldzan-dzachu, který začíná kousek odtud. Je to neprobádaná poušť, labyrint skal a údolí, soutěsek a pohyblivých pisků. Objevil se v něm prý zbrusu nový klášter jakýchsi Červených mnichů Dugpú, jejichž chambo-láma, tedy jakýsi opat, má moc nad všemi zvířaty a dovede i jiné čarodějnické kousky. To by samo o sobě bylo na pováženou. Šamani i mniši lámaistických církví se v Mongolsku nikdy neprojevovali zvlášť pokrokově a lidové vládě dalo hodně práce, než zlomila jejich moc. Opatření proti jednomu z několika málo klášterů, které tu ještě zbývají, by byla ovšem spíše osvětová – přesvědčováni aratů, aby neživili příživníky, odhalování dost naivních mnišských kejklů a podobně. Nový klášter a sám chambo-láma však vystupují trochu hůře: posílají na lidi v okolí olgoj-chorchoje. Co tomu říkáte?“

„Nerozumím!“

„Ne? Tak já vám pomohu: povšiml jste si, na čem je postavena jurta, ve které se tu právě smažím?“

„Ovšem. Na betonovém kruhu. V okolí jsou ještě tři.“

„Správně. Před třemi měsíci tu ještě byly čtyři jurty kočovných aratů, přestěhované k šestiměsíčnímu pobytu. Dnes je tu jen zpocený a tlustý Vinař, jak vidíte. Totéž se odehrálo na desítkách míst kolem Chaldzan-dzachu. Kraj se prakticky vylidnil. Zbyli jen pohraničníci na jeho opačné straně, blíže k hranicím. Jinak jsme tu dokonale sami. Celé kilometry daleko není živáčka, ovšem kromě chudáka džólóče, dovážejícího mně a Chasbátarovi jednou za dva dny jídlo. Teď někdy by měl právě přijet.“

„Ale proč to všechno?“

Vyprávěč si nespokojně zavrtěl.

„Cožpak jsem vám neříkal, že Červený chambo-láma má moc nad zvířaty a zvlášť nad olgoj-chorchojem? Nejprve byla nacházena mrtvá zvířata – ovce, kozy i velbloudi. Pak první člověk, arat. Kdoví, co se mu stalo – zde nejde mrtvolu dlouho uchovávat, a než se sem dokodrcá sanitka první pomoci – darmo mluvit.… Nu, a pak zemřel druhý, třetí. Pak několik dětí. Odběhly vždycky kousek od jurty, maminka dokonce zaslechla výkřik, běžela za hlasem – pozdě. Dítě dodýchalo. Rozzuření arati vyjeli na nejrychlejších koních a velbloudech do kraje, prohledali každou píď země. Marně. Není divu, že se vzápětí vyrojily bůhvíodkud pověstí o kletbě, kterou je postižen tento kraj, a arati předčasně balili jurty a odcházeli. Prosperující místní chovatelské družstvo se rozpadlo. Pracně osídlený kraj se vylidnil. O olgoj-chorchojovi se nejprve šeptalo trochu s posměškem, pak už vážně a nakonec se lidé báli vystrčit hlavu z geru. Divíte se jim? Já ne.“

„A co pohraničníci? Vojsko?“

„Jak se můžete takhle ptát zrovna vy, doktore! Víte sám, že mongolský klášter nebývá klášterem v našem slova smyslu, nemá stálou budovu, ale je v jurtách a stěhuje se z místa na místo. Nalézt jehlu v kupce sena je mnohokrát snazší než bez civilních pomocníků a bez zásobovacích základen nalézt s několika unavenými pohraničníky tři čtyři jurty v bludišti Chaldzan-dzachu! Pokoušeli se, ovšemže se pokoušeli. Doplnili jen moji sbírku zbrusu nových pověstí. V pustině prý je odjakživa úporně a marně hledaný hrob rodu Džingisovců i Džingischánova hrobka. Kousek od nás má být ono Velké místo, které vědci kladli nejspíše na některý z ostrovů Cherlenu nebo na svahy Chenteje. Ostatně, není to tak hloupý nápad. Vševládný Džingischán, považující se za jediného vládce světa, opravdu mohl být po smrti dopraven sem, do hrdé, naprosté samoty. Hloupějším nápadem jsou řeči o Červených mniších Dugpú jako o strážcích hrobu a ochráncích památky Džingischána, který má právě v této době znovu ožit, převtělit se a oživit starou slávu mongolských dobyvatelů. K tomu zřejmě potřebuje klid, a proto zemřelo – počkejte, mám to tady poznamenané: třináct dospělých aratů, čtyři ženy a osm děti.“

„To je hrozné!“

„Ústřední vláda si to také myslí, a proto požádala o pomoc nás. Nás dva, myslím, mne a vás, doktore. Paleontologické a zoologické expedice jsou v Gobi dosti časté a nevzbudí pozornost. Vaším úkolem je, jestli ovšem přijmete, pokusit se odhalit tajemství olgoj-chorchoje. Mým úkolem je vyloupnout z pověstí a legend kolem tajemného kláštera Červených mnichů zrnéčka informaci, zakrytá starými pohádkami a výmysly. A teď už také víte, proč o tom všem věděl Jiří Sever, váš kolega, nyní spolupracovník místní kontrarozvědky, nebo jak tomu tady říkají, a proč vám byla, jak jsem se dozvěděl, ve vlaku odevzdána jakási legitimace a proč máme mlčet jako hroby. Především v zájmu své vlastní bezpečnosti. Olgoj-chorchoj si zatím netroufl ani na pohraničníky, ani na vládní úředníky. Ústřední vláda se domnívá, že si nevšimne ani vědeckých pracovníků – zaručit to ovšem nelze.“

„Jak to, netroufne si, nevšimne si? Olgoj-chorchoj je přece zvíře?“

„Ovšem, ale nezapomeňte, že náš opat ho má vycvičeného!“ usmál se Vyprávěč. „Rozhodně si oběti vybírá. Alespoň to tak vypadá.“

„Podívejte se, Vinaři,“ řekl jsem po chvilce uvažování, „tady není o čem přemýšlet. Osm dětí je osm děti a byl bych bezectný chlap, kdybych se nepokusil tomu tlustému střevu nebo panu opatovi Červených mnichů podívat pořádně na zoubek. Já jsem ovšem sám, svobodný, bezdětný a zodpovídám dokonale a výhradně sám za sebe. Co bude ale s paleontologickou výpravou?“

Vyprávěč pohádek pokýval hlavou. „Ano, také jsme o tom přemýšleli. Bylo by nutné je alespoň do jisté míry informovat a i tak by byl jejich pobyt zde dost riskantní…“

Chasbátar cinkl kotlíkem o zem.

„A pro vás není?“ zeptal jsem se ho rychle.

Zašklebil se a vstrčil do úst další bonbón.

„Jsem sám, svobodný, bezdětný a zodpovídám dokonale a výhradně sám za sebe. A kromě toho bych asi olgoj-chorchojovi nechutnal. Nejsem typ princezny ani rytíře. Ale teď vážně: nebezpečí zde, v těchto místech, se nezdá být příliš veliké. Záhadná úmrtí se udála na jih odtud, na samém pokraji Chaldzan-dzachu. Až k nám asi moc oné smrtící síly nedosahuje.“

„A kde jsou paleontologická naleziště, o kterých jste mi vyprávěl?“

„Ještě kilometr dále k severu. Napajedlo dzérénů je ovšem tři kilometry na jihovýchod – to už leží v sousedství Chaldzan-dzachu.“

Mávl jsem rukou.

„Tím lépe. Alespoň budu mít záminku k častějším návštěvám okraje pustiny. Snad tu bude ještě i leccos jiného než dzéréni, nemyslíte? Alespoň pouštní brouci. I jejich kolekci musím nasbírat.“

Obrátili jsme se k Chasbátarovi o znalecký posudek. Byl docela potěšující – v okolí byli spatřeni vlci, malé lišky chirs, manúl, divoká kočka i šülüs, mongolský rys.

„Je-li to tak, potom doporučím, aby se i paleontologové na čas přestěhovali sem. Ovšem bylo by nutné sdělit vše podstatné vedoucímu výpravy, docentovi.“

„Jak by takové sdělení přijal, doktore? Co myslíte?“

„Nevím. Nevycházíme spolu nejlépe. Ale je to znamenitý a nesmírně výkonný pracovník. Jestliže jsou zdejší naleziště vydatná, a zejména kdyby se mu podařilo nalézt jeho vytoužené zbytky pravěkých savců, neodradí ho ani deset opatů s ochočenými olgoj-chorchoji. Nemá ostatně získané informace ani komu prozradit.“

„Pozor, doktore – abyste se nezmýlil! Klášter v Chaldzan-dzachu není bez spojení se světem! Kameni a písku se lidé nenajedí. Kdoví kam až sahají prsty Červeného opata – jestli ovšem někdo takový existuje.“

„Máte pravdu,“ připustil jsem, „co mám tedy dělat?“

„Myslím, že připravit se na dzérény. My si tady zatím všechno promyslíme. Je tu totiž ještě jeden háček, proč se mi nelíbí, abyste sem právě vy lákal paleontology. To víte, ručit za bezpečnost tady nikdo nemůže, Tam, kde jsou teď, se jim určitě nic nestane. Taky se zásobováním je tam situace lepší.“

„Co to do vás vjelo, Vinaři? Jaký háček?“

Vyprávěč pohádek se ošíval: „No víte, doktore – ale ne. Vy byste mi namlátil a Chasbátara jen tak nepřeperete. Chasbátare, poslyšte, co si tady štěbetají vrabci nebo co to tu vlastně máte za ptáky? No tak! Přece tady o doktoru Filipovi… no… vždyť víte!“

Chasbátar se chvilku díval nechápavě, pak se rozesmál a důvěrně mi sdělil.

„Všichni ptáci si tu štěbetají, že doktor Filip má moc rád baga emč. Že moc vzdychá, když jde okolo a že v noci ani takhle –“ poručík naznačil dvěma prsty docela malý drobeček, „– ani takhle nespí. Pro malého doktora.“

Baga emč, to byla na rozdíl od Pohlavára, velkého doktora, Dušinka.

Nejhorší na tom bylo, že měli pravdu. Ptáci i Chasbátar.

PODIVNÉ SOJOMBO

S odvahou v játrech,

s uměním střeleckým v palci,

se srdcem plným hněvu,

s ústy plnými smělosti.

(Tajná kronika Mongolů)

„Tak tedy naposledy, docente,“ obrátil jsem se k Pohlavárovi, stírajícímu si pot s čela po výstupu na strmý kopec, pokrytý sutí, „nechcete se opravdu vrátit do Základny? Tady v Chaldzan-dzachu nemáte, upřímně řečeno, co pohledávat. Varani i olgoj-chorchoj jsou moje záležitost. Buďte, prosím vás, rozumný a vraťte se!“

Před námi byl Pustý kraj, nekonečný labyrint skalních strží mezi divoce zpřeházenými a polámanými tabulemi šedých křídových pískovců, promíšených tmavorudým čedičem. Z písku tu a tam vystupovaly ostré a jako sklo křehké zkamenělé kmeny pravěkého lesa, zbarvené do krvava železitými sloučeninami. Jízda automobilem byla docela vyloučena a vzhledem k Pohlavárovi jsem se rozhodl raději podniknout první průzkum Pustého kraje pěšky. Kůň nebo velbloud s Pohlavárem na hřbetě mohli situaci jen zkomplikovat.

„Jste docela příjemný společník, doktore Filipe,“ pousmál se Pohlavár, „vytrvalý, zcestovalý, zajímavě vyprávíte. Bohužel také nadmíru romantický. Někdy vám to škodí a brání v rozumném uvažování. Vy, ne já, tu nemáte co pohledávat. Varani i olgoj-chorchoj jsou hloupou povídačkou a do Červených mnichů ani mně, ani vám nic není. Ti jsou záležitostí místních úřadů. Náhodná epidemie nějaké nemoci zahubila několik lidí, obratný snilek, podobný vám, ji spojil s fantastickou obludou a ještě fantastičtějším klášterem – a už je tu nová legenda! Vraťte se, pane kolego, vy – já hledám velmi realistickou věc: totiž původní naleziště pískovcových konkrecí, jejichž jednotlivé exempláře jste ráčil vidět v okolí Základny. Byly nejspíše zaneseny před věky právě odtud,“ ukázal rukou na truchlivou a bezútěšnou krajinu před námi, „a já chci najít jejich zdroj. Vy toužíte po varanovi a olgoj-chorchojovi. Dovolte mně toužit také po něčem: po dalších nálezech drobných pravěkých savců a tím i po doplnění dalších článků rodokmenu člověka. Americká expedice rozbila desetitisíce konkrecí, nežli našla pět nebo šest exemplářů – ale ty stály za to.

Zásoby konkrecí v okolí Základny jsou naprosto nedostatečné – proto jdu s vámi. A bude-li třeba, přesunu celou Základnu za nimi do Pustého kraje, navzdory vašim fantaziím.“

Pokrčil jsem rezignovaně rameny. Zatracený tvrdohlavec, zatraceni pravěcí savci!

Chasbátar, který s námi zůstal jako průvodce, už odvazoval od sedla velblouda oba batohy se skromnými zásobami a hedvábným stanem, který jsme se rozhodli vzít pro případ přenocováni v Pustém kraji. Když se s námi loučil, nepohnul se v jeho osmahlé tváři ani sval. Jako bychom šli na obvyklou a bezvýznamnou loveckou vycházku. Jen jeho pohled varoval.

Navlékli jsme si popruhy batohů, já hodil přes rameno mauserovku s dalekohledem a vyrazili jsme.

Prvních několik set metrů cesty jsme překonávali broděním v jemném, sypkém písku směrem k soutěsce Šavrag-us, sevřené téměř kolmými skořicově hnědými stěnami. Brána do Pustého kraje se k nám blížila nekonečně pomalu, ale jak jsme ji dostihli, cesta se zlepšila – pod botami nám zvonily úlomky zkamenělých kmenů i celé hromádky chalcedonů.

„Víte, docente,“ přerušil jsem mlčeni, když jsme se vydýchali a stín mezi skálami poskytl trochu vítaného chládku, „snad máte pravdu. Jsem romantický. Měl jsem totiž romantický život – chcete-li tak nazvat věčné a vynucené toulání světem. Nikdy jsem se ničemu nevyhýbal a nikdy jsem ničeho, co mě potkalo, nelitoval. Možná že se taková povaha nehodí do laboratoře nebo, promiňte mi upřímnost, na paleontologické výlety do barrandovských skal. Ale tahle země je přece, k čertu, romantická! Cožpak to necítíte? Nevšiml jste si při svých vykopávkách divokých hus a orlů, kteří vám létají nad hlavou? Nevíte, že zatímco my se tady plahočíme v tropickém vedru, na severu jezdí Darchati na sobech jako v Laponsku? Neslyšel jste o tuleních, žijících ve velkých jezerech? Neříkají vám nic kamenné báby na stepi, staré kdovíkolik set a možná i tisíc let?“

Pohlavár se na mne díval s úsměvem. „Myslíte, že piplání s trouchnivými kostmi a výlety do barrandovských skal vylučují romantiku? Trochu mi křivdíte, Filipe! Sestavit skutečný obraz minulosti tvorstva a tím i umožnit výhled do budoucnosti – cožpak tohle není samo o sobě největší dobrodružství? Ale přizpůsobím se vašemu pojetí romantiky – ano, vnímám orly i kamenné báby a všechno ostatní, jenže nechci ohrozit celou výpravu nějakou nepředložeností.“

„To je nelogické. Nechcete ohrozit výpravu, a přece jdete se mnou, ačkoli…“

„Jen klidně dopovězte, milý kolego! Ačkoli tu straší olgoj-chorchoj a Červení mnichové a Džingischánovy pozůstatky. Není to zrovna támhle náhodou on?“ ukázal na svah vysoko nad námi, kde se bělala pískem zpola zavátá lidská kostra.

„Ne. Mongolové odedávna pohřbívají své mrtvé a dokonce i své oblíbené koně a velbloudy do svahů hor, napospas supům. Lidová vláda to sice přísně zakázala, ale na venkově se ještě tu a tam tento starý zvyk dodržuje. Jen nejvyšší církevní a světská šlechta byla pohřbívána do země, často se zlatou maskou na obličeji. Džingischán odpočívá jistě v zemi.“

„Vždyť já vím,“ kývl docent. Odmlčeli jsme se a šlapali dál. Pohlavár sebral občas se země maličkou pískovcovou kuličku, konkreci, obratným úderem kladívka ji rozpůlil a pak zklamaně odhodil.

„Jste tedy také romantický,“ popíchl jsem ho, „možnost je jedna k deseti tisícům, a vy…“

„A já už mám prvních dvacet konkrecí za sebou.

Zbývá mi tedy jen devět tisíc devět set osmdesát!“ odsekl Pohlavár, odhazuje další rozpůlenou kuličku. Raději jsem změnil námět hovoru.

„Už jsme asi pět kilometrů hluboko v Chaldzan-dzachu, docente. Podle Chasbátarových údajů začíná tady někde téměř neprostupná krajina a zároveň území, kde byli spatřeni varani. Kromě toho zde byli zabiti vaši epidemií nebo mým olgoj-chorchojem dva arati. Navrhuji krátký odpočinek a pak pokud možno tichý postup, souhlasíte-li ovšem!“

Pohlavár kývl a se zřejmou úlevou shodil s ramen batoh. „Dokud mi nebudete vy rozšlapávat moje bezpečně existující konkrece, nebudu já na oplátku plašit vaše neexistující ještěry.“ Ušklíbl se. Posadili jsme se pod převislou skálu a vytáhli z batohů termosky s horkým čajem. Pohlavár se přebíral v barevných chalcedonech, rozsetých všude kolem nás, a prohlížel si kraj. Pojednou vyskočil, jako by ho píchla vosa, a rozběhl se do protějšího svahu, pokrytého písečnými barchany.

„Co se stalo, kam utíkáte?“ volal jsem za ním a také jsem vyskočil. Rozhodl jsem se za žádnou cenu nepolevit v opatrnosti a hlídat Pohlavára i před „neexistujícím“ nebezpečím.

Pohlavár se zastavil uprostřed svahu, něco sebral se země, prohlížel a odhodil. Pak se pomalu vracel. Znovu jsem se posadil a dopíjel kalíšek čaje. Teprve teď jsem si povšiml, že několik desítek metrů před námi je navršena z rudých balvanů mohyla. Obó ji tady říkají a nebyla tu dlouho, neboť svazek prutů na vrcholu byl ještě čerstvý a kůra se tu a tam zelenala. Zde tedy zemřel záhadnou smrti arat.

„Co jste objevil, docente?“ volal jsem na přicházejícího Pohlavára, „Dalšího veleještěra?“

Pohlavár smutně potřásl hlavou. „Bohužel ne. Myslel jsem, že vidím dinosauří vejce, ale byly to jen zatracené střepy nějakého porcelánového hrnku. Víte, tady je totiž známé naleziště dinosauřích vajec a pro expedici by to byla velmi vítaná kořist. Vidíte ty rudé kameny?“ ukázal na obó, „Američané jim říkali Fleming Cliffs, Hořící útesy, a zrovna mezi nimi nacházeli celé snůšky, třeba deset vajec najednou.“

„Pod těmito kameny nenajdete nic, docente. To je obó na paměť jednoho ze zabitých aratů. Ale na ten hrneček se taky podívám, když dovolíte.“

Když jsem se šplhal do svahu k bílým střepům, už na dálku svítícím, slyšel jsem za sebou Pohlavárovy protesty proti „zabitému aratovi“, když přece zemřel docela přirozenou smrtí a tak dále a tak dále.

Sebral jsem pečlivě všechny střepy do krabičky na hmyz, vyložené pilinami, a vrátil se zpět k docentovi. „Proč vás ty střepy tolik zajímají, doktore? Rozbili je snad varani? Nebo dokonce vraždící tlusté střevo?“ popíchl mě pro změnu zase on.

„Kdoví? Ale jsou zajímavé i jinak. Zkoušel jste někdy koupit v delgüru porcelánový hrnek?“

„Proč? Je to snad v Mongolsku úzký profil sortimentu?“

„Ještě víc než to. Tenhle sortiment prakticky neexistuje. Zrovna tak jako spínací špendlíky a množství jiných evropských samozřejmostí. Arati je prostě nepotřebuji. Se stejným úspěchem byste v Bílé labuti požadoval, aby vám prodali úrgu.“

„Co to je?“

„Kožená smyčka na pětimetrové tyči. Chytají se jí polodivocí koně. Moc užitečná věc. Tady ji dostanete v každém krámku.“

„No budiž,“ mávl Pohlavár rukou, „ale vždyť tu pracovala americká expedice a ta docela určitě své grapefruitové šťávy z dřevěných misek nepila. Střepy zbyly po ní.“

„Možná,“ připustil jsem a obracel úlomky v prstech, „ale moc solidní hrnky v tom případě neměli. Tenhle porcelán je průlinčitý ještě víc než hlína květináčů jen se podívejte! – a tvar se mi taky moc nezdá. Vy jste přece odborník v rekonstrukci, tak řekněte sám, jak vypadal hrníček, než se rozbil.“

Pohlavár utrápeně vzdychl a začal si hrát se střepy. S obratností, vypěstovanou dlouholetým cvikem v sestavováni drobných úlomků kostí a kamenů, skládal jednotlivé střípky. Viděl jsem, že ho to pojednou zaujalo. Podíval se nedůvěřivě na střepy, na mne, na svah i na rudé balvany, pak střepy odložil do krabičky a zavrtěl hlavou.

„To je neuvěřitelné, Filipe!“

„Co?“

„Nalezli jsme přesnou porcelánovou atrapu dinosauřího vejce! Chápete to? Já ne!“

„Třeba sloužila jako model pro místní pomocný personál;“ navrhoval jsem vysvětleni.

„Na romantika to není hloupá myšlenka,“ ocenil můj nápad Pohlavár, „jenže Američané žádný místní pomocný personál neměli. Snažili se všemožně svou paleontologickou pokladnici „zašifrovat“, aby ji nikdo jiný nenalezl, a pracovali tady vesměs odborníci, kteří rozhodně modely nepotřebovali.“

„Nu, a co tedy – falzifikát? Co když ty slavné nálezy mají pod zaprášenou slupkou porcelánové jádro?“ Pohlavár mávl rukou. „Nesmysl. Především vědci nejsou, alespoň v naprosté většině, podvodníci a za druhé nálezy z Gobi byly podrobně prozkoumány samotným dr. W. D. Matthewem, vynikajícím odborníkem a znalcem pravěké zvířeny.“

„Pak už ovšem nevím.“

„Okamžitě dopíši do Spojených států profesorovi Andrewsovi,“ prohlašoval Pohlavár, „tohle se musí nějak vysvětlit.“

„Zatím bych s tím dopisováním nějaký ten den počkal, docente,“ poznamenal jsem co nejmírněji, „víte, co je na našem nálezu nejzajímavější? Tohle!“ ukázal jsem na obó z rudých balvanů.

„Nerozumím vám. Má to být zase nějaká romantická souvislost?“

„Jak chcete – třeba i romantická. Nalezli jsme atrapu dinosauřího vejce v bezprostřední blízkosti čerstvé mohyly, kde zemřel dosud nevysvětlenou smrtí arat. A nemyslím – promiňte, že se vám pletu do řemesla – že by ty střípky na nás čekaly od roku 1920, kdy zde pracovala americká expedice. Vidíte?“ ukázal jsem na vrcholky útesů, které nás obklopovaly. „Vidíte, jak skály kouří? Písek je tu neustále v pohybu. Za několik měsíců by už po střepech nebylo ani památky. Buď by byly zaváty, nebo sneseny do údolí. Co tomu říkáte z hlediska neromantického vědce?“

„Jsem paleontolog, ne detektiv!“ zavrčel Pohlavár. Poznal jsem, že je poprvé zviklán ve své bohorovné jistotě.

Hodili jsme si batohy na záda a vydali se na další cestu. V gobijských botách ze psí kůže, obrácené srstí dovnitř, jsme postupovali téměř bez hluku – jen tu a tam zachrastil kámen nebo se ozvalo tiché klepnutí Pohlavárova kladívka do konkrece. Nebránil jsem mu – dnes jsme chtěli proniknout jen asi deset kilometrů hluboko do Pustého kraje a vrátit se zpět k Základně – v ulovení varana nebo dokonce v setkání s olgoj-chorchojem by za těchto okolností doufal opravdu jen nenapravitelný romantik.

Cesta se stávala čím dál tím obtížnější. Rudé skály byly formovány větrem do podoby obrovských hradů s cimbuřími, strážními věžemi a hradbami. Soutěsky zavalily spousty sypkého kamení s ostrými hranami, které při šplhání bolestivě zraňovaly ruce. Byli jsme oba unaveni, ale Pohlavár zářil. Konkrece se množily. Leželo jich kolem nás stovky a tisíce, jako kdyby kluci nějakých obrů rozsypali velikánský pytlík s kuličkami. Kladívko ťukalo se stále kratšími přestávkami. Zřejmě bez výsledku, ale to mému trpělivému společníkovi zřejmě nijak nevadilo.

Chtěl jsem už dávno navrhnout návrat, ale jak to bývá, přidával jsem stále další a další postupné cíle. Ještě tento svah… a ještě údolí… a ještě se podíváme za tamhleten útes. Slunce se pomalu chýlilo k západu. Půjdeme-li další hodinu, čeká nás nezbytně přenocování v Pustém kraji. Nu což – stan máme, nic hrozného by se tedy nestalo. Tak se tedy ještě podíváme na tenhle zával…

Na vrcholu suťové hromady, kam jsme se vydrápali zpocení a udýchaní, jsme se oba v úžasu zastavili. Červená silueta, rýsující se proti šedomodrému nebi, nebyla vytvořena přírodou. Těsně před námi se tyčilo mohutné opevnění, šivét, obklopené polorozvalenou hradbou se čtyřmi strážními věžemi v rozích. Byly vybudovány z rudých balvanů, nakladených na sebe bez malty. K šivétu vedla sotva znatelná stezka, dlážděná plochými kameny – zbytek silnice.

Podívali jsme se na sebe beze slova. Oběma nám bylo jasné, že jsme nalezli zříceninu feudálního hradu, o kterém nám Chasbátar vyprávěl. Jen málokterý z aratů ji viděl na vlastni oči – vyhýbali se Pustému kraji a procházeli jeho okrajovým pásmem jen z nutnosti, hlavně při hledání zatoulaných zvířat. Hrad Šavryn-gün-us, Hluboká hlinitá voda, nazvaný podle studně v jeho nádvoří, se stal v okolním kraji spíš pověstí než skutečností. Nad věžemi střelhbitě poletovaly vlaštovky – první živi tvorové v této prokleté krajině. Připomínaly nám naléhavě domov, ale o tom jsme raději nemluvili.

Za několik minut jsme stáli u hradby. Zblízka byla mohutnější než při pohledu z pahorku, tyčila se vysoko nad našimi hlavami, prolomená na několika místech, kde se balvany zřítily. Pohlavár, který šel několik kroků přede mnou, se pojednou zastavil a zavolal mě. Ukazoval na podivný obrazec, namalovaný žlutou barvou na plochou stěnu obrovského balvanu. Poznal jsem na první pohled starobylý mongolský znak, sojombo, se složitým významem jednotlivých částí. Škoda že s námi nebyl Vyprávěč pohádek! Odešel, dříve než se základna přestěhovala. Nechtěl se setkat se členy expedice. Objeví se prý, až bude vhodná doba, prohlásil.

Pokusil jsem se Pohlavárovi i sobě vysvětlit jednotlivé části znaku.

„Uprostřed jsou dvě stočené ryby, představuji muže a ženu, symbol života. To je prastarý znak, známý v celé Střední i Východní Asii – ostatně také, jak možná víte, i v Evropě. Přinesl ho tam hunský jezdecký pluk, bojující v římském vojsku, který ho používal místo obvyklých císařských orlů. Nahoře je znamení měsíce a slunce, nad nimi plamen. Tuším, že znamená moudrost. Čáry kolem asi mají být zjednodušené kmeny cypřišů, záštita proti zlu, míří na ně z obou stran hroty šípů. To jsou tyhle trojúhelníky. Dříve sedělo celé sojombo na lotosu, symbolu vítězství, převzatém z Indie. Lidová vláda lotos ze sojomba ve státním znaku odstranila.“

„Ale tady ještě něco je!“ upozornil mě Pohlavár prohlížeje si pozorně kresbu. Ukazoval prstem na dolní okraj sojomba. „Jako lotos to rozhodně nevypadá. Spíš jako žížala.“

Oba jsme se sklonili nad balvanem a oba jsme současně pochopili: pod sojombem byl pečlivě nakreslen kroužkový červ. Olgoj-chorchoj.

„Šprýmaři se tedy dostali až sem?!“ pousmál se křivě Pohlavár.

„Ne, docente. Tady jsou hranice území olgoj-chorchoje. Mimo ně vraždí jen výjimečně, pro zastrašení, jaksi ukázkově. Za nimi důsledně. Vím to, i když se mi snad budete smát. Cítím to právě proto, že jsem romantik. Ta kresba znamená výstrahu.“

Dlouhou chvíli jsme mlčeli. Pak se Pohlavár klidně a bez vzrušeni zeptal: „A my? Co budeme dělat my?“

„Myslím, že váš úkol je už splněn, docente,“ odpověděl jsem, „nalezl jste dostatečně bohatá naleziště konkrecí ještě mimo hranice vytyčené tímhle –“ poklepal jsem na kresbu, „a že uděláte nejlépe, vrátíte-li se zpátky na Základnu. Jste vedoucím výpravy a odpovídáte za ni. Já jsem se dostal teprve na hranice revíru. Postavím si tu stan a trochu se poohlédnu.“

„Myslím, že jste blázen!“ suše poznamenal Pohlavár. „Jak si můžete myslet, že mě vyleká nějaká kresbička na kameni a vás že tu nechám ke všemu tropit nějaké hlouposti? Zůstanu s vámi!“

Věděl jsem, že jakékoli námitky jsou zbytečné. Měl jsem už s Pohlavárem své zkušenosti.

„V tom případě navrhuji, abychom postavili stan zde, na nádvoří šivétu, odpočinuli si, vy můžete prohlížet svoje konkrece a já se pokusím zakreslit plánek naší cesty. Zítra ráno se pustíme dál.“

„Souhlasím,“ kývl Pohlavár.

V několika minutách jsem postavil lehoučký hedvábný stan s nafukovací podlážkou. Svítil světle zelenou barvou mezi rudými a černými kameny. Pohlavár zatím dál rozklepával kuličky konkrecí. Měl výtečnou náladu, protože v jedné z nich nalezl cosi, co by podle jeho mínění mohlo být zbytkem lebky drobného savce – podrobnější prozkoumání ovšem odložil až na Základnu nebo dokonce do Prahy. Takové vzácnosti vyžadují dlouhou, někdy mnohatýdenní preparaci. Zatím se spokojil se zabalením drahocenné kuličky do mnoha vrstev vaty.

Šišaté, obrovské slunce, podobné rajskému jablíčku, zapadalo do prašného oblaku. Stíny se prodlužovaly. Od vrcholků skal se rozléval chlad, známý každému cestovateli pouští. Rozdíly denních a nočních teplot tu dosahují i několika desítek stupňů.

Bylo už téměř šero, když jsme s Pohlavárem vyšli do průlomu hradby a dívali se, jak zlatý přísvit hasne na jejích balvanech, jak se krajina uklidňuje, ztrácí ostré obrysy a hrany. Vtom jsem na skále asi dvě stě metrů před námi zahlédl pomalý, opatrný pohyb. Několika skoky jsem byl zpátky ve stanu, popadl jsem mauserovku, v běhu ji nabil a vrátil se k Pohlavárovi. Ten se na mne udiveně díval, cože mě to zase napadlo – ale položil jsem prst na ústa, aby mlčel, zatáhl jej za rukáv blíže k balvanům a sám jsem se postavil k okraji průlomu. Dlouho se nedělo nic. Uběhla minuta, druhá, třetí a Pohlavár po mém boku už neklidně přešlapoval. Konečně! Na skále se znovu něco pohnulo. V šeru se zdálo, jako by se po hřebenu mezi ostrými hroty a hromadami písku plazil člověk, ale když jsem se podíval světelným dalekohledem pušky, jímž bylo vidět v šeru lépe než pouhým okem, spatřil jsem něco docela jiného: mezi balvany se pomalu sunulo bílé, kroužkovité tělo obrovského červa, dlouhé alespoň dva metry a silné jako dospělý muž. Také Pohlavár, pyšný na svůj znamenitý zrak, to spatřil a stiskl mi rameno. Setřásl jsem jeho ruku a pečlivě zamířil. Kříž dalekohledu se ustálil na středu nestvůrného červa. Mauserovka krátce štěkla. Vlaštovky, vyplašené výstřelem, vylétly z úkrytů a začaly kroužit nad hradem. Vypálil jsem znovu. Kroužkovité tělo zrychlilo pohyb, smýkalo se po skále jako had. Když už mizelo za hřebenem, odštípla třetí kule kus pískovce z mohutné skalní věže těsně vedle místa, kde olgoj-chorchoj zmizel.

Ozvěna ran dozněla. Vlaštovky zpomalily své kruhy a vracely se mezi balvany. Oba jsme těžce oddychovali. Cítil jsem, jak se mi třesou kolena. Takový pocit jsem nepoznal ani na Amuru při lovu starého, lidožravého tygra. Byl to strach – docela obyčejný strach.

„Nemůžeme se teď ve tmě vracet, docente,“ řekl jsem, přemáhaje chvění hlasu, „bude nejlépe, zůstaneme-li zde a rozdělíme-li si stráže. Souhlasíte-li, budu do půlnoci hlídat já, pak vás vzbudím. Na nástřel se podívám ráno – teď už je příliš tma.“

Pohlavár se zřejmě vzpamatoval dříve než já. Kývl a obvyklým suchým hlasem prohlásil: „Souhlasím. Podotýkám ovšem, že představa o spánku je za daných okolností značně… romantická.“

Měl pravdu. Celou noc jsme oka nezamhouřili. Chvílemi jsme posedávali na balvanech kolem stanu, chvílemi přecházeli nádvořím šivétu, pošilhávajíce po okolních skálách, zda se na nich neobjeví obrovské bílé tělo vraždícího červa. Nic se nestalo. Měsíc klidně svítil a ozařoval okolí, takže jsme se cítili alespoň trochu v bezpečí před nenadálým přepadením. Kolem půlnoci ke mně Pohlavár přistoupil.

„Slyšíte?“ zeptal se.

Kolem nás zpíval mezi kameny gobijský vítr a šeptal pohyblivý písek, ale tato obvyklá a nám už důvěrně známá melodie dnes dostala tichý a vzdálený druhý hlas. Ze všech stran a od každé skály se odráželo hluboké, smutné troubení, doplněné občas temnými ranami bubnu. Ty zvuky mi byly známé a dovedl jsem si docela dobře představit mnichy v šafránových tógách, jak bijí zahnutou paličkou do bubnů, zavěšených na dlouhých tyčích, a troubí na lastury i dlouhé, několikametrové trouby.

„Červení mniši Dugpú…“ zašeptal jsem. Pohlavár neodpověděl.

Ráno vyšlo slunce a krajina byla zase mrtvá a prázdná jako jindy. Vlaštovky vylétly z úkrytů a daly se do sháněni skrovné potravy. S mauserovkou připravenou k výstřelu jsem s nekonečnou opatrností stoupal do svahu, na němž se včera objevil olgoj-chorchoj. Pohlavár šel přes moje prosby těsně za mnou s geologickým kladívkem bojovně napřaženým k ráně. Nalezli jsme skálu, od níž se odrazila třetí kule. Stopa v písku ukazovala, kudy se nestvůra plazila – vypadala, jako by se tu kutálel veliký a těžký míč. Brzy však mizela na holé skále. Nikde ani kapka krve, nikde ani stopa po nočním dobrodružství. Prohledávat labyrint skal v širokém okolí by byl nejen nebezpečný, ale i docela zbytečný podnik. Po krátké prohlídce jsme se vrátili do šivétu, složili stan, hodili batohy na ramena a beze slova se vraceli k Základně.

S ubývajícími kilometry se nám vracela nálada. Pohlavár už zase rozbíjel konkrece, kterých si ještě před hodinou ani nevšímal, a mně se večerní setkání zdálo skoro jako horečný sen. Zastavili jsme se k odpočinku přesně tam, kde včera: u čerstvého obó, kde Pohlavár nalezl porcelánové dinosauří vejce.

„Chci vám říci dvě věci – doktore Filipe,“ ozval se Pohlavár. „Především se vám chci omluvit za posměšky a nedůvěru. Přesvědčil jsem se na vlastní oči, že olgoj-chorchoj kupodivu existuje. Za druhé by bylo, myslím, třeba dohodnout, co z našich příhod sdělíme zbývajícím členům výpravy a mongolským pomocníkům.“

„Přemýšlím o tom celou cestu, docente, a myslím, že naše lovecké zážitky budeme vyprávět jedině Chasbátarovi. Má právo se o nich dozvědět a samozřejmě také o nočním koncertu Červených mnichů. Chasbátar je totiž důstojníkem mongolské pohraniční stráže…“

Pohlavár přijal tuto novinku jen povytažením obočí.

„…a žádal mě o pomoc právě při pátrání po skutečné podstatě olgoj-chorchoje a záhadných úmrtí. Dnes už mu mohu říci alespoň něco – dříve se však musím omluvit já vám. Mýlil jsem se a vy jste měl pravdu. Olgoj-chorchoj neexistuje. Totiž, přesně řečeno: to, co jsme viděli včera a po čem jsem střílel, rozhodně olgoj-chorchoj nebyl.“

Strnul překvapením, konkreci v jedné a geologické kladívko v druhé ruce.

„Dva nebo tři metráky těžký červ musí mít, jak chápete, krevní oběh, poměrně velmi dobře vyvinutý nervový systém a tak dále a tak dále. A žádné zvíře na tomto překvapujícím, ale přece jen přírodními zákony řízeném světě neuteče po dvou plných zásazích poloplášťovou kulí příliš daleko. A když, tedy po sobě zanechá stopy. Přinejmenším krvavé skvrny. Viděl jste něco takového na skálách nad šivétem?“

„Ne,“ připustil Pohlavár, „ale to přece nemusí nic znamenat. Střílel jste za… no, řekněme,“ pečlivě volil slova, „za mimořádných okolností…“

„Chcete říci, že jsem měl strach a že jsem všemi ranami minul? To se rozumí, že jsem měl strach! Měl jsem sto chutí utéci. Ale na dvě stě metrů zasáhnu s dalekohledem takhle velikou potvoru, i kdybych hrůzou umíral. Vidíte ten lesklý kámen nad místem, kde jste našel střepy? Třpytí se právě na slunci.“

Pohlavár se ohlédl přes rameno a přikývl. Odjistil jsem mauserovku, pevně zasadil pažbu do ramene a stiskl. Kámen se rozletěl v hromádku písku a prachu.

„Chtěl jsem také zkusit, jestli to náhodou nebyl dalekohled…“ začal jsem vysvětlovat docentovi, když se nedaleko skulil kámen. Pak druhý. Někdo rychle šplhal po kamenech a vzdaloval se. Zanedlouho rachot umlkl.

„Slyšel jste?“ vyskočil Pohlavár a vyběhl zpod převisu na skály, rozžhavené sluncem.

Nesnažil jsem se ho zadržet. Vyhodil jsem prázdnou nábojnici z komory.

„Slyšel. Čestný doprovod Červených mnichů se vrací. Má slabé nervy. Výstřel ho trochu poplašil. Můžeme jít dál, docente.“

Pohlavár si dlouhým obloukem odplivl. Tak lidské a přirozené gesto jsem u něho viděl poprvé. Pak si navlékl popruhy batohu na ramena, protáhl se, až mu v dlouhém a suchém těle zapraskalo, a prohlásil s úšklebkem: „Budu dnes večer uvažovat o tom, zda se také nemám stát romantikem.“

Za dvě hodiny nám přeběhl přes cestu komický, vypasený stepní svišť, tarbagan, a s mrsknutím huňatého ocásku zmizel v noře pod rudým balvanem.

Opouštěli jsme Pustý kraj.

NA VĚTRNÉ CESTĚ

Násilníkům

hrdlo jejich prořízněte!

Hrdopyšným

hrudní koš rozmáčkněte!

(Tajná kronika Mongolů)

Zásobování nové základny na okraji Pustého kraje bylo lepší, než jsme čekali. Vyprávěč zřejmě nebyl zvyklý na mongolské prostory a nedostatek ještě teplého ranního pečiva mu asi dělal obtíže, když nás tak důtklivě varoval před komplikacemi. Nedaleko tábora totiž procházela prastará cesta, karavanní stezka jihovýchodní Gobi. Lemovaly ji trouchnivé i čerstvé, sotva sluncem vybělené velbloudí kostry a druhá světová válka přidala další „turistické značky“, černé disky ze sovětských nákladních „zisů“, povalující se všude kolem. Pohlavár se dlouho rozčiloval nad nedbalostí a ledabylostí místních šoférů, když však jednoho dne džólóč Rigdzen měnil jedenáctkrát za sebou pneumatiku, rozervanou bud ostrým saxaulem, nebo břitem kamene, rval se se zvedákem, zapadajícím do pisku, a přes příslovečný národní klid nadával ve všech nářečích, která znal, pochopil i on, že montáž a demontáž disku při každém píchnutí by byla prací opravdu jen pro bytosti výjimečně klidné a se světem smířené, což šoféři ani v jednom z pěti světadílů nejsou.

Po Větrné cestě k nám každý druhý den dojížděla jedenapůltunka s proviantem, novinami a dalšími objednanými nezbytnostmi a na sedátku ze čtyř disků, naskládaných na sebe, jsem čekal tentokráte na její příjezd já. Vyžádal jsem si od Chasbátara několik doplňkových informací, které mi mohla sdělit nejspíše ulánbátarská ministerstva vnitra a zdravotnictví. Chasbátar přislíbil požadované údaje obstarat a k mé radosti mi dnes ráno oznámil dokonce osobní příjezd Vyprávěče pohádek. Podle jeho přání jsem mu vyjel na dlouhohřívém, maličkém, ale neuvěřitelně vytrvalém koni asi patnáct kilometrů vstříc. Nebylo to nápadné – jezdil jsem kolem Základny téměř denně, ať již za pouštním hmyzem nebo na lov drobných ptáků, jejichž kožky se naučil Rigdzen odborně stahovat a preparovat. Měl jsem všude po kraji rozseté prajednoduché pasti: staré plechovky od konzerv s kousky masa, zakopané do písku. Po několika dnech jsem z nich vybíral bohatou kořist smrtníků i všelijakých jiných brouků, a ačkoli jsem s sebou neměl odbornou literaturu, byl jsem si téměř jist, že mezi nimi jsou i nové, dosud nepopsané druhy.

Jen do Pustého kraje jsme se zatím nepouštěli. Ihned po našem návratu z cesty k šivétu Šavryn-gün-us odejel Chasbátar do Dalan Dzadgadu pro další instrukce a vrátil se se zprávou, že Chaldzan-dzach patří do nebezpečného pohraničního pásma s přísně zakázaným vstupem. Pohlavár se pokusil vybojovat alespoň úsek k šivétu, ale Chasbátar, jinak vzorný průvodce a pomocník, zůstal naprosto neoblomný. Od soutěsky Šavrag-us byla pro nás Zaslíbená země konkreci, varanů a olgoj-chorchoje uzavřena.

Pohlavár se kupodivu se stavem věcí smířil. Paleontologická naleziště nedaleko Základny se ukázala pravou pokladnicí – Bednář s Kolegyní teď právě vyprošťovali a s nekonečnou opatrností zalévali do sádry jednotlivé části kostry obrovského dravého veleještěra Tyranossaura, daleko zachovalejší, než jakou nalezla v nedalekém Nemegetii sovětská expedice. Dušinka zatím trpělivě dobývala z oranžového pískovce téměř úplnou kostru a krunýř pravěké želvy. Nu – a Pohlavár samozřejmě hrál dál jakýsi druh paleontologické Sportky s prázdnými konkrecemi, doufaje nalézt konečně vytoužený poklad vzácné lebky malého druhohorního savce, kterému bylo souzeno přežit a vytlačit tisíckráte větší, mocnější a dravější ještěři příšery.

Jen já jsem se, upřímně řečeno, nudil. Párek dzérénů jsem složil hned při první návštěvě napajedla a série kožek a koster drobných zvířat jsem teď už jen rozšiřoval o další exempláře. Vědecká cena sbírky tím sice vzrůstala – ale za soutěskou Šavrag-us byl mongolský varan, zvíře, které samo slibovalo mnohonásobně vyvážit všechny svízele a námahu cesty sem do Mongolska. To bylo vysvětlení, řekněme, oficiální. Ale chtěl jsem tam taky pro klid duše. Věděl jsem velmi dobře, že mě do Pustého kraje táhne především touha rozplést tajemství kolem olgoj-chorchoje, Červených mnichů a plíživé smrti, přicházející k jurtám. A také – snad mě pochopí ten, kdo v životě něco podobného zažil – přání shodit ze sebe strach tam, kde jsem ho dostal. V hořících soutěskách Pustého kraje.

Konečně se na Větrné cestě objevil černý bod, táhnoucí za sebou dlouhý prachový ohon. Brzy se změnil v Zeleného antona, jak jsme na návrh Dušinky přezvali skříňovou jedenapůltunku. Šofér bravurně zabrzdil táhlým smykem, až mi kolem uší zahvízdaly vymrštěné kamínky. Z kabiny se vykutálel zaprášený Vyprávěč pohádek se starou aktovkou a vrhl se mi do náručí, jako kdybychom se neviděli ne dva týdny, ale nejméně dva roky.

„Jste chlapík, doktore!“ prohlásil nakonec, když jsme měli za sebou bouřlivé vítací scény. „Soudruzi z Ulánbátaru měli z vaší zprávy nehoráznou radost. Situace totiž vypadala napřed tak, jako kdyby bylo třeba širé okolí Chaldzan-dzachu opravdu vyklidit. Znamenalo by to neobyčejné hospodářské ztráty, svízele s umísťováním aratů, převáděním stád a já nevím s čím ještě. Lovit olgoj-chorchoje v soutěskách Pustého kraje, jak mi jej Ghasbátar popisoval, by asi bylo téměř vyloučené. Vylovit několik darebáků, kteří si na červa hrají, bude podstatně snazší.“

„Myslíte, Vinaři?“ poznamenal jsem nedůvěřivě.

„Určitě. Ulehčil jste to i nalezením schůdné cesty k šivétu Hlubokých kalných vod. Právě v minulých dnech provedla letadla mongolské lidové armády systematické snímkování celé oblasti Chaldzan-dzachu. Neslyšeli jste hluk motorů?“

„Ne.“

„To je dobře. Letci měli důrazný pokyn držet se co nejvýše, aby nepoplašili Červené mnichy. Doufejme, že se to podařilo. A když už jsme u Červených mnichů, tak vám o nich při dobré paměti něco zajímavého povím.“

Vyprávěč pohádek si sedl na balvan proti mému trůnu z automobilových disků, vytáhl z aktovky svazek papírů a rozkládal je kolem sebe klidně a systematicky, jako by seděl ve své pracovně. Konečně nalezl několik sepnutých listů.

„Tak tedy: Červení mniši Dugpú jsou vlastně historickou raritou, zrovna tak jako docentovi dinosauři. První zprávy o nich jsou – počkejte, hned to bude, aha, tady – tak tedy první zprávy jsou v důvěrném raportu posla francouzského krále Ludvíka Svatého, františkána André z Longjumeau, který vážil v roce 1249 cestu až do sídelního města vládce Zlaté hordy, Kara-korumu. Přivezl tehdy Džingischánovi jako dar francouzského kolegy přenosnou kapli s nádherně tkanými obrazy svatých, s oltářem a všemi dalšími náležitostmi, třísku z Kristova kříže a ještě všelijaké jiné zajímavosti. Chudák Džingischán nepochopil dobře smysl daru a ve své prostotě jej považoval za znamení, že se francouzský král zavazuje v jeho poddanství. Kapli i třísku tedy přijal a na znamení přízně poslal novému vazalovi nehořlavý asbestový oblek, který Ludvík jako ďábelskou věc expres rekomando doručil papeži, odborníku v boji s peklem…“

„Proboha, Vinaři, nepochybuji, že máte neobyčejné znalosti dějin a legend a vůbec všeho na světě, ale Zelený anton se bude za chvíli vracet zpátky!“ přerušil jsem zoufale jeho přednášku.

„Zelený anton? Ah tak, myslíte ten automobil. Roztomilé a vtipné jméno. Ale už jsem zase u mnichů Dugpú. Ten André z Longjumeau si totiž ve svém raportu hořce stěžuje právě na jakési tibetské Červené mnichy, kteří využívali naprosté svobody náboženství v Kara-korumu, nebo spíše úplné lhostejnosti Mongolů ke všem sektám a vyznáním a vesele proti němu intrikovali. Prý se ho snažili dokonce zavraždit.“

„Zábavní duchovní otcové!“

„Máte pravdu, neobyčejně zábavní. Zdá se, že jim tyto svérázné mravy zůstaly dost dlouho, až do poloviny minulého století, kdy o nich velmi nepříznivě mluví misionáři Huc a Gabet, kteří prošli až do Lhasy. A teď perlička: Červení mniši Dugpú a… podržte se, a Praha. To víte, milý doktore, osudy lidí jsou podivné a osudy pověr, pohádek a bájí někdy ještě podivnější! Císař Rudolf II. byl, jak známo, velkým vyznavačem alchymie a všelijakých tajných věd. Do svých sbírek získal ze Skotska, pravděpodobně prostřednictvím alchymisty Edwarda Kellyho, několik vzácných glassů, uhelných zrcadel, v nichž prý je možné spatřit obrazy z budoucnosti – a ta ustrašeného Habsburka, žijícího v ustavičné hrůze z atentátu, velmi zajímala. Háček byl v tom, že před úspěšnou věštbou se musel dotyčný zvědavec podrobit nakuřování, zkrátka otrávit se dýmem z jedovatých bylin, vyvolávajících blouznění a vidiny. Rudolf se tedy prostřednictvím říšských zástupců v Benátkách, Janově i na dvoře tureckého sultána obrátil – hádejte ke komu?“

„K Červeným mnichům?“

„To by bylo technicky obtížné. Kdoví na které tibetské hoře se schovávali v nepřístupném klášteře! Obrátil se na vládce Kara-korumu se žádosti o zprostředkování. Žádal buď recept vykuřovadla, nebo, ještě raději, přímo o vyslání čarodějnického experta do Prahy. Představte si, Tibeťan v Praze už za Rudolía II.!“

„A přijel?“

„To nevím, ale moc pochybuji. Ostatně vyprávěl jsem to jen tak pro zajímavost. Důležité pro náš úkol je, že Červení mniši Dugpú měli velmi špatnou pověst, o niž soutěžili ještě tak s Thugy, indickými škrtiči, a že tento řád už před sto lety zmizel, pravděpodobně zrušen samotným dalajlámou, a že jde o sektu tibetskou, od Chaldzan-dzachu pořádně vzdálenou, a co hlavního: místním obyvatelům naprosto neznámou. Arati si dnes už vůbec moc nelibují v církvích a sektách, ačkoli právě Mongolsko bylo ještě nedávno vedle Tibetu baštou severního buddhismu čili lámaismu. O Červených mniších Dugpú vědí přesně tolik jako průměrný obyvatel Kardašovy Řečice.“

„Dobrá – a co z toho? Objasňuje to nějak vraždy v okolí?“

„Ale božínku, ovšemže ano, doktore! Nebuďte tak nechápavý! To, co jsem vám právě pracně vylíčil, neznamená nic jiného, než že se buď Červení mniši objevili znovu po sto letech a hodně daleko od domova na scéně, čemuž nevěřím, anebo že vznikli tak říkajíc pro místní potřebu. To je rozhodně pravděpodobnější.“

Teď už jsem chápal, kam Vyprávěč směřuje, a dal jsem to najevo.

„No konečně! Někdo se zkrátka zmýlil. Chtěl přidat k olgoj-chorchojovi ještě dalšího strašáka, ale přestřelil. V Tibetu by měli možná úspěch, ale tady? Červení mniši jsou dnes pouhé jméno.“

„Promiňte, Vinaři – ale pouhé jméno netroubí a nemlátí do bubnu. Slyšel jsem v šivétu docela zřetelné zvuky chrámové hudby!“ namítl jsem.

„Vždyť já netvrdím, že v Chaldzan-dzachu nikdo nemuzicíruje, doktore, nebo snad ano? Ale k tomu nemusí být Červeným mnichem! My dva bychom to přece – rebus desperatis – také svedli, nemyslíte?“ šklebil se Vyprávěč pohádek.

Podíval jsem se nervózně na hodinky. Zelený anton tu musel být každou chvíli a zdržovat ho nebylo možné. Musel se ještě za světla vrátit do Dalan Dzagdadu.

„To všechno jste vyhrabal z paměti? Nebo z ulánbátarských archívů?“ zeptal jsem se přesto zvědavě.

„Kdepak! Málem jsem ztrhal telefon s Prahou. Bylo docela dobře slyšet a věděl jsem, na koho se obrátit. Ale teď dál. Co vás to zajímalo? Už vím – pitevní nálezy a úmrtní listy. Počkejte – tady. Hemolýza krvinek, drobné petechie na intimě vnitřních orgánů; rozumíte tomu? Ne? Já taky ne. Tak proč bychom se zdržovali! Zkrátka závěr všech vyšetření mluví o smrti z nejasných příčin, vzhledem k poměrně pokročilému rozkladu pitvaných mrtvol byly všechny jemnější známky setřeny. Nebyl nalezen žádný z obvyklých jedů, žádný arzenik, kyanid a podobná neřádstva. Všechny oběti byly lidé zdraví, plní života. Nebylo nalezeno žádné zranění. Zkrátka Nic s velkým N.“

„Dobře – to jsou úřední protokoly. Ale co o tom soudí lékaři neoficiálně?“

Vypravěč si vzdychl.

„Radil jsem se s náčelníkem zdravotnické služby vojsk Jihogobijského ajmaku. Napřed mě zavalil spoustou latinských slov a zopakoval mi závěry pitevních protokolů. Teprve když si rozepjal uniformu a napili jsme se čaje, byl trochu srozumitelnější. Řekl, že v podstatě stejný obraz by bylo možno nalézt například u smrti elektrickým proudem, při zadušení, hadím uštknutí, otravě houbami a u celé řady ostatních příčin. Důležité by bylo pitvat čerstvou mrtvolu. Velkoryse slíbil, že při nejbližším úmrti vypraví vojenskou sanitku.“

„Děkuji pěkně. Raději ne!“ řekl jsem polekaně.

„Také jsem mu něco podobného povídal. S tím jsme se rozloučili. Stejně málo úspěchu jsem měl s porcelánovým dinosauřím podkladkem. V ulánbátarském paleontologickém oddělení mají sice pár tuctů ještěřích vajec, ale nikdy je neodlévali ani podle nich nebyly zhotovovány modely. Slovutní „ředitelé dračích kostí“ slyšeli o porcelánových vejcích veleještěrů poprvé a moc by je to zajímalo.“

„Zatracená práce!“ ulevil jsem si. „Cožpak se nechytneme vůbec ničeho?“

„Vy jste ale netrpělivý, doktore!“ pokyvoval hlavou Vyprávěč pohádek. „Vždyť už jsme dost daleko, nemyslíte? Problém se zúžil na pouhé dvě otázky: kdo se schovává v Pustém kraji a proč se schovává. Rozluštíme-li je, spadne nám do klína olgoj-chorchoj, příčiny úmrtí a možná i dinosauří vejce z porcelánu. Víte, co jsem o své újmě udělal? Požádal jsem příslušné funkcionáře, aby byla znovu prozkoumána místa záhadných úmrtí. Zvláště jsem prosil, aby pohraničníci věnovali pozornost porcelánovým střepům v okolí.“

Vyskočil jsem ze svého improvizovaného sedátka. Tohle mě nenapadlo!

„Nu a?“ visel jsem nedočkavě Vyprávěči na rtech. Ten dramaticky prodlužoval přestávku a zvyšoval napětí rozkošnickým cucáním věčného bonbónu.

„Kolekci porcelánových vajec jsme sice nerozmnožili, ale dva střípky se našly. V jednom případě poblíže místa, kde zemřel arat hledající zbloudilého velblouda, ve druhém případě u jurty ve skalní rozsedlině, kde bylo zabito dítě. Obě místa jsou na okraji Pustého kraje. Střípky jsou velmi malé, ale zdají se pocházet ze stejného výrobku, jaký našel docent za soutěskou Šavrag-us. Alespoň materiál je na první pohled k nerozeznání. Odborníci se snaží zjistit, odkud pochází.“ Vyprávěč se pásl na mém překvapení a tvářil se zase jednou jako lámaistický bůžek.

„To je k zbláznění! Přece nevraždí dinosauři vejce! Nebo ano?“

„Myslím, že ne. Ostatně pohraničníci teď provádějí sběr porcelánových střepů všude kolem Pustého kraje. Jakmile najdou něco podezřelého, dozvíme se to. Zajímavé na obou vylíčených případech je, že se nalezly pouze maličké kousky porcelánu. Kam se asi poděl zbytek? Ale nechme už dinosauří vejce být – dovolíte-li, vrátím se k našim dvěma hlavním otázkám. První: kdo je v Pustém kraji? Odpověď sice nemůže být v tomto okamžiku úplná, ale ledacos můžeme vyloučit přece. Především nám pomůže velmi řídké osídlení Jihogobijského ajmaku. V posledních měsících není postrádán ani jeden jediný člověk. Bezpečnostní orgány si to znovu prověřily. Jinými slovy: Červení mnichové Dugpú nebo ten, kdo se za ně vydává, nepochází pravděpodobně odtud. To jsme už vytušili i z historického rozboru, který jsem si dovolil před chvílí přednést. Zbývá možnost, že by se do více méně ideálního útočiště Pustého kraje schovala, řekněme, banda zločinců nebo uprchlíků odněkud z jiné části země. Ani to mongolští soudruzi nepovažují za pravděpodobné. V Gobi se nelze vyhýbat studním, a tím i jurtám a vůbec obydleným místům – arati znají každého souseda celé stovky kilometrů daleko a nikoho cizího tu dost dlouho nespatřili.“

„Snad tedy Červení mniši seskočili padákem!“ pokusil jsem se o chabý vtip. Vyprávěč ho přijal kupodivu vážně.

„Také o možnosti pronikání cizí rozvědky vzdušnou cestou jsme samozřejmě uvažovali,“ ujišťoval mě horlivě, „ovšem seskok padákem do takové krajiny je téměř vyloučený. Široko daleko kolem tu není letiště, odkud by mohla startovat letadla. Tibet, Nepál – ne, to jsou fantazie. A pak – otázka zásobování… Červení mnichové se dostali do Pustého kraje určitě po zemi, jak se sluší a patří. Nebyl by to první pokus – některé byly docela velkorysé. Slyšel jste přece o Chalch-golu?“

„Máte pravdu,“ přisvědčil jsem, „tam se odehrál pohraniční incident mezi Japonci, kteří tehdy ještě měli okupované Mandžusko, a mongolskými jednotkami.“

„To nebyl pohraniční incident,“ řekl rázně Vyprávěč, „i když u nás psaly noviny v tomhle smyslu. To byl útok, vedený celou silou vojska císaře Hirohita! Začal v květnu 1939 surovým bombardování Tamsag-bulagu, ležícího sto padesát kilometrů ve vnitrozemí. V srpnu byli útočníci obklíčeni mongolskými vojsky a sovětskými jednotkami, kterým velel maršál Žukov. Japonci ztratili šedesát tisíc vojáků a sedm set letadel. To už je pěkný pohraniční incident! Jste vy ale velkorysý!“

„Měl jsem tehdy jiné starosti,“ vysvětloval jsem omluvně. „Květen 1939 – tragické dny Československa…“

Vyprávěč kývl. „Ostatně Chalch-gol byla skutečně jen předehra. Definitivní rozhodnutí padlo teprve o šest let později, když Rudá armáda rozdrtila železnou pěst Japonců, „neporazitelnou“ kvantuskou armádu právě tady poblíž, v Mandžusku. Po jejím boku bojovaly i mongolské divize – pár kroků od nás“ ukázal rukou na východ, směrem k Pustému kraji a k hranicím, „Mnoho rytířů Bušidó se samurajskými meči i jejich nohsledů mělo celou řadu dobrých důvodů zmizet. Alespoň na čas. Kdoví jestli nejsou právě oni Červenými mnichy…“

„Proč by ale potom neseděli pěkně zticha? Proč by vraždili a obraceli na sebe pozornost?“

„To už nevím a nemám o tom ani žádnou nadějnou teorii,“ řekl smutně Vyprávěč pohádek. „Až zodpovíme druhou hlavní otázku, co tam vlastně dělají, dozvíme se i to.“

Na Větrné cestě od Základny se objevil oblak prachu.

„Rozloučíme se, milý doktore,“ skládal Vyprávěč papíry zpět do aktovky. „Jen ještě jednu dobrou zprávu pro vás i pro docenta: máte povoleno provádět výzkumy v prostoru mezi Šavrag-us a šivétem Šavryn-gün-us, ovšem ani o krok dál. Zaručil jsem se, že se budete chovat rozumně a že ochotný náčelník zdravotnické služby v Dalan Dzadgadu nebude muset honemhonem posílat patologa. Mohu se na vás spolehnout?“

Radostně jsem přikývl. Konečně se tedy dostanu blíž k vytouženým varanům a snad i… ale o tom jsem raději nepřemýšlel.

„Šofér už odevzdal propustky do zakázaného pásma docentovi. Znovu vás ale varuji – žádné dobrodružné výpravy na vlastní pěst! Až budou vyhodnocovači leteckých snímků v Ulánbátaru hotovi a až se pohraničníci dozví další zajímavosti, ozvu se. Do té doby se starejte jen a jen o svoje vycpaná zvířátka. Slibujete?“

Zelený anton právě dojížděl a se skřípotem zastavoval. Vyprávěč čekal chvíli na odpověď, pak mávl rezignovaně rukou a vsoukal objemnou postavu do kabiny vedle řidiče. Vůz se už rozjížděl, Vyprávěč vytočil okénko, zamával a do rachotu motoru zavolal:

„A lovu zdar, doktore!“

Zelený anton zmizel v prachovém chvostu na Větrné cestě. Hvízdl jsem na dva prsty. Za skálou se objevil můj koníček. Popásal se se spuštěnou ohlávkou na sporých trsech trávy, vyrůstající tu a tam mezi kameny. Pustil jsem se k Základně, ale po několika kilometrech jsem odbočil k paleontologickému nalezišti. Měl jsem tam několik pastí na brouky. Cožpak mohu za to, že zrovna nedaleko nich vyšťourává milimetr po milimetru Dušinka pravěkou želvu?

Utáhl jsem si opasek a projel prsty rozčepýřené vlasy, které mi tady v Mongolsku už slušně narostly. Měl jsem skvělou náladu. Za chvíli uvidím drobnou a usměvavou doktorku Jandovou a zítra, zítra znovu do Chaldzan-dzachu…

NERGÜJ

Spřísežencem jeho budu,

ryzáka jeho bičem,

souhlas svůj mu neodepřu,

v řadě za ním chybět nebudu.

(Tajná kronika Mongolů)

Oba velbloudi si vedli znamenitě – byli to skuteční búrové, vůdci stád. Se sedelními torbami, plnými konkrecí, šlapali klidně a soustředěně stezkou k šivétu. Doktorka Jandová, která nás konečně uprosila, abychom ji jednou vzali s sebou, seděla na prvním zvířeti, oči na stopkách nad podivnou a chmurnou krásou Pustého kraje, nad hořícími útesy i divoce rozeklanými pískovcovými věžemi a sloupy. Vedle jejího búry kráčel Chasbátar ve splývavém mongolském délu, zakrývajícím pod širokým oranžovým pásem pistoli. Jeho jedinou zjevnou zbraní byl dlouhý, půlmetrový nůž, kovaný stříbrem, visící na řetízku, ukončeném knoflíkem z korálu. Tahle kudla, nezbytná součást mongolského kroje a nerozlučný společník arata, vypadá sice hrozivě, ale slouží velmi mírumilovným účelům – řezáni saxaulových větví, čtvrcení berana, určeného k přípravě jídla, a konec konců i k jídlu. Však se také v pochvě ukrývají dvě slonovinové tyčinky, prastarý příbor Střední a Východní Asie.

Druhého velblouda vedl štíhlý, bělovlasý, ale dokonale vzpřímený stařec Nergüj. Přidal se k expedici před několika dny. Pocházel z kraje za Negmetü a vykázal se Pohlavárovi doklady o práci v několika sovětských paleontologických a geologických expedicích, kde byla jeho pomoc mimořádně oceněna. Živil se lovem a sběrem všelijakých geologických a paleontologických zajímavostí, které odesílal „ředitelům dračích kosti“ do Ulánbátaru. Pohlavár ho přijal s otevřenou náručí a zanedlouho si ho oblíbili všichni. Chvilku neposeděl – ráno byl první na nohou, večer ještě bloudil mezi jurtami a stany a starostlivě dohlížel, je-li všechno na svém místě. Ve volných chvílích vyřezával ze stříbrné trubičky široké mongolské prstýnky, zdobené lidovým ornamentem – Dušinka i Kolegyně už nosily každá dva jako pravé Mongolky – a učil celou expedici množství písní a popěvků. Pohlavár si je pečlivě zapisoval.

Já jsem pomáhal sbírat konkrece do sedlových vaků, tu a tam jsem položil past na hmyz, označenou červeným, z dálky viditelným hadříkem, a hlavně jsem vytahoval z Nergüje poklad rozsáhlých loveckých vědomostí o zdejším kraji. Do kolekce čtvernožců mi chyběl ještě šülüs, pouštní rys, a podivné zvíře omchí chüren, které podle Nergüjova popisu mohlo být nejspíše malým druhem kabara pižmového. Nergüj, kráčející neúnavně vedle búry, ve vysokých botách, jezdeckých kalhotách a blůze vojenského střihu, přepásané sovětským vojenským řemenem s hvězdou, jak si oblíbili členové Mongolské lidové revoluční strany, mávl rukou a vysvětloval, míchaje lámanou chalcha-mongolštinu do ještě lámanější ruštiny:

„Šülüs nic těžký. Kolik do země – tak. Řemen. Já vím kam,“ ukázal rukou směrem na severozápad, „kotlina mezi barchany u aršán, mirena… milera… minerální voda. Tak. Jehně béééé! Jedna noc, nejvýše jedna a jedna. Šülüs bude.“

„A omchí chüren?“

„Ajajaj! To více těžké! Omchí chüren sem tam po skálách, lovec já ty sem tam po skálách. Omchí chüren hledá čicher övs a charmag, já ty hledá omchí chüren, Setkají se? Možná ano ne. Uvidíme.“

Vyhrabal jsem pracně z paměti, že čicher övs znamená sladkou trávu a charmag jakési místní borůvky. Borůvky tady, na skálách? Hned jsem se Nergüje zeptal.

Horlivě kýval hlavou. „Taky v cölgov, v pustina, lovec arat to i ono k jídlu. Tojo, culchir, šalidž, chömúl, tána… Ne málo. Charmag dost. Tam.“ Ukázal opět k severozápadu.

Zajímavé! Ani ne tak kvůli kabarům, jako pro další drobný kamének do mozaiky kolem Červených mnichů. Možná že to s jejich zásobováním nebylo tak zlé, jak se Vyprávěč domníval, a že by kameny nemuseli jíst ani bez spojení s okolním světem…

Chvíli jsme jeli mlčky. Hluboké ticho v soutěskách přerušovala jen občasná klepnutí konkrecí do téměř naplněných vaků.

„Hej, doktore Filipe,“ zavolala na mne z prvního velblouda Dušinka, „ne abyste lanařil! Nergüj je náš, paleontologický! Vyhrabává kosti jako zkušený restaurátor. Na vaše šeredné brouky si choďte sám!“

„Baga emč co říkal? Slyšel já Nergüj!“ otočil se po mně arat zvědavě.

„Že nemáte, Nergüjguá, chodit se mnou. Chtějí vás mít u dračích kostí!“ překládal jsem.

„Aha, rozumím,“ smál se Nergüj. „Vy řekněte, že všecko bude. Dračí kosti i omchí chüren i šülüs. Gobi veliká a čas ještě větší,“ zafilosofoval si.

Gobi byla opravdu veliká, ale času namále. Měřítka naší maličké Evropy nelze bohužel přizpůsobovat asijskému kolosu. Ani časová ne.

„A varan, Nergüjguá, varan také bude?“

„Varan? Co je va-ran? Neslyšel ještě!“ zastavil se překvapeně arat, dotčen tím, že nezná zvíře, o kterém se mluví.

„No přece varan, veliký ještěr –“ naštěstí jsem si vzpomněl, jak ho jmenoval Chasbátar „– písečný drak.“

Nergüj se ke mně prudce otočil. „Písečný drak? Vy chcete střílet na písečný drak? Vy nedělat. Já mnoho šülüs, omchí chüren, manúl, vy nejkrásnější kožišiny pro vaši gergí – ale písečný drak ne. To dobré ne. Máte vy doma, v Československo, gergí ano ne?“

Přiznal jsem se, že žádnou strážkyni jurty čili manželku nemám ani v Československu, ani nikde jinde, ale tak snadno mně Nergüj nevyklouzl.

„Proč nemám střílet písečného draka? Je to tak hrozné zvíře? Nebezpečné? Bojíte se ho, Nergüjguá?“ zaútočil jsem na aratovu hrdost. Jak se ukázalo, byl můj předpoklad správný.

„Nergüj bojím? Ne, ničeho v Gobi. Ničeho v Chaldzan-dzachu. Ničeho zvíře. Ale písečný drak ne zvíře jako šülüs!“ blýskl očima.

„Písečný drak není zvíře jako rys? Jak tomu mám rozumět?“

„Otec otce vyprávěl: dávno nad Gobi letěl drak, Noc, tma. Neviděl. Vrazil hlava do Öngötejské hory. Prásk! Zemřel. Kosti do země. Léta, léta – z kostí kameny. Ich emč kope, mnoho profesorů z Moskvy i Ulánbátaru kope kosti draka. Drak obrovský, mnoho kostí. Od Öngötejských hor až k Dzost-Öndör-charanským. Velký drak. Z těla draka vyběhly děti. Malé. To píseční draci. Ne obyčejné zvíře. Ne šülüs. Raději nestřílet.“

Tohle musím vyprávět Vinařovi! řekl jsem si – ale on vlastně docela určitě zná i pověst o dětech draka… Ani jsem si nepovšiml, že Dušinka zadržela svého velblouda a jela téměř vedle nás. Slyšela každé slovo. „Kam se zase chystáte, doktore?“ zeptala se a měřila mě z výšky od hlavy k patě. „Dejte si už konečně jednou pokoj!“

„Dovedete si představit, co by znamenal úlovek gobijského varana pro vědu?“ ohradil jsem se.

„Dovedu. Ale ještě lépe si dovedu představit, co by znamenal pro vás.“

„Jak to, pro mne? Lovím přece pro muzeum! Nebo snad myslíte na prioritu popisu v několika odborných časopisech? Z toho jsem už vyrostl, aby mě právě tohle vzrušovalo!“

„Tak jsem to nemyslela a vy to dobře víte,“ prohlásila vyčítavě Dušinka, „protože jinak byste už dávno seděl někde na ministerstvu nebo alespoň na přírodovědecké fakultě v Praze. Proč tam vlastně nejste? Proč jste se zahrabal do pohraničí?“

„Zahrabal? Vy také takhle přemýšlíte, kolegyně?“ – Dušinka zrudla jako pivoňka. – „Zahrabal jsem se do našeho města proto, abych pomohl vybudovat prvotřídní muzeum tam, kde dříve byla jedinou kulturní institucí hospoda a dvakrát do roka provazolezci bratří Třískové. Rok takového života vydá za pět let mezi formuláři, cirkuláři a statistikami,“ řekl jsem trochu rozzlobeně. Já ti dám zahrabání, Dušinko!

„Chtěla jsem říci, že za varanem půjdete nejspíše pro svůj vlastní lovecký zážitek. Pro vzrušení z nebezpečí.“

Pokrčil jsem rameny.

„Proč vlastně už dávno nemáte nějakou gergí, Filipe?“ změnila najednou námět hovoru Dušinka. Nergüj při zvuku známého slova zpozorněl a přejížděl s úsměvem očima z jednoho na druhého. Nepochybně mu už Chasbátar nebo Rigdzen vyprávěli, co si o mně a o baga emč vyprávějí ptáci v Gobi.

Hodil jsem několik konkrecí do vaku a zastavil se. Dušinka povolila vodicí provaz búry – stála docela blízko vedle mne. Řekl jsem tiše, jako by mohl kromě nás dvou někdo rozumět: „Protože jsem měl na svou příští gergí vysoké nároky, to za prvé. Za druhé jsem neměl čas. Jezdil jsem skoro po celé Asii a teď – jak vidíte, po ní jezdím znovu. Je už to asi můj osud. Ale zrovna v posledních týdnech se na totéž ptám sám sebe, doktorko! Dříve mě to, namouduši, vůbec nenapadlo.“

Dušinka, docela maličká mezi dvěma obrovskými hrby huňatého búry, se na mne podívala, pak zrudla podruhé, jenomže ještě více, a trhla provazem tak, až dobromyslný velbloud zlostně zafuněl a otočil k ní velké oko s hustými brvami. Po několika metrech už zase stála. Došel jsem pomalu k ní.

Dívala se stranou, někam k šivétu Šavryn-gün-us, který už byl nedaleko, a ruměnec jí mizel pomalu z obličeje.

„Půjdete za varany do soutěsek přesto, že… že to nechci?“ řekla docela změněným hlasem. Trochu jsem se rozmýšlel.

„Půjdu. Vy víte, že půjdu, protože musím.“

Teprve teď se na mne zadívala tak pozorně, jako by mne viděla poprvé.

„Ano, já vím. Musíte. Ano. Ale co když…“ umlkla, mávla rukou a pobídla velblouda. Už se neobrátila. Zůstal jsem stát na stezce poseté chalcedony a kuličkami konkrecí. Nechtěl jsem ani pohybem zrušit ten skvělý pocit poznání, že mě také baga emč má ráda. Věděl jsem to s jistotou silnou jako skály Hořicích útesů. A právě proto jsem musel za varany – k čertu s varany! Musel jsem za smrtí, vycházející z Pustého kraje a zabíjející araty, gergí i malé buclaté děti bez ohledu na lásku.

Vedle mne zdvořile pokašlával Nergüj. „Jedeme ano ne, doktore? Dopředu, dozadu, nikam?“

Obrátil jsem se k němu a chytil ho za opasek, jako by mi mohl utéci. „Nergüjguá, kde jsou píseční draci? Víte to, nebo ne?“

Stařec potřásl starostlivě bílou čupřinou, deroucí se zpod modrého šátku.

„Zase píseční draci! Šülüs, omchí chüren…“ začal starou písničku.

„Já vím, já vím, Nergüjguá. Šülüs, omchí chüren, dzérén, manúl – ale já chci písečného draka. Bojíte-li se, budu ho hledat sám,“ přerušil jsem ho.

„Není třeba hledat písečného draka. Přijde sám,“ řekl Nergüj. „Kráva kůň den dva mrtvá v písek. Zápach. Elé, šakali – ale v revír písečného draka ne. Strach. Za dva, tři, čtyři den v noci sám drak. Všechno – kůže, kosti – chrup, chrup! Kráva není.“

„Kde jsou doupata písečných draků?“

„Vy, doktor Filip, beru následky na sebe? Všechno? Chasbátar svědek!“ zavolal nářečím tunguzských Chamiganů na Chasbátara. Vyměnili několik vět.

„Chce, abyste slavnostně prohlásil, že berete všechnu odpovědnost za následky na sebe,“ vysvětloval Chasbátar.

„Ale beze všeho!“ slíbil jsem. „Beru následky na sebe!“ řekl jsem mongolsky, aby Nergüj rozuměl.

„Ne tak, ne tak…“ mával rukama Nergüj. „Ne já – teď, ale potom, v mnoha život…“ pracně hledal slova. „Chasbátar, vysvětlí doktor!“

„Jde o to,“ usmíval se trochu Chasbátar, „aby se Nergüj zbavil jakékoli osudové, nebo, jak lámaisté říkají, karmické odpovědnosti. Každý čin se podle jejich učení vrací zpět, ne-li v tomto životě, tedy v dalších převtěleních. Máte složit prohlášeni s levou dlaní, přitisknutou k zemi. Pak vás bude země slyšet a dosvědči vaše slova. Mimochodem – neradím vám pouštět se za písečnými draky. Žijí sice, alespoň podle Nergüje, na samém okraji Pustého kraje, spíše už v otevřené Gobi, takže se nemusíte bát Červených mnichů, ale přece jen…“

Mávl jsem rukou. „Vaši vojáci po nich stříleli, ne?“ Chasbátar naznačil očima, abych před Nergüjem a Dušinkou nemluvil o „jeho vojácích“ tak hlasitě. „Ano – stříleli, ale to byli malí draci, sotva metr vysocí. V noci prý chodí pravé obludy.“

„Viděl jste moji springfieldku, Chasbátarguá? Patřila lovci, který s ní střílel nosorožce a slony. A dobře! Nebál bych se s ní jít ani na Tyranossaura, kterého teď Bednář a Roubalová vykopávají v táboře dračích kostí.“

„To zase přeháníte, pane kolego,“ ozvalo se za mými zády. Dušinka! Přiblížila se nepozorovaně a poslouchala náš „přísahací obřad“. Teď už zase mluvila docela klidně: „Tyranossaurus Rex by si z vaší springfieldky dělal asi tolik jako ze špuntovky. Měl několik mozků, vlastně jen nervových zauzlin v páteři, a jak se zdá, také tu a tam zásobní srdce. V čelistech by unesl slona zrovna tak snadno jako křepelák králíka. Mimochodem co se stalo s tím lovcem nosorožců a slonů? Zchudl, že prodával své zbraně?“

„Ne. Zahynul v Keni při dohledávce poraněného buvola. Odmítl nechat zvíře dlouho trápit a pustil se za ním do houští. Našli je oba dva už mrtvé. Byl to Čech, můj přítel, a zbraně mi odkázal. Seděli jsme spolu na obecné škole v jedné lavici a hrozně jsme se prali.“

„Promiňte – nechtěla jsem…“ šeptla Dušinka. „Nic se nestalo, kolegyně,“ ujistil jsem ji, „byl vedoucím loveckých výprav a zahynul tedy při výkonu povolání. Ostatně, toho buvola nepostřelil on, ale jeho zákazník, sváteční milionářský lovec. Karel jenom dohledával. Ten by byl zasáhl lépe.“

Všichni mlčeli. „Tak tedy – ať už to máme za sebou!“ přiklekl jsem k zemi a položil levou dlaň na rozpálenou skálu. Ostré kameny píchaly jako hroty nožů. Odříkal jsem slavnostní formuli.

Nergüj stál nade mnou s hlavou pozorně nachýlenou a poslouchal. Když byla „karmická odpovědnost“ s konečnou platností přesunuta na mne, zeptal se věcně: „Kdy vy já půjdeme na písečné draky? Bydlí u Chongorín-el, Oranžových písků, asi čtvrt örtönu – tam.“ Ukázal směrem na severozápad.

Čtvrt örtönu – nejvýš deset kilometrů! Varani byli tedy blíže, než jsem se vůbec odvážil doufat. Ověřil jsem si údaj ještě u Chasbátara. Potvrdil, že varani byli spatřeni skutečně přibližně v oné oblasti. Místní název Chongorín-el sice neznal, ale písek i kameny tam prý opravdu měly zvláštní, oranžovorůžovou barvu. Zkrátka chongorín.

„Nejprve musíme sehnat koně, Nergütřjguá, zavést ho do Oranžových písků a porazit. Kde ho seženeme?“

Chasbátar se vmísil do hovoru: „Půl örtönu od Základny je chovatelské družstvo. Nějakého nemocného koně nebo kulana vám nejspíše dají zadarmo nebo za pár tögrögů.“

„Tak tedy, Nergüjguá,“ podíval jsem se starci do očí, „dnes večer? Nebo jste unaven?“

„Já unavený? Já unavený nikdy ne!“ rozohnil se Nergüj. „Obr není nikdy unavený!“

Mrkli jsme s Dušinkou na sebe a oba jsme se usmáli. Starý Nergüj se opět dostal ke svému oblíbenému tématu: kdysi prý zvítězil dvakrát za sebou v národních sportovních hrách, nádamu, sestávajících z lukostřelby a zvláštního druhu zápasu – náležel mu tedy čestný titul „obr“. Při nádamu ostatně tituly jenjen prší: „neporazitelný obr“, „lev“, „slon“, „sokol“… A Nergüj ještě dnes, po letech, žil svým dávným vítězstvím. Když jsme se vraceli od zřícenin šivétu se sedlovými vaky, naplněnými konkrecemi, kráčel dlouhými kroky vedle Chasbátara a my s Dušinkou pozorovali, jak občas povyskočil a rozběhl se, mávaje pažemi. Předváděl „let orla“, vítězný tanec přeborníků… Chudák Chasbátar, po kolikáté už onu historii slavného nádamu slyšel?

Dušinka statně rázovala vedle mne (zřejmě se jí v sedle velblouda nesedělo nejlépe) a ještě sbírala do kapes obzvláště nadějné konkrece. Nemluvili jsme mnoho – cesta byla příliš obtížná, nahoru dolů a zase nahoru dolů – jen občas jsem prohodil varovné slůvko u vratkého balvanu nebo tam, kde se stezka nebezpečně zužovala. Tu a tam jsem Dušinku přistihl, jak si mě po očku přemítavě prohlíží. Konečně se ozvala:

„Je to vlastně zvláštní, kolego Filipe…“

„Co?“

„Ale nic důležitého. Chtěla jsem jen říci, že mám zvláštní pocit, když jsem s vámi. Cítím se tak – tak bezpečná. Ačkoli vy zrovna nejste moc klidný a spolehlivý člověk, nemyslíte?“

„Já že nejsem spolehlivý?“ zastavil jsem se, překvapen a trochu dotčen.

„No ano, vy! Dnes zde, zítra tam, a tak to asi půjde dál. Vaše nové muzeum v pohraničí vás dlouho neudrží.“

„Alespoň ve své nestálosti jsem stálý. Ale to nemá se spolehlivostí přece co dělat. Spolehlivost je v nás, uvnitř, a nezáleží, kde právě jsem,“ namítl jsem.

„Snad máte pravdu. Doufám, že máte pravdu, kolego.“ Podívala se na mne šedýma očima – sahala mi sotva po rameno – a hned nato si zvrtla nohu na potměšilém oblázku. Zachytil jsem ji. Pak se cesta uhýbala a my stoupali po svahu, postříkaném chalcedony, přímo do zapadajícího slunce.

PÍSEČNÝ DRAK

Život, který musí zemřít,

tělo, které musí trpět,

u všech lidí

je jedno a totéž.

(Tajná kronika Mongolů)

Mírný větřík, ve který se po západu slunce změnil prudký vítr, svištící ohnivými útesy Oranžových písků, přinášel závany těžkého, téměř nesnesitelného zápachu. Zdechlina koně ležela na svém místě už třetí noc – a dosud jsme s Nergüjem čekali marně. O existenci varanů jsem však byl přesvědčen; na několika místech, kde byl navát jemný písek, jsme nalezli nepochybné stopy velkých zadních nohou, doplněných tu a tam otiskem malé, jakoby dětské přední tlapy. Stopy byly sice většinou poškozeny údery těžkého ocasu, ale přesto by přesvědčily i nejzapřisáhlejšího pochybovače.

Nergüj se při každém náporu mrtvolného pachu zaškaredil a prudčeji zatáhl z vyhaslého gancu, který tiskl mezi žlutými a dosud zřejmě velmi pevnými zuby. Já jsem se raději díval na oblohu, kde se rozsvěcovaly první hvězdy. Docela jiné než u nás – rudé věčným závojem prachu nad Gobi a v řídkém vzduchu klidné, téměř bez třepotání. Štír a Váhy byly vysoko nad námi – nejnápadnější hvězda souhvězdí Štíra, Antares, Štírovo oko, zářila jako rudý karbunkl, zavěšený nad Pustým krajem. Bohyně Artemis se bála o svá milovaná zvířata – vášnivý lovec Orión je málem všechna vyhubil. Vyprostila z podzemní jeskyně jedovatého Štíra, který pyšného lovce uštknutím zabil.. . Nebo to snad nebyl štír, ale olgoj-chorchoj? Otřásl jsem se a protřel oči. Opět jsem se přistihl při dřímání. Třetí probdělá noc se ozývala. Vypil jsem doušek studeného čaje z polní láhve a znovu se soustředil na hvězdy. Občas některá z nich na okamžik zmizela a proti tmavnoucímu nebi se mihla silueta plachtícího orlosupa. Slétly se jich nad nás celé desítky – mršiny se však nedotkly. Nergüj měl pravdu – do revíru písečných draků se žádné zvíře neodvážilo, dokonce ani drzý orlosup ne.

Nergüj najednou znehybněl, spíš jsem vytušil než uviděl, že je napjatý jak ocelové pero. Od návnady pohozené asi sedmdesát metrů daleko se ozývalo temné mručení, mlaskání a zvuky, jako by se kůže koně trhala na cáry. Že by to už začínalo? Opřel jsem se lokty o skálu a snažil jsem se světelným nočním triedrem proniknout temnotu. V zorném poli bylo vidět, že se návnada trochu pohybuje a smýká se po písku sem a tam. Původce pohybu jsem dlouho nespatřil – teprve po dlouhých desítkách vteřin, když se oči dokonale přizpůsobily šeru, jsem zjistil, že to, co jsem považoval za pískovcový balvan, je hřbet, pokrytý drobnými šupinami naprosto stejné barvy s okolními skálami. Písečný drak, velký asi půldruhého metru, si pochutnával na naší návnadě naneštěstí byl téměř dokonale ukryt trupem koně. Chtěl jsem se přesto pokusit o ránu do páteře, rýsující se chvílemi za zdechlinou, ale Nergüj mě zadržel. Přiložil mi rty až k uchu a bezhlasně, že jsem sotva rozuměl, šeptal: „Čekat! To malý drak. Větši drak snad brzy. Rána ne. Rána – drak pryč jeden dva všichni, Čekat.“

Sklonil jsem mauserovku. Čekali jsme dál, zatímco si písečný drak vesele pochutnával na koníkovi. Neměl ani ponětí o slušném stolování – chrochtal, mručel mlaskal, až se to v okolních skálách rozléhalo. Marně jsem vzpomínal, zda varani na ostrově Komodu také vydávají zvuky nebo zda jsou němí…

Vlastně jsem neměl Nergüje uposlechnout. Další zdržování bylo už jen ctižádostivým čekáním na loveckou trofej. Pro vědeckou práci, pro poznání nového a vlastně docela neočekávaného zvířete by postačil menší exemplář právě tak jako dvojnásobně veliký. Nebyl jsem přece na lovu jelena nebo srnce a neměl jsem právo riskovat neúspěch.

Znovu jsem zdvihl mauserovku a s nekonečnou opatrností, abych nezavadil o malou hradbu z balvanů, jsem se připravoval k výstřelu, Šupinatý hřbet se chvílemi vynořoval výš, takže jsem zahlédl ploché ještěří temeno lebky a kořen ocasu. V takovém okamžiku musím střílet. Stiskl jsem zrychlič – se sotva slyšitelným klapnutím se napjala pružina spouště. Stačil nepatrný, lehounký dotyk… Křiž dalekohledu se ustálil na středu rohovitého hřbetu. Při příštím pohybu…

Nedomyslel jsem. Bez nejmenšího zvuku, bez harašení kaménků se zčistajasna za návnadou vynořila obrovská hmota, temnější než okolní skály. Zorné pole bylo příliš malé – zahlédl jsem v něm jen ztemnění a teprve přes hledí jsem mohl proti obloze odhadnout velikost nového návštěvníka. Beztvarý stín, nestvůrný a zvolna se pohybující, byl jistě tři, možná i čtyři metry vysoký. Světlá skvrna návnady se proti němu zdála směšně nepatrnou. Na okamžik mě napadla bláznivá myšlenka: Tyranossaurus Rex, Jeho Veličenstvo… Snad tady ještě žije, v labyrintu neprobádaného Pustého kraje… Hlasité klepnutí mě vrátilo zpět k rozumu. Nergüj upustil svůj ganc, vypadl mu ze zubů. Křečovitě svíral balvan před sebou, bezhlasně pohyboval rty.

„Nergüjguá!“ sykl jsem na něho, „Springfieldku! Rychle!“

Otočil ke mně hlavu – viděl jsem, že neporozuměl. Nahnul jsem se přes něho a strhl k sobě těžkou dvouhlavňovou kulovnici. Mauserovka byla proti obrovskému písečnému draku, obludě, která přežila o milióny let svou dobu, příliš lehkou zbraní.

Od návnady se ozvalo vřísknutí a rychlý pohyb, rozmetávající kameny a písek. Ne – velký písečný drak byl stále na místě – to jen malý varan zděšeně prchal před nesporně mocnějším konkurentem…

Založil jsem springfieldku o balvan a málem se modlil, aby neselhalo zařízení, které jsem na ni před lovem na písečné draky namontoval. Do objímky dalekohledu jsem totiž upnul velkou, silnou elektrickou svítilnu s reflektorem upraveným tak, aby co nejmenší osvětlená plocha přímo naznačovala místo dopadu kule. Je to stará pytlácká. praktika. Osvědčuje-li se pytlákům při lovu srnců a divočáků, proč by se neměla osvědčit i při lovu podstatně větších písečných draků?

Obrovský varan stál už nad návnadou. Rozhlížel se nedůvěřivě kolem, vztyčen na zadních nohách a mocném ocasu. Proti ještě trochu šedavé západní obloze bylo vidět jeho plochou hadí hlavu tu z té, tu z oné strany. Byl v ideální poloze pro výstřel. Nesměl jsem déle čekat.

Stiskl jsem vypínač. Ostrý kužel světla prořízl tmu a ozářil rozšklebenou tlamu plnou ostrých zubů a rudě zářící oči. Sklouzl jsem rychle níž, kde jsem tušil srdce písečného draka a stiskl spoušť. Springfieldka mě bolestivě udeřila do ramene. Kužel světla přejel trhnutím po skálách a vrátil se zpět. Varan jedním skokem přeskočil návnadu a zvláštním, tanečním pohybem běžel po zadních nohách k nám. Malé přední tlapy drásaly svrasklý, pytlovitý hrudník, kam udeřila první těžká kule.

Slyšel jsem, že Nergüj vedle mne něco křičí, ale neposlouchal jsem. Kdybys měla, potvoro, třeba deset srdcí a dvacet mozků, páteř máš jen jednu, prolétlo mi hlavou. Kužel světla se znovu ustálil, tentokráte na dlouhém, téměř hadím krku varana. Lebku jsem nechtěl poškodit – kule ze springfieldky by ji mohla rozbít na padrť. Druhá hlaveň štěkla. Varan poklesl na všechny čtyři tlapy. Takhle se už nezdál ani zdaleka tak veliký a nebezpečný, ale zařval, až mi naskočila husí kůže. Ne pro řev samý – ale pro neočekávanost hlubokého vzteklého zavytí, spojujícího ryk lva s vlčím vytím.

„Nergüjguá, sviťte!“zavolal jsem a vtiskl do ruky arata prázdnou springfieldku s reflektorem. Sám jsem uchopil mauserovku – písečný drak však už ztratil chuť. Druhá kule jej srazila, ale ještě žil, byl dokonce schopen pohybu. Nejspíše měl skutečně něco společného se svým praotcem Tyranossaurem. Potácivým během prchal k nejbližší skalní rozsedlině. Páteř měl asi zasaženou druhým výstřelem – vlekl ocas po písku jako mrtvou zátěž. Chtěl jsem jej dostřelit mauserovkou, vtom však Nergüj, ustavičně něco pokřikující, obrátil reflektor k obloze. Pískovcové tabule před námi se rázem ponořily do černé tmy tím hustší, že jsem byl oslněn světlem reflektoru. Rána vyšla naslepo, a než jsem sklonil springfieldku v Nergüjových rukách správným směrem, varan zmizel.

Nemělo smyslu se rozčilovat. Vytáhl jsem z kapsy krabičku cigaret a zapálil si. Ruce se mi nechvěly. Vrátil jsem Pustému kraji strach.

Také Nergüj konečně přestal poskakovat a něco tunguzsky provolávat. Za chvíli dokonce znovu rozdýmal ganc, který po delším hledání objevil mezi kameny.

„Vidíte, doktor! Já říkal – písečný drak ne zvíře. Rána – jedna dvě tři. Drak pryč, Kule jemu nic,“ prohlásil nakonec s chmurným uspokojením.

„Omyl, Nergüjguá. Kule jemu moc. Je smrtelně zraněný a my ho za chvíli najdeme. Daleko neutekl.“

Nergüjovi málem vypadl ganc podruhé.

„My najdem? To znamená my teď v noci za ním? Když tady, v Chongorin-el, plno písečných draků?“

„Rána – drak pryč jeden dva všichni…“ pokusil jsem se opakovat pokud možno přesně jeho výrok. „Po třech ranách všichni draci utekli, Nergüjguá. Za chvíli půjdem. Žádný strach.“

„Nergüj ne strach. Obr nikdy strach. Ale v noci za drakem – pitomost. Tma – nic nenajdeme.“

„Uvidíme, Nergüjguá,“ odhodil jsem zářící oharek cigarety do písku, vstal a otřepal s délu písek. „Pojďme, já budu svítit. Vezměte, Nergüjguá, mauserovku.“

Sejmul jsem ze springfieldky svítilnu a hodil si pušku na rameno. Bylo to, bohužel, nutné. Za normálních okolností se střídají v nesení této téměř patnáctikilové zbraně dva nosiči. Teď jsem ji musel, samozřejmě, táhnout sám a v ruce ještě reflektor. Nergüj za mnou s reptáním následoval s mauserovkou.

Když jsem zamířil k průrvě, kam zmizel písečný drak, chytil mě za rameno.

„Ne – tam ne. Zraněný drak čeká na skále, lovec krok, zase krok – drak skok dolů. Smrt. To ne dobré. My tady,“ ukázal na pískovcovou plošinu nad námi, svírající z jedné strany strž. „Za dvě stě kroků údolí konec. My dolů – pak dál.“

Opouštěl jsem sice s lítostí zřetelné krvavé skvrny, které za sebou varan při útěku zanechal, ale konec konců nebylo co ztratit a Nergüj mohl mít pravdu. Znal zvyky místních zvířat rozhodně lépe než já. Mimoto jsem z vlastní zkušenosti věděl, že postřelená zvěř má někdy prapodivné nápady.

Šplhali jsme tedy do stráně po sesouvajícím se kamení. Asi v polovině svahu se za mnou ozval pád a heknutí. Vrátil jsem se několik metrů zpět. Nergüj seděl na kameni a držel si kotník.

„Co se stalo, Nergüjguá?“

„Nic. Za chvíli dobré,“ ujišťoval mě a pokusil se postavit. Zasténal a znovu se posadil. Kotník byl asi vymknutý.

Musel jsem se rozhodnout rychle.

„Zůstaňte tady, Nergüjguá, a nechte si tu springfieldku. Půjdu dál sám. Za chvíli se vrátím.“

Nergüj chvíli protestoval, dovolával se svého „obřího“ titulu – ale nedalo se nic dělat. Na nohu se bez bolesti nepostavil. Nakonec jsme se domluvili, že se pokusí pomalu sejít k místu, kde jsme zanechali koně, a přijet s nimi k ústi soutěsky. Já půjdu dohledávat varana sám.

Skály byly ve světle reflektoru nepřátelsky naježené ostrými hroty kamenů. Každý kamínek vrhal dlouhý jazyk stínu, za každým balvanem mohl, měl-li Nergüj pravdu, číhat písečný drak.

Postupoval jsem opatrně – a přece se mi pod nohama uvolňovaly celé drobné laviny kamení, poskakující dolů do strže. Mauserovka mě tloukla do zad a řemen tlačil do prsou. Hluboko dole jsem slyšel Nergüje, belhavě sestupujícího se svahu.

Ještě několik posledních metrů – konečně jsem byl na náhorní plošině tvořené obrovskou, mírně skloněnou pískovcovou deskou, hladkou jak kulečníkový stůl. Přejel jsem kuželem světla plošinu – nikde nic, ani kamínek. Tabule byla čistě zametená větrem, který i teď ostře a chladně dotíral a dral se pod záhyby délu. Rozhodl jsem se zhasnout světlo, kdoví jak dlouho bude dohledávka trvat. Byla bezměsíčná noc, ale hvězdy svítily jasně, a jakmile si oči zvykly temnotě, bylo jakžtakž vidět. Vlevo ode mne označovala černá průrva průběh soutěsky, kam zmizel varan. Rychle jsem přešel plošinu a přiblížil se okraji, abych nalezl vhodné místo k sestupu, popsané Nergüjem. Před sebou jsem tušil širou krajinu – skála, na níž jsem stál, byla poslední výspou Oranžových pisků i celého Pustého kraje. Od ní na sever i na západ se táhla mírně zvlněná polopoušť s oblastmi chudžiru.

Právě jsem se chystal znovu rozsvítit baterku, když se těsně za mnou ozvalo krátké, suché prasknuti, jako když se zlomí tabulka tvrdé čokolády. Cítil jsem, jak se skála pode mnou naklonila a padá. Skočil jsem ze všech sil zpět – odraz o padající skálu nebyl však dostatečný. Zachytil jsem se na okamžik levou rukou římsy, ale výkyv byl příliš silný. Ostrá hrana mi rozřízla dlaň a vysmekla se. Cítil jsem, jak v dešti malých i větších kamenů padám dolů – zdálo se mi, že nekonečně dlouho, i když pád nepochybně trval jen okamžik.

To je konec! prolétlo mi hlavou – a vtom jsem nohama a bokem narazil tak prudce, až jsem bolestí málem ztratil vědomí. Zabořil jsem se po kolena do písku – ale převalil jsem se a smýkalo mě to svahem dál, po balvanech a po suti. Konečně pád skončil. V mrákotách jsem vnímal ještě koulející se ojedinělé kameny; a pak už bylo všude kolem ticho a naprostá tma. Pokusil jsem se pozdvihnout na loket – tělem mi projela krutá trýznivá bolest, vyšlehla z hlavy a protkla jak rozžhavený drát páteř i obě nohy. Omdlel jsem.

Nevím, jak dlouho jsem ležel v bezvědomí – snad hodinu, snad i déle. Probíral jsem se pomalu a teprve postupně jsem si uvědomoval, kde jsem a co se stalo. Levý rukáv jsem měl mokrý a lepkavý, prosáklý krví z rány v dlani.

„Aha – to ty…“ zablábolil jsem a podíval se nad sebe. Vysoko nade mnou se proti hvězdám rýsoval zubatý okraj pískovcové tabule, odkud jsem se zřítil. Bylo vlastně neobyčejně pozoruhodné, že jsem vůbec ještě naživu – kdybych byl místo na strmý a piskem pokrytý svah dopadl na ploché dno soutěsky… Raději na to nemyslet! Pustý kraj by byl obohacen o novou historku, jak písečný drak zabil příliš všetečného lovce.

Zkusil jsem pohnout rukama – byly v pořádku. Také prsty u nohou se pohybovaly docela dobře – mícha tedy pád vydržela. Když jsem se však pokusil postavit, málem jsem znovu omdlel bolesti, projíždějící páteří. Zaťal jsem zuby, pomalu se převalil na bok a rozepjal řemen mauserovky. Pravděpodobně jsem v pádu narazil na ni. Dalekohled byl rozbitý napadrť a pažba, roztříštěná nárazem o nějaký kámen, se ježila snopcem třísek jak ohon dikobraza. Jako zbraň nebyla mauserovka v tomto stavu a s hlavni plnou písku k ničemu – může však posloužit alespoň jako hůl, řekl jsem si a převalil se na břicho. Pak jsem opřel pušku zbytkem pažby o kameni a vzepřel se na kolena. Řval bych bolestí – za chvíli jsem však přece jen vrávoravě vstal, opíral se o pušku a upřímně se divil, že tak potlučené a bolící tělo vůbec ještě drží pohromadě. Vlasy jsem měl slepené krví, na hlavě několik bouli, obličej rozbitý, poškrábaný a oteklý – asi tolik jsem mohl ve tmě zjistit. Podle prudkých bolestí při každém nadechnuti jsem soudil, že také pro některé žebro byl pád přece jen příliš nešetrný – od horších následků mě zachránil vatovaný dél, teď roztrhaný o kameny a vláčející se za mnou v cárech. Dlouhý nůž ještě visel na stříbrném řetízku – jediná zbraň.

Zbraň! V tom okamžiku jsem si uvědomil, že někde v okolí musí být mrtvý nebo těžce zraněný písečný drak. Namáhavě jsem se obrátil k ústi soutěsky, černalo se před sebou a rozdělovalo kolmým stínem světlejší stěny útesů. Snažil jsem se proniknout temnotu zrakem – po chvíli se mi podařilo rozeznat asi deset metrů před sebou jakýsi světlejší pahorek nebo balvan, ležící právě uprostřed stezky. Pokročil jsem k němu. – Byl to mrtvý varan, s tlamou zalitou krví, nataženou směrem k místu, kde jsem před chvílí ležel v bezvědomí. Možná že byl už mrtvý v okamžiku mého pádu – možná také, že se z posledních sil snažil pomstit svému bezmocnému protivníkovi.

Sirka, kterou jsem pracně oteklými prsty rozškrtl, mě pálila. Odhodil jsem ji do pisku. Bílé špičaté zuby se ponořily do tmy. Nebylo by ani trochu příjemné důvěrné se s nimi seznámit!

Do nočního ticha zalehl nový zvuk. Ze soutěsky se ozvalo harašení. Snad nový písečný drak? Pracně jsem dosáhl pohmožděnou rukou za záda a povytáhl z pochvy nůž – ne, zbytečný poplach! Zařehtání a vzdálený Nergüjův hlas uklidňující koně znamenaly, že se staroch už dobelhal k místu, kde jsme opustili své „dopravní prostředky“ a vrací se.

„Filipguá! Fi – lip – guá!“ ozvalo se volání.

Chtěl jsem odpovědět, vyschlé hrdlo však odmítlo vydat jakýkoli zvuk kromě zasípání.

Bylo ticho – Nergüj zřejmě čekal odpověď. Pak houkla rána ze springfieldky. Bouřila neuvěřitelně dlouho mezi skálami a doznívala někde daleko v Pustém kraji. Vytrhl jsem zpod rozedraného hedvábného pásu polní láhev – byla zprohýbaná, ale zůstala v ní ještě trocha čaje. Vypláchl jsem si ústa, polkl několik doušků a chraptivě odpověděl:

„Tady jsem! Pojeďte – Nergüjguá! Drak je mrtev!“

Dlouhou chvíli se nedělo nic. Myslel jsem, že mě Nergüj neslyšel, a chystal jsem se zavolat znovu – konečně se však ozvalo:

„Slyším. Jdu.“

Zvuk neokovaných kopyt klouzajících po kamenné suti se blížil. V soutěsce se objevila slabá narůžovělá záře, která rychle sílila. Nergüj zapálil vyschlou saxaulovou větev a držel ji vysoko nad sebou jako pochodeň. Za chvíli vyjel s oběma koni ze soutěsky. Začali se plašit, jakmile ucítili mrtvého varana – Nergüj musel vynaložit všechno své jezdecké umění, aby je udržel. Obtančili varana se zpěněnými pysky a s krví podlitýma očima, třesouce se hrůzou.

Nergüj seskočil se sedla a posvítil pochodní na písečného draka. Dlouho stál bez pohnuti a beze slova.

Springfieldku držel pod ramenem tak nešikovně, že mi mířil právě na břicho.

„Nergüjguá, dejte tu pušku pryč!“ zachraptěl jsem, ustupuje o krok.

Otočil se ke mně s nepřítomným výrazem ve tváři. Pohled na písečného draka asi působil až příliš silně.

„Pušku pryč, rozumíte?“ opakoval jsem. Nohy se pode mnou podlamovaly slabostí, cítil jsem, že brzy omdlím, nesednu-li si někde a to co nejrychleji. Proč se ten Nergüj tak podivně tváří? Neměl jsem sílu se o to blíže zajímat. Otočil jsem se k němu zády a spíše se svalil, než usedl na větrem ohlazený balvan právě u mrtvého varana. Bolesti, projíždějící páteři, mě obestíraly příjemnými úlevnými mrákotami, v nichž se všechny předměty kolem zastíraly duhovou mlhou. Jako z dálky jsem slyšel cvaknutí, podobné zvuku odjišťované springfieldky, ale to byla zřejmě halucinace. Spíše zazvonil kámen o kámen – a skutečně: když jsem zdvihl hlavu, rozmnožila se naše společnost o dalšího člena. V kruhu světla dohořívající saxaulové větve se objevil neznámý arat na nízkém koníku, odvracejícím hlavu a pokládajícím uši při pohledu na písečného draka. Arat v dlouhém délu s vlasy převázanými pevně utaženým šátkem mu konejšivě hladil nozdry a polohlasně jej chlácholil. Na varana se podíval jen letmo – pak popojel ke mně.

„Jste zraněn? Mohu vám nějak pomoci?“ ptal se, skláněje se z koně. „Mám jurtu sotva pár minut jízdy odtud. Slyšel jsem výstřely a teď jsem viděl pochodeň…“ Naštěstí mluvil chalcha-mongolštinou, kterou jsme se mohli jakžtakž domluvit.

Nergüj konečně nalezl dar řeči.

„Sami pomůžem. Máme koně.“

Neznámý arat na něho klidně pohlédl, jako by si prohlížel jeho blůzu a opasek, a řekl:

„Nemůže jet na koni. Je zraněný a je mu špatně. Dojedu k jurtě pro vůz. Čekejte zde!“ Klepl koníka tašúrem po slabinách a zmizel v temnotě.

Hlava se mi zatočila. Vnímal jsem jako v polospánku, že mi Nergüj povoluje u krku dél i kombinézu proti prachu a zavazuje útržkem pásu ránu v dlani, která znova začala silně krvácet. Celý svět byl zahalen mlhou, ze které vyjel arat, tentokráte na velbloudu, táhnoucím za sebou törög se dvěma obrovskými koly a dvěma ojemi. Pokusil jsem se dostat sám do korby, vyložené suchou trávou. Nešlo to. Nergüj i ochotný arat mě museli vzít pod rameny a téměř vynést do úzkého prostoru mezi koly. Törög se skřípavě rozjel. Nergüj se belhal podél vozu a vedl oba koně za uzdu.

„Jeďte ihned do tábora, Nergüjguá –“ obrátil jsem k němu hlavu, „vzbuďte docenta, řekněte mu, aby okamžitě poslal džólóče Rigdzena s autem pro písečného draka. Já jsem v pořádku, nic nepotřebuji, ale písečný drak musí být na Základně ještě dnes. Rozumíte?“

Nevím, jestli Nergüj rozuměl. Od skal se vyvalily kotouče duhové mlhy a já v nich odpočíval bez bolestí. Probral jsem se, když arat zastavil törög uprostřed noci. Vítr utichl. Chongorin-el se rýsoval za námi jako zubatá hradba proti hvězdnému nebi. Narůžovělá záře označovala místo, kde byl Nergüj se svou saxaulovou pochodní. Proč vlastně nejel pro Rigdzena, napadlo mě. Vtom jsem si povšiml, že arat něčemu naslouchá. Od skal znělo tiché bzučeni, monotónní prozpěvování:

„Chüní machan chünestengüt

chürel čuhí dzürechtengüt…“

Melodie klesala a stoupala několika opakovanými verši. Konečně jsem zhruba porozuměl slovům prastarého šamanského zpěvu:

„Duchové živicí se lidským masem,

duchové s bronzovým a kamenným srdcem,

duchové žijící v létě u skalních stěn,

duchové v domech z kamenných balvanů…“

Nergüjguá uklidňoval ducha písečného draka! Arat se ke mně obrátil a trochu se usmál. Zahlédl jsem to ve světle hvězd. Pak zatáhl za provaz vedoucí k nozdrám velblouda a törög se znovu rozdrkotal po kamenech. Tentokrát milosrdná duhová mlha nepřicházela. Cítil jsem každé drcnutí přes kdejaký kamínek. Naštěstí cesta netrvala dlouho. Za chvíli se před námi vynořila hromada argalu, dobytčího trusu, naskládaného pro zimní otop do malého stohu. Za ní se skrývala bělostná jurta. Pozdviženými okraji prosvítalo světlo petrolejové lampy a z kouřového otvoru vycházely ke hvězdám tmavé obláčky kouře.

S aratovou pomocí jsem vstoupil do jurty, vystlané koňskými kůžemi a domácky tkanými koberci. Uprostřed už bublal na plechových kamínkách kotlík s výživnou nudlovou polévkou ze skopového masa, základním jídlem mongolských kočovníků. Drobná, mladičká gergí se právě skláněla ke dvířkám kamen. Oba mi pomohli svléci dél – muž mi omyl rány a odřeniny slanou vodou z blízkého aršánu a ovázal dlaň obinadlem. Na měkkých kobercích bolest zvolna polevovala – mohl jsem se už rozhlédnout. Poblíž dvířek jurty byly složeny kožené pytle s moukou a džbery na mléko. Na pěkně vyřezávaných truhlách stála pestrá směsice; fotografie v ozdobných rámečcích, buddhistické plaketky, uhnětené z popela spáleného posvátného obrazu s příměsí hlíny, stříbrem kované dřevěné číšky a na čestném místě právě uprostřed dětské autíčko, plechová čínská hračka. O autíčko byl opřen pionýrský odznak se sojombem a nápisem „Chedzét belchen“ – Buď připraven.

„Kde je váš syn, radost a ozdoba jurty, Šagdasürenguá?“ zeptal jsem se arata, když jsem odložil lžíci na dokonale vyjedenou misku.

Šagdasüren se odvrátil. Mladinká gergí, připravující v ženské polovině jurty další jídlo, zakryla tvář dlaněmi a vzlykla. Arat se spustil na koberec ke mně.

„Náš synek je mrtev. Už dva měsíce. Odběhl pár kroků od jurty. Tam jsme ho našli.“

Gergí, vzlykající, s očima plnýma slz přistoupila k truhle a přinesla mi v jedné ruce fotografü tmavookého mongolského špunta v druhé oprýskané autíčko.

„Ajajaj…“ skryla obličej rukama.

Prohlédl jsem si fotografii a zamyšleně převracel v ruce hračku. Vypadlo z ní cosi jako kousek uschlé větvičky a zachytilo se na obvazu levé ruky.

Šagdasüren něco vyprávěl – neposlouchal jsem. Nevnímal jsem ani, že se gergí přede mnou v rozpacích zastavila s modrým chadakem a miskami čaje.

„…a proto jsem zůstal tady, blízko Chaldzan-dzachu,“ končil Šagdasüren. „Jestli mého chlapce zabil písečný drak nebo olgoj-chorchoj, zabiji ho také. Nebojím se a moje žena také ne. Pomstíme našeho synka.“

Probral jsem se ze zamyšleni a vzal od gergí chadak.

„Slyšel jsem o vás,“ přisedl proti mně Šagdasüren na paty a díval se mi prosebně do oči, „znáte všechna zvířata Gobi, přijel jste k nám až z Československa. Víte, co zabilo mého syna? Víte to alespoň vy? Náš doktor říkal, že neví.“

„Vím. Teď už vím, nač zemřel váš syn, Šagdasürenguá“ odpověděl jsem pomalu, „Snad ho budete moci pomstít. Přijdu brzy za vámi, Pomůžete mi?“

Gergí strnula bez hlesu nad miskou örömu. Šagdasüren vyskočil a strhl s háku na prkenné podsadě jurty starou vojenskou kulovnici.

„Hned jdu – třeba doprostřed Chaldzan-dzachu. Nebojím se písečných draků ani smrtícího červa!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, Šagdasürenguá. Vašeho malého syna nezabil ani písečný drak, ani olgoj-chorchoj. Nejprve musím jít na lov vraha sám. Vy oba,“ podíval jsem se na arata i gergí, „mlčte. Nikomu ani slova. I skály Chongorín-el mohou poslouchat. – Vrátím se, slibuji vám to.“ Gergí přistoupila k nám.

„Nepustíme vás samotného do Pustého kraje. Můj muž půjde s vámi. Je statečný a je nejlepším střelcem v kraji.“

„Nejdu do Pustého kraje,“ usmál jsem se, „počátek lovu je v Ulánbátaru.“

Když jsem dopil čaj, nalezl jsem pod modrým chadakem starobylou stříbrnou minci – dar pro štěstí a pro radost.

V ULÁNBÁTARU

Do tváře když se bodnou

a černá krev vystříkne,

neuhnou se.

S těmito tvrdými Mongoly

srazit se máme?

(Tajná kronika Mongolů)

Čojbalsanova hora, poslední výběžek chentejské tajgy do stepnatých rovin kolem Ulánbátaru, hlásala všem obyvatelům hlavního města vítězný nástup podzimu. Šťavnatě zelené skvrny modřínových hájů mezi temnými limbovými lesy lehounce zežloutly a vysoká mračna nad horou se rozplývala v temně modré obloze, popsané klíny divokých hus, odlétajících s kejháním na velká jezera.

Čojbalsan-úl se díval právě do oken zasedací síně nové university, kam byla svolána důvěrná porada všech pracovníků zasvěcených do záležitostí kolem Chaldzan-dzachu.

Znovu jsem se setkal s Vyprávěčem. Seděli jsme vedle sebe za ohromným kulatým stolem. Nezměnil se za svého pobytu v Mongolsku ani trochu – zato já jsem nejspíš vypadal jak vystřižený z obrázkového vtipu o pacientovi, zabaleném do obvazů od hlavy k patě. Ulánbátarské lékařské kapacity rozhodně zavrhly práci sympatického tlustého náčelníka zdravotnické služby v Dalan Dzadgadu. Ošetřil rány s důvěrou v mocnou matku Přírodu, která si jistě sama nejlépe pomůže, a dopřál mi dokonce rozkoše veřejných lázní a holiče v dalandzacgadském hotelu. Skromné pásky leukoplastu zde byly nemilosrdně nahrazeny celými kilometry fáčů, levá ruka se ocitla v sádře a jen zuřivý odpor mě zachránil před pevným sádrovým lůžkem, zaručujícím naprostou nepohyblivost pošramocených žeber a na rentgenovém snímku podezřele vypadajícího obratle páteře. Zkrátka: kdybych se byl najednou stal podle receptu Wellsova románu neviditelným mužem, nebyli by moji sousedé zhola nic zpozorovali. Zdravé, neobvázané kůže na mně zbylo pramálo.

Naštěstí byly nohy postiženy nejméně, a tak jsem se mohl denně dobelhat do nové, krásné knihovny na břehu bystré Túly a připravit celkem úplný materiál pro zasedání. Na stole přede mnou byla hromádka knih a několik svitků mikrofilmů, zaslaných Moskevskou státní knihovnou. Před ostatními účastníky ležely poznámkové bloky – velkorysý Vyprávěč samozřejmě téměř mizel za vysokou hromadou všelijakých lejster, která prohrabával s energií krtka.

Právě skončil svůj referát, překládaný brýlatým studentem z ruštiny do chalcha-mongolštiny. Opakoval v podstatě vše, co jsem se už o Červených mniších Dugpú od něho dozvěděl nedaleko Základny, a vrátil se nakonec i k otázce olgoj-chorchoje a rozebral ji tak důkladně, až se část účastníků porady začala zřetelně nudit a čmárala na poznámkové bloky obecně známé „schůzovní umění“ ve formě hvězdiček, koleček, vlastních podpisů a nesčíslných prasátek.

Se zájmem byl přijat referát majora pohraniční stráže o výsledcích kombinovaného leteckého i pozemního průzkumu. Zvětšené fotografie ukazovaly Pustý kraj i okolí z ptačí perspektivy. Šipky a vlepené nápisy označovaly známé oblasti a význačné body: soutěsku Hořících útesů, šivét Šavryn-gün-us, naši Základnu i oblast Oranžových písků, kde jsem zažil své dobrodružství s písečným drakem a málem tragickým zřícením skály. Černé praporky lemující západní a jihozápadní okraj Pustého kraje byly zapíchnuty do míst, kde došlo k záhadným úmrtím.

Vyhodnocovačům se nepodařilo zjistit nejdůležitější znak obydlenosti kraje: vyšlapané stezky. Skály Chaldzan-dzachu polykaly šlépěje. Jakési známky přechodů sice byly zjištěny na samých hranicích s Čínou, ale bližší rozbor byl vyloučen vzhledem k nemožnosti spolupráce s čínskými pohraničníky. Čankajškovské jednotky právě bojovaly i v Mandžusku se skupinami partyzánů, vyvolávaly celou řadu pohraničních incidentů a naprosto odmítaly jakoukoli součinnost s mongolskými úřady. Vzhledem k rozlehlosti kraje a členitosti terénu nebylo vyloučené, že Červený klášter měl spojení se světem právě tudy.

„…a tak,“ uzavíral major, „jediným jakýms takýms výsledkem je toto:“ položil na stůl velmi zvětšený výřez letecké fotografie a prstem označil jedno místo téměř uprostřed. „Prosím, podívejte se sami!“

Sklonili jsme se nad fotografií. Zrno snímku vystupovalo značným zvětšením velmi zřetelně, jako by fotografie byla poprášena jemným uhelným prachem. Chvíli jsem ani nepoznal, co vlastně představuje. Teprve pak mi svitlo. Zvětšení bylo opravdu pozoruhodné. Na okraji se zřetelně rýsovala hradba šivétu Šavryn-gün-us. Černá zrníčka se spojovala v jednotlivé balvany, rozeznával jsem dokonce saxauly a pouštní jilmy, rostoucí podél hradby, a misto, kde stál náš stan. Střed fotografie zaujímal pahorek, tečkovaný skálami.

Major se opřel lokty o stůl a podíval se na mne. „Obzvláště soudruh Filip by měl místo poznat!“ poznamenal.

„To je přece…“ řekl jsem nejistě, ale major mě přerušil.

„Ano. To je místo, kde došlo k setkáni s olgoj-chorchojem. Domníváme se, že se nám ho podařilo vyfotografovat. Totiž červa – nejen ono místo. Podívejte se, prosím.“

Vraždící červ-tlusté střevo vzbudil přirozeně všeobecný zájem a nad stolem se naklonilo najednou tolik hlav, že se div nesrazily. Mezerou mezi uchem Vyprávěče pohádek a silným zátylkem náčelníka zdravotnické služby jsem zahlédl nepatrnou, protáhlou bělavou plošku, zřetelně se odlišující od okolních balvanů.

„Není to kaz v desce? Nebo odraz slunečních paprsků nebo něco podobného?“ zeptal se pochybovačně Vinař. Brýlatý student jeho otázku přeložil.

Major pokrčil rameny. „Kaz v desce určitě ne a odraz také ne. Přesně předmět určit je ovšem velmi svízelné ale podceňování tohoto nálezu by nebylo, myslím, na místě. Německá tajná zbraň, bezpilotní střela V-2, byla anglickou vyhodnocovatelkou Constanci Babingtonovou-Smithovou,“ major se rozhlédl, aby zjistil, jak na nás působí jeho vědomosti, „objevena z pouhé tmavé skvrnky na leteckém snímku ostrova Penemünde. To jen tak mimochodem. Prohlédněte si, prosím, snímek ještě jednou a podrobněji…“ Vytáhl z kapsy tužku a naznačil hrotem tuhy linii bělavého tělesa ve skálách na druhé straně pahorku. Opravdu se zdálo; že se stříbrná zrnka zhuštují ve vlasově jemnou čárku, schovanou ví skalním labyrintu. Mohl to být balvan, ale lišil se od ostatních. Snad to byl člověk, ale na to jsme přišli až po majorově upozornění. Člověk, sedící nebo stojící na skále.

„Vyhodnocovali jste, soudruhu majore, možné směry komunikaci?“ zeptal se náčelník bezpečnostní služby. „Myslím zejména z místa na poslední fotografii, od šivétu Šavryn-gün-us.“

Důstojník se předpisově vymrštil ze židle.

„Samozřejmě – zapoměl jsem se o tom zmínit. Nejpravděpodobnější komunikace na západ, od hranic republiky do vnitrozemí, vedou téměř nepřerušenou průrvou směrem k Oranžovým pískům.“

„Děkuji vám,“ kývl hlavou náčelník bezpečnostní služby. „Teď by snad bylo nejlépe požádat o referát doktora Filipa. Spokojíme se, vzhledem k jeho zranění, jen velmi stručnou zprávou…“ usmál se na mne.

Zatahal jsem divoce za obvaz na bradě, abych uvolnil mluvidla k nastávajícímu výkonu.

„Vraždy, které se udály v posledních měsících v okrajových oblastech Chaldzan-dzachu –“ začal jsem pomalu, aby brýlatý student mohl překládat větu za větou, „byly, jak víte, připisovány olgoj-chorchojovi.“

„Promiňte, prosím –“ přerušil mě jeden z účastníků porady, zoolog ulánbátarského „kruhu moudrých badatelů“, „lze v tomto případě mluvit o vraždě? Zmije nebo tygr přece nevraždi – ti zabíjejí.“

Náčelník mávl odmítavě rukou, aby tazatele přerušil. Pokračoval jsem.

„Je těžké představit si zvíře tak primitivní, jak podle pověstí olgoj-chorchoj vypadá, vyzbrojené obranným a útočným aparátem, schopným zabít i člověka. Dokonce na dálku a okamžitě. Mezi známými druhy vyšších červů, tedy v třídě pijavek, červů štětinonohých, hlístů, červů kroužkovitých i štětinatých –“ student se za brýlemi potil zoufalou snahou o srozumitelný překlad zoologických názvů, ale když se mohl major chlubit Constancí Babingtonovou, proč bych se já neblýskl systematikou červů? – „není žádný, který by jen vzdáleně naznačoval možnosti takového vývoje. Pravděpodobnější příčinou by byl had, jedovatý a útočný, ale žádné takové zvíře nebylo dosud v Mongolsku pozorováno. Místní druhy jsou většinou neškodné a jen výjimečně mohou způsobit smrt uštknutím. Podobných případů je v celém státě –“ nahlédl jsem do poznámkového bloku, „sotva deset ročně, nejspíš ještě na opačné straně, v Altaji. Olgoj-chorchoje a hady můžeme v této souvislosti škrtnout.“

„Vy jste ale přece olgoj-chorchoje viděl? Střílel jste po něm!“ nevydržel opět mlčet kolega zoolog.

„Ne. Viděl jsem předmět, tažený zřejmě na laně, velmi zdařile napodobující pohyby obrovského červa. Dvakrát jsem jej zasáhl těžkou kulí bez výsledku. Vzhledem k šeru a k pochopitelnému rozčilení jsme si ani já, ani vedoucí československé výpravy nepovšimli vlečného lana. Určitě tam ale bylo, možná dobře maskováno.“

„Jak si vysvětlujete toto podivné setkání?“ zeptal se tentokrát sám náčelník.

„Model nebo napodobenina olgoj-chorchoje mají právě tak jako povídačky o Červených mniších Dugpú zabránit okolním obyvatelům, kočovným aratům, vstoupit do určitých oblastí Chaldzan-dzachu. Ten, kdo podobné akce podniká, spoléhal na pověrčivost a strach z neznámého tvora. Když nepomohly, přešel k vraždám.“

„Snažili jsme se určit hranice oné zakázané oblasti, o níž jste se zmínil. Zatím však je nález pozměněného sojomba na hradbě šivétu jediný“, poznamenal major. „Také olgoj-chorchoj se od té doby neobjevil, jen na naši fotografii.“

„Probral jsem všechny možnosti příčin úmrtí přicházející v úvahu,“ pokračoval jsem. „Je jich celá řada. Přemýšlel jsem dokonce i o otrávených šípech…“

„Znamenitá myšlenka!“ ožil Vyprávěč pohádek. „Nejstarší mongolskou písemnou památkou je přes sedm set let starý ujgurský nápis o Džingischánově příbuznóm Jesüngkovi, který při nádamu trefil všemi šípy. Na pět set metrů, prosím!“

„Možná. Jenže nikdy nebyly nalezeny ani šípy, ani zraněni jejich hrotem. Zato tvrdošíjně opakovaná legenda o schopnosti opata Červených mnichů krotit a ovládat všechna zvířata mě nenechala spát. Pitevní nálezy oběti odpovídaly velmi dobře uštknuti hadem s jedem tak účinným, že postižené místo nemělo čas otéci. Daleko dříve se zastavilo srdce. A drobné ranky po uštknutí se hledají velmi těžko. Po několika hodinách to už je, jak jsem se dočetl, téměř vyloučené.“

Oddechl jsem si a napil se ze sklenky natrpklého kumysu.

„Nejste unaven?“ zeptal se náčelník. „Můžeme zasedání na chvíli přerušit!“

„Ne, není třeba. Nuže – moje předpoklady se potvrdily. Náhodou. Nalezl jsem nástroj vrahů v jurtě arata Šagdasürena v oblasti Oranžových písků. Z plechové hračky jeho synka, zabitého jako ostatní oběti, vypadl černý ďábel.“

„Cože vypadlo?“ předklonil se náčelník.

„Černý ďábel – tak ho alespoň nazývají australští Křováci. Bílí osadníci pro něho našli jiné přízvisko: buldočí. Nebudu vás déle napínat. Je to mravenec.“

„Mravenec?“ vykulil oči za rybníčky brýlí překladatel, aby se ujistil, že dobře rozuměl.

„Ano, mravenec. Jeden z nejjedovatějších hmyzů na zeměkouli. Je metlou celých krajů Austrálie a každá rodina, která si vyjde v neděli do přírody, nejprve velmi pozorně prohlédne okolí, jestli tam nemají černí ďáblové hnízdo pod hromádkou hlíny. Buldočí mravenec je útočný, napadá člověka a ihned používá svého žihadla, proti němuž je žihadlo sršně pravým pohlazením. Dvě, nejvýše tři bodnutí jsou zcela smrtelná.“

„Ale u nás přece nežijí buldočí mravenci!“ zamával rukama moudrý badatel, navzdory klidnému a rozvážnému projevu, připisovanému jeho spoluobčanům. „Jaktěživ jsem o nich neslyšel!“

„To na věci nic nemění, příteli,“ snažil jsem se ho uklidnit, „myrmekologie, věda o mravencích, je samostatným odvětvím. Trochu se ji zabývám. Na celém světě je ještě několik skoro stejně nebezpečných druhů mravenců. Například ecuadorský leskle černý kongu, nevlastní bratranec černého ďábla. Je velký jako štír a tak tvrdý, že jej nelze ušlapat. Bodnuti jeho žihadlem může zabit dítě a dospělého muže na několik dnů ochromí.“

„Tomu všemu věřím, ale u nás, v naší zemi…“ protestoval moudrý badatel.

„Jste si jist, soudruhu Filipe, že jde opravdu o buldočího mravence?“ otázal se náčelník s přísným pohledem na temperamentního kolegu.

„Naprosto. Opatřil jsem si literaturu v mikrofilmových kopiích. Prosím, zde je k dispozici.“ Přisunul jsem svitky filmů doprostřed stolu.

„Není třeba. Věříme vám. Ale opravdu – výskyt tak nebezpečného tvora v naší zemi, a to právě v posledních měsících… Máte nějaké vysvětleni?“

„Ano. Bude lépe, přednese-li je soudruh Vinař, který je prostřednictvím zastupitelských úřadů získal i s podkladovým materiálem. Já bych závěrem dodal ještě několik slov k samotným mravencům.“

Vyprávěč pohádek se zavrtěl a pohodlně se usadil do křesla.

„Jak víte, myšlenka použití zvířat v boji je téměř tak stará jako samo válečnictví. V našich pověstech…“ Rýpl jsem ho sádrovým obvazem do boku. Tušil jsem, že se chce pustit do výkladu Starých pověstí českých vůbec a lucké války zvláště.

„Soudruh Vinař získal závažné zprávy o japonských přípravách bakteriologické a biologické války v Mandžusku.“ vložil jsem se do řeči. „Některé z nich mají bezprostřední význam pro vyřešení otázky výskytu buldočích mravenců v Chaldzan-dzachu.“

Vyprávěč pohádek bolestně vzdychl, ale nechal Staré pověsti české i Lučany na pokoji.

„Výzkumy japonských válečných zločinců byly už dávno, v roce 1931, přeneseny z mateřských ostrovů, přelidněných, a proto ohrožených epidemií, do okupovaných provincií Číny. Pod vedením vojenského bakteriologa generálporučíka Išiiho Široa se rozvinula velkorysá příprava biologické války. Nepřítel měl být zničen ne děly, puškami a tanky, ale morem, cholerou a ostatními nakažlivými chorobami. V roce 1936 byly vybudovány na příkaz samotného císaře Hirohita dva přísně tajné ústavy. Prováděly se v nich pokusy na čínských občanech. Stovky lidí zahynuly strašnou, zločinnou smrtí.“

„V roce 1939 se Japonci pokusili o bakteriologický útok proti naší zemi,“ poznamenal náčelník bezpečnostní služby, „shazovali baktérie při útoku na Chalchin-gol…“

„Ano,“ kývl Vyprávěč, „a rok nato způsobili velkou epidemii moru ve střední Číně, v okolí města Nimbo. Zvláštní letadlo svrhlo celá mračna morem nakažených blech na města a vesnice. V roce 1942 zamořili při ústupu ze střední Číny studny, řeky, rybníky i pole.

Také Američané nelenili a v několika střediscích pilně připravovali bakteriologickou válku. Jejich výzkumy skončily až v červenci 1945 a loď naložená morem vyjela směrem k Japonsku. Než mohla splnit svůj úkol, válka skončila.

Ale práce pokračovala. Vítanou pomocí byly celé skupiny zkušených odborníků, japonských bakteriologických zločinců, kteří místo do vězení nebo na šibenici přišli do Camp Detricku a Dugwaye. Je mezi nimi i hlavní vrah Išii Širo, dodaný do USA na rozkaz samotného generála Mac Artura. Nu – a ostatní pracují v oddílu 406 v Tokiu, nazvaném „Zdravotnická správa 8. armády v USA.“

„To je neuvěřitelné…“ hlesl moudrý badatel.

Vyprávěč pokrčil rameny.

„Snad. Důležité ovšem je, že z Číny a Mandžuska neodešli všichni, kdož pracují na přípravě bakteriologické zbraně. Byli rozděleni do několika skupin. A jedna z nich měla zajímavý úkol: využití nejrozmanitějších zvířat v boji proti nepříteli.“

„Nerozumím,“ přiznal náčelník, „v moderní válce přece nelze pouštět na nepřítele tygry nebo slony…“

„Ne, to jistě ne. Ale lze například zničit celou úrodu brambor rozprášením množství mandelinky bramborové. Lze shazovat pilousy, roztoče, plísně – zkrátka, nápadů bylo vždycky dost a dost. Zjistili jsme, že mezi „vědci“ byl i profesor university v Kawasaki Nioko Hiroi. Znamenitý entomolog, hmyzoznalec. Stal se přednostou samostatného odděleni s krycím názvem Cesta k pokoře.“

„Proč právě Cesta k pokoře?“ ozval se poprvé Chasbátar, sedící až dosud mlčky na nejvzdálenějším konci stolu.

„Čert ví…“ pokrčil rameny Vínař. „Japonci jsou plni poezie, zejména když jde o válku. Svůj sebevražedný letoun, naložený třaskavinou a s pilotem zamčeným v kabině, aby nemohl v poslední chvíli moudře zmizet, nazvali Oka, což znamená Třešňový květ, a spolek bláznů, kteří se k tomu propůjčili, Kamikadze, čili Božský vánek… Za zavřenými dveřmi Cesty k pokoře se zkrátka pracovalo na konstrukci biologické diverzní zbraně, jednoduché, levné, účinné a tiché. Profesor Hiroi zkoušel všechen jedovatý hmyz, hady, štíry zkrátka kdeco. Jak se zdá, zůstal nakonec u černých ďáblů. Když se přiblížil konec války, likvidovaly se ústavy Išiiho Široa i generálmajora Judzira, jemuž Cesty k pokoře podléhaly. Zatímco se ostatní skupiny horempádem hrnuly před postupující Rudou armádou do náruče Američanů, vydal se Hiroi opačným směrem, Tak se alespoň domníváme.“

Vyprávěč pohádek posbíral všechny papíry, papírky i bloky s poznámkami na znamení, že opravdu skončil.

Ujal jsem se ihned slova.

„Naše mínění, že v Pustém kraji působí část skupiny profesora Nioka Hiroiho, dokonce možná za osobni účasti generálmajora Judzira, podporuje i řada dalších faktů.

Tak například až dosud nevysvětlitelné nálezy porcelánových střepů. Byli jsme shodou okolnosti v zajetí zcela falešné domněnky, že jde o jakési modely dinosauřích vajec. Je to náhodná podobnost. Dinosauří vejce nejsou ničím jiným než diverzní zbraní, biologickou porcelánovou nebo kameninovou pumou, sloužící k přepravě a vražednému použití mravenců. Je to vlastně vývojový typ bakteriologické letecké bomby, zvané sice také poeticky, ale přece jen vhodněji vaječná skořápka. Její popis podal japonský důstojník, major Sakaki Ryoheia v časopise Sunday Mainichi. Asi čtyřicet centimetrů vysoká porcelánová vaječná skořápka byla zpevněna ocelovou destičkou a tyčinkou – dinosauří vejce, vlastně ruční granát, takové zpevněni nepotřebuje. Jeho průlinčité stěny umožňují uzavřeným mravencům dýchání a černi ďáblové mohou být tímto způsobem přepravováni poměrně dlouho a na velkou vzdálenost.“

„A co se vlastně stane při použití takového dinosauřího vejce s černými ďábly?“ Zeptal se náčelník.

„Přemýšlel jsem o tom, a ačkoli jeden jediný nalezený exemplář z hračky v Šagdasürenově jurtě nedovoluje příliš spolehlivé závěry, domnívám se, že dinosauří vejce obsahuje kromě mravenců i schránku s prostředkem proti hmyzu, nejspíše DDT nebo s něčím podobným. Pří rozbití porcelánové schránky jsou mravenci zasaženi touto chemikálií a odsouzeni k smrti v několika minutách. Tato doba se mi zdá nejvhodnější – zaručuje bezpečnost útočníka a zároveň postačí k tomu, aby mravenci mohli splnit svůj vražedný úkol.“

„Nehrozí nebezpečí, že černí ďáblové v Chaldzan-dzachu zdomácni?“ zeptal se starostlivě Chasbátar.

„Určité nebezpečí tu je –“ odpověděl jsem po chvilce uvažování, „ovšem jen ze samotného místa, kde jsou pěstováni a rozmnožováni. Z dinosauřích vajec ne. Koloběh mravenčího života je dost složitý – rojení, svatební let samců a samiček… Ostatně u buldočích mravenců jsou jedovaté jen bezkřídlé dělnice, které se nemohou množit. Rozšíření mohou podporovat obzvláště vhodné podmínky, blízké australským. Asi právě proto byla celá skupina přesunuta právě sem, do Pustého kraje, když již musela opustit výborně vybavené ústavy s uměle udržovanou teplotou, vlhkostí vzduchu a tak dále. Fanatičtí Cestující k pokoře raději riskovali hlavu, než by přerušili mnohaletou práci, chýlící se zřejmě ke zdárnému konci. Na převoz umělých mravenišť, líhní a hnízd až do Japonska nebylo na konci války a ve zmatku a panice ustupující fronty ani pomyšlení.“

Náčelník klepal zamyšleně tužkou na stůl a pročesával si husté, šedivé vlasy krátkými prsty.

„Myslím, že bych dovedl určit den a možná i hodinu, kdy překročili hranice…“ řekl jakoby pro sebe. „Nechápali jsme tehdy, co znamená ten docela nesmyslný pohraniční boj v posledních hodinách války v oblasti Sajnšandu. Zdálo se, že se celý pluk Japonců zbláznil – zaútočili s dělostřelectvem a s tanky proti našim opevněním v době, kdy už jsme spolu se sovětskými vojsky zvítězili a docela rozprášili japonskou armádu. Pamatuji se, že tam bylo vrchním velením staženo kdeco – takticky bezvýznamný a neprůchodný Pustý kraj zůstal ovšem bez ochrany. Malá kolona aut nebo ještě spíše velbloudí karavana mohly projit docela snadno.“

Zamyslil se, pak zvedl hlavu a přehlédl všechny účastníky schůzky: „Myslím, že bylo řečeno vše podstatné. Naším společným úkolem teď přirozeně je zlikvidovat nepřítele v Pustém kraji. Této likvidaci musí předcházet přesné a spolehlivé zjištěni, kde se nalézá, aby bylo možno nenadálým útokem, případně použitím DDT, rozprašovaným letadly, zamezit rozšíření nebezpečného hmyzu a dalším vraždám. To je váš úkol, soudruhu Chasbátare. Vy,“ obrátil se na náčelníka zdravotnické služby Dalan Dzadgadu“, opatříte dostatek vhodných léků a přisunete je všude tam, kde by se mohli černí ďáblové objevit. Nezapomeňte na prostředky hubicí hmyz. Chraňte zejména tábor československé vědecké expedice!

Letecké snímkování zatím zastavte. Možná že by stálo za pokus určit alespoň přibližně leteckými naslouchacími přístroji směr, odkud přicházejí zvuky bohoslužby Červených mnichů, o nichž nám vyprávěl soudruh Filip. Já vím, že jsou zastaralé, vyřazené a většinou rozmontované…“ dodal, když viděl nesouhlasný výraz majora, „…ale zkuste to přece. Vsadil bych krk, že Červené mnichy v čele s blahoslaveným profesorem Hiroim najdeme někde mezi šivétem a Oranžovými písky. Nu – a já si osobně ponechám úkol nejtěžší: uzavřít od východu Pustý kraj tak, aby neproklouzla ani myš, ani mravenec.“

„Promiňte, soudruhu náčelníku,“ ozval se Vinař, „ale jaký to bude mít smysl? Snad od západu, ne?“

„Od východu. Události posledních týdnů ukazují, že se Cestující k pokoře po dlouhých měsících probudili k životu. Chystají se zmizet. Čankajškovy úřady už zřejmě připravily cestu – teď jde o to, dostat se od nás se vším všudy, i s černými ďábly. Proto potřebovali prázdný, vylidněný kraj. Musíme počítat s každou možností – s pokusem proniknout karavanou, pěšky i letecky, nejspíše vrtulníky. Možná že už jsou v pohybu moc velké peníze, aby se ,Pokorni‘ odtud dostali… Co o tom soudíte vy, Chasbátare?“

Nadporučík se zatvářil starostlivě.

„Východní okraj Pustého kraje je na hranicích strašně nepřehledný a členitý. Je tam tisíce míst, kudy je možné projít. Bude třeba nejméně celého praporu vojska. A zásobování…“

„Já vím, já vím!“ usmál se náčelník. „Budu se muset hádat až do krve – ale krotitele těch ďáblů dostanu, i kdyby to měla být poslední věc, kterou kdy udělám…“

Za chvíli jsme seděli s Vyprávěčem v uzounké uličce staré části Urgy na dvoře přízemního domku, obklopeného plotem z neloupaných modřínových kmenů. Vinař tu měl spřízněnou duši – sběratele mongolských pohádek – strávil u něho každou volnou chvilku. Vyprávěčův přítel nás pohostil hustou skopovou polévkou s nudlemi. Bylo pro mne neobyčejně těžké dostat dlouhé a široké nudle na správné místo mezi obvazy, ale konečně se podařilo i to.

Po jídle jsme leželi na kobercích, podložených koňskými kůžemi, a pokuřovali.

„Poslyšte, doktore –“ ozval se najednou Vinař, „slyšel jste, jak nazval ten šedovlasý šéf celou partu Cestujících v pokoře?“

„Slyšel. Krotitelé ďáblů,“ odpověděl jsem, nacpávaje si další hlavičku gancu vonným čínským tabákem. „Krotitelé ďáblů…“ opakoval zamyšleně Vyprávěč.

„To není špatné. To opravdu není špatné.“

DOUPĚ

Na místě, kde stáli,

byli stísněni,

s čela pot

setříti nebyli s to.

(Tajná kronika Mongolů)

Práce na Základně se chýlily ke konci. Zdánlivě se nic nezměnilo, jen hory v pozadí dostaly sotva znatelně modřejší tón. Dušinka s Kolegyni si konečně dodaly odvahy a pozdvihly okraje své jurty. Roztomilé černé kobylky zmizely a s nimi všechen ostatní hmyz kolem Základny, čemuž se Nergüj i džólóč Rigdzen neobyčejně divili. Připisovali to manipulacím se sádrou a dřevitou vlnou, do nichž byly opatrně baleny ostatky Jeho císařské výsosti Tyranossaura i želvy. Nepovažoval jsem za nutné jim vyprávět o desítkách kilogramů DDT, které jsme s Chasbátarem sypali kolem tábora a mezi jurty.

Varan byl díky obětavému Bednářovi, jemuž ochotně a neúnavně pomáhal Nergüj, dokonale vypreparován. Kostra, pečlivě zabalená do celé řady vrstev vaty, byla už na cestě do Prahy a části mozku, jater i ostatních orgánů čekaly, uloženy do formalínu, na vědecké zpracování. Také ostatní zoologický program byl splněn. Od hezkých stepních myší, shromažďujících u svých děr kupky sena a sbírajících tak pro mongolské báby-kořenářky jamáchaje, léčivé kořínky, až ke statným dzérénům bylo vše řádně uschováno, staženo, konzervováno a popsáno. I brouci a malé mušky, trápící nás ještě před několika týdny.

Základna byla zkrátka před likvidací. Oddaloval jsem odjezd, snažil jsem se stále vypadat jako horlivý lovec a sběratel – ale čas neúprosně ubíhal a Chasbátar na mé otázky odpovídal jen pokrčením ramen.

Červení mniši Dugpú byli zřejmě stále nepolapitelní. Hlídky pohraničníků prošly Pustý kraj do hloubky několika desítek kilometrů. Nalezly prastaré šamanské mohyly, zbytky opevnění, ale po klášteře, lépe řečeno po základně profesora Hiroiho však nebylo ani stopy.

Scházeli jsme se občas s Chasbátarem na okraji tábora a hovořili beze svědků o situaci. Chasbátar se přikláněl k domněnce, že Krotitelé ďáblů, smím-li používat výrazu náčelníka bezpečnostní služby, už opustili Pustý kraj a že další pátrání po nich je plýtvání času i silami. Podobný názor prý také zastávají jeho nadřízení v Dalan Dzadgadu i Ulánbátaru. Zbývá jen zjistit, zda v soutěskách Pustého kraje nezůstala jako nežádoucí dědictví mraveniště buldočích mravenců.

„Je-li tomu tak, soudruhu Chasbátare, pokusím se mraveniště vypátrat!“ navrhl jsem při jednom z našich rozhovorů pod hvězdami podzimní Gobi.

„Uvažovali jsme o tom, soudruhu Filipe,“ přikývl Chasbátar, přitahuje si zimomřivě cípy délu, „ale nemůžeme riskovat. Povoláme raději naše entomology.“

„V Gobi žije několik desítek druhů mravenců, Chasbátarguá,“ namítl jsem. „Možná že nejsou všechny popsány. Mravenců je na světě asi kolem osmi tisíc druhů. Černí ďáblové se naneštěstí nijak zvlášť neliší od svých nevinných příbuzných. Jste si opravdu jist, že získáte myrmekologa schopného projit Chaldzan-dzachem a přinést alespoň poněkud spolehlivou zprávu?“

„Já vím,“ doznal můj společník, „ale přesto…“

„Co přesto? Myslíte, že nejsem ochoten pomoci i zde? Ostatně, podívejte se, Chasbátarguá,“ vytáhl jsem z kapsy obdélníček kartónu, který mi ve vlaku nedaleko hraničního kamene mezi Evropou a Asií vnutil Gemsüren, „jste mi povinen poskytnout všemožnou pomoc a podporu. Nuže – poskytněte mi ji! Chci se naposledy rozhlédnout po Chaldzan-dzachu.“

„Jen se tolik nepřetvařujte, soudruhu Filipe!“ zašklebil se poručík. „Spíš než za mravenci se chcete zase vypravit za dalším písečným drakem nebo za Červenými mnichy. Nemám pravdu?“

„Nemáte!“ řekl jsem rázně a pro větší důraz mongolsky. „Půjdu-li za buldočími mravenci, budu je hledat. Především je. To není, milý Chasbátare, žádná legrace. Varani jsou, jak víte, nařízením vlády Mongolské lidové republiky s okamžitou platností co nejpřísněji hájeni. A Červení mniši? Je to tak snadné, nalézt je?“

„Zdá se, že není –“ připustil Chasbátar, „hledali jsme až dosud marně v širokém okruhu šivétu Šavryn-gün-us a dokonce,“ prozradil po kratičkém zaváhání, „bylo provedeno nové snímkování kraje. Nic nového však nebylo objeveno.“

„A odposlouchávací přístroje?“

„Zklamaly na celé čáře. V Pustém kraji je příliš mnoho odrazných ploch. Zvuky byly několikráte zachyceny – naposledy asi před měsícem – ale nepodařilo se je zaměřit.“

„Tak vidíte, Chasbátarguá…“ řekl jsem přesvědčivě, „kdoví kde je Červeným mnichům Dugpú konec. Ptáčkové už asi vyletěli – třeba zrovna ve chvíli, kdy jsme se na ně v Ulánbátaru chystali. Možná že stěny měly uši i tam.“

„Že stěny měly co?“ podivil se Chasbátar překladu českého úsloví.

„Uši! Že někdo poslouchal a příliš mnoho mluvil.“

„Vyloučeno!“ mávl rukou poručík. „Všichni účastníci porady jsou zcela spolehliví.“

„Dobrá, jak myslíte. Ale abychom se konečně domluvili: navrhuji uspořádat poslední výpravu do Chaldzan-dzachu – samozřejmě za mé účasti. Projedeme se po Pustém kraji, po místech, kde došlo k napadení oběti, a porozhlédneme se po mraveništích. Za dva tři dny jsme zase na Základně, právě včas, abychom pohodlně sbalili a rozloučili se s Gobi. Tím bude vlastně celá záležitost Krotitelů ďáblů jakžtakž uzavřena.“

„Doufejme…“ zabručel Chasbátar. „Dobrá, soudruhu Filipe. Souhlasím a myslím, že i moji nadřízení nebudou nic namítat. Výpravy se ovšem zúčastním také já. Zodpovídám za vaši bezpečnost. Pak Nergüj…“

„Nergüje nechme tentokrát paleontologům, Chasbátarguá,“ navrhl jsem. „Hubují tak jako tak, že ho stále lákáme od vzácných konkrecí do všelijakých dobrodružství. Myslím, že bychom měli zkusit vniknout do Pustého kraje od Oranžových pisků a jít směrem k šivétu. Právě tam je jurta arata, který se nebojí ani čerta, ba dokonce ani olgoj-chorchoje, ani písečných draků, zná Pustý kraj a má s mnichy Dugpú nějaké osobní účty. Slíbil jsem, že na něho nezapomenu.“

„Ovšem, Šagdasüren, pamatuji se,“ přikývl Chasbátar, „musíme ale nejprve zjistit, jestli už neodešel na jiné kočoviště. S blížícím se podzimem ženou arati svá stáda dál na sever. A ještě někoho bychom měli s sebou vzít, Filipguá!“

„Koho? Pohlavára – tedy docenta?“

„Ne… toho ne,“ pošvihával Chasbátar proutkem saxaulu po žloutnoucích stéblech deresünu, šustících v ostrém, svěžím vánku, „Malého doktora, soudružku Jandovou. Žádala mě, aby mohla ještě jednou projít alespoň část Pustého kraje a poohlédnout se po nových nalezištích. Gobi jí, jak se zdá, učarovala… chtěla by se prý sem vrátit napřesrok s novou výpravou. Tvrdila, že náš ajmak je pravým atlasem vyhynulého tvorstva a že prý by brečela, když vidí, jak se kosti draků rozpadají na slunci a ve větru.“

To byla celá Dušinka!

„Dobrá, proč ne?“ řekl jsem rychle, aby si to Chasbátar nerozmyslil, a zároveň jsem se na něho koutkem oka podíval, jak se tváří. Nehnul v opálené tváři ani svalem, jen v očích mu jiskřilo. Rázným švihnutím prutu uťal nevinné hlavy pouštní trávy.

„Myslím, že ji společně ohlídáme, že, soudruhu Filipe?“

„Určitě…“ odpověděl jsem přesvědčeně.

Druhý den jsme vyrazili na rachotivé willysce s Rigdzenem za volantem, Dušinkou vedle něho a se skromnými zásobami vody a jídla v batozích. Seděli jsme s Chasbátarem na sedadle, které už dávno pozbylo čalounění, a křečovitě se drželi postranic, aby nás neočekávaný výmol nebo ještě spíš nora tarbagana, vyhrabaná s oblibou právě uprostřed stepních cest, neposlaly obloukem k zemi. Silný vítr zdvihal kotouče prachu a vháněl jej do očí i do úst. Až na džólóče Rigdzena v obvyklém promaštěném overalu jsme byli všichni v mongolských délech a čepicich, podšitých liščí kožešinou. Pod délem měl každý z nás lehkou kombinézu, chránící před prachem. Na urostlého Chasbátará byl pěkný pohled, pokažený jen vojenskou brašnou na spisy, kterou měl přes rameno. Chránil ji jako oko v hlavě – obsahovala letecké snímky Pustého kraje. Měly nám v případě potřeby posloužit místo mapy.

Šagdasüren a jeho gergí nás čekali před jurtou – Chasbátar ještě včera vzkázal, že přijedeme, a Šagdasüren bez váhání přijal nabídku zúčastnit se výpravy jako průvodce.

Po posilnění obvyklou skopovou polévkou, silnou a téměř vařící, jsme znovu nasedli, rozmnoženi o dalšího člena výpravy. Jeli jsme až k soutěsce, kde jsem zažil dobrodružství s písečným drakem a zříceni skály. Když se oranžová, rozeklaná silueta Chongorfn-el objevila před strašlivě poskakujícím a kymácejícím se džípem, rozbolely mě nutkavým návratem vzpomínek všechny už zahojené rány a odřeniny…

Dušinka byla nadšena rázem kraje, vybuchujícím ohnivými plameny skalních jehel a tabulí, divoce přeházených a kupicích se jedna přes druhou.

„Lepší kulisu jste si pro svůj romantický souboj s pohádkovým drakem nemohl vybrat, kolego!“ jásala. „Když jsem byla malá holka, měla jsem loutkové divadlo a mezi jinými dekoracemi také skalnatou krajinu s dračím doupětem. Vypadalo to tam zrovna takhle…“ Chvilku přemýšlela a pak dodala. „Ale ta moje byla lepší. Voněla klihem. A odkud že jste to vlastně spadl?“

„Zrovna tady – z támhleté skály!“ ukázal jsem přes stráň, pokrytou sutí, kde se vysoko nad soutěskou odrážel proti jitřnímu nebi zubatý, jako ohryzaný okraj pískovcové tabule.

Dušinka mě chytila za rukáv. Viděl jsem, že trochu pod osmahlou pokožkou zbledla.

„Tak… tak jsem si to nepředstavovala! Myslela jsem…“

„Myslela jste zkrátka, že jsem se skutálel s něčeho podobného schodům, viďte?“ doplnil jsem ji. „Nic takového tady v Chongorín-el naneštěstí není – a to mě ještě málem rafnul umírající varan. Připlazil se, potvora, na několik kroků. Ještě že mě ani tentokrát springfieldka nezklamala.“

Snad chtěla ještě něco říci, ale Chasbátar si už hodil na záda batoh a vykročil do soutěsky. Byl čas vydat se na cestu, a tak Dušinka jen pozvedla k očím triedr, který jí visel na krku, a pozorně prohlédla místo, které mě málem stálo život.

„Hledáte vhodné umístění pamětní desky?“ dobíral jsem si ji. „Víte, něco pro turisty. Třeba: Zde byl překonán rekord Východní Asie ve skoku ze skály nebo podobně.“

Dušinka se na mne úkosem podívala.

„Četl jste Dobrodružství A. G. Pyma, kolego?“

„Samozřejmě – patří dokonce k mým nejoblíbenějším knihám. Proč se ptáte?“

„Nic, nic…“ zavrtěla hlavou. „Jen mi tak něco napadlo.“

V soutěsce sevřené oranžovými hradbami zabočil pojednou Šagdasüren přímo ke skále a zmizel v ní jak pohádkový permoník. Souvislá tabule pískovce byla přerušena úzkou trhlinou, tak těsnou, že bylo možné dotýkat se rozpaženýma rukama obou stěn, Trhlina pokračovala do skalního masívu klikatým, hlubokým zářezem. Nad námi zářila šedomodrá obloha – ale tady bylo příšeří, ve kterém jsme se husím pochodem brodili jako po mořském dně, zapadajíce po kolena do jemného písku, navátého sem z náhorních tabulí.

„Jak jste tuhle cestu objevil, Šagdasürenguá?“ neodolal jsem konečně. „A vede vůbec někam? Nekonči zase skalní stěnou?“

Náš průvodce se zastavil a s úsměvem vysvětlil, že soutěsku v labyrintu skal neobjevil vlastně on, ale zatoulaná ovce, po jejíchž stopách před několika lety šel. Vede prý dost hluboko do Pustého kraje – na její konec se však nikdy nedostal. Nebylo proč. Po cestě je několik míst, kudy se lze celkem snadno vyšplhat na náhorní plošinu, kdyby snad byla soutěska zahrazena.

Domluvili jsme se s Dušinkou, že máme oba co chvíli chuť zatahat se za ucho – jako by nám v něm zvonilo – ale byl to jen zvuk přesýpajícího se pisku, jehož suché, drsné šustěni ještě zdůrazňovalo ticho, vládnoucí v úzkém kaňonu, kterým jsme procházeli.

„Poslyšte, Chasbátarguá,“ obrátil jsem se k poručíkovi, „pokud si vzpomínám, mluvilo se v Ulánbátaru o jakési průrvě, vedoucí od Oranžových písků k šivétu. Pamatujete se ještě?“

Chasbátar přikývl.

„Ano. Major ji označil za nejpravděpodobnější cestu uvnitř Pustého kraje – ale to není tahle. Průrva, o které se mluvilo, je daleko širší, vychází asi pět kilometrů od nás přímo ze stepi a pohraničníci ji samozřejmě celou prošli. Bez výsledku.“

„Co si šeptáte, mládenci?“ přerušila nás Dušinka. „Nesměla bych to také slyšet?“

Podívali jsme se na sebe s Chasbátarem provinile. Chasbátar rychle vykoktal, že se dohadujeme o opuštěnosti průrvy, kde nejsou na dně pražádné stopy.

„Bodejť by byly!“ hodila hlavou Dušinka, až se ji ve vlasech roztančila zlatá světélka. „Písek by je za pár hodin zavál. Ale stopy tu stejně jsou. To víte, musí je najit paleontolog, který kouká po skálách. Podívejte se!“

Šla ještě několik desítek kroků, zastavila se a ukázala prstem místo na vypouklém skalním boku. Opravdu pískovec byl škrábnut mělkou rýhou, lišící se barvou od okolí. Bylo velmi těžké říci, jak dávno tato stopa vznikla – ale jistě ne dříve než před minulou zimou. Sníh a přeháňky by byly rýhu zbarvily.

„Sleduji ty škrábance už hezkou chvíli,“ prohlásila hrdě Dušinka, „a shledávám v sobě zbytky z četby detektivek a indiánek. Co by je mohlo způsobit, slavní stopaři, nu?“

Teď už se nad rýhou sklonil i Šagdasüren.

„Puška ne!“ prohlásil s jistotou. „I kdyby byl někdo tak neopatrný a mlátil vždy po pár krocích hlavní do skály, byly by rýhy hlubší a užší.“

„Rohy dobytka?“ navrhoval jsem já.

Oba naši průvodci rozhodně zavrtěli hlavou.

„Škráby jsou sice na obou stranách soutěsky, to je pravda,“ uvažoval Chasbátar, „ale ani krávy, ani ovce by nešly tak nešikovně. Nejspíše někdo nesl soutěskou nějaký těžký náklad, například bednu. Byl pod váhou břemene skloněn, neviděl dobře, soutěska je úzká a tak co chvíli narazil rohem bedny na skálu. Co tomu říkáte?“

Nikdo z nás nenalezl přijatelnější vysvětlení. Mlčky, jen pohledem jsme se dorozuměli s Chasbátarem. Jestliže byla soutěska používána jako stezka, dokonce pro přepravu nákladů, pak…

Chasbátar se zastavil a oslovil Dušinku i Šagdasürena – každou větu řekl nejprve rusky a pak mongolsky. Nebylo těch vět mnoho. Vysvětlil, jak zahynul Šagdasúrenův synek i všechny ostatní oběti. Zmínil se o našich domněnkách, o Cestě k pokoře i o profesoru Hiroim, jehož sídlo, klášter Červených mnichů Dugpú, může být nablízku.

Dušinka přijala Chasbátarovu zprávu klidně a bez překvapení.

„Myslila jsem si něco takového…“ poznamenala. „Bylo mi už dávno moc divné, co má doktor Filip pořád na práci v Chaldzan-dzachu a proč si každý večer spolu –“ pohlédla na Chasbátara, „někde na kraji tábora šuškáte.“

Oba jsme se s poručíkem trochu zahanbeně zasmáli. Naše konspirativní schopnosti nebyly zřejmě příliš valné.

Šagdasüren neřekl ani slovo. Jen trochu zbledl, když Chasbátar mluvil o černých ďáblech, kteří ubodali jeho chlapce. Sejmul s ramene svou starou vojenskou karabinu, vsunul náboj do hlavně a velkýma černýma očima pozoroval skály vysoko nad námi.

„Chce se někdo vrátit?“ zeptal se Chasbátar za všeobecného mlčení. „Vy, baga emč? Ne? A vy, Šagdasúrene? Také ne? Dobrá. Přebírám vedení naší výpravy. Budeme teď postupovat co nejtišeji. Nezáleží na rychlosti pochodu. Myslím, že hnízdo mnichů Dugpú není daleko. Cítím to. Sledujte půdu – zejména vy, Filipguá. Jediný z nás víte, jak vypadají mraveniště černých ďáblů. Já a baga emč budeme hlídat skály. Vy, Šagdasürene, půjdete padesát metrů před námi. V žádném případě se nepouštějte do nějakého dobrodružství. Zjistíte-li cokoli mimořádného, počkáte na nás nebo se vrátíte. Signálem je dvojí písknutí tarbagana. Dovedete je napodobit?“

Šagdasüren přikývl a pronikavě hvízdl, až jsem leknutím poskočil.

„Dobrá. Všechno je jasné – můžeme jít.“

Tohle byl docela jiný Chasbátar. Z tábora jsem ho znal jako ochotného, usměvavého, dobráckého pomocníka a veselého společníka. Rázem se stal strohým, rozhodným velitelem, který s odpovědností převzal také právo rozhodovat. Jak to napsal Jack London? Aby mohl muž velet mužům, musí být především sám mužem. Nuže, Chasbátar nepochybně mužem byl.

Pochod se zvolnil, Šagdasüren postupoval před námi s puškou připravenou k výstřelu, v čele naší trojice pracně vytahovala z návějí písku drobné botky Dušinka a vzadu jsme šli s Chasbátarem my dva. „Možná že by bylo rozumnější vrátit se a přivést sem četu pohraničníků, ale za poslední měsíc už zažili tolik planých poplachů…“ zašeptal mi do ucha. Přikývl jsem s porozuměním. Střežení Pustého kraje by bylo nesmírně obtížným a vyčerpávajícím úkolem, i kdyby se něco dělo. Natož v naprosté nečinnosti a bez nejmenšího výsledku.

Ozvalo se ostré zahvízdnutí a vzápětí druhé. Chasbátar s kočičí mrštnosti vytáhl zpod délu těžkou armádní pistoli a rozběhl se k ohybu skály, kde stál Šagdasüren. V posledním okamžiku jsem zachytil za vlající šos Dušinku, která se rázem pustila za nim.

„Pusťte mě!“ šeptala rozčileně. „Proč mě držíte?“

„Protože…“ začal jsem vysvětlovat, pak jsem jenom mávl rukou, zdržel Dušinku na stezce, proklouzl kolem ní a několika kroky dohnal Šagdasürena i Chasbátara. Dušinka mě samozřejmě vzápětí následovala, vzteky celá rudá.

Oba naši společníci se krčili, sehnuti za balvanem, téměř přehrazujícím průrvu. Sedli jsme si po jejich příkladu na paty těsně za nimi. Chasbátar si přiložil prst na rty a ukazoval hlavní pistole na skalní stěnu před námi. Na rudé pískovcové tabuli bylo žlutou barvou nakresleno sojombo. Jediným pohledem jsem zjistil, že i zde byl symbol lotosu nahrazen vlnovkou olgoj-chorchoje. Znovu jsme byli na hranicích jeho území.

Nechápal jsem ovšem, proč objev sojomba – o jehož významu neměl Šagdasúren docela jistě ani ponětí donutil naše společníky k tak bojovnému chování. Pochopil jsem, až když se ke mně Chasbátar naklonil a zašeptal: „Poslouchejte!“

Poslušně jsem poslouchal. Kromě syčení a zpěvu písku, hnaného větrem, jsem neslyšel nic, ani šustění suchého bělavého bodláčí, lemujícího okraj skal nad našimi hlavami. Také Dušinka jen pokrčila rameny.

„Neslyšíte?“ sykl netrpělivě Chasbátar. „Neslyšíte vodu?“

Teprve teď jsme si uvědomili, že se do vysokých akordů obvyklého neutuchajícího zpěvu větru a písku vloudil ještě další tichý tón: hluboké bublání vody, přepadající z kamene na kámen.

„Voda? Tady? V Pustém kraji?“ namítal jsem šeptem.

Chasbátar jen pokrčil rameny.

Minuty ubíhaly. Nic se nedělo.

Konečně se Chasbátar opatrně vztyčil a protáhl. „Ano – je tu voda. Slyšel jsem o ní vyprávět starce, ale nikdo jim nevěřil. Jestli je vůbec v Chaldzan-dzachu klášter Červených mnichů, je zde.“

„Také jsem slyšel o vodě uprostřed skal,“ šeptal Šagdasüren, „staří arati vyprávěli o soutěsce Tlustého střeva, Olgoj-cav, kterou se může člověk, když bohatě obdaruje šamany, dostat k pramenům vody…“

„Jdeme dále,“ přerušil ho Chasbátar. „Teď půjdu vpředu já. Sledujte mě asi po deseti krocích. Cesta je klikatá.“

Nedošli jsme tentokrát daleko. Asi po sto krocích stále se zužující soutěskou cesta končila. Průrva byla zatarasena zřícenou skálou. Jednotlivé balvany, rudočerně žíhané, vyčnívaly z písku a mezi nimi tu a tam živořila sporá stébla deresünu. Chasbátar se pokusil zával překonat, ale po několika metrech se svezl s malou lavinou kamenů a pisku zpět.

Když rachot utichl a uslyšeli jsme zase jen syčení větru a přesýpajících se zrnek písku, zdálo se nám, že zvuk padající vody zeslábl. Chasbátar i Šagdasüren, synové této pouště, pozorně naslouchali. Zdálo se, že bublání přichází ze všech stran, odráželo se od skalních tabulí a vracelo se, znásobeno desaterou ozvěnou.

Chasbátar pokrčil rameny, posadil se na balvan a vyňal z brašny svazek leteckých fotografií. Podle malé orientační mapky Pustého kraje, rozdělené do celé řady čtverců, vybral snímek naší oblasti. Z fotografie bylo zřejmé, že jsme vlastně stále na samém okraji Pustého kraje, několik málo kilometrů od Oranžových písků. Průrva se ztrácela v členitém terénu, mizela a opět se objevovala jako sotva znatelná tmavá čárka. Chasbátar po chvíli přemýšleni ukázal tužkou na jedno místo.

„Tady jsme.“

Naklonili jsme se nad fotografii.

Na snímku byla kolem dokola divoká změť skal, roklí a propasti. Nikde ani stopy po budovách nebo jurtách, o vodě ani nemluvě.

„Musíme zpět,“ rozhodl Chasbátar, „ten, kdo před námi nesl náklad, neodletěl vzduchem. Někudy musí vést cesta vzhůru nebo do boční průrvy. Dívejte se, prosím, pozorně kolem sebe. Zejména na skály po obou stranách.“

Ukázalo se, že to byla dobrá myšlenka. Neušli jsme ani padesát kroků, když Šagdasüren rozčileně ukazoval místo, kde byla hladká stěna soutěsky přerušena jakousi úzkou strži, plnou balvanů. Byly zde zřejmě už velmi dávno, povrch pískovce byl zvětralý a rozpadal se, přesto se však zdálo, jako by po balvanech vedly uměle vytesané stupně nebo spíše místa, kam bylo možné bezpečně stoupnout. Právě z těchto míst byl písek smeten. Někdo tudy vystupoval, a ne jednou.

„Počkejte tady –“ zašeptal Chasbátar, „podívám se nahoru sám.“

Neměli jsme čas protestovat. Chasbátar odložil brašnu, přitáhl modrý hedvábný pás, stahující dél, zasunul za něj pistoli a lehce, obratně šplhal po balvanech vzhůru. Asi v polovině svahu se zastavil – byl téměř nad našimi hlavami – zkoumaje skály kolem sebe. Viděli jsme, že nemůže nalézt cestu dál.

„Půjdu za ním!“ prohlásila rozhodně Dušinka. „Vyznám se ve skálách přece jen lépe než pohraničník. Filipe, pomozte mi trochu!“

Vysadil jsem Dušinku na nejbližší balvan – odtud už byla cesta snazší. Za chvíli stála vedle Chasbátara. Minuty ubíhaly. Bolelo mě za krkem. Zrovna jsem vytáhl zpod opasku pouzdro s cigaretami, když se nad námi ozvalo dvojí ostré hvízdnutí. Chasbátara ani Dušinku nebylo v tu chvíli vidět. Nadhodil jsem batoh, do ruky vzal – rebus desperatis, abych použil Vyprávěčova rčení – zavazadlo Dušinky a následoval Šagdasürena, který už šplhal vzhůru.

Po několika metrech se v balvanech objevily skutečné schody, ukryté tak, že je nebylo možné ze dna průrvy spatřit. Když jsme došli k místům, kde Chasbátar ztratil další cestu, uviděli jsme konečně zbylé členy společnosti; opírali se s hekáním o bok obrovského, nejméně desetitunového balvanu, uzavírajícího jakýsi výklenek do skály. Dušinka i Chasbátar byli zabořeni po kotníky do písku samou námahou.

„Co to je za nesmysl…“ začal jsem se o nich kriticky vyjadřovat. Připomínali mravence, kteří chtějí pohnout cihlou – ale pak jsem si povšiml, že se balvan milimetr po milimetru otáčí, jako by byl upevněn na obrovských veřejích.

Šagdasüren to už zpozoroval také, shodil pušku i ranec se stanem a konzervami a pomáhal. Pro mne nebylo na úzké skalní římse místo, tak jsem se mohl jen dívat, jak se mezi balvanem a žíhanou pískovcovou stěnou stále rozšiřuje otvor, vedoucí do nitra skály. Vše se odehrávalo docela tiše, za přízračného šelestěni větru a písku. Hora se otvírala.

Po několika minutách vznikl otvor dostatečně veliký, abychom se jím protáhli. Dušinka, která podivuhodnou bránu objevila, měla zřejmě sto chutí hned se pustit za dalšími výzkumy, ale Chasbátar ji rozumně zadržel a opatrně se vsoukal do otvoru sám. Co asi nalezne? Kromě mé svítilny jsme s sebou neměli žádná světla. Na pochod jeskynním labyrintem při světle improvizovaných saxaulových pochodní, hořících jako papír a rozhazujících pravé ohňostroje jisker, nebylo ani pomyšlení.

Poručík vyhlédl z otvoru.

„Je tu chodba – a není docela temná. Půjdu ji prozkoumat. Čekejte zde.“

Šagdasüren shodil se zad batoh.

„Půjdu také. Mám na to právo. Můj malý syn…“ „Prosím vás, Filipguá, alespoň vy buďte rozumný a zůstaňte zde. Kdybychom se do půl hodiny nevrátili, přivolejte ze Základny na pomoc četu pohraničníků. Rozhodně se s baga-emč nepouštějte za námi. Teď není čas ani místo pro nerozvážnosti,“

Chasbátar pokynul rukou na pozdrav a zmizel v otvoru. Šagdasüren, bledý, s horečně jiskřícíma očima, ho následoval. Osaměli jsme s Dušinkou na skalní římse. Bylo zbytečné vystavovat se nebezpečí – ukryli jsme se tedy mezi balvany co nejblíže stěně. Dušinka za chvíli neodolala. Zvědavě nahlížela do otvoru.

„Samozřejmě, je to ono, doktore! Jak to říkal Šagdasüren? Soutěska Tlustého střeva, viďte?“

„Ano – Olgoj-cav, soutěska Tlustého střeva. Dost nepoetické jméno.“

„Ale výstižné. Hned jsem si myslela, že to nemůže být soutěska, když se podobá tlustému střevu. Chodba, jedině chodba, Filipe! Možná že Olgoj-cav je kaňon, kterým jsme sem přišli, ale tlusté střevo je určitě tohle. Podívejte se!“

Odsunula se a uvolnila mi místo u štěrbiny.

Skálou vedla chodba téměř pravidelného kruhového průřezu, vysoká asi dva metry. Tu a tam se rozšiřovala mělkými, temnými výklenky, ale jinak byla prosvětlena paprskem dopadajícím od jejího druhého konce. Podle velikosti protilehlého ústí byla dlouhá nejvýše dvě stě metrů.

„To je přece umělá štola!“ řekl jsem udiveně. „Vždyť je pravidelně vytesaná ve skále!“

„Omyl,“ poučila mě Dušinka, „je vidět, že jste opovrhl turistickými krásami Moravského krasu. Chodbu vyhloubila voda. Docela určitě. Kde se tu vzala, ovšem nevím. Ale je tu. Slyšíte?“

Skutečně – rachot a bublání padající vody přicházelo skalní chodbou hlasitě a zřetelně, jenže já jsem teď neměl pro geologické úvahy příliš mnoho pochopeni. Minutová ručička v pravém slova smyslu letěla. Za malou chvíli se budeme muset vrátit do tábora pro pomoc.

Půlhodina uplynula. „Ještě pět minut!“ žadonila Dušinka. „Určitě se vrátí, uvidíte!“

Čekali jsme dál. Pět minut už také téměř uběhlo, když se na druhé straně chodby ve světelném kruhu objevila tmavá postava. Uviděli jsme ji s Dušinkou současně.

„Už…“ vyhrkla radostně Dušinka, ale vzápětí jsem jí zakryl pusu dlaní a stáhl ji ne právě šetrně za balvan. V ostrém protisvětle nebylo možné rozeznat, kdo se k nám blíží. Pro jistotu jsem odjistil mauserovku, jakžtakž opravenou ulánbátarskými zbrojíři. Teprve když černá silueta došla téměř do poloviny chodby, poznal jsem Šagdasürena.

„Pískali jsme na vás, neslyšeli jste?“ ptal se roztržitě. „Pojďte – zdá se, že hnízdo je prázdné. Krotitelé ďáblů jsou pryč.“ Vztekle uhodil pěstí do skály. Měl nepřítomný pohled a všiml jsem si, že svírá svou karabinu tak pevně, až mu zbělely klouby prstů.

Dušinka vklouzla do otvoru, já, s obtížemi přiměřenými rozložitějšímu formátu, konečně také. Rychle jsme prošli chodbou. Na druhé straně jsme se ocitli na jakési skalní terase, visící nad hlubokým údolím.

„Filipe, to není možné…“ hlesla Dušinka a chytla se měj oběma rukama za rameno. Šagdasúren opřel pušku pažbou o zem, složil na ni ruce a nepřítomně, beze slova se díval před sebe.

Nad strmou nálevkou údolí se vznášel obrovský skalní převis, který je uzavíral jako střecha. Bůhví jakým rozmarem přírody visela nesmírná skalní tabule, při pohledu zespodu černá jako noc, desítky metrů vysunuta nad propast. Není divu, že jsme na leteckých snímcích nic nepozorovali. Krajina byla podivná, hrozná. Černé skály se v divokém zmatku tyčily jedna přes druhou, probodávaly se navzájem hroty a cenily tisíce ostrých zubů. Jejich vyhlazené boky se odrážely docela dole na dně údolí v jezírku, do něhož s rachotem padala úzká nitka vodopádu, svou bělostí ještě zdůrazňující temnost skal. Kolem jezírka, natlačeno ke skále, stálo několik nízkých budov s prolamovanými střechami. Další budovy se ztrácely ve věčném šeru skalních výklenků pod obrovským převisem.

„Klášter Červených mnichů Dugpú…“ zašeptal jsem, abych neporušil nepopsatelnou, divokou krásu tohoto místa.

„Červených mnichů?“ zaslechl mě Šagdasüren, který porozuměl poslednímu slovu. „Ne, Filipguá. To je Chürchrégin-chüré, Klášter u vodopádu.“ Sklonil hlavu, opřel ji o předloktí a jako pro sebe odříkával slova prastaré pověsti:

„Chürchrégín-chüré

ukrytý vysoko v horách, nepoznatelný

od srázů a propastí.

Kdo k němu nalezne cestu,

odhalí pramen moudrosti a bohatství dávných

věků…“

„V tom případě si nemůžeme stěžovat…“ pokusil jsem se o žert, když v tom mě Dušinka stiskla paži.

„Filipe, proboha, podívejte se za sebe!“

Otočil jsem se s napřaženou meuserovkou. Chodba byla prázdná.

„Ne, tam ne,“ povykovala Dušinka, „támhle přece!“ a ukazovala na svahy kolem skalní galerie, na niž jsme stáli. Vydechl jsem úžasem. Byly posety stovkami obrovských kosti a lebek, zčásti rozpadlých, zčásti skvěle zachovalých. Lebky s třiceticentimetrovými zuby se šklebily z písku, docela blízko nás se jako obludný had táhla páteř nějakého pravěkého ještěra, s obratly křídově vybělenými.

„Dračí kosti hlídají Chürchrégín-chüre!“ poznamenal Šagdasüren.

„Filipe, víte co tenhle nález znamená? Chápete to?“ popadala dech rozčilená Dušinka. „Vždyť to je naleziště, na jaké paleontologové celého světa pořád čekali. Filipe, já se zblázním! Řekněte, že to není pravda, že spím a že se za chvíli vzbudím v jurtě! Řekněte vůbec něco!“

Nemusel jsem se dlouho rozmýšlet.

„Blahopřeji vám, Duš… ehm, kolegyně Jandová, a ve vaši osobě všem paleontologům. Připomínám ovšem, že tu dnes máme především jiný úkol. Víte – těch osm dětí…“

„Promiňte,“ pustila rychle moje rameno, „samozřejmě. To víte – bylo toho na mne trochu moc najednou. Půjdeme dolů?“

Šagdasüren už začal sestupovat po pohodlné cestě, vytesané do skály. Stezka obcházela celou stěnu údolí, a pokud jsme mohli v šeru, které se pomalu nad Pustým krajem snášelo, zjistit, končila těsně u budov nad jezírkem. Byli jsme téměř na konci, když jsme míjeli vysoký skalní jehlan, vyrůstající ze dna údolí. Podobal se stavbě, snad zbytku pradávného charúlu, ale Dušinka s jistotou tvrdila, že je to přírodní útvar.

A u skalní stěny ležely trosky černého vrtulníku bez jakéhokoliv označeni. Rotor měl polámané listy, záď se stabilizační vrtulkou byla odervána a odhozena několik metrů daleko. V zasklené kabině, podobající se bublině, bylo vidět zhroucená těla pilota a pozorovatele.

Na stezce proti nám zaskřípaly kroky. Chasbátar se zastavil a díval se s námi přemítavě na vrak.

„Brzy bude tma. Pojďme dolů –“ řekl konečně, „– myslím, že začalo poslední dějství historie Krotitelů ďáblů.“

POSLEDNÍ DĚJSTVÍ

V den společného boje

život nasadil,

v den společného umírání

život v sázku dal.

(Tajná kronika Mongolů)

Bylo už dávno po půlnoci, když jsme se konečné posadili kolem lihového vařiče ve zříceninách jedné z klášterních budov, věkem polorozvalených, s opadanými a přelámanými modrými kachlíky, pokrývajícími podlahu.

Černí ďáblové byli mrtví. Dokonale zařízená umělá mraveniště, lemovaná stružkami s roztokem okamžitě zabíjejícím hmyz, líhně, termostaty, důmyslná zařízení na plnění porcelánových dinosauřích vajec – hromadu jsme jich našli v koutě laboratoře – vše bylo pokryto popraškem DDT a těly buldočích mravenců, strnulých a zkroucených smrtelnou křečí. Vědecká knihovna s několika sty svazků a filmových kopií odborných entomologických děl byla rozházena v koutě svatyně, plné soch s děsivými obličeji a mnoha rukama, napřahujícíma se proti vetřelcům. Krátkovlnná vysílačka s pečlivě odstraněnými značkami výrobce byla rozbita úderem železného sochoru, povalujícího se opodál, malé dynamo, vyrábějící proud pro celou stanici a poháněné vodní turbínou, se ježilo vyrvanými dráty. Všude vládl chaos, všude se povalovaly konzervy, kusy speciálních oděvů, chránících proti smrtícímu bodnuti, drobnohledy, protokoly i zuhelnatělé, nečitelné kusy spisů.

Od samého vstupu do klášterních budov nás obtěžoval hnilobný zápach, překrývající chvílemi ostrou vůni mravenišť a chemikálií, rozházených mezi střepy lahví pod policemi.

Šagdasüren s Dušinkou zůstalí jako stráž na břehu jezera – zajišťovali nás proti nenadálému přepadu od soutěsky Tlustého střeva. Já s Chasbátarem jsme pomalu s mihotavým světlem saxaulových pochodni pronikali do rozvalin kláštera. Byl rozsáhlejší, nežli se nám zprvu od skalní galerie zdálo. Pokračoval řadou budov a prázdných, opuštěných dvorů a dvorků pod skalním převisem, Každým krokem zápach sílil. Klášterní budovy Chürchrégfn-chüré končily až u samé skalní stěny, prolomené do jeskyně vstupem tak vysokým, že jsem se ani já nemusel sklánět a Chasbátarovi zbyl nad hlavou ještě pěkný kus místa. Zdálo se, že ústí jeskyně bylo ještě nedávno zazděno – všude se povalovaly cihly a kusy ztvrdlé malty. Chasbátar objevil před skalní bránou svazek pochodní z větví pouštních jilmů, omotaných voskovanou plstí. Radostně jsme se vzdali saxaulových větví, z nichž se nám do tváři a za krk sypal pravý déšť žhavých oharků. Se zapálenými pochodněmi jsme vstoupili do skalní chodby. Zápach zhoustl a stal se tak dusivým, že jsme si ovinuli kolem obličejů trojcípé šátky, sloužící obvykle jako ochrana při písečných bouřích.

Vstup do chodby hlídala odporná socha tibetského Strážce koní, šestirukého démona, stojícího na klubku svíjejících se hadů. Kolem hlavy měl diadém z lidských lebek a na čele třetí oko, které se na nás vytřeštěně dívalo a mastně se lesklo. Kančí tesáky byly pro větši efekt zbarveny do ruda, jakoby krví.

Chasbátar neuctivě vsunul jednu z pochodní do volné ruky Strážce (ostatních pět bylo zaměstnáno mečem, žezlem, palicí, ohlávkou a pečetidlem) a šli jsme dále. Po několika krocích jsme narazili na první tělo, Nebyl to pěkný pohled. Odhadoval jsem, ačkoli nejsem odborník, že muž v japonské uniformě bez hodnostních označení zde leží už nejméně deset dní, možná i dva týdny. Před úplným rozkladem jej uchránil jen chlad, věčně vládnoucí v jeskyni. Z polohy těla bylo zřejmé, že se zoufale snažil uniknout chodbou ven, když jej dostihla smrt. Jaká – to jsme zatím nevěděli. Na odkrytých částech těla ani na stejnokroji nebylo známek násilí.

Po několika desítkách metrů se chodba rozšiřovala v dosti rozměrný podzemní prostor. Zastavili jsme se s Chasbátarem na jeho prahu, označeném práchnivým trámem se zbytky jakéhosi písma, nejspíše ujgurského. Světlo pochodní se rozstříklo v rudé, zelené a žluté krůpěje, soustředilo se do ohnisek na plochách hrubě broušených smaragdů, rubínů a jaspisů, klouzalo po zlatých plátech, kterým staletí propůjčila tlumenou načervenalou barvu. Po stěnách visely jemně cizelované zlaté ženské ozdoby hlavy ve tvaru přílbic s řetězy perel, zakončenými velkým drahokamem, kusy brnění, pokřivené a zašlé ikony z těžkého zlata, zdobené nefritem a uralskými polodrahokamy, meče, misky, nádherné třmeny a kování, na kamenných výstupcích byly ledabyle naházeny sošky Buddhů i světců, ve vzácných čínských vázách barvy měsíčního svitu byly navršeny neopracované i hrubě broušené drahokamy, mince, rozpadlé a osleplé perly i oválné zlaté pchajcy, odznaky mongolských hodnostářů.

Na podlaze ležela další čtyři těla, zkroucená a propletená. Chasbátar s odporem přistoupil a sklonil se nad nimi. V září pochodně jsem viděl aktovky a kufříky, naplněné vybranými drahokamy, valícími se jak malé jiskřivé laviny z převržených zavazadel. Mrtvý, který mně byl nejblíže, ještě držel v jedné ruce smaragdy zdobený náprsní štít, ve druhé křečovitě svíral dláto, kterým drahokamy vylupoval.

Chasbátar svítil mrtvým do tváří.

„Generál Judziro – profesor Hiroi…“ ukázal hlavní pistole, kterou teprve teď zasunul do pouzdra. „Ostatní byli zřejmě pomocný personál, laboranti.“

„Jak zemřeli?“ zeptal jsem se, ale vtom okamžiku jsem už znal odpověď sám.

Na podlaze se tu a tam leskla černá tělíčka mrtvých buldočích mravenců.

„Pojďte pryč, Chasbátarguá…“ řekl jsem rychle, „kdoví jestli nějací černí ďáblové nezůstaIi naživu!“

Chasbátar potřásl hlavou.

„Těžko. I tady někdo rozsypal bílý prášek… když už bylo po všem. To ovšem znamená, že v jeskyni nezůstali všichni Krotitelé ďáblů. Alespoň jeden unikl. Ale máte pravdu, Filipguá – půjdeme. Konečnou identifikaci a soupis pokladu přenecháme odborníkům.“

Vyšli jsme kolem rozšklebeného „Strážce koní“ ven a s úlevou jsme lačně dýchali podstatně příjemnější vzduch, chladný a osvěžující blízkosti jezírka.

„Lidová pověst tedy nelhala,“ uvažoval jsem nahlas. „V Pustém kraji je opravdu poklad a možná že i hrob Džingischána. Poslyšte, poručíku, to by bylo sousto pro archeology!“

Chasbátar pokrčil rameny; „Nemyslím. Takové poklady jsme nalezli téměř v každém klášteře. Tibetský buddhismus sice zdůrazňuje potřebu chudoby, ale prakticky ji provádí pouze u věřících. Asi v zájmu posmrtných radostí. Kláštery nahromadily za dlouhá staletí nesmírné bohatství, dokonce i v naší chudé zemi – natož v Tibetu! Potala má střechy ze zlata a lhaský dalajláma si prý z dlouhé chvíle hraje s diamanty, proti nimž je Koh-i-noor bezcenným oblázkem. Kdoví je-li to pravda, ale vypráví se o tom.“

Šagdasüren a Dušinka už na nás netrpělivě čekali. Když jsme vyprávěli o svém objevu, chtěla se Dušinka stůj co stůj na poklad také podívat. Rozmyslela si to teprve po barvitém a podrobném vylíčení nepříjemnosti, které by ji čekaly.

Z mraků se počaly snášet lehounké vločky sněhu. Tály sice, jakmile se dotkly ještě teplé země, ale rázem se ochladilo. Dušinka si zimomřivě přitáhla k tělu dél a navlékla na hlavu kožišinou podšitý lovuc.

„Ještě se podíváme k vrtulníku!“ navrhl Chasbátar.

„Možná že ten, kdo přežil tamty…“ ukázal za sebe k jeskyni, „zahynul při startu. Letadlo nejspíše zachytilo rotorem o skalní jehlan a zřítilo se.“

Obešli jsme cíp jezírka. Plameny pochodní se odrážely v černé vodě a vykrajovaly z šera rozeklané skalní stěny i zříceniny mohyl se zbytky barevných kachlíků.

Chasbátar překročil trosky a vytáhl se ke kabině vrtulníku.

„Filipguá, pojďte sem – podívejte se!“ Doklopýtal jsem k němu.

Bublina organického skla, zakrývající kabinu, byla proděravěna několika malými otvory, od nichž se vějířovitě rozbíhaly drobné prasklinky. Pilot ležel zhroucený na řídicí páce – nebylo mu vidět do obličeje. Zato pozorovatel na sedadle vedle něho měl hlavu svěšenou dozadu a na spánku, těsně u okraje letecké přilby, jsem uviděl střelnou ránu. Tvář i kombinéza byly potřísněny zčernalou krvi.

Chasbátar seskočil se stupačky na zem.

„Myslím, že v okolí nalezneme známky ohňů. Šagdasúrene, pomozte mi hledat!“

Pátráni nebylo obtížné. Za několik minut jsme objevili tři malá ohniště, seskupená v trojúhelníku kolem úpatí skalního jehlanu.

Opodál jednoho z nich se povalovalo několik útržků novin. Chasbátar je pečlivě sebral a při světle pochodni prohlížel.

„List Ünen – vychází v Ulánbátaru. Titul s datem je odtržený, ale podle zpráv je to číslo, které vyšlo asi před deseti dny. Do Pustého kraje se tedy nemohlo dostat dříve nežli před týdnem, nejvýše před osmi dny,“ uvažoval nahlas Chasbátar. „Myslím, že už mohu celou událost rekonstruovat – alespoň přibližně. Nebudeme tu ale přece stát celou noc. Musíme také něco sníst.“

A tak jsme se usadili, jak jsem se již zmínil, v rozvalinách jedné z prázdných budov pod cáry posvátných korouhví, visících tu a tam na kovových žerdích kolem stěn.

„Krotitelé ďáblů se zřejmě chystali zmizet –“ začal Chasbátar, když rozdýmal svůj dlouhý ganc. „Přílet vrtulníku byl domluven díky rádiové stanici, výzkumy byly ukončeny nebo alespoň pokročily tak, že další pobyt v Pustém kraji nebyl nutný. Ostatně blížící se zima by asi další práce zastavila. Mravenci, pokud se pamatuji, v zimě spi. Nemám pravdu, Filipguá?“ obrátil se poručík na mne.

Přikývl jsem.

„Nuže – poslední a největší starostí zločinců, kteří se zde skryli, bylo odvézt co nejvíce pokladů, objevených v jeskyni. Byla nejspíš před jejich příchodem zazděna a objevili ji asi náhodou. Nebylo to jednoduché. Malý vrtulník by taktak postačil pobrat všechny pracovníky – dosud víme bezpečně o šesti.“

„O pěti!“ přerušil jsem Chasbátara. „Jednoho jsme nalezli v chodbě a čtyři u pokladu.

„Ano – ale přece jen víme o šesti, Filipguá. Nechte mě dopovědět svou domněnku. Vrtulník tedy sotva postačil odvézt osoby a záznamy o výsledcích práce, případně několik vybraných kolonií zvláště vypěstovaných černých ďáblů, bez nichž by se asi generál Judziro a profesor Hiroi nesměli objevit před svými chlebodárci. Vzhledem k tomu, že se zatím, opakuji, zatím nechtěli k Chürchrégin-chüré vracet, rozhodli se z pokladu odvézt to nejcennější: drahokamy. Pět zločinců se vrhlo na náboženské památky a dary věřících. Byli plně zabráni svou prací, rvali si navzájem z rukou největší kameny, hádali se, vyhrožovali – vidím to docela jasně před sebou. Šestý nenápadně poodešel. Nikdo si toho nepovšiml. Ve výklenku skály, možná někde v podstavci sochy Strážce koní měl ukryto jedno nebo dvě dinosauři vejce se smrtícím obsahem buldočích mravenců. Když byli lupiči pokladu v nejprudší hádce, vhodil je dovnitř. Jsem si jist, že při podrobnější prohlídce nalezneme střepy. Pak uprchl z chodby a v záloze čekal. Uplynula dlouhá doba – nikdo nevycházel. V jeskyni bylo ticho. Čtyři oběti zasáhla smrt na místě – pátý muž chtěl uniknout, ale zemřel po několika krocích.

Vrah se vplížil zpět na místo činu. Pro jistotu kolem sebe rozhazoval celé hrsti DDT, možná také, že čekal do druhého dne. Nevím. V každém případě však přesně věděl, kdy přiletí vrtulník a řádně se připravil.

V tak členité krajině a zejména vzhledem k charakteru okolí Chürchrégín-chüré je přistání vrtulníku krkolomným kouskem, zejména jestliže je prováděno v noci. Jen tak bylo totiž možné, aby vrtulník, letící bez světel a „kopírující terén“ několik kroků nad zemí, unikl pozornosti pohraničníků. Jak je vidět, podařilo se mu proniknout jejich řetězem. Bylo domluveno, že skupina generála Judzira vždy zapálí v určeném čase, třeba několik nocí po sobě, tři ohně, vytyčující místo přistání. Míst nebylo mnoho na vybranou. Jediný kousek trochu rovné půdy je tam –“ Chasbátar ukázal troubelí do tmy, „– za jezírkem. Vrah ovšem ohniště přenesl o několik desítek metrů dál a roznítil je kolem skalního hrotu, na který se vrtulník musel při přistávání v pravém sleva smyslu nabodnout. Pilot nemohl ani ve snu tušit, co se chystá. Měl dobré důvody domnívat se, že je toužebně očekáván. Ostatně – výhled z vrtulníku právě pod trup je vždycky velmi špatný, i když pilot rozsvítí reflektory – a to velitel černého vrtulníku zcela jistě neudělal. Záře by mohla být spatřena našimi hlídkami.

Vrtulník v určenou dobu přistával, narazil na skalní jehlu, trčící do výšky, a zřítil se. Zdá se, že o skálu zachytil některý list rotoru a že vrtulník spíše jen velmi tvrdě dosedl. Neroztříštil se. Pilot i pozorovatel havárii přežili.

I s tím vrah počítal. Skryl se opodál a ve světle ohňů pohodlně, jako na střelnici, oba členy posádky zastřelil. Neměli ani čas vyvléci se z popruhů.

To je – podle mého názoru – všechno.“ skončil Chasbátar a znovu si zapálil vyhaslou dýmku.

„Ale to přece…“ zauvažovala po chvíli Dušinka, „víte, Chasbátarguá, líčíte to docela logicky – ale proč by byl tajuplný Šestý tohle všecko dělal. Vždyť přece mohl nabrat drahokamy jako ostatní a vrtulníkem zmizet! Víc se mu odsud tak jako tak nepodaří vynést!“

„Vidíte, baga-emč,“ řekl zamyšleně Chasbátar, „a v tom bude asi vyřešení celého problému. Záhadný Šestý mohl mít jen jediný důvod k vyvraždění svých společníků, k riskování života a k uvalení pomsty na svou hlavu: on nejspíše doufal, že bude celý poklad jeho. Že se stane novodobým hrabětem Monte Christo. Snad měl pro podobnou naději lepší předpoklady než celá ostatní parta generála Judzira – jinak by totiž celý jeho podnik ztrácel smysl.“

„Ano –“ pokračovala Dušinka, „to je také logické – ale kdy a jak by mohl poklad odvézt? Vždyť podle vašeho vyprávění je to náramný poklad, tak asi pro nákladní auto, ne pro batoh nebo kufřík!“

Chasbátar souhlasně přikývl.

„Právě. Člověk, který dovedl tak chladně a rozmyslně zabit své společníky, jistě myslel i na to. Jakmile začal přemýšlet, dospěl nutně k časové kalkulaci. Vypadala by asi takhle: vysílačka se před – řekněme – před týdnem odmlčela. Vrtulník, který byl poslán pro skupinu generála Judzira a profesora Hiroiho, se nevrátil. Zahraniční organizátoři celé akce zneklidní. Budou se snažit znovu navázat rádiové spojení – samozřejmě marně. Další vrtulník poslat nemohou; přistání v Chaldzandzachu vyžaduje totiž nezbytně spolupráci se skupinou na zemi. Co tedy udělají? Pošlou agenta! Jeho příprava a výcvik budou trvat nejméně čtrnáct dní, tři týdny, možná i déle. S dobou strávenou pokusy o znovunavázání spojení, dohady, raporty vyšším orgánům a se vším ostatním má tedy Šestý, počítáno ode dneška, nejméně tři týdny času. To je první položka časové kalkulace.

Druhá se týká vaši výpravy. Do tří, do čtyř dnů odejdete z Chaldzan-dzachu domů. V soutěskách bude klid. Zmizí desítky zvědavých očí, které by mohly Šestému udělat čáru přes rozpočet.

Za třetí: sněží. Těch několik aratů, kteří zde ještě zůstali, požene nejpozději do týdne svá stáda dále k severu na zimní pastviny. Mám pravdu, Šagdasürene?“

Náš mlčenlivý společník sebou trhl a rychle přikývl. „Ano – jakmile se vrátíme, poženu také. Moje gergí už jistě všechno připravila.“

„Vidíte? Měl jsem pravdu! Nejdůležitější je ovšem čtvrtý bod časové kalkulace: po úplném opuštění kraje nebude v zimních vichřicích ani možné, ani účelné udržovat stráž kolem Chaldzan-dzachu, tím spíše, že vše nasvědčovalo tomu, že Krotitelé ďáblů už dávno zmizeli. Náš tajemný Šestý mohl najisto počítat s tím, že po odjezdu československé expedice a kočovných aratů budou vzápětí staženi i pohraničnici a že na hranicích zůstane jen obvyklý počet jednotek, umístěných v zimních ubikacích.

Odečteme-li tedy od tří neděl klidu, které mu pravděpodobně popřejí jeho včerejší chlebodárci, čtrnáct dní – nejkrajnější lhůtu, kdy tu bude zase naprostý klid a liduprázdno – zbývá týden, který Šestému bohatě postačí. Podloudná doprava zboží, soli, látek a všeličeho jiného z naší republiky do Číny je, bohužel, ještě docela obvyklý zjev. Když za bouřlivé noci přejde hranice nedaleko Pustého kraje malá karavana čtyř pěti velbloudů s nákladem látek, nenapadne žádného čínského překupníka ani ve snu, že pod látkami je poklad kláštera Chürchrégín-chüré… a Čankajškovy úřady mají teď jiné starosti.“

„A dál?“ dožadovala se vysvětleni neúnavná Dušinka.

„Dál?“ usmál se Chasbátar. – „Co dál? Dál zmizí Šestý mezi miliardou lidí ve Východní Asii. Možná že se stane továrníkem v Americe. Možná že si koupí vilu u vás v Evropě na Riviéře. Je to, doufám, správný název? Snad uprchne do Tibetu, do Nepálu – cožpak já vím? Nejhorší nebezpečí mu hrozí od mstitelů generála Judzira a profesora Hiroiho – ti ho totiž znají. My dosud ne. Bohužel.“

„Ano – my ho dosud neznáme,“ řekl jsem, když všichni zmlkli a ticho trvalo už trochu dlouho, „ale přece jen…“

Chasbátar zdvihl hlavu. Také Šagdasüren se probral ze strnulosti a podíval se na mne očima plnýma naděje. Zřejmě se ještě nevzdal myšlenky na pomstu svého syna.

„Chci říci –“ musel jsem pokračovat, „že o něm přece jen vlastně víme hodně. Tak například není zde. Kde tedy je? Jistě se neskrývá někde mezi skálami. Proč také, když zde měl dostatek jídla, vody, a jak se jistě domníval, naprosto bezpečný úkryt? Pohybuje se tedy někde mezi lidmi, a přece není nápadný. To není maličkost v kraji, kde jeden arat zná druhého, třeba bydlí mnoho desítek kilometrů daleko od sebe. Ostatně i to, co říkal Chasbátar, podporuje moji domněnku. Vždyť koupit velbloudy, přivést je k Pustému kraji, vystrojit a opatřit nákladními sedly – to všechno může bez obtíží provést jen člověk, který zná kraj a má zde známé. Nemyslíte?“ obrátil jsem se k celé naší malé společnosti.

„Pokračujte, Filipguá!“ řekl chraptivě Šagdasüren, kterému Chasbátar překládal do chalcha-mongolštiny to, co jsem právě říkal rusky.

„Možná že se mýlím, možná že se mýlíme všichni, i Chasbátar. Možná že žádný Šestý neexistuje, že tamti –“ ukázal jsem směrem k jeskyni, „byli zabiti vlastni neopatrností nebo nedopatřením nebo se povraždili navzájem. Možná že Šestý už dávno s nejcennějšími kusy pokladu zmizel. To všechno je docela dobře možné. Jestliže ale přijmeme Chasbátarovu domněnku – a já mu skoro věřím – pak se nám rýsuje obraz Šestého stále zřetelněji. Je to člověk obeznámený s místními poměry, nejspíše agent japonské výzvědné služby. Pohybuje se volně Pustým krajem i po okolí, nikomu není nápadný. To on nás sledoval od šivétu, když jsme se s Pohlavárem, chci říci s docentem, vraceli. Je to on, který straší nevítané návštěvníky olgoj-chorchojem a v nejrůznějších místech Pustého kraje provozuje mnišskou muziku. Dělal za Judzira i za profesora Hiroiho všechnu namáhavou, nebezpečnou a špinavou práci. Chasbátare – je to on, který zabíjel araty a jejich děti! Bezohledný, nemilosrdný vrah. To, co jsme nalezli tady, v Chürchrégín-chüré, je jen ukázka…“ Dušinka poslouchala s rozšířenýma očima, Chasbátar polohlasně překládal moje slova Šagdasürenovi.

„To tedy znamená…“ začal Šagdasüren, ale zmlkl. Nikomu z nás nebylo do řeči. Vypili jsme čaj, snědli kus studené skopové kýty a rozložili se k spánku. Chasbátar chtěl rozdělit stráže, ale Šagdasüren prohlásil rozhodně: „Nejsem unavený – ostatně, za chvíli bude ráno. Zůstanu vzhůru,“ a sedl si s karabinou mezi koleny na zápraží chrámku, kde jsme se utábořili.

Nikdo z nás příliš dobře nespal v sousedství mrtvých a za neustálého rachotu kamenů, uvolněných nočním mrazem. Když jsme se ráno vyloupli ze spacích pytlů, byly břehy jezírka lemovány ledovým škraloupem a vzduch mrazivě štípal.

Chasbátar naléhal, abychom se ještě dopoledne vrátili na Základnu. Všichni jsme se zavázali mlčet o objevu Chürchrégín-chüré. Chasbátar se chystal vyslat sem malou skupinku pohraničníků, která by střežila Olgoj-cav i celé údolí a zdržela Šestého, jakmile se ukáže. Prošli jsme s Chasbátarem ještě jednou za denního světla, třeba tlumeného skalním převisem nad našimi hlavami, celé místo. Nalezli jsme lastury a bubny, kterými asi byly prováděny hudební produkce Červených mnichů a v jednom výklenku objevil Chasbátar dokonce i olgoj-chorchoje – totiž článkovaný vak z jakési umělé hmoty, připevněný ke svazku velmi tenké, ale nadmíru pevné šňůry. Byl bych si ho velmi rád prohlédl podrobně, zejména bych rád vyhledal stopy po své rychlopalbě, ale Chasbátar stále nabádal ke spěchu a žádal nás, abychom se pokud možno ničeho nedotýkali a nesetřeli tak stopy, které budou hodnotit odborníci.

Balili jsme už svoje skromná zavazadla, když se pojednou (a naprosto neočekávaně) na skalní galerii před ústím chodby Tlustého střeva. objevila postava. První ji uviděl Šagdasüren a bleskurychle strhl s ramene ručnici. Chasbátar mu ji taktak strhl hlavní k zemi a zatáhl ho do stínu mezi rozvalené zdi, kde jsme v noci tábořili. Na římse stál, pátravě se rozhlížeje… Rigdzen, džólóč Rigdzen s dobráckým obličejem…

Slyšel jsem funění á zuřivý šepot Šagdasürena, potýkajícího se s Chasbátarem.

„Pusť… já mám právo…“ vyrážel sípavě, „…je to on… Šestý…“

Chasbátar mu stejně zuřivým šeptem něco dokazoval. Vtom oba zmlkli, jako když utne. Vedle Rigdzena se vynořila malá, kulaťoučká postava, kterou bych poznal kdekoli a za všech okolností. Vinař, Vyprávěč pohádek! Nežli jsme popadli dech, vykoukla nad skálami třetí hlava, šedivá a rozčepýřená. Nergüj!

„Zdá se, že tu začíná být docela živá frekvence!“ podotkla jen tak všeobecně Dušinka. Chasbátar se zamračil. Jeho plán s utajením Chürchrégín–chüré a snadným polapením Šestého se rozpadal v trosky.

Nergüj přiložil dlaně k ústům a hulákal ze všech sil: „Filipguáááá! Chasbátarguáááá!“

Nebylo proč se dál skrývat. Vyšli jsme z úkrytu a zamávali na přátele. Ihned se rozběhli po stezce k nám dolů – nejrychleji starý „obr“ Nergüj. Mával rukama a něco radostně provolával. Za ním se kutálel Vinař a nakonec, s rozvážnou pomalostí, vlastní všem šoférům na světě, džólóč Rigdzen. Jak se za chvíli vysvětlilo, byl to on, který Vinaře dovedl po naší stopě až sem. Objevil úzkou soutěsku, do níž nás zavedl Šagdasüren, a po chvíli tápání a marného hledáni i skalní stupně k Olgoj-cav. Nu a Nergüj, který se považoval od události s písečným drakem za jakéhosi mého osobního zachránce, se nenechal přemluvit a pustil se s nimi.

Teď jsme se museli samozřejmě ještě chvíli zdržet. Chasbátar – jak se mi zdálo, trochu nevrle – vyprávěl o našich objevech. Šagdasüren byl ještě trochu pobledlý – asi myslel na to, jak snadno mohl zastřelit Rigdzena…

Za chvíli se Nergüj a Rigdzen vydali k troskám vrtulníku, doprovázeni Šagdasürenem. Vinař využil chvíle, když odešli, popadl mě a Chasbátara za opasky délů a přitáhl k sobě.

„Musel jsem přijet, chlapci,“ vysvětloval rychle, „ačkoli jsem to neměl v plánu a ačkoli jsem se musel představit na Základně, což vedlo ke komplikacím. To víte, když najednou z ničeho nic spadne mezi Čechy v Mongolsku Čech! Dovedete si to představit, doufám! Ale já pospíchal sem. Z Dalan Dzadgadu došly vážné zprávy. V okolí byl některými občany, zavlečenými za války do Mandžuska, poznán starý japonský agent, důstojník císařské armády Fukuda. Pracoval v Mongolsku už před válkou, když Japonci připravovali přepadení země. Pak zmizel – prý byl v Mandžusku a několik let se dokonce toulal po východní Sibiři. Je to odvážný a zkušený darebák. Hlavní, co mě sem vyhnalo, je ovšem tohle: odposlouchávací službě se podařilo zachytit a rozšifrovat depeši, v níž bylo použito starého Fukudova volacího znaku „Bezejmenný“. Část depeše, kterou se podařilo zachytit, nařizovala Bezejmennému, aby se okamžitě ohlásil a dále aby provedl, bude-li třeba, likvidaci skupiny ŠU.

Nevěděli jsme si se zkratkou rady – až mě nakonec napadlo: ŠU – Šavrag-us, soutěska, u které je váš tábor! Možná že mám moc velké oči, ale pro jistotu jsem vyžádal na těch zbylých pár dní, než, odjedete, ochranu Základny…“

„Moc dobře!“ kývl s uspokojením Chasbátar.

„…a sám jsem se rozběhl s Rigdzenem a Nergüjem za vámi. No, a tady mě máte v celé kráse a velebnosti.“

Plácl jsem Vyprávěče do zad, až hekl. „Jsem moc rád, opravdu moc, že tu jste s námi, Vinaři. Tajuplný a pověstmi opředený Chürchrégín-chüré, poklad, kdoví jestli ne Džingischánův a naleziště kostí všech možných potvor – to přece stojí za to, ne? Ale s likvidací naší výpravy máte asi opravdu velké oči. Kdoví pro koho depeše byla! Kdo by měl, prosím vás, prospěch z našeho vyhubení po meči i po přeslici?“

„To jsem si říkala zrovna včera, Filipe, u Chongorfn-el,“ vmísila se do hovoru Dušinka, „když jsem se Vás ptala na Dobrodružství A. G. Pyma. Pamatujete se?“

„Ovšem – ale pořád nevím…“

„Vysvětlím. Domorodci ostrova, vedeni náčelníkem Tuwitem, zničili celou výpravu kapitána Guye ze škuneru Jane jednoduchým, ale účinným způsobem: rozrušili totiž převislý vrchol kopce a ve vhodném okamžiku ho svrhli na vetřelce. Vzpomínáte si, viďte?“

„Ano. Naživu zůstal jen Dirk Peters a sám Pym.“

„Výborně. Vy jste šťastnější. Přežil jste zřícení vrcholu, i když se vlastně událo velmi podobným způsobem.“

„Cože?“ zůstal jsem stát. Rozhodně jsem nevypadal moc moudře.

„Přesně to, co říkám. Převislá pískovcová tabule u Chongorín-el se zkrátka utrhnout musela. Snad to bylo větráním, nevím, ale vypadalo to trochu jako perforace poštovní známky. Skála se poslušně utrhla právě mezi otvory… Jen se na její okraj příležitostně dobře podívejte, já jsem to včera udělala!“

Nežli jsem mohl domyslet, co mi právě Dušinka prozradila, vrátili se tři mušketýři, Sagdasüren, Nergíij a Rigdzen od vrtulníku, rozčileně halasíce. Nemohl jsem se soustředit. Skála byla tedy porušena – snad dokonce úmyslně – ale kdo mohl…

Slyšel jsem na půl ucha Nergüje, jak přemlouvá Chasbátara, aby se směl alespoň koutkem oka podívat na divy v jeskyni, na poklad. Chasbátar nejprve odmítal, ale když se přidala i Dušinka a prohlásila, že by se s tolika statnými muži nebála a že by se taky chtěla kouknout, povolil. Vykročili jsme všichni.

Vinař šel vedle mne. Myslím, že sledoval mé myšlenky.

„Neříkal jste kdysi, doktore, že jste v mrákotách zaslechl cvaknuti odjišťované springfieldky? Pamatuji se dobře? Ale, podívejme se, to je nádhera!“ přerušil se, když uviděl Strážce koní „Jen trochu lepší větrání by tu mělo být, nemyslíte? Abychom to nezamluvili opravdu se nepamatujete? Nergüj…“

Zastavil se, jakoby ho něco napadlo. „Nergüj… člověče doktore, víte, co znamená jméno Nergüj?“ Uhodil se do čela. „Nergüj přece znamená mongolsky Bezejmenný, Nemá jméno! Není to sice tak zcela neobvyklé, ale…“

Zmlkl. Nergüj stál právě za námi, natahoval šlachovitý krk dopředu a díval se z jednoho na druhého.

„Já slyšel: Nergüj. Co Nergüj? Kdo potřebuje Nergüj ?“ ptal se se širokým úsměvem.

Zatím jsme došli až k pokladu. Rigdzen stál jako u vytržení, Dušinka si držela jednou rukou nos a druhou se opírala o Chasbátara, aby neupadla. Zřejmě se jí dělalo zápachem a pohledem na mrtvoly zle.

Usilovně jsem se snažil soustředit. Nergüj – Bezejmenný – proděravěná skála – odjišťování springfieldky, ano právě v tom okamžiku se tehdy objevil Šagdasüren… Pamatuji se přece dobře! A večery, kdy nebyl Nergüj k nalezení… paleontologové se zlobili, že pracuje se mnou, já jsem se domníval, že je u Pohlavára nebo u Dušinky. Vždycky se se smíchem vykroutil a s lišáckým pomrkáváním vysvětloval, že chodí po jurtách za hezkými gergí… Kdyby alespoň ten zápach na chvíli přestal! Kdyby Rigdzen přestal vykřikovat nadšením…

„Tedy říkám ty nikdo nepotřebuje Nergüj… Dobře tak,“ ozvalo se za mnou. Obrátil jsem se. Ve světle pochodně, mihotajícím se po skalních stěnách a v bleskotání barevných odrazů jsem viděl, jak Nergüj ustupuje pozpátku chodbou. Nežli jsem mohl říci slovo, vykřikl Vinař:

„Chasbátare, Nergüj! Rychle!“

Chasbátar se prudce otočil, až Dušinka ztratila rovnováhu a zapotácela se mezi ležícími těly. Nergüj byl už v temné části chodby – stěží jsem rozeznával bílé vlasy a lesk oči.

„Chasbátare, Nergüj je Šestý!“ konečně jsem nalezl hlas i já.

Rval jsem s ramene mauserovku, Chasbátar vjel rukou pod dél pro pistoli. Nergüj byl rychlejší. Z tmavé chodby vylétlo vajíčko, odrazilo se od délu Dušinky, dopadlo jí k nohám a puklo.

Chtěl jsem se vrhnout na pomoc, chtěl jsem vykřiknout, střílet – ale byl jsem po nekonečný zlomek vteřiny jako přikován k zemi. Díval jsem se ustrnule na otvor v porcelánové skořápce, v němž se počaly objevovat lesklé černé postavičky ďáblů. Dušinka vykřikla a pokusila se uskočit, ale ani ona nebyla schopná jediného pohybu. Postřehl jsem, že se Nergüj znovu rozmáchl, když kolem mne proletěl Šagdasüren, vrhající se na Nergüje. Neměl čas obrátit pušku hlavní dopředu – napřáhl tedy k úderu pažbou. Ozvalo se suché prasknutí, jako když se zlomí větev, Nergüj se zachroptěním klesl a Šagdasüren padl celou váhou na něho. V tomtéž okamžiku se Vyprávěč pohádek, v polobotkách a zmačkaných kalhotách, vrhl k bílé oválné smrti u nohou Dušinky, vskočil na ni a začal zuřivě dupat oběma nohama. Odstrčil Dušinku vší silou, až odlétla ke zdi jeskyně. Lesklá těla černých ďáblů se mu kroutila kolem bot.

Nežli jsme mohli jakkoli přispět na pomoc, vytrhl Rigdzenovi z ruky pochodeň a tloukl ji kolem sebe.

Jeho pohyby se pojednou zvolnily, zapotácel se, pustil pochodeň z ruky – dopadla na hromádku drahokamů a zlatých minci – a unaveně se opřel o stěnu.

„Vinaři!“ zasípal jsem a skočil na pomoc. Vůbec jsem nepomyslel na černé ďábly. Ještě dříve byl u Vinaře Chasbátar, ale když viděl, že se blížím, opustil Vyprávěče a rozběhl se do chodby, kde klečel Šagdasüren na Nergüjovi a škrtil ho, vyrážeje nesouvislé kletby.

Popadl jsem Vyprávěče kolem pasu, cítil jsem, jak se mi hroutí v náruči. Pokusil se usmát zbledlými rty. „Přece tu někde musí být léky!“ slyšel jsem jako z dálky křičet Dušinku. „Filipe, pomozte mu – to přece… to přece…“ a pak už bylo slyšet jen vzlykáni.

Myslím, že jsme tehdy vynesli Vyprávěče pohádek z jeskyně pokladů společně s Chasbátarem. Nebo to byl Rigdzen či Šagdasüren? Nevím už. Díval jsem se mu zblízka do tváře, pokryté drobnými krůpějemi potu. Měl asi velké bolesti. Na břehu jezera jsme ho položili a podepřeli sbalenými pokrývkami. Dušinka běžela namočit šátek do jezera, Chasbátar někde za námi v klášteře vyhazoval s rachotem obsah skříní a příhradek, hledaje horečně nějaký protijed.

Vyprávěč pohádek otevřel oči.

„Jste… všichni… v pořádku?“ zašeptal. Musel jsem se sklonit až k jeho rtům, abych rozuměl.

„Ano, ležte klidně. Za chvíli přijde Chasbátar s léky,“ řekl jsem a pozdvihl mu hlavu. Těžce lapal po dechu.

„To… nemá… smysl, doktore… Srdce… víte… já… rebus… desperatis… musím…“ Pak rozevřel doširoka oči a zemřel.

Zpátky jsme šli krok za krokem chodbou Tlustého střeva i soutěskou. Džólóč Rigdzen a Šagdasüren nesli Vyprávěčovo tělo, zahalené hedvábím našeho stanu, na nosítkách, svázaných z trosek vrtulníku. Chasbátar vedl spoutaného Fukudu-Nergüje se zakrváceným obličejem, rozbitým pažbou Šagdasürenovy pušky, a s modrými otisky prstů na hrdle. Já podepíral Dušinku, otřásající se drobnými vzlyky.

Po několika hodinách jsme došli k Chongorín-el, do podivuhodné, ohnivé krajiny Oranžových pisků. Divoké skály byly za námi a od obzoru k obzoru se prostírala step a poušť. Vítr zesílil. Každý pahorek měl vlající prapor z jemného pisku a prachu. Kolem bot nám proudily drobné praménky pohyblivého písku, hnaného vichřicí, a mraky na nízké obloze se podobaly propleteným drakům. Tichými hlasy větru, písku a skalních soutěsek k nám mluvila sama země.

Zastavili jsme se. Rigdzenův willys s koly až po nápravy zavátými zde vypadal cize. Nehodil se do této krajiny.

Podívali jsme se s Dušinkou na sebe. Rozuměli jsme si.

„Chasbátare, Šagdasürene – myslím, že mohu mluvit za Vyprávěče pohádek. Znal jsem ho ze všech nejlépe. Jsem si jist, že by chtěl být pohřben tady, v zemi, kterou miloval a které dal svůj život. Ať odpočívá tak jako arati zabiti Krotiteli ďáblů. Také on s nimi bojoval – a zvítězil.“

Písek nám obtékal boty, syčel a zpíval, když jsme s krvácejícími dlaněmi stavěli nad hrobem obó z rudých balvanů. Vzpomínky jsou útržkovité jako neúplný a špatně sestřihaný film.

Pamatuji se, jak Dušinka klečela a snažila se vyzdvihnout balvan, který byl nad její síly, pamatuji se na Šagdasürena, hloubícího pažbou karabiny jámu, na Chasbátara, utínajícího dlouhým aratským nožem pruty pouštního jilmu a připevňujícího je mezi kameny na vrcholku obó. Přivázal jsem na ně stuhu za sebe, za Pohlavára, Kolegyni i za Bednáře.

Naposledy jsme postáli u navršeného pahorku z rudých balvanů. Pak jsme nasedli do Rigdzenova automobilu a mlčky se rozjeli. Nikdo se neohlédl. Daleko za námi zůstal Chongorín-el, Šagdasüren, soutěsky Chaldzan-dzachu, šivét Šavryn-gün-us s vlaštovkami kolem strážních věží i kus života a srdcí nás všech.

Za dva dny odjela československá výprava do vlasti. Co zbývá dodat? Téměř nic. Nikdy jsem se už do Zlaté matky země nevrátil. Přišly nové povinnosti, nové úkoly, starosti i radosti. Chürchrégín-chüré se stal známým a populárním nalezištěm – vystřídalo se na něm už několik odborných expedic mongolských „moudrých badatelů“ a sovětských i československých odborníků. Dosud není, jak se zdá, vyčerpáno.

Moje zpráva o gobijském varanovi vzbudila svého času dosti značnou pozornost. Téměř současně s ní se však objevily jiné, dokazující, že varani nežijí, jak jsme se až donedávna všeobecně domnívali, na skupině ostrovů Komodo, Rindža a Pandar, nýbrž že jsou rozšířeni od Cejlonu až po Filipíny, že jejich dvoumetroví bratranci žijí ve východní a jižní Austrálii a na Nové Guineji, ba dokonce i ve značné části Afriky. Nepřinesl jsem tedy senzační objev, jen zajímavý příspěvek k daleko širší problematice. I v tom je, myslím, kus práce.

Fukuda-Nergüj byl souzen a potrestán v Ulánbátaru.

Dušinka trochu prošedivěla, ale jinak se téměř nezměnila. Vzali jsme se ihned po návratu domů, do Československa. Chasbátar nám občas píše – byl zatím povýšen na kapitána. Zůstal v Jihogobijském ajmaku jako velitel pohraničníků celého úseku. Když od něho dostaneme dopis s velkou barevnou známkou se znakem sojomba, vždycky se nám trochu zarazí dech. Nikdy bychom si ale nepřiznali, že v nás ustavičně zní strunka touhy. Snad nás znovu zvou tam daleko mezi dýmající duny šlehané větrem, k Oranžovým pískům a divokým soutěskám Chaldzan-dzachu, Pustého kraje. Snad…

Kdoví, co nás očekává zítra?

Fantastické vyprávění o vzrušujících příhodách českých vědců, kteří odjeli na studijní expedici do neprozkoumaného Mongolska a trochu proti své vůli zde prožijí celou řadu neuvěřitelných dobrodružství. V Gobi, tajuplné poušti písků a skal, jsou dosud ukryta tajemství druhohorních veleještěrů, mocní chánové tady od nepaměti schovávali své fantastické poklady a nedostupnosti skal využili po druhé světové válce i japonští váleční zločinci, kteří zde, nikým nerušeni, pokračují ve výzkumech bakteriologických zbraní. Nebezpečné a téměř detektivní pátrání mongolských úřadů i našich vědců pomůže odhalit kromě ukrytých zločinců i kousek z tajemství minulých věků.