LUDVÍK SOUČEK

NEBESKÉ DETEKTIVKY, SENZACE A ZÁHADY

   © Ludvík Souček, 1971

   ISBN 80 7116-014-8

Tedy cíl nepříliš odlehlý a poměrně omezený, ale přesto po mém soudu nesmírně užitečný, otvírá nám totiž přístup k jistému zvláště výhodnému hledisku, jež nám umožni toto vzrušující odhalení: nemůže-li si již člověk představovat (jak si bylo možno myslit kdysi), že je nehybným středem hotového světa, začíná se nyní v naší zkušenosti jevit jako sám vrchol vesmíru…

Pierre Teilhard de Chardin

MÍSTO ČLOVĚKA V PŘÍRODĚ

My přijdem! Duch náš roste v výš

a tepny touhou bijí,

zimniční touhou po světech

div srdce nerozbijí!

My přijdem blíž, my přijdem blíž,

my světů dobudeme,

my bijem o mříž, ducha lvi,

a my ji rozbijeme!

Jan Neruda

PÍSNĚ KOSMICKÉ

ÚVODEM

Ne, ty doby se už nevrátí. Dnes zní jako pohádka, že William Herschel byl hudebníkem, Bessel obchodním příručím, Tycho de Brahe advokátem, Warren de la Rue, autor prvních daguerrotypií Měsíce, majitelem papírny.

   Jeden astronom-amatér po druhém defilují dějinami hvězdářství. Vojenský lékař Gruithuisen, lékárník Schwalbe, sládci Hevelius, Carrington, Lassel a Krieger, učitel krasopisu Madler, sedláci Arnold a Palitzch, úředník Schroter, teologové Kopernik, Secchi, Littrow, Bradley, Flammarion.

   Záliba dala hvězdářství řadu vynikajících pracovníků – jakkoli vyvolených bylo vždy pořídku – i znamenitých výsledků.

   Tato epocha nenávratně skončila. Pokorným a skromným milovníkům hvězdářství zbyly oblasti, kde se specializovaní, ustaraní a prací přetížení astronomové příliš neuplatňují: kulturní historie astronomie a její spojitosti s dějinami. A ovšem také hvězdářství přírodních národů, které lze napodobit i nejjednoduššími prostředky.

   O tom všem jsem chtěl napsat knížku tak trochu z ptačí perspektivy, sjednocující a vysvětlující vzájemné vztahy zdánlivě oddělených dílčích skutečností. Někdy se tomu říká „příčný pohled“. Myslím, že takové „příčné pohledy“ současná specializovaná věda potřebuje jako sůl.

   Obávám se však, že nakonec z mého dobrého předsevzetí vzešlo něco docela jiného: sbírka vyřešených i nevyřešených otazníků, kuriozit, nesmyslů. Dějiny astronomie jsou na ně stejně bohaté – a mnohdy ještě bohatší – jako dějiny kterékoli jiné vědy. Nedá se nic dělat. Stalo se.

Ludvík Souček,

Praha, březen 1967 – leden 1968

Hledání betlémské hvězdy

Tři králové a Herodes

VOPOVEDNÍK:

Město Jeruzaléme, pozdvihni oči svých a pozoruj bedlivě náklonností svých. Až uzříš, diviti se bude srdce tvoje, jaká moc pohanův přichází k tobě, nedbajíce na velkost cesty daleké, ani na žádné ouzkosti všeliké, jen aby mohli toho nového krále spatřit a jemu sličnou poklonu učinit.

KRÁL ARABSKÝ (ukazuje na hvězdu a mluví):

Králové a bratři milí,

pojďme spolu tuto chvíli,

a po hvězdě té se pilně spravujme,

neb nás jistě do Betléma dovede.

Ta hvězda od nás spatřená

z hlavní země Arábie až sem před náma svítila.

PÍSEŇ

Tři muderci

od východu slunce,

šťastné sou jeli,

když sou hvězdu

přejasně svítící

nově viděli.

Ta do Jeruzaléma

napřed je vedla

k Herodesovi.

Ta do Betléma

potom je vedla

k Ježíškovi.

Úryvek z „KOMEDIE O HVĚZDĚ“ opsané v roce měsíci léta 1839

Nevím, je-li to právě důstojné a vhodné, ale přímo nutkavě se mi do pera plete výňatek ze slavné knihy Conana Doyla Studie v krvavých barvách, kterou uvedl na jeviště literatury nesmrtelného detektiva Sherlocka Holmese. Jak se sluší a patří, představuje hned v první kapitole jeho ctnosti i nectnosti. Jednou z nectností (alespoň podle mého názoru) je Holmesův naprostý nezájem o astronomii:

   „Ale sluneční soustava!“ namítal jsem.

   „K čemu, u čerta, je mi sluneční soustava?“ přerušil mne netrpělivě. „Pravíte, že se točíme kolem Slunce. Kdybychom se motali kolem Měsíce, pro mne a pro mou práci by v tom nebylo za krejcar rozdílu.“

   Možná, – ačkoli bylo napsáno několik výborných detektivek, kde užitá astronomie sehrála velkou nebo dokonce rozhodující úlohu. Buď jak buď, alespoň s jedním pozoruhodným nebeským jevem se Sherlock Holmes přece jen určitě seznámil už v dětských letech: s betlémskou hvězdou, visící nad jesličkami. Podle evangelií ohlašuje narození Ježíše Krista; odjakživa bývá zpodobňována jako vlasatice s dlouhým, jako kinžál prohnutým chvostem. Patří k Jesličkám právě tak jako její kolega košilatý andělíček se stuhou, opatřenou nápisem o slávě Boha na výsostech a o vytouženém pokoji lidem dobré vůle. Vždyť i tři mudrci z Východu Kašpar, Melichar a Baltazar (jmenovali. se ovšem v každém století jinak a tahle zvučná a rýmující se jména jim přisoudilo teprve století deváté, které je také změnilo z mudrců v potentáty) se podle Matoušova evangelia zajímali: „Kde jest ten narozený král židovský? Nebo viděli jsme hvězdu jeho vycházeti a vypravili jsme se, abychom klaněli se jemu…“

   Kometa je jistě jedním z nejnápadnějších jevů na nebi. Je-li pořádná a jasná, poskytuje nezapomenutelný pohled. Bohužel – v posledních desetiletích taková vlasatice nepoctila sluneční soustavu návštěvou, ačkoli tuhle podívanou zažili naši šťastnější předkové mnohokrát. Docela rád bych věřil, že i pravěký lovec ze Lhanic na Moravě ozdobil svou kamennou sekyru její rytinou a obdařil tak naše země patrně nejstarší astronomickou památkou světa, kdyby…

   Kdyby se tahle nešťastná rytina komety tak nápadně nepodobala zmíněným betlémským hvězdám nad jesličkami… Kdyby se tak naprosto nelišila od všech nejstarších zpodobení hvězd, kreslených nebo rytých do skal vždy jako body, nikoli jako hvězdy. Charakteristickým příkladem je skalní obraz z východogotlandské provincie Herrebro. Je to jakási primitivní, nepříliš povedená mapa hvězdné oblohy, dokonce i se zvláštním a originálním druhem popisu: k souhvězdí Velkého vozu přimaloval pravěký umělec skutečný vůz se dvěma zapraženými koňmi – patrně to má být Odinův vůz. Toto souhvězdí se totiž v nordickém podání jmenovalo podle nejvyššího (nejkrvežíznivějšího) germánského boha. Hvězdy jsou znázorněny jako tečky. Pokud se později tu a tam skutečné hvězdy v kresbách vyskytují, mají podobu, jakou nám zprostředkuje nedokonalá oční čočka, složená z hvězdicovitě složených vláken, při pohledu na zářící bod: vzájemně se protínající svazek čar. Škoda! Nezbývá než utěšovat se nadějí, že ten, kdo vlasatici na kamennou sekeru pracně vryl, byl veden stejně ušlechtilými pohnutkami jako Hanka, falšující slavné Rukopisy, nebo moderní autoři archeologických padělků…

   Nad Betlémem se tedy v době narození Ježíše podle Matoušova a Lukášova evangelia (do ostatních evangelií vstupuje Ježíš už jako dospělý prorok a divotvůrce) objevila nápadná kometa a tři mudrcové přispěchali s dary pro Spasitele. Se zlou se však potázali. V Judeji tehdy vládl zlý muž Herodes. Ve svých šestadvaceti letech se stal z římské milosti místodržitelem Galileje, kam se po nezdařeném odboji uchýlily rozprášené zbytky partyzánských oddílů židovských vlastenců, Makabejských. Kolaborant Herodes, zaprodaný Římu, postupoval proti Makabejským s krutostí srovnatelnou snad jen s řáděním fašistů. Popravoval vlastence bez soudu a tak nelítostně, že byl sám nakonec nucen uprchnout pod ochranu římského vojenského tábora a později dokonce až do Egypta. Tam se dočasně stal milencem proslulé královny Kleopatry. Pak odjel do Říma, kde byl po třech letech – jako šestatřicátník – vyhlášen králem Judeje. Po krátké době zmatků a bojů, způsobených vpádem Parthů, začalo jeho vládní období, trvající 32 let.

   Značnou část své vladařské energie věnoval stavbě skalní pevnosti Masada na těžce přístupné plošině 400 metrů nad Mrtvým mořem. Skládala se ze dvou luxusních paláců, z kasáren, zásobáren a 1 260 metrů dlouhé hradební zdi.

   Je historickým paradoxem, že tato pevnost sice nikdy neposloužila samotnému Herodesovi, zato se však stala poslední baštou odporu Židů proti římským dobyvatelům, věrným ochráncům Herodese. Pod vedením jakéhosi ben Jaira odolávala Masada ještě celé dva roky po pádu Jeruzaléma roku 70 n. l. Protiútoky statečné posádky zneklidňovaly okupanty. Ti dokonce oblehli Masadu celou legií, asi šesti tisíci muži, a vrhacími stroji pobořili část hradby.

   Ani jeden z obránců nepadl živý do rukou Římanů. Všech 960 mužů, žen a dětí spáchalo raději dobrovolnou sebevraždu…

   Na samém sklonku života, když už Herodes nevyléčitelně onemocněl těžkou cukrovkou, přišli k jeho dvoru tři mudrci z Východu. O tom však už vypráví Matoušovo evangelium:

   Když se pak narodil Ježíš v Betlémě Judově za dnů Heródesa krále, a mudrci od východu slunce vypravili se do Jeruzaléma… Tehdy Herodes uzřev, že byl oklamán od mudrců, rozhněval se náramně, a poslav, zmordoval všechny dítky, kteréž byly v Betlémě i ve všech končinách jeho, od dvouletých a níže, podle času, na kterýž se byl pilně vyptal od mudrců.

   Za čtyři měsíce nato Herodes zemřel.

   Chronologovi, vědci uvádějícímu do pořádku kalendář a do souladu historická data všemi, zejména astronomickými prostředky, nezbývá tedy zdánlivě nic jiného než vyhledat ve starých zápisech, nejen židovských, ale i egyptských, čínských, indických atd. atd., kometu, která by se dobou objevení hodila jako betlémská hvězda. Sporné datum Ježíšova narození bude pak objasněno jedna radost.

   Nuže, vzhůru na lov za dávnými kometami!

   Zaznamenány zůstaly ovšem jen ty nejjasnější, ale nic nevadí. Určitě mezi nimi bude i hvězda betlémská, dokázala-li vyrušit ze záviděníhodných královských nebo mudrckých radovánek hned tři monarchy a přimět je vydat se na dalekou štrapáci až do Betléma. Tak tedy: kometa čínských kronik z roku 467 př. n. l. – moc brzo, právě tak jako vlasatice z roku 240 před n. l., 87 př. n. l. (náramně slavná, záznamy jsou z Evropy i z Asie) a 11 př. n. l. Jedenáct let je přec jen příliš veliký rozdíl, i když připustíme, že se Ježíšovo narození nemuselo ani s objevením komety, ani s počátkem našeho letopočtu krýt zrovna nachlup. A dál? Nevěříme vlastním očím. Další velká komety jsou zaznamenány až roku 65 n. l. v Číně a 66 n. l. v Evropě. Získaly sice definitivně pro všechny budoucí vlasatice špatnou pověst nositelek všelijakých nepříjemností a malérů – zanedlouho byl totiž v židovské válce zničen Šalamounův chrám v Jeruzalémě –, ale Ježíšovo narození docela určitě neohlásily. Po vlasatici vyskytující se kolem přelomu letopočtu není vidu ani slechu.

   Objevení vánočních a novoročních komet nicméně stále budilo mimořádnou pozornost, jak o tom svědčí záznamy horlivých kronikářů.

   Tak například Praha byla vzrušena kometou viditelnou od 22. prosince 1301 až do 21. ledna 1302. Podobná kometa, zářící celých 14 dní, se v tuto sváteční roční dobu objevila opět roku 1312. Roku 1438 byla v Praze pozorována kometa jasnící se na západě s chvostem obráceným k jihu a roku 1618 se kometa s chvostem obráceným k severu rozzářila na obloze Pražanů (a přirozeně i celého ostatního světa, lépe řečeno celé severní polokoule) právě na Štědrý den, 24. prosince roku 1618. Byla viditelná 55 dní, tedy až do 12. února. Podobný jev se odehrál i v roce 1743.

   Vánoční a novoroční komety přirozeně byly věřícími bedlivě pozorovány a lidé se dohadovali, zda přinášejí dobré, nebo zlé. Chronologa se však přesto zmocňuje černé podezření: že by betlémská hvězda nakonec vůbec nebyla kometou? Že by kometa byla jenom barokním výmyslem, přikrášlením, snažícím se jako ostatně celé barokní umění představit všechno, co souviselo s církví, nejokázaleji a nejvýrazněji! Nejspíše tomu tak bude. Ale čím tedy u všech všudy betlémská hvězda skutečně byla?

   Slavný dánský astronom Tycho de Brahe, působící v době vlády císaře Rudolfa II. v Praze, se touto otázkou obsáhle zabýval už pár set let před námi. Také on musel ze svých úvah komety vypustit. Nějaký čas se domníval, že snad šlo o novu, náhle vzplanuvší hvězdu, která na sebe upoutala všeobecnou pozornost. Ani to by nebylo nic zvláštního a nového – takových nov známe mnoho a právě Tycho de Brahe měl důvod na ně myslet. 11. listopadu 1572 vyšel z laboratoře na zápraží zámku a zároveň kláštera Herritzwaldu. Byl mladým právníkem a zabýval se tehdy oblíbenou kratochvílí – zlatodějstvím. Nadýchal se patrně výparů rtuti, což bylo u alchymistů nejen obvyklé, ale takřka nevyhnutelné a při chronické otravě vedlo k řadě blábolů v alchymických knihách a rukopisech. Hned při prvním letmém pohledu na oblohu spatřil poblíže nadhlavníku novou, mimořádně zářivou hvězdu. Nevěřil svým očím. Volal sluhy, zda také hvězdu vidí, zastavoval dokonce i rolníky, vracející se z polí. Mladý alchymista nechal zlato zlatem; začal polohu hvězdy měřit a zaznamenávat její jas. Díky jemu víme, že měnila svou barvu od bílé přes žlutou do červené, v květnu 1573 svítila opět bleděmodře jako Saturn, a teprve po 15 měsících zmizela.

   Co věštila? Protestantům, kteří zažili v noci z 23. na 24. srpna 1572 strašlivou Bartolomějskou noc, v níž bylo povražděno 30 000 hugenotů, příchod Antikristův. Rozradostněným katolickým fanatikům znovuzrození Kristovo. Ale bud jak buď: mladý šlechtic Tycho de Brahe navzdory předsudkům doby odmítl předurčenou diplomatickou dráhu. Stal se hvězdářem a vedoucím astronomické observatoře na Hvenu, propůjčené mu přízní dánského krále Bedřicha I.

   Neméně dramatické bylo objevení supernovy v souhvězdí Hadonoše roku 1604, pro nás tím zajímavější, že prvním pozorovatelem byl Jan Brunovský, počtářský pomocník Jana Keplera, jenž se nechtěl zdržovat svízelnými výpočty. 10. října toho roku šel Brunovský za Keplerem že Starého Města přes Malou Stranu na Hradčany. Byl sychravý, nepříjemný den, tím nepříjemnější, že počasí znemožňovalo pozorovat očekávanou konjunkci Marta s Jupiterem. Pojednou se obloha nad západním obzorem začala čistit, mraky se trhaly a nad Strahovem se objevily obě planety – poblíž nich však ještě třetí hvězda, jasná jako Jupiter.

   Než udýchaný Brunovský doběhl se senzační zprávou na Hradčany, obloha se opět zatáhla. Kepler spatřil novou hvězdu až 17. října, dávno po Brunovském, po neznámém italském lékaři v kalabrijské Coseuze i po astronomu Altobellim z Verony.

   Tutéž novu nacházíme i v čínské kronice She-ke, zapsané za doby panování dynastie Ming: V 32. roce epochy 9. měsíce Yih Cho (tj. 10. října 1604) se objevila hvězda Host v nebeské krajině Wei (jižní část souhvězdí Hadonoše). Podobala se ohnivé kouli, její barva bylá žlutočervená…

   Zprávy o novách čteme ve starých kronikách poměrně často. Nova objevivší se roku 123 n. l. se dokonce stala řeckému hvězdáři Hipparchovi podnětem k pracnému sestavení prvního hvězdného katalogu, jehož pomocí mělo být napříště vyhledávání „nových hvězd“ ulehčeno. Další nova se objevila roku 172 (zářila v pěti barvách), roku 389 (poblíž Altaira a jasnější než Venuše), mimořádnou novu pozorovali arabští hvězdáři Haly a Giafár ben Mohamed roku 829 (tvrdili, že měla jasnost Měsíce v první čtvrti a v květnu roku 1006 zazářila v souhvězdí Skopce obrovská nova, „planoucí jako pochodeň“.

   Kolem začátku našeho letopočtu je však pusto, prázdno… Sám Tycho de Brahe uznal, že s novou neměla betlémská hvězda patrně nic společného.

   Nezbývá než se znovu trochu podívat do dějin a trpělivě hledat. Prvním vodítkem nám může být sama zpráva – nebo chcete-li pověst –, že díky betlémské hvězdě přišli bezpečně, rovnou za nosem až do betlémského chléva tři mudrci, tři mágové. Taková pověst o cestě podle hvězdy se dobře čte a dobře poslouchá, podstatně hůře však provádí v praxi. Jenom docela malé děti se domnívají, že měsíček stojí nad sousedovou chalupou, že slunce zapadá za humny a že je možné, když maminka zrovna nehlídá, doběhnout si na něj sáhnout. Z astronomického hlediska je nalezení chléva „pod hvězdou“, byť i by to byla hvězda betlémská a byť by i hledali mágové, naprosto vyloučené.

   Čím se vlastně takoví mágové, když zrovna nebyli na cestách, celý den zabývali? Inu, tu a tam si začarovali nebo trochu zaříkávali, ale hlavně věštili. Z letu ptáků, z vnitřností obětovaných zvířat, z odrazů na vodní hladině, ale především – z hvězd. Byli to zkrátka hvězdopravci, astrologové, čtoucí minulost i budoucnost z postavení Slunce, Měsíce a planet, nikoli z nov nebo vlasatic. Nevydělali by si ani na teplou vodu, kdyby museli s věštěním čekat na kometu nebo na výbuch některého vzdáleného slunce…

   Měli ostatně i tak dost starostí. Za vlády Tiberiovy byli z Itálie „astrologové a kouzelníci“ vyhnáni a Tacitus nás zpravuje o „krutém a bezvýsledném nařízení“ a vyhnání „matematiků“ (což opět znamenalo astrology), pronásledovaných za Claudia. Tyto a podobné zmínky vedly občas k nespravedlivému hodnocení císařských výnosů, a dokonce i některých filozofických spisů, např. Platónových. Pokud mluví Tacitus „o matematicích“, jde většinou, ne-li ve všech případech, o astrology. Nepřízeň matematikům, připisovaná uvedeným moudrým pánům, je výsledkem historického nedorozumění.

   Naši domněnku o astrologické podstatě betlémské hvězdy podpořil asi roku 200 n. l. sám církevní Otec Tertullian. Neviděl v betlémské hvězdě žádný zázrak, ale pouhé zvláštní seskupení planet, věštící Ježíšovo narození, v němž zvlášť důležitou úlohu hrály Saturn a Mars. Aha – přihořívá!

   Na další etapu však musíme čekat téměř tisíc let, až do padesátých let dvanáctého století. Tehdy totiž byzantský císař Manuel Comnenus (1143–1180), patrně z nedostatku jiné zábavy a ačkoli se východořímská říše kymácela v samých základech, horlivě diskutoval se svým dvorním filozofem Michalem Glycasem o hvězdopravectví. Pošetilý Glycas tvrdošíjně zastával názor, že betlémská hvězda byla zázračným nebeským jevem, a tudíž nemůže být hodnocena a vykládána pravidly pozemské astrologie. Císař naproti tomu svatosvatě věřil, že mágové přesně znali význam vzájemného postavení planet a že z východu betlémské hvězdy a ze souhvězdí zvěrokruhu, v němž se objevila, seznali místo i národ Ježíšova narození.

   Císař se opíral zčásti o autoritu badatelů v bibli (jejichž díla se nám nezachovala), zejména však o svou císařskou moc. Vyhrál spor na celé čáře. Když už měl ustavičných Glycasových námitek právě dost, nechal jej roku 1156 oslepit a doživotně uvěznit, čímž vědecká diskuse skončila…

   Pak už je stopa souvislejší. Kardinál Petrus de Alliaco, smutně proslulý vyšetřovatel a soudce Jana Husa, tvrdil, že se Kristus narodil „in gloria Saturni“, ve slávě Saturnově, protože Saturn vládne Židům. Což ostatně Židé, znalí hvězdopravectví, potvrzují – židovský prorok Amos v 8. století vysvětluje svým soukmenovcům, že Kewan (Saturn) je „jejich obrazem, hvězdou jejich bohů“. A židovský mudrc Samuel Sarza roku 1368 napsal: Hvězda Mars je naším odpůrcem, hvězda Saturn zachráncem.

   Jsme zkrátka v době, kdy babylónští bohové sice zahynuli s pádem Babylónu, avšak chaldejská a perská magie si vydobývala v soustavě římských, syrských, židovských a ostatních pověr národů kolem Středozemního moře stále pevnější místo. V době, o níž Engels ve svém díle o náboženství napsal: Hlavní úlohu hrály zázraky, vytržení, vidění a duchaření, hádání budoucnosti, alchymie, kabala a podobné pokoutní čáry.

   Všechno klape. Teď jde jen o to, zjistit, zda došlo někdy kolem předpokládaného data Kristova narození k takovému vzájemnému seskupení planet, jehož astrologická mimořádnost by byla nade vší pochybnost.

   Tuto dosti obtížnou úlohu, vyžadující vynikající znalosti nebeské mechaniky, už za nás provedl sám velký Jan Kepler, „astronomický příručí“ Tycho de Braha na dvoře císaře Rudolfa II., právě třicet let poté, co jeho pan šéf z úvah o betlémské hvězdě definitivně vyloučil vlasatici i novu. Zjistil, že roku 7 př. n. l. došlo k velké konjunkci, k velkému setkání Jupitera se Saturnem v souhvězdí Ryb.

   Možná, že vám tohle zjištění nepřipadá moc senzační, ale starým astrologům určitě senzační připadalo, a jak! Schnabel objevil roku 1925 v berlínském muzeu klínopisný zlomek z přelomu 7. a 6. roku před n. l., pocházející z babylónského města Sippar, který setkání Jupitera se Saturnem v Rybách nejen zaznamenává, ale i vyzdvihuje jako událost mimořádného významu.

   A teď dovolte malou odbočku: jako prof. Dr. Arnošt Dittrich, z jehož prací čerpám část materiálů k této kapitole, i já jsem se na stará kolena pustil do hvězdopravectví. Ne snad že bych věštění budoucnosti z hvězd věřil nebo – to už vůbec ne! – že bych se hodlal sestavováním horoskopů živit. To bych namouduši raději tloukl na silnici štěrk. Řádné sestavení, vypočítání a vysvětlení horoskopu podle tradičních hvězdopraveckých pravidel totiž vyžaduje usilovnou práci mnoha desítek nebo i set hodin, naplněných složitými početními výkony, a to i tehdy, jsou-li po ruce pomocné tabulky a diagramy. Naučil jsem se počítat horoskopy, abych mohl alespoň trochu zasvěceně vniknout do pozoruhodných astronomických vědomostí národů, jejichž hvězdářství bylo kromě péče o kalendář zaměřeno zejména právě na hvězdopravectví.

   Knih a rukopisů zabývajících se astrologií je více než dost, stovky, tisíce, i když jsou dnes mnohé z nich mimořádně vzácné. Ještě více než knih je však bláznivých představ o hvězdopravectví – v některých státech dnes téměř nenalezneme časopis, který by týden co týden čtenáře neobšťastnil „horoskopem“ a radami pro „narozené ve znaku Býka, Štíra, Vodnáře atd. – především ovšem s obchodními radami. Tam také kvetou a bují živnosti samostatně hospodařících astrologů, udělujících neocenitelné pokyny pošetilcům ochotným vyhodit několik desítek dolarů, liber nebo marek za bezcenný blábol. Příjmy těchto podvodníků, kteří o skutečné, historické (i když stejně pošetilé) astrologii nemají ani ponětí, dosahují nikoli astrologických, ale astronomických částek…

   Tuhle „astrologii“ můžeme klidně vynechat. Podívejme se však pro zajímavost, jak vypadalo počítání horoskopu způsobem Tycho de Braha nebo Jana Keplera. Však si je císař na dvoře držel a platil – třeba bídně a nepravidelně – především, ba takřka výhradně jako hvězdopravce, teprve v druhé řadě jako hvězdáře.

   Úvodem bylo třeba dokonale ovládnout sférickou astronomii, určování poloh hvězd a planet, zvířetník atd. atd. Do zvířetníku vkládali astrologové čtyři rovnostranné trojúhelníky, trigony: ohnivý, zemský, vodní a vzdušný, tvořící základní rozdělení jednotlivých souhvězdí zvěrokruhu. Následovalo dělení jemnější. Souhvězdí (v astrologické hantýrce znamení) mohou být podle vzájemných vztahů:

   – přímého nebo šikmého vzestupu;

   – vladařská nebo poslušná;

   – pohyblivá nebo stálá, případně společenská;

   – krásná, prostředně krásná a šeredná;

   – plodná, prostředně plodná a neplodná;

   – zvučná, prostředně zvučná a němá;

   – tučná, hrubá, hubená, ladná, mohutná, churavá, nadaná;

   – filozofická, vychovatelská, umělecká, hříšná, výstřední;

   – zlostná, hudební, dvojtělesná, tropická;

   – mužská a ženská;

   – denní a noční;

   – horká a chladná;

   – suchá a vlhká.

   A tak dále a tak dále – asi třicet dalších charakteristik z lásky ke čtenáři vypouštím.

   Tyto vlastnosti mohou (a nemusí) mít oběžnice, mezi něž astrologie ve smyslu středověké zeměstředné nauky počítá Slunce a Měsíc.

   Asi tak tohle znají nebo alespoň by měli znát i pokoutní astrologové, šířící kolem sebe domněnku, že postačí zařadit datum narození člověka do příslušných šuplátek planet a znamení zvěrokruhu – a horoskop je hotov. Omyl! Práce teprve začíná.

   Především je třeba vypočítat takzvané aspekty (vztahy). Solární (mezi Sluncem a planetami), lunární (mezi Měsícem a planetami) a mutuální (mezi planetami navzájem), samozřejmé jak pro okamžik narození zákazníka, tak pro období, kdy si přeje radu a astrologickou ordinaci.

   Potom se hvězdopravec pustí do díla srovnatelného jenom s pletením svetru s dlouhým rukávem. Musí totiž zjistit, v jakém vzájemném úhlovém vztahu se všechna nebeská tělesa nacházela a nacházejí. Zda v konjunkci, sextilu, kvadratuře, trigonálu, opozici, paralelu, semisextilu, semi-kvadratuře, kvintilu, seskvikvadratuře, binkvintilu, semikvintilu, nonagonu, seskvintilu či kvinkunxu a o kolik stupňů a minut (přinejmenším) se od těchto vztahů odchylují.

   Když to hvězdopravec všechno šťastně má a pokud zatím nezemře sešlostí věkem (což by se slabším matematikům mohlo stát), přikročí k zachycení dalších planetárních vztahů a neméně pracnými výpočty zjišťuje, zda jsou planety v „recepci“, „translaci“, „kolekci“ atd. atd. – promiňte, začínám už trochu odpadat…

   Ale teprve pak to začne doopravdy. Počítají se tzv. dignity, hodnoty planet. Jsou pro každou chudinku planetu trochu jiné a liší se podle toho – nastražte uši! –, je-li planeta v recepci, exaltaci, triplicitě, termínech, dekanu, detrimentu, kasu nebo peregrinu. Další dignity planet počítáme podle jejich pohybu, po krátkém odpočinku pak podle vztahu k Slunci, podle nebeských stran a tak dále a tak dále.

   Následuje zařazení planet příslušného data do tzv. nebeských domů – je jich celkem dvanáct, takže je o legraci postaráno. Jmenují se – to vás určitě bude zajímat – ascendent, anaphora, thea, hypocheum, agathytichi, kakithychi, descendent, epikataphora, theos, mesurania, agathodaemon a kakodaemoh.

   Zbytek už je jednodušší. Hvězdopravec upraví výpočet s ohledem na hvězdy (stálice), které až dosud macešsky zanedbával, na tzv. „měsíční uzly“ a na významné body zvířetníku se vztahem k minulému zákazníkovu životu. Tím by byly předběžné výpočty zhruba hotovy, obvykle však astrolog zjistí, že to někde zkopal (já bych mohl vyprávět!), a je-li poctivý, všechno zahodí a začne hezky od začátku. Když je konečně všechno v pořádku, může neméně složitým způsobem vypočítaná data vykládat. Jsou o tom celé tlustopisy, německy se jim říká Deutungsbücher.

   I když jste tento výklad jen tak přelétli (což bylo dost moudré), doufám, že jste navždy vyléčeni z víry v týdenní astrologické sloupky v časopisech i v pokoutní astrology a že jaksepatří politujete nebožtíky Tycho de Braha, Keplera i ostatní, nucené v potu tváře vydělávat chléb svůj hvězdo-pravectvím, aby se ve vzácných volných chvílích konečně směli zabývat milovanou astrologií.

   Ještě něco je však důležité – a tím se konečně vracíme k betlémské hvězdě: astrologická pravidla se celá tisíciletí vyvíjela a vcelku shodovala všude, kde existovala vzájemná výměna informací a kulturních statků, tedy například na celém Středním východě. Můžeme být jisti, že všichni astrologové souhlasili s Babyloňany, považujícími Jupitera za „královskou hvězdu“ a připisujícími jeho „heliakickému východu“ (tj. dnu, kdy se planeta během roku poprvé objeví v ranním soumraku před východem Slunce) mimořádný význam. Krále bychom tedy šťastně měli – jak ale došli ctihodní astrologové právě na Judeu, na Izrael? Inu, právě díky souhvězdí Ryb.

   Pro babylónskou a tím pro celou východní učenost byly Ryby souhvězdím země západu. Amurru, zahrnujícího Sýrii, Fénicii a Judeu.

   Tertullian a další autoři se však zmiňovali i o Marsu. Kde byl Mars? Zajímá-li vás to přesně (doufejme, že ne), tedy v 15° znamení Panny a sedm dní po opozici. Mars slábl – a Mars astrologům zosobňoval a zastupoval krále Amurru. Vzdaloval se právě od Saturna, ochranné hvězdy Židů…

   Zkrátka a dobře – podle pravidel astrologie bylo možné a vlastně nutné vysvětlit tehdejší konstelaci planet asi takto: vychází Jupiter, královská hvězda. Jupiter je v souhvězdí Ryb – souhvězdí země Amurru, poblíže židovské planety Saturna, jde tedy o nového židovského krále. Nepřítel Židů Mars zapadá – lze tudíž očekávat brzký konec vlády krále Herodese. Slunce (bylo právě před tzv. „jarním bodem“) hlásá příchod Mesiáše, Spasitele…

   Takové – nebo alespoň velmi přibližně takové události oznamovalo podivné a vzácné seskupení planet na obloze. Podivné? Vzácné? Což se neopakuje častěji, že je tak překvapilo? V tom je, jak praví Faust, jádro pudla. Neopakuje.

   Taková konstelace je mimořádně vzácná, takřka ojedinělá, a ke všemu v jediném roce 7 př. n. l. se opakovala třikrát za sebou díky tomu, že ke konjunkcím došlo poblíže bodu zvratů Jupitera a Saturna, jako by chtěla své proroctví trojnásobně potvrdit. Známý chronolog Neugebauer propočítával četnost této konstelace pro období mezi rokem 1800 př. n. l. a 400 n. l., tedy za plných 2200 let. Došel ke zjištění, že se za tuto dobu trojnásobná konjunkce Jupitera a Saturna v souhvězdí Ryb opakovala celkem dvakrát, ano, pouze dvakrát, a to roku 800 př. n. l. a právě roku 7 př. n. l. Divíte se, že taková astrologická vzácnost, takřka lahůdka, vzbudila poprask v době, kdy Židé horečně očekávali Spasitele, kdy celá země vřela odporem proti Herodesovi a doufala v příchod Mesiáše, který se postaví v čelo vzbouřenců?

   Až donedávna jsme toto vše mohli s jistou pravděpodobností předpokládat.

   Několik let jsou však předpoklady takřka změněny v jistotu. Roku 1947 se téměř po dvou tisících letech znovu objevily, nalezeny beduínskými kočovníky, tzv. svitky od Mrtvého moře, zápisy kumránské sekty essejských. Tato sekta byla, jak zjišťujeme dnes z obsahu textů, prudce zaujata proti národu „Kittim“, vetřelcům, „rychlým a zdatným bojovníkům, kteří dupají zemi svými koňmi a zvířaty a přicházejí od dalekých mořských břehů, aby jako supové spolykali všechny národy, aniž se kdy nasytí“. Svitky mluví i o tom, že národ Kittim obětuje před svými praporci a uctívá zbraně. I tohle je tak trochu detektivka. Co byla ona zvířata národu Kittim? Byli to snad sloni punských bojovníků nebo Alexandra Velikého? Zdá se, že ne. Hebrejština má pro slony vlastní výraz. Rekové zase nebyli od Palestiny dosti vzdáleni, aby bylo možné mluvit o „dalekých březích“. Může jít tedy pouze o Římany.

   Jednou vnikli do Judeje v roce 63 př. n. l. a dobyli Jeruzalém. O tom mluví svitky. V roce 6 př. n. l. učinili z porobené Judeje římskou provincii.

   Když se v době rozhořčeného odporu proti uchvatitelům navzdory nebeskému proroctví Mesiáš neobjevil, byl jeho příchod odsunut do budoucnosti. Astrologické znamení, betlémská hvězda, skutečná betlémská hvězda, k jejímuž rozluštění jsme konečně pracně došli, pak vítala v dodatečně konstruovaných pověstech narození Ježíše Krista.

   Oprávněnost našich vývodů dokazuje koneckonců sama možnost vyčíst pomocí hvězdopraveckých pravidel z planetární konstelace tak rozsáhlou informaci, že byla schopna vyvolat rozčilení a neklid mezi Židy a přimět mudrce k obtížné cestě. Kometa nebo nova by nejvýše zavdala podnět vzniku rozličných pověstí a dohadů, avšak vždy s libovolným, neurčitým výkladem.

   Zajímavá otázka je, zda narození pod tímto nevšedním znamením opravdu nezapůsobilo na člověka známého později v církevních dějinách pod jménem Ježíš Kristus. Předurčovalo ho k tomu i samo jméno, podobné jménu Jesaja, které essejská sekta v Kumránu považovala za jméno budoucího „učitele pravdy“, „Mesiáše Izraele a Syna božího“, jenž vstane z mrtvých, spasí svět, bude pronásledován, a dokonce ukřižován. Chtěl snad Ježíš doslova a do písmene splnit proroctví, o nichž se od dětství nepochybně dozvídal? Obávám se, že o této souvislosti církevní badatelé dosud neuvažovali.

   Přesné datum Kristova narození stěží zjistíme. Zdá se však, že díky astronomii a dnešním historickým vědomostem o její pošetilé dceři astrologii musíme evangelické datum radostné události v betlémském chlévě klást do roku 7 př. n. l.

   Ideální chronologické zachycení nám ovšem – bohužel pouze zdánlivě – poskytuje církevní Otec Baronius. Vypravuje, že se v noci narození Krista v Římě zřítil chrám míru. O této pozoruhodně události však naneštěstí kromě něho nikdo neví. Zmiňuje se o ní jen Petr Damián – o 1000 let později. Nutno poznamenat, že Baronius sebral řadu dalších, málo pravděpodobných historek: třeba o Ježíši, jenž poslal edeskému králi Abgarovi svůj zázračný portrét, díky němuž byli zahnáni obléhatelé města Choroesa na panický útěk, nebo o důmyslné pomstě biskupa Benedikta z Auxerre, svrhnuvšího z trůnu krále a královnu Bretonců. Na jejich trůny prý dosadil pastýře a pastýřku, kteří pro jeho nasycení obětovali své jediné tele. Vzhledem k tomu, že v době působení svatého Otce Baronia neměli biskupové při většině královských dvorů výrazně větší autoritu než dvorní šašci, lze si těžko podobnou situaci představit…

   A na závěr ještě malou zajímavost: trojnásobná konjunkce, Jupitera se Saturnem v souhvězdí Ryb se po dlouhých staletích opakovala 15. srpna a 12. října roku 1940 a 20. února 1941. Za starých časů, důvěřujících astrologii, by jistě povzbudila Židy, po miliónech vražděné německými fašisty. Škoda, že o nebeském znamení obratu k lepšímu patrně nevěděli…

… a hrobové se otevírali

„A bylo okolo hodiny šesté.

I stala se tma po vší zemi až do hodiny deváté.

I zatmělo se slunce

a opona chrámová roztrhla se napoly.

A zvolav Ježíš hlasem velikým, řekl:

Otče, v ruce tvé poroučím ducha svého.

A to pověděv, zemřel.“

EVANGELIUM SV. LUKÁŠE

Otázka, kdy vlastně zemřel ukřižovaný Kristus, zaměstnávala patrně více chronologů než kterýkoli jiný problém. Důvody tohoto úsilí se čas od času měnily. Jednou převládal teologický zájem o život zakladatele a zároveň boha křesťanství, jindy snaha upřesnit vědomosti o mimořádně nejasné a spletité situaci východních provincií římské říše kolem počátku našeho letopočtu a konečně i vášnivá diskuse o tolik vytouženém zavedení jednoduchého a hlavně celosvětově platného kalendáře. Odpor Vatikánu a křesťanských církví vůbec proti němu by byl patrně daleko méně urputný, kdyby byly velikonoční svátky, až dosud pohyblivé jako pulec, ustáleny jednou provždy do správného výročního data Kristovy smrti.

   Kolik hlav, tolik názorů.

   Datum Ježíšovy smrti určil Gerhardt na 7. dubna roku 30, Wünschmann na 16. dubna 21, Henning na 3. dubna 33 a český vědec prof. Dr. Arnošt Dittrich, proslulý znalec dějin astronomie a chronolog, na 15. dubna 29. Další badatelé uvádějí přinejmenším stovku jiných dat. S nejstaršími prameny je ještě větší svízel. Tzv. Zpráva Pontského Piláta, nejspíše raně křesťanský podvrh z konce 1. století n. l., je adresována císaři Claudiovi a určuje tedy Ježíšovu smrt až po roce 41, kdy se Claudius ujal vlády. Jeruzalémský biskup Alexandr asi v roce 210 klade naproti tomu ukřižování do roku 58, tedy do doby vlády křesťany mimořádně nenáviděného císaře Nerona, což potvrzuje i byzantský dějepisec Synkellos s odvoláním na „staré a přesné podání“…

   Takhle bychom se daleko nedostali.

   Podívejme se, jak si v podobných zdánlivě ztracených případech počínají moderní chronologové, jak taková „chronologická detektivka“ vypadá – a třeba právě na případě Kristova úmrtí.

   Je to vždy – a zde obzvláště – kabinetní ukázka spojení různých vědních oborů, rozsáhlých obecných znalostí a obsáhlého studia; ono to asi nejen v chronologii, ale v žádném pořádném bádání jinak nejde…

   Evangelia, Nový zákon, nám o životních datech Ježíše Krista sice nic jasného neříkají, rámují je však alespoň dvěma astronomickými jevy: hvězdou mudrců nad Ježíšovou kolébkou, které jsme věnovali předchozí kapitolu, a zatměním Slunce doprovázejícím Ježíšovu smrt. Není divu. Autoři evangelia neznali podle všeho ani skutečnou historii doby, jež nás zajímá, ani zeměpis a poměry v Palestině v 1. století n. l. Vždyť křesťanství nevzniklo v Palestině, ale v okolních rozptýlených střediscích. Sám autor nejstaršího křesťanského spisu Zjevení svatého Jana, nazývaný Jan z Patmu a žijící kolem roku 68, adresoval své listy maloasijským obcím a o lidských osudech Ježíše zřejmě neměl ani ponětí. Líčí totiž Krista jako čistě nebeskou bytost se „sedmi rohy a sedmi očima“, zrozenou ze „ženy oděné Sluncem, pod nohama Měsíc a na hlavě věnec z dvanácti hvězd“. Situaci komplikuje i ne právě největší důvěryhodnost evangelistů: velmi taktní a rozvážný kritik křesťanství Kelsos napsal ještě ve druhé polovině 2. století, že „křesťané mnohonásobně předělávají a přepracovávají první zápisy evangelií, aby mohli odmítat výtky…“ A konečně z dvaceti sedmi evangelií, o nichž se nám zachovaly zprávy (nazarénské, ebionitů, z Oxyrynchu, z Fajjúmu, Barnabášovo atd. atd.) připustila církev pouze čtyři. Ostatní s mimořádnou pečlivostí potlačila a podle zvyku, který vydržel až do Koniášova řádění proti českým knihám, zničila.

   Alespoň v jednom tvrzení jsou však evangelické prameny shodné a pevné: Ježíš podle nich zemřel v pátek (jen Wunschmann tomu asi nevěří, jeho 16. duben roku 21 totiž připadá na středu). Chronolog si tedy vezme k ruce tabulky juliánskébo kalendáře a zjistí – to říkám ovšem jenom obrazně, tak základní vědomosti musí, jako když bičem mrská, vysypat z rukávu i chronologický učedník – , že nultým dnem tzv. juliánské periody bylo pondělí 1. ledna roku 4712 př. n. l. Pak už není těžké určit, na která data připadly všechny pátky. Očíslujeme-li všechny další dny pořadovými čísly, připadne pátek (první z nich měl číslo 4) vždy na den vyhovující vzorci

   4 + 7n,

   přičemž n je libovolné kladné celistvé číslo. Tím nám sice odpadá šest sedmin možných dnů, ale skutečné obtíže přesto teprve začínají.

   Chronolog musí vzít nejprve v potaz židovskou liturgii (náboženské obřadnictví) i astronomii. Evangelia totiž vypovídají (ne takhle jasně, ale vyplývá to z rozboru textů), že Ježíš zemřel těsně před jarní slavností „passah“ – a ta se vždy shodovala s úplňkem. Potvrzuje to i jeden z mála mimoevangelických pramenů, pojednávajících (snad) o Ježíšovi, rukopis sanhedrin, část židovské náboženské knihy talmudu: V předvečer paschy pověsili Ješuu. A po čtyřicet dní předtím se vyvolávalo, že bude popraven, protože se zabýval čarováním a podněcoval a pobuřoval Židy: kdo může něco říci na jeho obranu, ať přijde a řekne. Ale nenašli nic na jeho obranu a pověsili ho v předvečer paschy.

   Sám svátek passah nebo pesah (hebrejsky) čili pascha (aramejsky) je pro chronologa tvrdým a složitým oříškem. Obřady křesťanské paschy, kdy se vzpomíná na smrt a oslavuje znovuvzkříšení Krista, jsou zřejmě převzaty z pohanských, helénistických svátků umírajících a opět vzkříšených bohů. Datum paschy bylo však dlouho vázáno na židovský kalendář – teprve když křesťanství začalo zdůrazňovat zprvu svou odlišnost od židovství a později i výslovné nepřátelství k němu, došlo k zrušení závislosti paschy, teď už ovšem křesťanských a nám dobře známých velikonoc, na židovském kalendáři. Velikonoce byly (a jsou) určovány zhruba (ve skutečnosti velmi složitě) podle jarní rovnodennosti, podobně jako pohanské oslavy např. boha Mithry. Časová shodnost křesťanských kultů i jejich zevní podobnost s pohanskými modloslužbami šla tak daleko, že prý věřící Isidina chrámu v Egyptě dlouho vůbec nepozorovali, že vlastně navštěvují zbrusu nový křesťanský chrám…

   Přesné určení data paschy, velikonoc, se neobešlo bez tahanic a sporů. Někteří křesťané se přidržovali Janova evangelia a chtěli je slavit 14. dne měsíce nisanu. Proto se jim říkalo „čtrnácternící“, kvartodecimáni. Ostatní byli pro 15. nisan a malá, ale tvrdošíjná skupina usilovala, aby se velikonoce slavily bez ohledu na přesný pořadový den v měsíci vždy v neděli, v den Slunce. Roku 167 dosáhl spor vrcholu. Vznikl rozkol mezi křesťanskými obcemi v Římě, Korintu atd., a táhl se až do nicejského koncilu roku 325. Hvězdáři nebyli schopni pomoci. Kalendář se tenkrát už tak „rozešel“ s astronomickým rokem, že na jeho úpravu bez gruntovního zásahu nebylo ani pomyšlení. Nakonec byli „kvartodecimáni“ prohlášeni zkrátka a dobře za kacíře a neznabohy a nadšeně pronásledováni.

   To však jen mimochodem. Kalendáři a historkám kolem kalendáře věnujeme raději celou příští kapitolu.

   Předpokládejme, že se chronolog šťastně vyrovnal se záludnostmi paschy – velikonoc. Jeho dalším úkolem bude nalézt pátek, který o maličko, nejvýše o jeden či dva dny, předcházel v době velikonoc úplněk. Detektivní pátrání vylučovací metodou, jak vidíte, pokračuje, a počet možných dat se opět potěšitelně snížil. Jenže který rok vybrat?

   Tady už je rozhodování složitější. Chronologický Sherlock Holmes se musí důkladně probrat v dějinách a proniknout do nich tak hluboko, že můžeme opravdu jen v nejhrubších rysech naznačit úvahy probíhající jeho mozkovými závity.

   Podle evangelií nesl Ježíš před ukřižováním (což byl typický římský způsob výkonu hrdelního trestu) kříž označený (opět po ryze římském zvyku) nápisem se jménem, rodištěm a vinou odsouzence, tedy jakýmsi stručným výtahem ze soudního protokolu. Můžete si toho povšimnout na každém krucifixu: INRI.. Iesus Nazaretus Rex Iudaeae, Ježíš z Nazaretu, král Judeje. Bylo to asi míněno zčásti ironicky, zčásti však i jako vysvětlení viny. V Judeji už totiž nevládl židovský král, ale Pilát, římský místodržitel.

   Není pochyby, že v tomto případě propadl Žid Ježíš ortelu římské justice a byl popraven podle římského práva, ačkoli byl souzen doma, ve své vlasti. Židé jistě velmi těžce nesli toto ponížení a zlehčení vlastních správních a soudních orgánů, tzv. synedria. Jen s odporem se smiřovali s tím, že římský soud všude v dobytých oblastech vytlačil místní zvyková práva a zavedl jediné římské občanské právo, sice (podle Engelse) „nejdokonalejší právní soustavu spočívající na soukromém vlastnictví, jakou známe“, zato však lidu cizí a nepřátelskou. V prosazování svého soudnictví byli Římané důslední a nelítostní. Podle neocenitelného Josefa Flavia byl sám velekněz Ananos volán k pořádku pouhým římským prokurátorem Albinem, když bez jeho vědomí svolal synedrium. Jiný prokurátor Judeje, Gessius Florus, bez rozpaků nakázal po potlačení povstání v roce 66 ukřižovat řadu šlechticů – římských jezdců židovské národnosti, ačkoli měli právo být deportováni do Říma a tam souzeni…

   Snad proto, jak nám sděluje Josefus Flavius, přesněji řečeno před více než sto lety objevené staroruské překlady jeho díla Dobytí Jeruzaléma (o jejich pravosti se dnes, aby to nebylo tak jednoduché, dost všeobecně pochybuje), vsadili Židé nad bránu cestou k popravišti nápis „Ježíš, král, jenž nevládl“, aby dokázali svou účast na rozsudku, a kromě toho usilovně rozšiřovali mezi lidem pověst, že Ježíš, odňatý soudní pravomoci synedria, ve skutečnosti zahynul boží rukou. Synedrium by ovšem bylo Ježíše také nevyhnutelně odsoudilo k trestu smrti, jenže po židovském zvyku ukamenováním.

   Tyto drobné a zdánlivě bezvýznamné historické detaily naznačují, že Ježíšova smrt spadá do poměrně krátkého a dobře ohraničeného období, kdy římští okupanti sice již odňali Židům právo vynášet rozsudky smrti, avšak tento urážlivý výnos Pilátův ještě nebyl všeobecně znám a synedrium se ho dosud snažilo v zájmu vlastní pošramocené prestiže tajit. Chronologický Sherlock hravě (i když teprve po dlouhém pátrání) zjistí, že k tomu došlo asi čtyřicet let před židovskou válkou a zbořením jeruzalémského chrámu, tedy kolem roku 30 n. l.

   To vše musíme pracně vyhledávat ze skrovných mimoevangelických pramenů – vztah křesťanů k Římanům se totiž velmi rychle změnil. Zatímco, jak už víte, sekta essejských svolávala na „národ Kittim“, tedy na Římany, vydatné hromy a blesky, zatímco první křesťanský spisovatel Jan z Patmu slibuje Římu, „nevěstce babylónské“, brzké a co nejúplnější zničení, vypadá taktika křesťanů ke konci 1. století už docela jinak. Raně křesťanský podvrh z konce 1. století Pilátova akta, o nichž jsme se již zmínili, staví Římany do daleko příznivějšího světla, a Piláta dokonce vydává za Ježíšova příznivce. Za vše mohou Židé, synedrium, ti Židé, s jejichž náboženstvím svádělo křesťanství brzy po svém vzniku nejurputnější boj. V 2. století, kdy vznikají evangelia, nacházíme scénu docela změněnou: církev se už neorientuje na chudé a strádající, naopak – se zálibou jsou líčeny případy boháčů, kteří se stali křesťany. A co hlavního – církev cílevědomě směřuje k ovládnutí světa, což znamenalo především ovládnutí římského impéria, římské říše. O zkáze zlého „národa Kittim“, „babylónské nevěstky“, už ovšem není ani řeči.

   Tím ubohý chronolog vyčerpal zatím téměř vše, co mu mohla poskytnout evangelia, židovská liturgie i tlusté historické svazky. Ačkoli bývá občanským povoláním hvězdář, sáhne, vida nezbytí, pro další chronologické informace po dílech církevních Otců.

   A aj, co zjistí? Abychom mluvili přiměřeně důstojnou řečí: A aj, zjistí, že ctihodní Otcové Tertullian, Lactantius, Sulpítius Severus, Augustinus, Prosper, Victorius i Julius Africanus ve shodě jinak mimořádně vzácné kladou Ježíšovo úmrtí do patnáctého roku vlády císaře Tiberia a do konzulárního roku úřadu obou Geminů. Odlišné údaje – ojediněle ovšem – naleznou i autoři jiného mínění; jsou rozptýleny v blízkém okolí.

   I zavýskne si chronolog a s pošetilou radostí spěchá opět do historické knihovny, aby shledal, že se ocitl ve strašlivém zmatku navzájem si odporujících údajů. Občanský rok začínal buď 1. lednem, nebo 1. březnem, konzulů byla dlouhá řada, řádných, mimořádných i jiných, a střídali se nejen na počátku roku, ale i uprostřed. Ani patnáctý rok vlády císaře Tiberia není tak docela bez problémů. Nástupní datum známe sice přesně – zaplaťpánbůh! – 19. srpna roku 14 n. l., patnáctý rok by tedy trval od 19. srpna 28 do srpna 29 a hledaná slavnost paschy by pak připadala na jaro 29., což by ostatně souhlasilo i s konzulátem obou Geminů. Někdy se však i započatý rok přičetl císaři, takže nelze pustit ze zřetele ani rok 28. Poslední ránu utrží chronolog, jakmile zjistí, že asi od roku 11 n. l. byl Tiberius spoluvladařem Augustovým a že mezi podezřelými lety je tedy i rok 26…

   Kolem Tiberiovy vlády je vůbec naneštěstí takový zmatek jako snad kolem panování žádného z římských císařů. Údaje jsou tak nejasné a protichůdné, že i někteří velmi přavověrní katoličtí teologové vážně přemítají, zda snad Ježíšovo veřejné působení netrvalo (právě vzhledem k datování Tiberiovy vlády) místo obvykle udávaných tři let pouze jeden rok. Maurenbre-cherovi je dokonce i rok mnoho; připouští jen několik měsíců. Celá problematika je zkrátka hrozně zamotaná. Vzniklo o ní mnoho knih, poslední základní, pokud vím, roku 1930, kdy Němec Robert Eisler vydal 1 500stránkový tlustopis Jesus basileus e basileusas (Ježíš král, jenž nekraíoval), při jeho čtení je, jak mimochodem poznamenal prof. Dittrich, „řečtina nutná, hebrejština žádoucí“.

   Pokud tolik komplikací a obtíží předčasně nesklátí chronologa do hrobu, zjistí konečně rozborem a srovnáním historických a teologických pramenů, že nejlépe bude přece jen hledat kolem podezřelého roku 29 n. l., a to z celé řady dobrých důvodů, jež raději nebudeme podrobněji prozkoumávat. Nejsilnějším argumentem je konzulát obou Geminů – podivná shoda jmen, znamenajících „dvojčata“, zůstala v paměti i v kronikách. Nepochybuji, že bychom si také zapamatovali např. hráče tenisové čtyřhry, kteří by se jmenovali František Dvojče a Karel Dvojče, aniž by byli jakkoli příbuzní.

   Teprve teď si chronolog s jistým překvapením vzpomene, že je vlastně astronomem. Bude to pro další úvahy potřebovat. Musí se totiž zabývat židovským kalendářem – a kalendáře jsou odjakživa revírem hvězdářů. Udával pořadovým datem v měsíci i stáří luny, ne ovšem ledajaké, ale „ode dne nového světla“, což znamená ode dne, kdy byl poprvé večer na západním nebi spatřen nový měsíční srpeček. Tento den byl ostatně sledován takřka všude na světě, nejen ve staré Judeji. I u nás. Byl v tom patrně i kousek nedůvěry a prastarého strachu: objeví se ještě Měsíc, který za novu zmizel, nebo neobjeví? Při shromažďování českých přísloví, pověr a zvyků obírajících se nebeskými úkazy jsem nalezl dnes již v Čechách dávno zapomenutý obyčej vítat srpeček nového Měsíce slovy: Pán Bůh požehnej – měsíček novej – ještě jsem ho neviděl!

   Chronologovi tedy nezbývá než vyšetřit maličkost: kdy poblíže 29. roku padl nový srpek měsíce nisanu tak, aby pátek podle juliánského kalendáře byl asi 14. či 15. nisanu, tedy těsně před úplňkem, aby tím byla splněna podmínka Ježíšovy smrti, těsně předcházející slavnost passah.

   Maličkost?

   Co vás napadá! Předpovídáni, právě tak jako zpětné chronologické určováni „nového světla“, patří k nesmírně těžkým úlohám. Dovedli ji řešit staří Babyloňané zvláštními, náročnými a zdlouhavými početními operacemi, ale jejich způsob byl později nadobro zapomenut. Je to totiž (obrazně řečeno) rovnice o mnoha neznámých, v níž záleží na vzájemné poloze Slunce a Měsíce, na výšce Měsíce nad obzorem a ještě na ledačems jiném. Slavný astronom s pomocníky, výbornými matematiky, Jan Kepler, prohlásil, že vypočítávání „nového světla“ je vyloučené a že každý pokus o ně skončí fiaskem. Snad z úcty před jeho autoritou se o to nikdo nepokusil až do prvních desetiletí našeho století, kdy úředníček pojišťovny a především vynikající počtář, zanícený astronom–amatér a vášnivý chronolog Němec Schoch vypracoval úplné, vyhovující a všestranné chronologické tabulky. Vydal je, mimochodem řečeno, vlastním nákladem. Nenalezl totiž nakladatele…

   I zajásá náš chronologický Sherlock Holmes, že se narodil právě dost pozdě, aby si díky Schochovi se starým židovským kalendářem a s jeho „novým světlem“ poradil – a rázem zapadne do další, ještě hustší sítě komplikací. Nehledě na nepochybnou skutečnost, že v prašném vzduchu nad pouští nebo v oparu nad mořem je zjištění „nového světla“ nadmíru obtížné a že lze za srpeček Měsíce pokládat i mrakový proužek, byl starý židovský kalendář přímo úmyslně z pověrečných důvodů falšován. Jestliže například sabbat, sobota, padla na 15. nisan (a tedy předcházející pátek na 14. nisan pro nás vhodný), nebylo žádné datum tohoto měsíce „hodno důvěry“ a celý kalendář byl násilně posunut. A nejen to; právě v předpokládané době Ježíšova života soupeřili spolu v Judeji politické skupiny saduceů a farizeů o svá vlastní kalendářová pravidla a zamotávali kalendář, jak jen mohli.

   V tomto okamžiku se patrně chronolog slabších nervů zařekne, že se bude raději až do smrti zabývat pouze hvězdářstvím. Došla mu trpělivost. Vám ne?

   Jen ještě chviličku vydržte! Ať vidíte, jak těžký může být život.

   Předpokládejme, že chronolog překoná krizi a upne svou pozornost pro změnu k zatmění Slunce, o němž vyprávějí evangelia. Ta dovede – sice také pracně a s obtížemi, ale přece jen spolehlivě – vypočítat třeba i stovky a tisíce let do minulosti. Konečně se tedy náš hrdina ocitá na důvěrně známé půdě astronomických jevů. A že jde o zatmění, o tom přece nemůže být pochyb! Pro jistotu znovu nahlédne do evangelií: Lukáš: A bylo kolem hodiny šesté: I stala se tma po vší zemi až do hodiny deváté. I zatmělo se Slunce a opona chrámová se roztrhla na polou.

   Matouš: A a), opona chrámová se roztrhla na dvě, od vrchu až dolů, a země se třásla a skály pukaly a hrobové se otevírali a mnohá těla zesnulých svatých vstala. A vyšedše z hrobů po vzkříšení jeho, přišli do svatého města a ukázali se mnohým.

   Marek: A když byla hodina šestá, stala se tma po vší zemi až do hodiny deváté.

   Jen Janovo evangelium, ačkoli jinak zázraky přímo překypuje, o zatmění kupodivu mlčí. Je to tím zajímavější, že právě Janovo evangelium je nejstarší; bylo patrně napsáno už někdy mezi lety 130 a 150 n. l.

   A tu se chronolog-hvězdář v náhlém osvícení chytne za hlavu: vždyť přece k slavnosti passah zatmění Slunce prostě nemůže být! Vždyť podle starého židovského kalendáře připadá slavnost passah na úplněk, tedy na onu měsíční fázi, kdy může být (a bývá) zatmění Měsíce, nikdy však Slunce! K zatmění Slunce může dojít jenom, je-li luna v novu…

   Chronolog nahlédne ještě jednou a pozorněji do evangelií, tentokrát ne už v českém překladu, ale alespoň v řečtině (jejíž znalost, to se rozumí, je pro něho všední samozřejmostí). Zjistí, že pouze Lukáš používá slova ekleipsis, tj. zatmění v astronomickém slova smyslu, a to ještě jen v části řeckých překladů Nového zákona. Ostatní evangelisté, pokud vůbec o zatmění píší, používají rozličných výrazů, které mohou vyjadřovat i zakrytí Slunce mraky.

   Dobrá – ale popisované jevy přesto docela dobře odpovídají, odmyslíme-li si ovšem poněkud přehnané pochůzky nebožtíků, líčení jevů při úplném nebo alespoň při značném zatmění Slunce, jak je asi prožívali naši dávní předkové. V žlutém sirném světle protuberancí se jeví příroda přízračnou, lidé se podobají mrtvolám. Vždyť i v Homérově Odysseji praví věštec Theoklimenos: Slunce na nebi se ztratilo. Noc kryje hlavy a obličeje, plna duchů je předsíň i dvůr, již k Erebu putují…

   Ještě jednou dobrá – v evangeliu Markově se však dočítáme, že Židé na Ježíšovi žádali, aby jim ukázal „znamení nebeské“. A Ježíš neukázal! Kdyby se bylo za jeho života událo nápadnější zatmění, nepochybně by je nejprve pověst a pak biblické legendy využily a rozvinuly podstatně šířeji, velebněji, hrůzněji. Matouš ostatně přímo říká, že k zatmění došlo teprve po Ježíšově smrti, po ukřižování, nikoli současně s ním.

   A co roztržená opona? Jaktěživ jsem neslyšel, že by se záclony a opony jakéhokoli druhu při zatmění trhaly, řekne si chronolog, s povzdechem opustí ještě svěží předsevzetí, a přece jen se znovu zaboří do historické literatury, aby se poohlédl po popisu opony v jeruzalémském chrámě.

   Kdo hledá, najde. V tomto případě nalezne u Josefa Flavia zprávu, že chrámová opona byla ve skutečnosti babylónským kobercem 55 loktů vysokým a 16 loktů širokým, do něhož byly vetkány obrazy hvězd.

   Ze by byl koberec stařičký a zchátralý? Ze by se čirou náhodou roztrhl sešlostí věkem právě při zatmění?

   Chronolog hledá dál a posléze narazí na vyprávění Simeona, syna posledního představeného jeruzalémského chrámu. Koberec byl podle jeho výpovědi čtyřicet loktů dlouhý, dvacet loktů široký a silný jako ruka. O zvetšelosti nemůže být ani řeči: každý rok se pro jeruzalémský chrám pořizovaly dva zbrusu nové koberce, jeden jako záloha pro všechny případy.

   Zkrátka – zřejmě šlo o pořádné zemětřesení, při němž kromě zkázy chrámové opony pukaly i skály a objevovaly se trhliny v půdě. Náznaků je více. Jeroným zachoval zprávu, že se zřítilo nadpraží chrámu, opona se roztrhla a „celý Izrael mračnem omylu byl zastíněn“ právě čtyřicet let před rozbořením chrámu římskými okupanty 2. srpna roku 70 n. l…, což zase docela dobře odpovídá době kolem roku 30. Zemětřesení ostatně nebylo v Judeji ničím mimořádným. Ještě dnes je zde oblast značné tektonické aktivity a zdá se, že v biblických dobách se pohyby půdy opakovaly poměrně často – tak například velké zemětřesení v roce 31 před n. l. zničilo v Judeji řadu kvetoucích měst.

   Ale byť i byla zemětřesení v Jeruzalémě sebečastější, přece jen časová shoda zatmění Slunce, obzvláště úplného, tedy události mimořádné vzácné, se zemětřesením je nesmírně nepravděpodobná, takřka vyloučená. Všechny až dosud probrané (i jiné) údaje nasvědčují, že zemětřesení patrně předcházelo a zatmění následovalo a že tedy zatmění nebude označovat skutečný den Ježíšovy smrtí.

   Povinnost je však povinnost. Chronolog se přece jen dá do hledání zatmění Slunce pro Jeruzalém poblíže roku 20 n. l. Přibližná časová shoda by bohatě postačila – lidská fantazie a zejména snaha evangelistů jednak přizdobit možná docela prostý Ježíšův život pozoruhodnými událostmi, jednak jej naplnit přesvědčivými historickými detaily, kterých zrovna neměli moc velkou zásobu, mohla oba pozoruhodné a nezapomenutelné přírodní jevy dodatečně spojit dohromady. To by nebylo nic ojedinělého: např. v bitvě u Stiklestadu 29. července 1030, padl král Olaf Svatý a všechny kroniky a všichni pamětníci se svatosvatě dušovali, že se v okamžiku jeho smrti samo Slunce zatmělo, což prý naléhavě připomnělo události kolem Ježíšova ukřižování a což také velmi přispělo k prohlášení nelítostného hrdlořeza Olafa svatým. Sám Olafův životopisec Snorri Sturluson, žijící asi 150 let po králi Olafovi, píše ve své sáze Heimskringla:

   Byl krásný den a slunce svítilo na jasném nebi. Ale když začala bitva, zrudlo nebe a pak i slunce, a než se bitva skončila, byla tma jako v noci… Bylo k polednímu, když se vojska utkala, a po poledni začala bitva. Král padl před třetí hodinou a zatmění trvalo od poledne do tří hodin.

   Vypadá to velmi důvěryhodně, jenže… Jenže ono zatmění se odehrálo o plné dva dny později, když už byla bitva dávno rozhodnuta a odtroubena, bojiště opuštěno a přenecháno vránám a krkavcům, posvátným ptákům nejvyššího boha severských válečníků Odina. Jen snaha – byť i podvědomá – přikrášlit královu smrt vedla k pevnému spojení bitvy se zatměním. Legenda padla teprve po propočítání skutečné doby zatmění moderními astronomickými metodami. Vraťme se však k zatmění v Jeruzalémě. Důležitý je evangelický časový údaj: kolem hodiny šesté až deváté podle Lukáše, tedy shodně kolem našeho poledne. Chronolog totiž přirozeně ví, že židovský den začínal v šest hodin ráno a že tedy podle našeho rozdělení dne jde přibližně o dobu od 12.00 do 15.00 hodin. Tyto hodiny nemají v židovském náboženství žádný zvláštní význam, a tím spíše lze tedy evangelickým údajům důvěřovat. Poněkud méně důvěřivými bychom patrně byli – a plným právem –, kdyby např. byl okamžik totality, úplného zatmění, přiřčen právě ke smrtelnému výkřiku Ježíše nebo do doby bohoslužeb apod.

   Chronolog tedy hledá zatmění. Není to jen tak. Musí pátrat ve starých letopisech po údajích naznačujících rozsahy různých zatmění Slunce v rozličných krajinách. Nalezne je u caesarejského biskupa Eusebia, u Julia Africana, Flegona, Synkella a dalších autorů, kteří sice vesměs žili v pozdějších stoletích, ale přece jen zaznamenali dosud živé zkazky a tradice.

   Teprve pak se může zabořit do dlouhých výpočtů, které by byly bez příslušných tabulek (např. Ginzelova Speciálního kánonu slunečních i měsíčních zatmění, 1899, nebo Neugebauerovy Astronomické chronologie, 1929) takřka nemožné, aby posléze zjistil, že se v 1. století n. l. přiblížil stín úplného nebo kruhovitého zatmění Slunce k Jeruzalému celkem pětkrát:

   24. 11. 29

   20. 5. 49

   30. 4. 59

   10. 3. 80

   27. 12. 83

   Volba mezi těmito daty není obtížná. Požadavku blízkosti roku 29 vyhovuje pouze první zatmění. Potvrzuje to i Eusebiova zpráva, že stín úplného zatmění šel tenkrát přes Bythinii, což bylo ze všech uvedených zatmění pouze v tomto jediném případě, i časné odpolední hodiny, v nichž nastala pro Jeruzalém totalita.

   Zatmění v listopadu roku 29 bylo tedy dodatečně spojeno se smrtí Ježíše. Svou úlohu ve spojení pozdějšího zatmění s předcházejícím zemětřesením nesehrála jen špatná paměť a dobrá vůle, případně fantazie. Dittrich velmi vhodně upozorňuje na zvláštní jev: při úplném zatmění Slunce se v okamžiku zakrytí slunečního kotouče Měsícem krajinou ženou zvláštní letící stíny, skládající se střídavě z temných a světlých pruhů. Jejich míhavé chvění vzbuzuje dojem, jako by se země kolébala. Snad i proto – a nejen jako následek čtení evangelií – se po dlouhá staletí tvrdošíjně udržovala domněnka, že zemětřesení je obvyklým nebo alespoň častým průvodcem zatmění Slunce.

   Naši hypotézu o dodatečném spojení zatmění se zemětřesením potvrzuje nepřímo i Janovo evangelium. Jeho autor, na rozdíl od ostatních evangelistů, se o žádném zemětřesení nezmiňuje, ačkoli byl událostem časově nejblíže, a mohl proto čerpat z nejméně zkreslených pramenů.

   Chronolog tedy nalezl zatmění a s ním konečně i hledaný rok. Vždyť zatmění nemohlo být od Ježíšovy smrti a tím od zemětřesení příliš daleko – jinak by nedošlo v evangelickém podání ke spojení. A kromě toho, což je přímý a nesporný důkaz, je rok 29 na samé dolní hranici všech rozumných odhadů Ježíšovy smrti jak vzhledem k datování podle Tiberiovy smrti, tak podle rozvrácení jeruzalémského chrámu.

   Později k ukřižování dojít nemohlo – všechny údaje, které máme k dispozici, jsou shodné alespoň v jednom: Ježíšova smrt zatmění předcházela. Teď už jde všechno jako na drátku. Zbývá nalézt pátek blízký jarnímu úplňku a tím slavnosti passah. Zde se chronolog nemůže (nebo přinejmenším nemá) splést; nebeské „hodinky“ nepodléhají ani rozmarům panovníků, ani pověrám.

   Tento pátek, den evangelické Ježíšovy smrti a patrně i den zemětřesení, které roztrhlo chrámovou oponu, připadl na 15. duben roku 29 n. l. Chronologova práce – předváděl jsem ji z valné části na příkladech podle prof. Dittricha – skončila.

   Doufám, že jste pochopili můj záměr. Vůbec se nehodlám přít ani s historiky tzv. mytologické školy, považujícími Ježíše prostě za smyšlenku a evangelia za blouznivá vyprávění kazatelů z 2. století, ani s teology, důsledně trvajícími na historické přesnosti a neomylnosti Nového zákona. Nediskutuji ani s představiteli tzv. historické školy, mezi nimiž jsou i mnozí marxisté. Ti připouštějí existenci člověka, který se snad nepovažoval za spasitele, snad se vůbec nejmenoval Ježíš a snad ani nebyl ukřižován – přesto však poskytl evangelickou předlohu pro biblického Ježíše Krista.

   Důvodů k pochybnosti o existenci Ježíše je dosti a mnohé z nich bychom nalezli ve spisech samotných církevních Otců. Kdysi mocná a vlivná sekta gnostiků například Ježíšovo ukřižování vůbec popírala a tvrdila, že ukřižován byl kdysi Šimon z Kyrény. Nespokojila se s bohem-člověkem – Ježíš byl gnostikům kosmickým obrazem, vesmírnou silou. Jiní církevní spisovatelé uvádějí v pochybnost samu myšlenku, že evangelia mluví o městě Jeruzalémě v Judeji. Jde prý o „nebeský Jeruzalém“, vymykající se zeměpisným pojmům, kde bude po konci světa a po posledním soudu slavně nastoleno boží království.

   Tyto názory se patrně objevily po roce 70, kdy Jeruzalém přestal jako město existovat. Byl římskými vítězi srovnán se zemí. Zůstalo zde toliko polní tábořiště římské legie. Teprve roku 135, po potlačení židovského Bar Kochbova povstání, jehož se křesťané vzhledem ke změněnému postoji k římské říši nezúčastnili, bylo na místě starého Jeruzaléma založeno římské provinciální město Aelia Kapitolina.

   Název Jeruzalém se znovu objevil až ve 4. století, kdy křesťanství konečně ovládlo Řím.

   Argumenty proti historické existenci Ježíše byly křesťanství značně nebezpečné. Odpověděl na ně slavnou replikou, typickou pro poněkud zvláštní logiku svatých Otců, Tertullian, největší křesťanská autorita konce 2. století:

   Nemůžeš být skutečně moudrý, jestliže se neukážeš nerozumným v očích světa, věře tomu, co svět nazývá šílenstvím v Bohu.

   Ukřižován byl Syn boží, není to hanba, protože to budí hanbu. Umřel Syn boží, a právě proto je nutné tomu věřit, protože je to bláhové. Byl pohřben a vstane z mrtvých. Je to jisté, protože je to nemožné.

   Tertullianovo slavné „Credo, quia absurdum“, věřím, protože je to nesmyslné, se dostalo mezi všeobecně známá úsloví a jeho radu stát se „svatě bláhovým a šťastně nerozumným“ následovaly (a následují) statisíce mnichů už téměř dva tisíce let. Bylo-li tomu tak, je-li Ježíš pouze smyšlenou postavou, byla chronologova obrovská práce zbytečná? Byla nadarmo? Jistě ne.

   Šlo nám přece o to, pevně zachytit a přesně upevnit v nepřetržitém proudu času počátek a konec života evangelického Krista, přispět k dokreslení myšlenek formujících evangelia a konečně upřesnit datování historie východních římských provincií v období, kdy celý Východ vřel a zmítal se v nesčetných válkách a povstáních. Kromě toho má rozřešení otázky betlémské hvězdy i astronomických okolnosti Ježíšovy smrti nesporně značnou kulturně historickou cenu.

   Osobně se domnívám, že Ježíš existoval, a to dokonce právě v době, kterou jsme těmito dvěma kapitolami přesně vymezili. Věřím tomu především proto, že astronomické údaje evangelistů jsou příliš přesné. Jistě by vzbudily odpor pamětníků nebo časově blízkých potomků, kdyby se nápadně rozcházely se skutečností. Vždyť svatý Agobard z Lyonu, světlá a ušlechtilá postava v temnotách 9. století, učil, že si první křesťané uchovávali obrazy Ježíše, apoštolů a mučedníků ne jako předměty pověrečné úcty, ale jako podobizny lidí, které znali a milovali. Zkrátka tak, jako my uchováváme fotografie nepřítomných přátel. V době vzniku evangelií, na samém počátku cesty křesťanství za světovládou, využívali evangelisté každého drobtu znalostí Ježíšova života, který se jim podařilo získat. Tehdy už ovšem uplynulo více než sto let od Ježíšovy smrti, a proto ústní podání zachovalo jen události opravdu význačné, nápadné a nezapomenutelné: velevzácnou astrologickou konstelaci, velké zemětřesení a úplné zatmění Slunce.

   Až vám lékař nařídí věnovat se povolání, v němž se vystříháte obtíží a nervového zatížení, poohlédněte se po místě pastýře ovcí. Nebo nočního hlídače. Nebo kohokoli jiného, třeba ministra či kosmonauta.

   Jenom se, prosím vás, nepouštějte do chronologie.

Trable s kalendářem

Lže jako kalendář.

Jan Zaorálek

LIDOVÁ RČENÍ

Prosím za prominutí, budu-li v této kapitole psát o něčem, co je čtenářům známo – například co to vlastně je juliánský kalendář a co to tedy, u všech všudy, jsou kalendáře nejuliánské (neračte si přelomit jazyk!) – jsou-li ovšem jaké. Ale ovšemže jsou!

   Starost o kalendář byla kdysi základním, prvním a nejdůležitějším úkolem astronomů. A co více – právě nutnost ustavit co nejpřesnější kalendář vlastně astronomii zrodila.

   Došlo k tomu v poříčních civilizacích, plně nebo alespoň z větší části závislých na zemědělství. Typickým příkladem je starý Egypt, odkázaný na životodárné zátopy Nilu, způsobované pravidelným táním sněhu na horách a jarními dešti v povodí Modrého Nilu. Po opadnutí ponechával otec Nil na pečlivě obdělávaných políčkách nesmírně úrodnou černou zemi, vlastně bahno, nasycené organickými látkami a umožňující dvě (nikoli tři, jak se snad někde dočtete) sklizně za rok. Vztah nilských zátop k úrodě byl přímý a pevný; podle výše, kterou hladina řeky dosáhla, byly dokonce podle tisíciletých zkušeností předepisovány jednotlivým krajům daně a dávky s jistotou, že odpovídají budoucí sklizni. Máme dobré důvody domnívat se, že potřeba zachytit jednotlivá pozorování určující délku roku si vynutila vznik značek a z nich – vznik písma. A víme docela určitě, že otec Nil je i otcem znamenitého egyptského měřičství a geometrie: každý rok totiž odnášel mezníky ohraničující pozemky, a ty musely být neprodleně znovu umístěny na staré správné místo.

   Starý Egypt byl odkázán na výtěžek polí – na ječmen, pšenici a tzv. špaldu, tvořící hlavní zdroj potravy. Dobytek byl chován jen na severu země, kde se v nilské deltě vyskytovaly tu a tam louky. Lov, chov a rybolov kryly jen nepatrnou část potřebné potravy (ačkoli husa byla pro Egypťana národním jídlem stejně jako pro naše břichopásky).

   Intenzívní staroegyptské zemědělství ovšem vyžadovalo přesné dodržení „agrotechnických lhůt“. Setba musela v nejvýhodnějším termínu předcházet zátopy a rovněž tak sklizeň některých plodin bylo třeba ukončit dříve, než se ž Horního Egypta přivalily povodně. Zkrátka Egypťané přesný kalendář, který by umožňoval sledovat roční období, potřebovali jako sůl.

   Národy na nejprimitivnějším stupni vývoje, které nedospěly k zemědělství ani k pastevectví, například severoameričtí Indiáni Pawnee (ať se obdivovatelé rudého gentlemana Vinnetoua nezlobí), se spokojili s velmi primitivním a nepřesným „orlojem“: první jarní bouří, která pro ně představovala počátek nového roku. Větší přesnosti nebylo třeba. Indiánské kmeny závisely výhradně na rozmarech přírody a počasí, takže přesné počítání času pro ně nemělo význam a jejich astronomické vědomosti a zájmy se velmi těsně přibližovaly nule.

   Daleko přesnějším a kromě toho nejsnáze přístupným „orlojem“, dělícím přirozeně čas a umožňujícím jeho rozčlenění na delší období, byl však pro většinu národů odjakživa Měsíc. Přímo se k tomu účelu vnucuje. Pravidelně mění svou podobu, dorůstá do úplňku, „couvá“ a konečně na několik dní docela mizí. Obzvláště výhodné se muselo dělení času podle měsíčních fází zdát národům žijícím pod téměř ustavičně čistou, bezmračnou oblohou, tedy i starým Egypťanům.

   Píši-li „odjakživa“, míním tím „od pradávných dob“, ztrácejících se v šeru věků, kdy lidé ještě netušili, čím vlastně Měsíc je. Zda bohem, zlatou svítilnou nebo zázračnou bytostí. Již tenkrát však pozorně sledovali jeho změny, a zejména radostně vítali, když se po novu znovu objevil. Však v mohamedánském světě ještě dnes vyhlížejí muezzini z minaretů, které jsou proto tak vysoké, jemný měsíční srpek, viditelný asi 30 hodin po novu.

   Určování kalendáře podle Měsíce je prastaré – a přece se alespoň zlomky prapůvodních praktik zachovaly až do našich dob. Nevěříte?

   Zajímavou dávnou astronomickou pomůckou Seveřanů, Norů, Švédů a Islanďanů, byl tzv. „noční kruh“, který je v severnějších šířkách viditelný daleko lépe než u nás. Po západu Slunce pozorovali na východě tmavý oblouk, stín Země, který se vysouval stále výš. Pod obloukem je nebe tmavomodré, vně oblouku světle modré a obě barvy jsou odděleny žlutočerveným pruhem.

   Stojí-li Měsíc v tomto pruhu, je (přibližně) úplněk. Švédští rolníci dovedli velmi prostým způsobem určit, kolik dní zbývá do úplňku: nataženou paží měřili, kolik pídí, tedy kolik úhlových vzdáleností, vymezených roztaženým palcem a ukazováčkem, ještě chybí Měsíci ke žlutočervenému pruhu. Každá píď, asi 13°, značila jeden den. A tato píď, přenesená jako úhlová míra na nebeskou klenbu, se jmenovala… slepičí krok…

   Chápete už? Na Nový rok, o slepičí krok. Na Tři krále, o dva dále…

   Nu ano – poprvé, ale zdaleka ne naposledy jsme na naší cestě za nebeskými historkami zakopli o úctyhodně starou astronomickou zkušenost, za dlouhá tisíciletí ovšem dvojnásobně zkreslenou. „Slepičí krok“ v tomto přísloví je dnes, pokud o tom vůbec někdo uvažuje, vztahován prostě na „chvíli“ – a přísloví přeložené do méně obrazné řeči by pak znělo: 1. ledna se den o chvíli prodlužuje, 6. ledna asi o dvojnásobek. Za druhé pak se z míry pro den stala míra pro týden – ale při tak dlouhém ústním předávání bez znalosti samotné podstaty věci není divu. Původním smyslem pořekadla zřejmě je: Od zimního slunovratu k Novému roku uplyne týden, což je možno zjistit měřením postupu Měsíce píděmi na obloze. Další týden uplyne do svátku Tří králů.

   Jak je vidět, úsloví, patrně vzniklo v době šíření křesťanství v severských zemích, kdy misionáři chtěli novopečeným křesťanským ovečkám, nevlastnícím trhací nebo stolní kalendáře, umožnit alespoň v přibližně správné době slavení významných křesťanských svátků a odvést je ták od ďábelského pokušení setrvat u pohanských obřadů vítání slunovratu.

   Měsíc tedy sloužil, seč mu síly stačily, jenže… Jenže kalendář řízený naším věrným souputníkem fungoval prabídně, pouze velmi zhruba, a rozhodně hůř než nejlevnější hodinky. Období dvanácti měsíců, skutečných měsíčních měsíců, například od jednoho heliakického východu Měsíce ke druhému, má zhruba 354 dny a 8 3/4 hodiny, zatímco sluneční rok, jak známo, má stejně zhruba 365 dní a 5 3/4 hodiny. Jinak řečeno: za deset let by se kalendář řízený přísně podle Měsíce rozešel se skutečným slunečním rokem o více než tři měsíce. Ubohý zemědělec, čekající na svatého Řehoře, kdy čáp letí přes moře, žába hubu otevře a blázen sedlák, který neoře, by se do hluboké orby pustil někdy kolem vánoc.

   Měsíční kalendář se dosud zachoval např. v Polynésii. Každá ostrovní skupina má vlastních třicet jmen pro jednotlivé dny od novu k novu. Polynéský rok ovšem začíná nikoli podle Měsíce, ale ráno nebo večer v den východu Plejád, což umožňuje vyrovnat kalendář dvanácti měsíčních cyklů občasným vložením „mimořádného“ třináctého měsíce. Staří astronomové (smíme-li už tehdy o astronomech mluvit) se vůbec odedávna snažili nedostatky měsíčního kalendáře rozličně napravovat vsuvkami a opravami. Nejlépe se to patrně podařilo Athéňanu Metodovi roku 432 před n. l. Jeho sluneční a lunární rok se díky všelijakým kalendářním kejklům docela dobře navzájem kryly.

   Neshody lunárního roku se slunečním nakonec přece jen donutily hvězdáře mnohých národů zvolit si onačejší „orloj“ než Měsíc. Polynésanům posloužily, jak už víme, Plejády, pro staré Egypťany byl „orlojem“ Sírius, nejjasnější hvězda severní oblohy, kterou uctívali pod jménem Sopdet (řecky Sóthis). Jeho heliakický východ každoročně spadal do období počátku nilských zátop, záruky života a hojnosti v celém poříčí. Egyptský kalendář se tedy řídil Síriem, ale egyptští astronomové pod tlakem životní důležitosti agrotechnických lhůt, které nesměly být pouze odhadovány, ale přesně, v pravém slova smyslu na den, ba téměř na hodiny určovány, a tím i pod tlakem osobní zodpovědnosti za úrodu v uzoučkém pášu země kolem Nilu, živícím milióny obyvatel, brzy zavedli do kalendáře rok sluneční. Měl 365 dní, což sice nebylo právě na chlup, ale přece jen přesnější než o deset dní kratší rok měsíční. Na tuto vymoženost přišli egyptští hvězdáři už roku 4241 nebo nejpozději 2781 před. n. l.

   Vědci se dosud nedohodli, které datum platí. Obě jsou zároveň rokem, kdy v Egyptě docházelo ke vzácnému jevu, opakujícímu se vždy po 1460 letech: současnému východu Slunce s posvátným Sopdetem, Síriem.

   Necítím se povolán mluvit do diskusí egyptologů, ale přece jen bych měl zajímavý argument pro starší datum. Cesta objevu, který bych rád uplatnil, vlastně začala roku 1872, kdy anglický orientalista George Smith, sbírající klínopisné tabulky pro Britské muzeum, nalezl v rozvalinách paláce asyrského krále Ašurbanipala v Ninive texty o hrdinovi Gilgamešovi, babylónském Héraklovi. Zlomky eposu byly nejméně o 1500 let starší než Homérova Ilias a Odyssea…

   Ještě starší text podobného znění byl vykopán roku 1912 americkou výpravou v Nippuru. Prajazykem Mezopotámie, sumersky, vypráví o potopě a zničení lidstva (tento motiv je i v eposu o Gilgamešovi, kde se bůh rozhněvá na lidstvo tropící příliš velký hluk – a to bez tranzistorových přijímačů, prosím!) s výjimkou pana Ziudžuddu, předchůdce biblického Noema. Také on, jako Noe, byl božským zásahem před potopou varován.

   Orientalisté pochopitelně ani ve snu nepomyslili, že by pověst mohla mít nějaké historické jádro. Až…

   Až roku 1929 nezávisle na sobě Wooley v Uru a Watelin v rozvalinách kdysi mocného města Kiš nalezli jílové vrstvy bez hrobů a nálezů. Dělníci byli přesvědčeni, že dospěli tak hluboko, kde už přestávají stopy veškerého lidského působení. Jen na nátlak a s nechutí kopali dále. Jaké překvapeni! Pod třímetrovou vrstvou jalových jílů nalezli novou kulturní vrstvu, zbytky neznámého světa – před potopou.

   Archeologové zjistili, že nalezená keramika a nástroje patří do tzv. obeidského období, nejstarší kulturní periody Mezopotámie, neznající písmo a po všech stránkách velmi primitivní. Teprve mnohem později, když uplynula od zničení obeidské kultury místní potopou celá tisíciletí, počalo asi v roce 3000 před n. l. svítat nad Mezopotámií světlo historické epochy. Radiokarbonovou analýzou, schopnou v tomto časovém rozmezí určit stáří organických látek s přesností asi tak deseti let, bylo zjištěno, že kvetoucí obeidská civilizace Mezopotámie byla „potopou“ zničena nebo alespoň rozvrácena… roku 4250 před n. l., nebo některého roku blízkého…

   Shoda je příliš nápadná, než aby byla náhodou. Nebylo by na tom nic divného, kdyby se tehdejší „astronomové“ mezopotámských měst, jejichž existenci předpokládáme, přestěhovali do ušetřeného a vzkvétajícího Egypta a kdyby kromě svých znalostí a zkušeností využili i prvního vhodného astronomického jevu, současného východu Slunce a Síria, ke „spuštění“ nového egyptského kalendáře. Styky egyptských a mezopotámských kněží jsou ostatně prokázány už od nepaměti a mnohá egyptská božstva – což se ovšem věřícím nevykládalo – byla jen poněkud pozměněnými božstvy, která se zrodila na březích Eufratu a Tigridu.

   Předpoklad jistých, a ne malých „předpotopních“ astronomických znalostí v oblasti Mezopotámie, a třeba právě okruhu obeidské kultury, jejíž písmo mohlo být střeženým tajemstvím kněží, je docela dobrým východiskem z nouze.

   Vynoření babylónské astronomie na pozorovatelsky a matematicky podivuhodně vysoké úrovni, bez předchůdců (nebo přinejmenším známých předchůdců) a s řadou rysů nápadně připomínajících astronomii mayskou – nehledě na řadu dalších podobností architektury, jazyka či náboženství – je totiž jednou z největších záhad starověku. Značně podpořilo, ačkoli ne vždy právem, fantastickou myšlenku na styk babylónské a mayské kultury prostřednictvím bájné Atlantidy. I když připustíme, že Platónova Atlantida byla jen přikrášleným obrazem přístavu Tartessos nebo prostě pouhou vysněnou vidinou ideálního státu, zůstává zde zejména pro historika astronomie velký a dosud otevřený otazník.

   Bylo by snad možné namítnout, že egyptské pověsti o babylónské potopě světa nic nevědí, ačkoli se udála takřka za humny. Pozor! Egypťané velmi dobře o katastrofě v Mezopotámii věděli, jenže ji zbavili – vody. V egyptské pověsti prostě bůh vyhladil lidstvo až na malou hrstku obzvláště poslušných. Francouzský egyptolog Maspero dokonce vtipně mluví o „suché potopě“.

   I to má logické vysvětlení. Zatímco Nil přinášel Egyptu život a každá zmínka o jeho škodlivém působení byla svrchovanou svatokrádeží (naopak – čím vyšší zátopa, tím lepší úroda…), byla situace v Mezopotámii docela odlišná. Místní řeky Eufrat a Tigris měly buď vody málo, nebo naopak mnoho. Jestliže bylo jarní tání v Arménii příliš prudké nebo dubnové deště příliš bohaté, vrhl se dravý příval zejména Tigridu, sevřeného příkrými břehy, na celou zemi, trhal hráze, ničil a zabíjel. Zátopám, které se poměrně často opakovaly, čelila složitá soustava hrází a kanálů, s nepopsatelným úsilím obnovovaných obyvatelstvem. Lidová pověst o potopě měla tedy i naučný smysl: nezanedbávejte obnovu hrází, pečlivě čistěte průplavy od každoročních nánosů bahna, jinak – běda vám!

   Možnost mezopotamského vlivu na egyptský kalendář je tím pravděpodobnější, že vlastní egyptskou astronomii rozhodné nesmíme přeceňovat a nekriticky obdivovat tak, jak se s tím občas setkáváme u lehkověrnějších autorů. Zdaleka se nedá srovnat s vynikajícím a v leckterém ohledu až neuvěřitelně pokročilým babylónským hvězdářstvím, zejména v posledních stoletích před n. l. Předčí ji i mayská astronomie z druhé strany světa. Egypťané byli, pravda, zdatnými matematiky – dovedli například vypočítat obsah komolého kuželu –, ale na onu nešťastnou čtvrtinku dne přece jen nepřišli. Kalendář dali jakžtakž do pořádku teprve ve 3. století před n. l.

   Po celá tisíciletí používali Egypťané kalendář o dvanácti měsících, které se zhruba kryly s našimi. Měsíce měly po třiceti dnech, třech dekádách, přičemž každý desátý den byl dnem volna, naší nedělí. Letopočet datovali rokem panování toho kterého faraóna, dny udáním pořadového čísla měsíce v roce a pořadovým číslem dne v měsíci. Teprve od perské okupace byly měsíce nazývány podle hlavních svátků. Pro zajímavost uvádím jména egyptských měsíců v českém fonetickém přepisu:

   I.      paremhotéb

   II.      parmúte

   III.      parchons

   IV.      paóne

   V.      epep

   VI.      mesóre

   VII.      thovt

   VIII.      paape

   IX.      hathór

   X.      kiahk

   XI.      tóbe

   XII.      mechir

Rok o 365 dnech nezatížil však jenom matematické svědomí starých Egypťanů. Byl používán v mnoha zemích tak dlouho a tak usilovně, že dokonce samo číslo 365 získalo jistou svatozář a stalo se posvátným, kouzelným. Až do trpkého konce dovedla tuto myšlenku sekta gnostiků, o níž jsme se již zmínili v souvislosti s prvními křesťany. Podle učení gnostiků nemá rok 365 dní díky pohybům nebeských těles (ať už z hlediska zeměstředné, nebo sluneční soustavy), ale proto, že mezi nejvyšším bohem a hmotou je řada nejprve osmi, pak třiceti a konečně 365 mezistupňů, z nichž každý má svého přiděleného anděla. V třicítce hravě zjistíme počet dní v měsíci, osmička představuje osmidenní gnostický týden, jemuž přibyl jeden den, aby se nějak lišil od týdne židovského (a dnes našeho). Také vládce nebeských sil sekty gnostiků vděčil za svůj vznik nebo alespoň za své jméno posvátnému číslu 365. Jmenoval se totiž Abraxas a řecká písmena jeho jména, dosadíme-li za ně číselné hodnoty (to bývala oblíbená zábava různých tajných kouzelnických sekt), dávají při sečtení právě 365. Nevěříte-li, přesvědčte se:

   A = 1

   B = 2

   R = 100

   A = 1

   X = 60

   A = 1

   S = 200

   Abraxas byl pánbíček nadmíru populární a díky úsilí křesťanů, kteří všemožně sháněli a chránili starokřesťanské nápisy, tak vzácné, že nakonec museli vzít zavděk i výtvory odštěpeneckých sekt, se zachovalo množství amuletů s jeho jménem. Ostatně nepotřebujeme ani amulety, jakým slovem se dodnes zaklíná každý pořádný salonní kouzelník v pimprlové komedií? Tak vidíte; a v tomhle zdánlivě nesmyslném slůvku je zaklet starý pánbiček Abraxas a s ním i mládí lidstva se všemi omyly. Včetně nepodařeného kalendáře. (Zcela mimo vlastní téma knihy budiž řečeno, že ABRAKADABRA se dožilo slavného vzkříšení ne sice jako zaříkávadlo, ale ve zkratce ABreviations and Related ACronyms Associated with Defense, Astronautics, Business and RAdioelectronics, což přibližně znamená asi Zkratky z oborů obrany, kosmonautiky, obchodu a radioelektroniky. ABRAKADABRA je prostě velmi užitečný slovník zkratek, vydávaný a stále doplňovaný britskou firmou Raytheon Comp. …)

   Možná se leckomu zdá zjištění skutečné délky slunečního roku s přesností několika hodin znamenitým výkonem. Jistě. Musíme však uvážit, že pečlivé určování slunovratů, sloužící k určení délky roku a k opravám kalendáře, je nesmírně staré. Lze je provádět velmi jednoduchými prostředky. Postačí např. sledovat postup slunečního obrazu, světelné skvrny vržené otvorem do temné místnosti, tedy jakousi primitivní temnou komorou, „camerou obscurou“. Jinou možností je zaznamenávat délku a polohu stínu sloupu. Ještě jednodušší zařízení zvolili, jak nás přesvědčili nedávné vykopávky v mayském městě Chi-chen-Itza, staří obyvatelé Yucatánu, o jejichž plném odevzdání astronomické praxe do služeb kalendářství si ještě něco povíme. Archeologové odkryli věžovitou budovu s točitými schody a na vrcholu s krytou plošinou, kde se nacházela úzká štěrbina obrácená k západu. Ta určovala pozorovateli na obzoru tzv. „západní bod“. Když při západu Slunce procházely paprsky vodorovně štěrbinou, byla rovnodennost. Tím byla dvakrát do roka umožněna kontrola kalendáře a jeho vyrovnání s tzv. „tropickým rokem“.

   Tyto a podobné dávno známé astronomické praktiky bývaly obvykle zahalovány náboženskou rouškou uctívání některého z bohů Slunce. U Féničanů jím byl Bel nebo Baal, u staroirských druidů, určujících slunovraty pomocí kamenných kruhů (například Stonehenge), Grian. Římané a obyvatelé starého Peru nechávali před slunovratem vyhasnout všechny ohně. Nový oheň byl zažíhán v chrámech – podle tvrzení kněží prý slunečními paprsky, ale to by předpokládalo znalost spojené čočky nebo dutého zrcadla. Možné to je – prokázané však ne.

   Z posvátných chrámových ohňů si okolní obyvatelé odnášeli nový oheň k domácím krbům. Vzdálenou ozvěnou tohoto prastarého obřadu, upomínajícího ještě na doby, kdy oheň byl nejcennějším majetkem tlupy nebo rodu, jsou štafety s olympijskou pochodní i naše „svatojánské“ ohně, hořící kolem jarního slunovratu – 23. června – na kopcích. Církev se raději vzdala marného boje se zakořeněným pohanským zvykem a v každé zemi mu přidělila nějakého asistujícího světce jako záruku nezávadnosti. U nás k této cti přišel chudák arcibiskupský sekretář Johánek z Pomuku, nazývaný později Jan Nepomucký. Je to pro něho, smím-li tak říci, tak trochu melouch a brigáda; jeho hlavní úlohou po celá staletí bylo totiž vyvážit a pokud možno vůbec zastínit památku Jana Husa…

   O tom, že to s kalendářem nebylo jednoduché, svědčí ostatně i sám název. Je odvozen z latinského „calendae“, což znamená „volání“. První den v měsíci byl totiž v ulicích Říma vždycky vyvoláván jako den splatnosti dluhů. Dlužníci asi moc velkou radost neměli, ale co naplat – pořádek je pořádek. Vyvolávání ostatně nesloužilo jenom věřitelům. Římský kalendář byl dlouho obětí zmatků, vsuvek, improvizovaných oprav a sporů o ně, takže nikdo docela jistě nevěděl, kolikátého vlastně právě je… A pak přišel rok 46 před n. l., kdy se Julius Caesar konečně rozhodl rázně skoncovat s nesrovnalostmi. Ne náhodou to byl právě Julius Caesar a jediným důvodem také nebyla jeho nepochybná pořádkumilovnost. Právě on měl totiž možnost kromě dalších zkušeností získat od své milenky egyptské královny Kleopatry i důležité pokyny egyptských hvězdářů – však také jeho juliánský kalendář je v podstatě kalendářem egyptským, převzatým s malými změnami. Za druhé a zejména byl však po mnoha staletích prvním Římanem schopným navzdory protestům prosadit i tak bláznivý požadavek, aby rok měl z ničeho nic – 444 dny. Přesně to také Caesar provedl bez ohledu na římské právo, úzkostlivě chránící nájemce, bankéře, smluvní strany, zkrátka kdekoho postiženého tímto výstředním rokem. „Dlouhým rokem“ byl odstraněn nastřádaný rozdíl a kalendář dostal novou tvář: 365 dnů, každý čtvrtý rok přestupný se vsunutým dnem, dvanáct měsíců (ty ovšem zavedl v Římě už historicky sporný král Numa Pompilius kolem roku 700 před n. l.). a hlavně měsíce s týmž počtem dnů, jaký mají dodnes. Na počest reformátora Julia Caesara byl pátý měsíc (římský rok začínal březnem – tedy náš červenec), dříve Quintilis, nazván Julius (německy Juli, anglicky Jule), a aby ani Caesarův syn a pozdější císař Augustus nepřišel zkrátka, dostal se i on do kalendáře v srpnu: z měsíce Sextilis, „šestého“, se stal Augustus (německy i anglicky August).

   To tedy je juliánský kalendář, jehož jsme byli nuceni používat a brát ho v potaz při úvahách o betlémské hvězdě a ostatních událostech kolem Kristova narození i smrti. Převzali ho i křesťané, kteří ovšem jednotlivé dny pojmenovali podle svých světců. A ještě jednu důležitou změnu přineslo křesťanství: na návrh opata Dionysia ze Scythie přijal papež Bonifác IV. roku 607 křesťanský letopočet, jehož první rok začal 25. března roku 753 po založení Říma (čili „ab urbe condita“, což byl počátek letopočtu římského), takže rok 1968, kdy píši tyto řádky, je 2721. rokem římského kalendáře. V různých zemích Evropy začínal tehdy kalendářní rok všelijak, nejčastěji 25. března, ale i 25. prosince a v jiné dny. Sjednocení nastalo teprve v 16. století a tu a tam i později. Teprve od této doby začínáme počítat další letopočet vždy od 1. ledna.

   Zásluhu na tomto sjednocení má další muž, který měl spolu s chutí zanechat po sobě trvalou památku v kalendáři i dostatečnou moc radikální reformu provést, jak tehdy ani jinak nebylo možné, byl tímto mužem papež Řehoř XIII. A papež byl roku 1582, kdy se reforma uskutečnila, nějakým pánem!

   Jeho astronomičtí rádcové mu prozradili, že ani juliánský kalendář není tak docela bez kazu: s ohledem na skutečnou délku slunečního roku by totiž bylo třeba přidávat každý čtvrtý rok ne celý den, ne celých čtyřiadvacet hodin, ale jen 23 hodiny, 15 minut a 4 vteřiny. Jinými slovy: juliánský kalendář se za 128 let rozejde se skutečným slunečním rokem o celý den.

   Před papežem tedy stály dva úkoly: především srovnat kalendář (čili, jak říkají obvykle vojáci „dát ho do figury“), a za druhé zajistit, že se v budoucnosti nebude podobný zmatek opakovat a že rozdíly opět neporostou. Řehoř měl ovšem po ruce podstatně větší zásobník astronomických znalostí než Caesar nebo Egypťané, a mohl se proto zhostit obou úkolů na jedničku.

   První vyřešil snadno – přispíšil prostě kalendář o třináct dní. To byla pro papeže maličkost – vždyť dokázali s kalendářem jiná kouzla! Tak třeba vzhledem ke státním návštěvám, vyžadujícím vydatné – nikoli postní – pohoštění, obdařili zvláštním papežským výnosem, nazývaným breve, příslušný týden dvěma čtvrtky za sebou a zbavili ho tak nepříjemného postního pátku…

   Řešení druhého úkolu bylo sice poněkud složitější, ale i to astronomové šťastně zvládli. Zařídili kalendář tak, aby některé roky, které měly být podle pravidla o dělitelnosti čtyřmi přestupnými, přestupné nebyly. Aby se to nepletlo, postihl tento rozsudek všechna poslední léta století nedělitelných čtyřmi, jinými slovy všechny letopočty nedělitelné čtyřmi sty. Rok 2000 rok 2400 tedy přestupné budou, zatímco jejich bratránci 2100, 2200 a 2300 nikoli. Pokud si lékaři pořádně nepospíší, nebude se nás to patrně kromě prvního letopočtu osobně týkat, ale co člověk neudělá pro trochu poučení, že?

   Tímto opatřením je o gregoriánský (Řehořův) kalendář postaráno na dlouhý čas dopředu. Rok má v tomto kalendáři délku 365,2425 dne, čímž se od astronomické délky liší jen o tři desetitisíciny dne. Tato chyba naroste na jeden jediný den až za tři a půl tisíciletí. Teprve potom bude mít nějaký další papež možnost zapsat se písmem trvalejším než bronzové pamětní desky do dějin chronologie – budou-li ovšem v té době ještě nějací císařové a papeži…

   Caesar si v Římě zkrátka dupl vojenským sandálem a bylo po opozici. Jeho Juliánský kalendář byl přijat celou Evropou, kam zasahovala římská moc a kam došli orlové římských legií, bez námitek. Kdo ví, jestli někdy dupou papežové a jak to asi zní, ale Řehoř, nesporná autorita v katolických zemích, ostudně pohořel tam, kde vládli protestanti nebo pravoslavní. Tyto země rázně odmítly jakékoli poučování – o reformách kalendáře vůbec nemluvě – od Antikrista a ďáblova náměstka, sedícího v Římě, byť by si i stokrát říkal papež. A tak přijalo Německo gregoriánský kalendář teprve roku 1700, Švédsko 1753 a pravoslavné národy, Rusové, Řekové, Srbové a Rumuni, dokonce až roku 1923.

   Dokázali-li jste se touto kapitolou prokousat až sem, dozvěděli jste se právě přinejmenším, proč Říjnovou revoluci slaví v listopadu. A ještě něco: proč asi „svatá Lucie noci upije, ale dne nepřidá“.

   Proč?

   Inu, prostě proto, že toto přísloví je ještě z doby juliánského kalendáře, kdy svátek svaté Lucie připadl na 25. prosince, tedy těsně po zimním slunovratu, kdy se den začal pomaloučku polehoučku prodlužovat, ale tak málo, že lze mluvit skutečně jenom o „upití“ noci. Dnes slaví Lucinky svátek 13. prosince, a přísloví proto nemá žádný reálný podklad. Pro úplnost dodejme, že Lucie, upíjející noc, má i další, složitější vysvětlení, spočívající na rozdílu tzv. středního slunečního času, kterým řídíme např. naše hodinky, a pravého slunečního času, kterým se řídí Slunce. Zjišťujeme totiž, že zatímco by podle všech předpokladů mělo být kolem svaté Lucie stejné světlo (nebo šero) v půl osmé ráno i v půl páté odpoledne, je ráno daleko světleji – a v půl páté tma skoro jako v pytli.

   Svatá Lucie tedy ráno noci upila, ale odpoledne dne nepřidala.

   Domnívám se, že první, „kalendářní“, vysvětlení bude asi pravděpodobnější. Pochybuji totiž, že by v době vzniku přísloví měli jeho neznámí lidoví autoři v kapse přesně jdoucí hodinky…

   Tolik tedy o kalendářních reformách. Jedna reforma by však přes všechnu poměrnou dokonalost gregoriánského kalendáře byla potřebná jako sůl: nahrazení dnešního kalendáře světovým kalendářem. Ten by nás ušetřil kratochvílí s pohyblivými velikonocemi, které se dodnes řídí podle úplňku, jenž následuje po jarní rovnodennosti jako hebrejská pascha, ovšem se složitými opravami pro poledník Jeruzaléma. Ušetřil by i plánovače a mzdové účetní, kteří mají patálie s měsíci, jež čítají podle okolností 28, 29, 30 nebo 31 dní, a ke všemu nepravidelně a z tak pošetilých důvodů, aby ani Julius, ani Augustus, císařové zvěčnění ve jménech července a srpna, nebyli zkráceni o nejvyšší možný počet jedenatřiceti dnů (tedy nikoli pro radost žactva o prázdninách).

   A to si ještě nemůžeme příliš stěžovat – u nás totiž platí jen jeden kalendář, ale například Indie je kromě posvátných krav a hladomorů trýzněna ještě ke všemu čtrnácti zcela rozličnými kalendáři. Oficiální almanach vydávaný každoročně indickou vládou a umožňující přepočítávání rozličných kalendářních údajů má 3273 stran. Úhrn práce vynaložené při této činnosti se vůbec nedá vyčíslit.

   Navrhovaný světový kalendář, na němž se víceméně dohodli astronomové všech zemí, by byl přirozeně solárním, slunečním. Délka roku by obnášela 365, 2422 dne. Obsahuje rovněž dvanáct měsíců a 52 týdnů po sedmi dnech. Poslední, tak trochu „přebytečný“ den je vsunut mezi dva týdny, mezi poslední a první den raku a byl by Světovým dnem, celosvětovým svátkem. V přestupné roky by byl „přidaný“ den vsunut mezi dny 30. června a 1. července.

   Výhodou světového kalendáře by byla shodnost roků – každé datum by připadalo vždy na stejný den v roce. 1. ledna vždy na neděli, 1. února na středu, 1. března na pátek atd.

   Jediní, kdo by protestovali, by byli výrobci kapesních, stolních a nástěnných kalendářů. Ti by měli po živobytí.

   Závěrem kapitoly o kalendáři bych vám chtěl ještě vyprávět o nejzajímavějším a patrně také nejsložitějším kalendáři, jaký kdy člověk vytvořil. Jeho autory byli Mayové, tvůrci jedné z nejrozpornějších starověkých kultur a patrně nejvyšší kultury předkolumbovského Nového světa. Prvenství Mayů je dnes amerikanisty všeobecně uznáváno, i když je patrně Inkové předčili ve tkaní a barvení látek, Chiriquové ve zpracování kovů a bojovní Aztékové ve vojenské organizaci.

   To už ovšem měla mayská kultura za sebou nejméně 3000 let vývoje (podle některých romantičtějších vědců a hlavně „atlantologů“, svatosvatě věřících v existenci tajuplné Atlantidy, dokonce 200 000 let) a svůj nejcharakterističtější rys, kalendář, hotový a vypracovaný.

   Mayové byli v pravém smyslu slova otroky kalendáře a řídili podle něho celý život asi jako křesťanští kněží, kteří pod hrozbou těžkého hříchu nesmějí zapomenout ani na jedno jediné datum spojené se jménem toho či onoho světce a jsou povinni řádně vykonat patřičné obřady.

   A že ke složitému a dokonalému kalendáři patří i vyspělá astronomie, je samozřejmé.

   Pravda – závislost Mayů na kalendáři nebyla tak absolutní Jako např. závislost egyptského rolníka, přesto však o ní není pochyb. Yucatánská příroda je totiž poněkud choulostivá: kukuřice musela být zaseta právě koncem dubna, těsně před prvními dešti začátkem května, aby rychle rašící rostlina zastínila půdu dříve, než ji zadusí plevel. Umístění doby setby vůči rovnodennostem a slunovratům muselo být tedy poměrně přesné tím spíše, že Mayové v podivné a podivuhodné rozpolcenosti své kultury neznali… kolo.

   Jaká je souvislost mezi setím kukuřice a kolem? Inu, jednoduchá.

   Byla-li některá část mayské říše postižena neúrodou, znamenalo to velmi vážné nebezpečí, ne-li rozsudek smrti pro značnou část obyvatelstva. Nebylo možné poskytnout výpomoc. Tam, kam se nedostala kánoe, a to byla v hornatém mayském území většina oblastí, mohli kukuřici, hlavní složku potravy (z domácích zvířat znali Mayové toliko psa a krocana), dopravovat jen nosiči, živící se na cestě tam a zpět z vlastní zásoby. Spotřeba nosiče činí při jeho těžké práci nejméně dvě libry kukuřice denně, tedy tolik, že i při nedlouhé cestě všechno spotřeboval sám. Paradox je v podivné skutečnosti, že celým územím Mayů vedly krásné dlážděné silnice, jenže po nich neprojel až do vylodění Franciska Monteja roku 1526 ani jediný vůz…

   Mayové se věnovali astronomii velmi usilovně. Svými vědomostmi stáli někde mezi Egypťany a Babyloňany, v některých detailních oborech však projevili mimořádné a ještě dnes nevysvětlitelné znalosti například pohybů planet Venuše a Marsu nebo předpovídání zatmění Slunce a Měsíce. Z hvězd věnovali Mayové obzvláštní pozornost především souhvězdí Blíženců (maysky Ah hek) a ovšem celosvětově velmi populárním Kuřátkům, Plejádám (maysky Tzab). Změřili délku roku přesněji než astronomové provádějící juliánskou a gregoriánskou opravu kalendáře, což je vzhledem k předpokládanému nedostatku přesnějších časoměrných přístrojů než sluneční nebo vodní hodiny zvláštní a pozoruhodné. Přesnost mayské chronologie jde tak daleko, že například délku měsíčního cyklu vyjádřili takřka dokonalou hodnotou 29 dní a 0,53059 dne. Trochu jsem se zabýval starověkou astronomií a metodami, které patrně tehdejší hvězdáři používali ke svým výpočtům. Je to zajímavá oblast pro všechny mladé zájemce o hvězdářství a vřele ji doporučuji. V tomto oboru lze totiž vlastním pozorováním a pokusy přispět k vyřešení mnoha vědeckých otázek, což se asi amatérům v jiných astronomických disciplínách stěží podaří. I nejprostší hvězdárna je dnes vybavena neskonale lépe, než může být vybaven i zámožný amatér – ale s docela obyčejnými, třeba nepříliš přesnými hodinkami, papírovým měřítkem a snad ještě úhloměrem jste pro cestu za praktikami starých astronomů vybaveni (i bez dalekohledu – ba právě bez něho) neskonale lépe než Aristarch, Ptolemaios a Tycho de Brahe i Koperník dohromady… Jen jejich vědomosti si ovšem musíte osvojit…

   Při pokusech napodobujících pravděpodobné způsoby mayského pozorování Slunce a Měsíce jsem došel při největší péči a nejpoctivější snaze k výsledkům nejméně stokrát hrubším než oni. Proč? Nevím. Nevědí to ani historikové hvězdářství, čímž jsou přirozeně otevřeny neobyčejně slibné možnosti všem snílkům, dosazujícím v této rovnici za neznámou veličinu Atlantidu nebo dokonce návštěvy nepozemšťanů, pořádajících pro mayské astronomy jakési kursy v rámci marťansko-mayské lidové univerzity.

   Problém je tím zajímavější a záhadnější, že mayská matematika nebyla na nijak vysokém stupni, i když se snad tu a tam dočtete opak. Pravda, Mayové vynalezli už tisíc let před Evropany a arabskými počtáři nulu – což byl vynález geniální v nejvlastnějším slova smyslu –, uplatnili i myšlenku psaní sloupců čísel podle míst, tedy jednotky pod jednotky, desítky pod desítky atd. S těmito pozoruhodnými vymoženostmi však nijak neharmonuje ani jejich neznalost násobení, nahrazená postupným sčítáním, ani velmi pracné obcházení složitých zlomků. To jsou skutečně velmi malé znalosti, uvědomíme-li si, že např. starobabylónská astronomie přispěla k rozvoji matematiky počtářsky velmi zběhlým řešením rovnic, které ještě dnes zařazujeme do vyšší matematiky, že existují výpočty z doby Seleukovců provedené na sedmnáct míst v šedesátkové soustavě. Mayové používali dvacítkovou soustavu, odvozenou původně zřejmě z počtu prstů), že starobabylónská matematika znala nejen tabulky násobků, ale i druhých a třetích odmocnin, ba i složitější, a že klínopisné texty zachycují problémy úrokováni, jež si nijak nezadají s dnešní pojistnou matematikou. Po něčem takovém nebylo v říši starých Mayů ani potuchy.

   Vraťme se vsak ke kalendáři. Základem byl – přirozeně – jeden den, rnaysky kin.

   Dvacet kinů tvořilo unial, tj. maysky měsíc – a teď přijde výjimka podle přání mayských astronomů, kteří změřili rok na 365 a 0,242 dne.

   Osmnáct unialů tvoří tun, tj. 360 dní, přibližně rok. Pak už jde všechno zase po dvacítkách: dvacet tunu tvoří katun (7 200 dní); dvacet katunů baktun (144 000 dní); dvacet baktunů pictun (2 880 000 dní); dvacet pictunů calabtun (57 000 000 dní); dvacet calabtunů kinchiltun (1152 000 000 dní); a konečně dvacet kinchíltunů alautun – celých 23 040 000 000 dní.

   Tyto názvy bylo možno používat i jako proste číslovky a připojit k nim jakékoliv předměty, původně (a především) však sloužily k počítání času. I v tom spatřujeme potvrzení zmínky o otroctví Mayů kalendáři – žádný národ od počátku světa (kromě Mayů) nepocítil potřebu zvláštních slov označujících tak obrovité časové úseky. Vždyť jeden alautun, třiadvacet miliard dní, uplynul od dob, kdy se – patrně v nitru Afriky – teprve chystal opočlověk a předčlověk ke svému pochodu do všech koutů naší planety a kdy po člověku, skutečném člověku, jenž by se alespoň poněkud podobal tomu, co si pod pojmem člověk, homo sapiens, představujeme, nebylo ani vidu ani slechu… A co bude, až ode dneška jeden alautun uplyne? To se neodvažuji dohadovat ani spisovatelé vědeckofantastických románů. Milióny, desítky miliónů let – ne, to už se vymyká i fantazii, A vidíte: Mayům to patrně připadalo docela přirozené.

   Když ve dvacítkové soustavě šťastně upevnili počítáni dnů, vypracovali si Mayové svůj kalendář. A ne jeden – hned dva. První byl „svatý“. Jeho rok měl 260 dní a jmenoval se tzalkin; druhý, o 365 dnech, haab. Oba byly složeny z měsíců po dvaceti dnech a každý den měl svoje jméno i hieroglyfické označení – asi jako dny pojmenované podle světců v křesťanském kalendáři. Přes veškeré úsilí vědců, které mayský kalendář odjakživa lákal jako skvělá příležitost osvědčit důvtip a matematické schopnosti, se nepodařilo objasnit, proč má „svatý“ tzalkin právě 260 dnů. Nejpravděpodobnějším se zdá vysvětlení znamenitého amerikanisty Leonharda Schulze-Jeny, který délku tzalkínu odvozuje z délky normálního těhotenství, tedy 9x29 dní.

   Haab se skládal z osmnácti dvacetidenních měsíců a navíc z trpasličího pětidenního měsíčku, nazývaného uayeb. Aby to bylo složitější, nezačínaly dny v měsících jedničkou, nýbrž nulou.

   Jak vidíte, v mayském kalendáři se prolínaly jakési dvě vlny, tzalkin a haab, nebo lépe řečeno zasahovaly do sebe jednotlivými dny jako dvě ozubená kola, z nichž jedno má 365 a druhé 260 zubů. Je důležité vědět, kdy se znovu setkají tytéž dva zuby obou kol, tytéž dny haaba a tzalkinu. Na to mayská matematika přirozeně stačila: je potřebí 52 celých otáček velkého kola (haabu) a 73 celých otáček malého (tzalkinu) – celkem tedy 18 980 dní, takzvaný „velký cyklus“, který od Mayů zřejmě převzaly i jiné kultury předkolumbovského Mexika. Zdá se, že ani dvaapadesát let však nebylo kalendářem posedlým Mayům dostatečně dlouhou časovou periodou a že počítali s cyklem pětkrát delším, tedy 94 900 dní, což je – a teď prosím pozor! – přesně 365 tzalkinů po 260 dnech čili 260 haabů po 365 dnech. V tomto nejvyšším řádu ovšem vyplývá vztah haabu a tzalkinu i bez pomocné domněnky o tzalkinu jako průměrné délce těhotenství. Kromě obou jmenovaných cyklů existovaly ještě „malé cykly“, zvané katun, ale těch vás milosrdně ušetřím.

   Zajímavější je otázka, od kterého dne Mayové svůj kalendář počítají. Jak víte, křesťanský kalendář vychází od narození Kristova, židovský od stvoření světa, římský od založení Města (rozumí se, že Městem s velkým M mohl být jenom Řím), atd., jakkoli tato data jsou vesměs víc než sporná. Mayský kalendář má počáteční datum, jak jsme se dozvěděli například na jednom hieroglyfy zdobeném sloupu v Uaxactunu, v „našem“ roce 3113 před n. l., a to – což je mimořádně zajímavé – takřka uprostřed mayského roku. Podle mayského datování je to 4 Ahau 8 Cumbu, ačkoli mayské haaby začínaly vždycky nultého dne měsíce Pop. Tento den (0 Pop) byl pro mayskou chronologii tak významný, že byly po celá tisíciletí svolávány jakési „celostátní astronomické kongresy“ s úkolem určit počátek roku co nejpřesněji a zároveň opravit nepravidelnosti kalendáře, jež vznikly v průběhu dvaapadesátiletého cyklu.

   Velkou neznámou zůstává, co se asi stalo dne 4 Ahau 8 Cumbu roku 3113 před n. l., když jej Mayové, až bláhově uctívajíc; svůj kalendář, určili výchozím dnem. Veškerá pátrání o tom jsou zatím bezvýsledná – a romantikové zase mají námět k přemýšlení: potopa, zkáza Atlantidy, styk s civilizací, od níž Mayové svůj kalendář převzali?

   Mayský obyčej vztyčovat „kalendářní kameny“ jako vodítko velesložitého počítání času převzali například i Aztékové a není bez zajímavosti, že právě jeden z jejich kalendářních kamenů, posvátný „tonal pohualji“, do jisté míry otevřel dávno zapomenutou cestu k předkolumbovským kulturám Ameriky. Evropa totiž na indiánské kulturní památky téměř úplně zapomněla. Zlato Inků a Aztéků už dávno kolovalo, roztaveno v mincích, po celém světě, obyvatelé bohatých indiánských měst vymřeli nebo byli pobiti, chvástaví Španělé odmítali jakékoli porovnávání vlastních ušlechtilých hrdlořezů s necivilizovanými „divochy“…

   A tu dne 17. srpna 1790 objevili dělníci, kteří zpevňovali základy katedrály v městě Mexiku, válec o průměru více než tři metry, přesně opracovaný z trachytového balvanu. Vážil dvacet tun. Byl to posvátný kalendářní kámen, vytesaný a zasazený za vlády sedmého aztéckého vládce Tisoka (1481–1486). Do balvanu byla vytesána aztécká kalendářní znamení.

   Ještě před nedlouhou dobou by byl kámen pravděpodobně rozbit na stavební materiál (jako římské stavby, pyramidy, jako pevnosti Inků, jako chrámy v Baalbeku…), jenže místokrál hrabě Revillagigedo byl mužem prodchnutým osvícenými ideály a nařídil uložit jej do muzea. Zprávy se dostaly do Evropy a mimořádně podnítily zájem o předkolumbovské kultury i jejich kalendáře.

   Nevím jak vám, ale mně dělá občas obtíže vzpomenout si na správné datum a velmi často ho popletu, ačkoli je náš kalendář pravý skvost jednoduchosti proti kalendářní džungli Mayů. Každý den datovali nejen v haabu, ale i v tzalkinu (což ovšem velmi vítají amerikanisté) – a nejen to, k těmto označením ještě připojovali doplňkové časové údaje, vypočítané obvykle z oběhu Venuše.

   Mimořádná péče věnovaná Venuši je další mayskou posedlostí. Mayští kněží při svých „kalendářních“ náboženských obřadech; jak dnes díky studiu jedné ze tří zachovalých mayských knih, tzv. Drážďanského kodexu, docela jistě víme, používali ještě třetí kalendář, jehož rok trval 584 dny, tedy dobu oběhu Venuše kolem Slunce. Pět těchto roků odpovídá délce 8 haabů, a proto byl poslední den obou cyklů spojující oběhy Slunce a Venuše slaven s obzvláštní nádherou. Ještě okázaleji vítali Mayové zakončení tzv. „velkého Venušina cyklu“, trvajícího 65 let tohoto kalendáře, čili 104 roky naše.

   Drážďanský kodex obsahuje tabulky, které astronomové rozluštili jako číselné výpočty týkající se Venuše, Marsu a Měsíce.

   Nejjednodušší je tabulka pro Mars, dělící jeho oběžnou dobu (780 dnů) na čtyřicet dílů.

   Měsíční tabulka byla tvrdším oříškem. Skládá se z číselných řad a jejich součtů a trvalo mnoho let, než hvězdáři rozluštili její smysl: přibližné určení, kdy nov sedí na uzlu ekliptiky, sluneční dráhy (protínající se s drahou Měsíce), a kdy tedy hrozí zatmění Slunce. Přesně zatmění vypočíst nedovedli.

   Tabulka pro Venuši je nejzajímavější. Není sice tak obtížná a nevyžaduje tak rozsáhlé vědomosti jako klínopisné tabulky pro Venuši z Babylónie pocházející z doby vlády Ammi–zadugv asi z r. 2000 př. n. l. (jak k nim Babyloňané dospěli, je dodnes nejasné), nepočítá jako babylónské tabulky s jemnostmi kolísání ročních dob, do nichž spadají heliakické východy Venuše, ale velezajímavá je přece.

   Tabulka zachycuje periodu Venuše, v níž se jevy opakují vždy po 584 dnech (přibližně – ve skutečnosti trvá Venušina perioda 580 až 587 dní). V této době je Venuše 236 dnů jitřenkou 90 dnů je neviditelná, 250 dnů je večernicí a konečně znovu na 8 dnů zmizí. Tyto údaje jsou vypočítány a vypozorovány pro zeměpisnou šířka Yucatánu – avšak oprava pro naše kraje není veliká. Podle mayské tabulky může i u nás každý, koho to zajímá, předvídat jevy Venuše s přesností asi čtyř dnů.

   Ubozí Mayové museli být zkrátka honěni ve všech dosud jmenovaných (a ještě dalších) cyklech a vzájemně se proplétajících kalendářích, bez rozmýšlení určit, kolik baktunů, katunů, tunů, unnialů a kinů uplynulo od záhadného počátečního dne ve všech kalendářích – což při písemném zachycení vyžadovalo obvykle alespoň deset hieroglyfů. Původní smysl kalendaře, společný všem primitivním národům, totiž přesně určit agrotechnické lhůty, se vytratil. Byl nahrazen zdánlivě samoúčelnou – byť i matematicky obdivuhodnou – hrou s čísly.

   Anebo ne tak docela samoúčelnou?

   Hluboké a na první pohled zřejmé rozpory mayské kultury těžko vysvětlitelné znalosti na jedné a neuvěřitelná primitivnost na druhé straně spolu se zachovanými vynikajícími písemnými a architektonickými památkami a nápadným, ve světě ojedinělým důrazem kladeným na Venuši, podnítila celou řadu značně odvážných myšlenek o možné návštěvě… z Venuše. Mayské písmo – hieroglyfy – není ještě bohužel uspokojivě rozluštěno, ačkoli je k dispozici nejen latinkou psaný španělsko-mayský slovník z roku 1620 (tzv. Motulský), ale i několik mayských knih, psaných po dobytí říše španělskými vetřelci.

   Dosud vzdorující mayské hieroglyfy, o nichž ani nevíme, zde jsou písmem hláskovým (jako písmo naše) nebo pojmovým (jako např. znaky čínského písma), otevírají až příliš mnoho prostoru fantazii. Tak např. někteří badatelé přeložili část tzv. Troánského mayského kodexu velmi romanticky:… V roce 6 Kan na Jedenáctého Muluc v měsíci Tac byla země Mu zachvácena velikým zemětřesením, po němž se úplně propadla i se čtyřiašedesáti milióny obyvatel, 8600 let před dobou, kdy byla tato kniha napsána.

   Obávám se, že zde bylo přání otcem myšlenky a že badatelé byli až příliš odvážní. Aby bylo dosaženo shody se zničením Atlantidy v předpokládané době kolem roku 10 000 před. n. l., badatel Plongeon kladl dokonce vznik Troánského kodexu do doby kolem 2500 před n. l. Amerikanisté jsou střízlivější. Mluví o roce asi 1500 n. l., ba spíše 1600…

   Máme však spolehlivý překlad nejznámější literární památky Mayů, posvátné knihy Popol Vuh, kterou brzy po příchodu Španělů do Guatemaly kdosi přepsal do latiny. V Popol Vuhu jsou v rámci vyprávění o stvoření světa, potopě atd. zmínky o bytostech mocnějších lidí, které znaly tajemství vesmíru a poučovaly o nich národy žijící v mocenské oblasti Mayů (smíme-li tak moderním termínem nazvat území obývané příbuznými kmeny). Tento záznam, spolu s kalendářem o 584 dnech, který by byl sice naprosto logický u Venušanů, avšak poněkud výstřední pro pozemskou chronologii, a nádavkem znaky na nejvýznamnější památce prastarého Tiahuanaka, Bráně Slunce, vedl k nespočetným více i méně chytrým úvahám o možnosti vesmírné návštěvy, jejíž stopy při dobré vůli (nebo lépe řečeno, jsme-li ochotni takto vysvětlovat dosud nevysvětlené) nacházejí romantičtější amerikanisté na různých místech Jižní a Střední Ameriky. Na Bráně Slunce jsou prý zachyceny polohy Venuše na obloze před 12 000 lety, tedy v době, kdy lze jen stěží uvažovat o plánovitých astronomických pozorováních přírodních národů. Na tom nic nemění skutečnost, že se založení a existence „Věčného města“, Vináyrmarka, jak se patrně Tiahuanaco jmenovalo, ztrácí v hlubinách věků. H. S. Bellamy prohlašuje Tiahuanaco za nejstarší město světa vůbec a tvrdí, že bylo založeno před 250 000 lety – což je nesmysl. Vynikající archeolog Artur Posnansky je střízlivější, spokojuje se se 17 000 lety a i to mu stačilo, aby je označil za „kolébku amerického člověka“. Důstojná starobylost města a zprávy o rudobradých bílých stavitelích, kteří je založili, patrně přiměly čiperné fašistické pisálky, aby Tiahuanaco v knize Světový názor SS-mana prohlásili za osadu rasově ušlechtilých germánských Vikingů…

   Radiokarbonové testy určily rozkvět Tiahuanaka podstatně neromantičtěji do doby mezi třetím a devátým stoletím našeho letopočtu a tím naznačily možnost, vlastně více než možnost, takřka jistotu, že budovateli a obyvateli Věčného města byli Aymarové, jejichž 2 000 000 potomků žije dodnes. Zdá se však, že v době aymarského osídlení Tiahuanaka byly nejmonumentálnější stavby, budované z jednotlivých kvádrů průměrně 150 tun těžkých, až dávno v rozvalinách a že o jejich vzniku sami Aymarové zhola nic netušili.

   Vstup Mayů na jeviště dějin z temnoty barbarství v prvních stoletích našeho letopočtu, čtyři sta let „zlatého věku Mayů“, kdy kvetla města Palenque, Yaxchilan, Piedras Negras, Seibal, Tical, Naranjo, Copak a další, i mayská „renesance“, počínající dlouhým obdobím míru kolem roku 1000 n. l., přervaná teprve v 15. století rozpadem státní moci, připravujícím cestu evropským dobyvatelům, by se tedy odehrávaly na hmotných a snad i duchovních troskách daleko starší civilizace a kultury.

   Zkrátka – i tady čeká učence ještě hodně trpělivé práce.

   Především je naléhavě třeba pokračovat v bádání o mayském jazyce, které dosti podivným způsobem zahájil už františkánský provinciál fra Diego de Landa, jenž se – podle vlastního mínění – dokonale seznámil s písmem Mayů. Zanechal pro poučení budoucím generacím přepis devětadvaceti znaků mayské „abecedy“ a pak všechny pečlivě sebrané texty s horlivostí vpravdě křesťanskou v yucatánské vesnici Mani… spálil, aby zahubil dílo pohanského ďábla. Je to bizarní, ale díky Landovi můžeme číst alespoň kalendářní texty – zbytek skutečného významu „abecedy“, jež má ve skutečnosti více než 400 znaků a podobá se patrně spíše čínskému než našemu písmu, je ztracen.

   Na troskách Landova zločinu se vystřídalo mnoho badatelů, snažících se napravit, co fanatický mnich natropil – abbé Brasseut de Bourbourg, Morley, Thompson a desítky dalších. Jurij Knorozov z Leningradu a skupina mladých kybernetiků z Novosibirska v čele s Ustinovem, Kosarevem a Jevreinovem využili k řešení problému elektronických počítačů. Ohlásili světu vítězství. Jak se ukázalo, předčasně. Mayské písmo vzdoruje dál.

   Jinou cestou se vydala skupina Mexičanů roku 1963. Podrobně zpracovala kdejakou až dosud vyšlou literaturu o zvoleném, problému a roku 1966 zorganizovala mezinárodní seminář, který schválil program další cesty do neznáma. Pátrá se po struktuře mayského jazyka, po „gramatice“, jinými slovy po častěji se opakujících kombinacích znaků. Zjišťují se vztahy hieroglyfů a doprovodných kreseb. Studuje se – pro začátek – struktura dvanácti mayských jazyků a nářečí, protože není známo, jakým jazykem jsou tzv. „kodexy“ psány (zůstává zoufalá možnost, že umělým tajným kněžským jazykem, jenž nemá s dnešními mayskými dialekty zhola nic společného…).

Záhadná tykev

Slávu našich kánoi nikdy nic nezastíní, naše kánoe přepluly hlubiny oceánu a nachová moře i velký oceán Kiwy, který ležel před nimi.

MAORSKÝ ŽALOZPĚV

Vlnám oceánu čelí příď kánoe, vlnám nejistot lidská odvaha,

MAORSKÉ PŘÍSLOVÍ

Vyplujte!

Plujte k severu pod pásem Orionu!

TAHITSKÁ SÁGA

Mnozí lidé se spokojí s prvním alespoň poněkud pravděpodobně vypadajícím vysvětlením. Jiní ne – většinou ke své vlastni škodě. Obvykle mívají se svou všetečností nepříjemnosti, ale tu a tam jim přece jen něco kladného přinese: zajímavé náměty k přemýšlení.

   Záhadná tykev je jedním z nich.

   Jednoho dne mne napadlo, jakže se vlastně na moři orientovaly staré mořeplavecké národy. Rozumějte prosím, dobře – mořeplavecké, nejen plavecké. Plaveckých národů bylo vždycky dost. Provozovaly pobřežní dopravu, občas si dokonce troufly vyjet kousek dál, na volné moře a z dohledu pevniny, ale jejich lodi se zase hned vrátily k důvěrně známému, ač nebezpečnému břehu. Ano – nebezpečnému! Dokazují to i dnešní předpisy, které žádají, aby byl kapitán na můstku vždy, je-li v dohledu země. Svoji odpovědnost nemůže přenést ani na lodní důstojníky, ani na lodivoda; nesměl by tedy vlastně při pobřežní plavbě vůbec z můstku sejít…

   Pro plavecké národy byla charakteristická pobřežní navigace, tj. určování polohy a směru plavby lodi podle význačných míst na břehu, podle hor, mysů, později i podle majáků.

   Naši staří známí Mayové se ve volných chvílích, když právě neměli starosti s kalendářem, plavili v rozměrných, dvacet metrů dlouhých kánoích, tesaných z jediného kmene, od Tampika až po Panamu, tedy dobrých 4 000 km. Avšak o existenci Kuby, ačkoli leží jen 160 km od Yucatánu, neměli ani ponětí…

   Některé z těchto národů měly dokonce i docela slušné objemné koráby (na veslicích egyptských faraónů byly jízdárny, bazény a zahrady) – o skutečné mořeplavbě však nemůže být ani řeči. Takoví Vikingové, Féničané – to ano! To byli, pane, mořeplavci jaksepatří!

   I dal jsem se do pátráni, zda se už někdo zajímal, čím se tito dávní mořeplavci řídili na svých plavbách. Jaká byla jejich navigace, kterou dnes rozumíme „řešení pravoúhlého a ostroúhlého trojúhelníku v rovinné a sférické trigonometrii“ (podle Plavební příručky). Buďte ujištěni, že si ani v záchvatu nejbujnější fantazie nevzpomenete na nic, o čem by už dávno nebyly napsány tlusté knihy…

   Také já jsem nakonec nalezl několik tlustopisů vztahujících se k mé všetečné otázce, a v nich hned celou řadu vysvětlení. Mořeplavci se prý před vynálezem kompasu, jejž, jak je možno nalistovat v naučném slovníku, věnoval Evropě Ital Amalfi roku 1302 a dal mu také jeho italské jméno, řídili například:

   – letem ptáků;

– pozorováním, odkud ráno přilétají a kam se večer vracejí „trvale

    usedlí“ ptáci z ostrovů a pevnin;

   – směrem skoků létajících ryb;

   – využíváním znalostí mořských proudů;

– za dne Sluncem, v noci Měsícem a hvězdami; – některými známými

   hvězdami, které je vedly k cíli; a konečně

– zvláštní schopností orientovat se na moři i bez kompasu a ostatních

   nautických pomůcek.

   Vysvětlení je tedy více než dost a měla by normálnímu člověku bohatě postačit – jenže…

   Jenže podle tažných ptáků se může plavec řídit leda v pohádkách. Táhnou nepravidelně, v protáhlých vlnovkách od obzoru k obzoru a daleko, velmi daleko nad mořem mění směr. O nic lépe si nevedou ani zlatí kulici přelétající v zimě z Aljašky na jih a vracející se v létě zpět, ačkoli jim bývá někdy přiznávána zásluha na objevení Havaje. Zavrhněme raději „ptačí“ teorii jako zcela neopodstatněnou. S klidným srdcem se nemůžeme spokojit ani s ptáky, kteří ráno vylétávají a večer se vracejí na pevninu nebo na rodné ostrovy. Ověřit tento blud se pokusil dobrovolný trosečník Alain Bombard, vyzbrojený na svém gumovém nafukovacím člunu kromě síťky na plankton a lisu na ovoce (vytlačoval jím z ryb pitnou vodu) i brožurkou pro námořníky a všechny nad mořem i na moři přepravované vojáky. Shrnovala prý staleté zkušenosti o zvycích, obyčejích a chování přímořského ptactva.

   Čtenář se v ní zejména dozvěděl, v jaké vzdálenosti se ten či onen druh může nejdále vyskytovat od pevniny, a ovšem i řadu dalších rad a pokynů. Ukázalo se však, že brožurka nemá ani cenu papíru, na němž byla vytištěna. Mořští ptáci všeho druhu překonávají obrovské vzdálenosti a z jejich klikatého letu může námořník (nebo trosečník) leda usoudit, že by někde poblíž mohly být ryby. Nic víc.

   Orientace podle létajících ryb je, to se rozumí, naprostý nesmysl. Vymršťují se nad hladinu jen v nejvyšší nouzi, když unikají útoku zlaka nebo delfína. V těchto „havarijních situacích“ rozhodně nemají čas ani náladu utíkat podle kompasu nebo rovnou k nejbližšímu břehu. Ostatně trpce zklamala i tahitská pověra o rybkách nanue, žijících prý výhradně v mělkých lagunách korálových atolů nebo v jejich bezprostředním sousedství. Nanue byly uloveny i na širém moři, tisíce kilometrů od nejbližšího břehu…

   Právě tak nespolehlivou pomůckou je směr větrů a většinou jím určovaný směr vln. Pravda, na mnoha místech oceánu vanou poměrně pravidelné větry, zhruba například od severu na jih, jenže toto „zhruba“ znamená, že chvíli vanou od severovýchodu na jihozápad, chvíli od severozápadu na jihovýchod a chvíli se všelijak točí, takže o přesné orientaci a navigaci nemůže být ani řeči. A pokud jde o mořské proudy, pomáhají leda vorům, jakým byl slavný Heyerdahlův Kon-Tiki. Pro skutečné, odhodlané mořeplavce v rychlých plachetnicích nebo veslových lodích nemají valný význam. Je jich ostatně příliš málo, než aby byly v případě naléhavé potřeby vždycky ochotně a bystře po ruce.

   Obzvláště nepříjemně působí domněnka o „šestém smyslu“ mořeplavců čili o jakýchsi jejich záhadných a vědeckými prostředky nepostižitelných schopnostech. Dnes už se nepovažuje za dobrý mrav mluvit o „šestém smyslu“ ani u poštovních holubů a včel, zejména od té doby, kdy byla pokusy prokázána nebo aspoň téměř prokázána orientace řady suchozemských a patrně i mořských zvířat (želv) podle výšky slunečního oblouku. Rozhodně se nezdá, že by mořeplavci zasluhovali menší ohled než holubi.

   Zbývají už jen metody skutečné, tedy astronomické, navigace. I tady je ovšem v moudrých knihách řada háčků.

   „Řídit se podle Slunce, Měsíce a hvězd“ je sice ohromně šikovné a naprosto správné, dělají to tak všichni námořníci od Kryštofa Kolumba přes kapitána Nema až k velitelům moderních velkolodí s atomovými reaktory v trupu, jenže tenhle návod je trochu příliš všeobecný a nic nevysvětluje. Podobá se anekdotě, jak nejlépe chytit lva: lapnout dva lvy a jednoho z nich pustit…

   Ještě nedůvěryhodnější je „sledování některých hvězd, které vedou k cíli“. Obloha se, jak známo, zdánlivě otáčí, takže chudák sledující „nějakou známou hvězdu“ by brzy dostal závrať: ovšem s výjimkou Polárky, ukazující na severní polokouli vždy sever. Jenže ta by ho přivedla nevyhnutelně… k severnímu pólu. Ne – tenhle způsob navigace sice odpustíme osudem pronásledovanému Mikuláši z Wolkerovy Balady o námořníku („Mikuláš k hvězdě pohlíží, loď za ní pouští v let…,“ atd.), do vážných úvah ho však raději zaplétat nebudeme.

   A tak nezbývá než se podívat, jak vlastně orientace na širém moři vypadá v praxi. Představoval jsem si ji odjakživa tak trochu podle Vernových Dvaceti tisíc mil pod mořem – vousatý, nemluvný kapitán Nemo vystoupí zachmuřen na palubu, zamíří přístroj s několika hejblaty na Slunce a vzápětí zanese s uspokojením do mapy další bod, kam až zázračný Nautilus doplul. Jenže ono to není tak jednoduché. Zjistit přesnou polohu lodi i na širém moři – což je zřejmý a první předpoklad úspěšné plavby ať už s kompasem, nebo bez něho – vyžaduje vlastnictví alespoň tří nezbytných věcí:

   1. astronomické ročenky pro právě probíhající rok;

   2. přesných hodin, nejlépe lodního chronometru;

   3. sextantu nebo jiného přístroje umožňujícího měření úhlů.

   Neobejdeme se ovšem bez počasí, které dovolí potřebná nebeská tělesa vidět a zaměřit. Tato poslední podmínka bývala až do vynálezu rádiových vln a radiogoniometrického určování polohy lodí a letadel zdrojem neustálého zlobení a četných neštěstí.

   Nejprve musí kapitán zjistit, kde loď právě je. Její poloha jako ostatně poloha každého místa na zeměkouli, je určena zeměpisnou šířkou a délkou. Zeměpisnou šířku označujeme řeckým písmenem ?, délku řeckým písmenem ?. O severní šířce mluvíme jako o šířce kladné (+), o jižní jako o záporné (–). Stejně označujeme délku: východní je kladná (+), západní záporná (–). Šířku počítáme podle rovnoběžek od rovníku k pólu, tj. od 0° do 90°, délku od poledníku v Greenwichi na východ a na západ od 0° do 180°.

   A teď už, jak se to skutečně dělá.

   Pro zjištění zeměpisné šířky slouží v ideálním případě (na severní polokouli) jako záměrný bod Polárka, vlastně bod poblíž Polárky – ale nebudeme zacházet do podrobností. Jistě víte, že Polárka stojí na obloze nepohnutě jako čep, kolem něhož se zdánlivě otáčí klenba oblohy. Na severní točně je Polárka v nadhlavníku, na rovníku právě na obzoru. Zkrátka: výška světového pólu se rovná zeměpisné šířce, takže stojí-li např. v Praze světový severní nebeský pól 50° 5“ (padesát stupňů a pět vteřin) nad obzorem, je také 50° 5“ zeměpisnou šířkou Prahy.

   Tento úhel změří kapitán sextantem, šikovným přístrojem, nazvaným tak proto, že jeho stupnice zaujímá šestinu, kruhu. U oktantů je to osmina, u kvadrantů čtvrtina. Nejsložitější cirkumzenitál umožňuje měřit v rozsahu 360°. Princip všech těchto přístrojů, a většinou i jejich konstrukční zásady, jsou shodné: dovolují měřit úhly (výšky) nebeských těles (při pobřežní navigaci i úhly horizontální) prostým překrytím dvou obrazů, jednoho přímého v malém dalekohledu a druhého odraženého systémem zrcadel. Tím je měření ukončeno. Zbývá jen odečíst naměřený úhel.

   Ne vždy je ovšem Polárka viditelná. Námořní předpisy ostatně nařizují kapitánovi zjistit jakýmkoli způsobem, astronomickým měřením nebo radiogoniometricky, polohu lodi alespoň dvakrát za 24 hodiny. K určení tzv. „poziční linie“, tj. dráhy lodi mezi oběma polohami, slouží kompas a log – některý z mnoha přístrojů rozličných systémů, jimiž je možné zjišťovat rychlost lodi. Společným využitím kompasu a logu je možno pro kratší časové úseky poměrně spolehlivě zaznamenat směr a délku plavební dráhy lodi.

   Aby splnil předpis a nemusel čekat na noc, obrátí se kapitán (kapitána uvádím pro zjednodušení, obvykle se určováním polohy lodi musí zabývat některý z mladších důstojníků, kapitán Nemo byl čestnou výjimkou) o radu ke Slunci. Vrcholí v poledne – což je logické – v každé zeměpisné šířce v jiné výšce nad horizontem. Kromě sextantu potřebuje ovšem kapitán i astronomickou ročenku, udávající příslušné zeměpisné šířky ke zjištěným úhlům. Chronometr může zatím postrádat – jde totiž o místní poledne, kdy je Slunce na obloze nejvýše, a to lze při neznámé poloze lodi zjistit jen několikerým opětovným měřením výšky Slunce. Největší změřený úhel je záznam poledního vrcholení Slunce na obloze.

   Předpokládejme například, že kapitán tak nebo onak naměřil 51° 10’ severní šířky.

   Tento údaj samotný ovšem nestačí. Rovnoběžky jsou pořádně rozměrnými kružnicemi a loď může být na kterémkoli z jejich bodů. Což obvykle vede, jak známe z Vernových Dětí kapitána Granta, nucených objíždět celý svět, ke štrapácím a rozličným nepříjemnostem. Je třeba určit ještě délku západní nebo východní, tj. západně nebo východně od nultého poledníku, procházejícího hvězdárnou (přesně řečeno podélně půlícího tubus tzv. pasážního dalekohledu) v Greenwichi u Londýna.

   K tomu už kapitán potřebuje chronometr, přesné hodiny. Popud k vyrobení přesných hodin se zrodil teprve tehdy, když se člověk stále častěji vydával na širé oceány a když astronomové mořeplavcům poradili: nejpraktičtějším způsobem určení polohy lodi v zeměpisné délce je porovnání úhlu, pod kterým je vidět nějaké astronomické těleso, s úhlem, který je znám ve stejném okamžiku v určitém jiném daném místě. Tehdy bylo určeno, aby tímto místem byl právě Greenwich, kdysi nejlépe vybavená hvězdárna „vládkyně moří“ Británie.

   Vypadá to sice trochu složitě, ale praxe je poměrně jednoduchá. V okamžiku, kdy pro zeměpisnou polohu lodi Slunce vrcholí, tedy v okamžiku místního poledne, odečte kapitán čas na chronometru, nařízeném podle greenwichského času. Předpokládejme, že chronometr ukazuje právě 15 hodin a 11 minut. V Greenwichi je pozdější hodina, loď je tedy v místech, kde vychází Slunce později, tedy na západ od nultého poledníku. Teď už si kapitán, znalý astronomické navigace a učební látky základní devítileté školy, hladce vypočítá polohu: za 24 hodiny (přibližně) oběhne Slunce (zdánlivě) všech 360 poledníků. Cesta od jednoho ke druhému poledníku tedy trvá

   (24 x 60 minut)/360 = 4,

   čili čtyři minuty. Tři hodiny a jedenáct minut rozdílu představuje 47 3/4 krát čtyři minuty. Loď je tedy na 47. stupni a 45 minutách západní délky.

   Teprve pak sáhne konečně kapitán po mapě – budou to patrně nejpoužívanější námořní anglické mapy British Admirality Charts, nazývané podle modré barvy podkladu „blue charts'' – a v sítí poledníků a rovnoběžek nalezne a měkkou tužkou (aby bylo možno záznam vymazat) označí polohu lodi: v severní částí Atlantiku půl dne cesty od Newfoundlandu. Je to dobré, večeřet se bude v přístavu!

   Škoda že se nemůžeme podrobněji zabývat chronometrem a vůbec vývojem přístrojů pro získávání časových informací od slunečních, svícnových, přesýpacích nebo vodních hodin přes mechanické stroje na měření času až k neuvěřitelně přesným krystalovým a atomovým hodinám, umožňujícím měřit čas s daleko větší přesností než ostatní fyzikální veličiny, ačkoli je jeho vnitřní podstata pro člověka dosud opředena nepochopitelností. Zpřesňovat časomíru zjišťováním časových intervalů rotace Země a prováděním oprav podle jejich nepravidelnosti je totiž úkolem a odedávnou snahou astronomie. Ale snad i k tomu jednou dojdeme.

   V této kapitole, řekněme ryze námořnické, však nelze vypustit alespoň vzpomínku na jednu jedinou nepatrnou epizodu z tisíciletých dějin časomíry.

   Bylo to v prvé polovině XVIII. století. Světový obchod na všech mořích se rozvíjel, rejdaři spouštěli na moře nové a nové obchodní koráby, oceány křižovaly mohutné řadové lodi s mnoha a mnoha desítkami děl. Jen s navigací to stále nebylo valné. Pro dobrého kapitána nebylo žádnou ostudou, minul-li místo požadovaného přistání až o 160 kilometrů a dokončil-li pak poslední úsek plavby za pomoci pobřežní navigace a námořních příruček, tzv. „sailing directions“, vydávaných už tenkrát všemi námořními státy a obsahujících víceméně přesné popisy všech pobřeží a význačných znaků na nich. Velikost této „přípustné chyby“ je názornou ukázkou, jak velmi naléhavá byla otázka přesného měření času, umožňujícího i přesnou navigaci.

   V roce 1740 vypsala proto britská královská vláda vpravdě královskou odměnu 20 000 liber sterlingů tomu, kdo vyrobí jakékoli zařízení umožňující určit zeměpisnou délku s přesností 30 obloukových minut, což se rovná nepřesnosti v poloze o 55 km nebo, při použití právě popsaného srovnání místního poledne s greenwichským časem, odchylce lodních hodin nejvýš o dvě minuty. Odměna měla být vyplacena, dorazí-li loď používající nového zařízení s požadovanou přesností z Anglie do některého přístavu v Západní Indii. Cesta tehdy trvala plných pět měsíců a po celou dobu nebylo možno (rozhlasové časové signály tenkrát přirozeně ještě neexistovaly) opravit chod chronometru, nařízeného před vyplutím lodi. Řečeno dnešní terminologií používanou pro vyjádření přesnosti časoměrů požadovala britská vláda stabilitu lepší než 1:100 000. Na svou dobu mimořádně náročný požadavek byl však přesto splněn. Odměnu obdržel – ovšem po dlouhých letech trapného handrkování – John Harrison, zcela nevzdělaný tesař z Yorkshiru. Jeho námořní chronometr se na konci pětiměsíční plavby letech 1761–1762 odchýlil od greenwichského času o jednu minutu a 53 vteřin.

   Stroj byl vzornou ukázkou dokonalé řemeslné práce a Harrisonovým celoživotním dílem. Ačkoli vznikl před více než 200 lety (a mnozí z nás mají pošetilé sklony považovat všechno dávno i nedávno minulé za beznadějně zastaralé a primitivní), byl na úrovni dnešních středně dobrých, krystalem řízených elektronických hodin, používaných až donedávna hvězdárnami. Pro porovnání: teprve před několika málo lety byly vyrobeny náramkové hodinky řízené ladičkovým elektronickým oscilátorem a opěvované jako nejpřesnější časoměr své kategorie. Vykazují nepřesnost asi jednu minutu za měsíc, tedy stabilitu 2,3:100 000. Negramotný tesař před dvěma sty lety dosáhl tedy více než dvojnásobné přesnosti… Na tom nic nemění skutečnost, že jsme dnes díky přechodu od mechanických k atomickým časoměrům dosáhli přesnosti řádově mnohonásobně vyšší Například francouzské atomické hodiny firmy CSF pracují s přesností 10-11 pro oblast kratších a středně dlouhých časových intervalů. Principem je využití tzv. stabilizovaného přestupu mezi dvěma úrovněmi molekulární energie v parách alkalického kovu a rubidia, tedy něco, nad čím by asi trpělivý a zručný tesař Harrison nechápavě vrtěl hlavou. Tyto hodinky, vážící asi 6 kg při celkovém objemu 6 dm3, se za tisíc let smějí předejít nebo zpozdit nejvýš o jednu jedinou vteřinu.

   O váze a objemu nepadla zmínka náhodou – atomové hodiny totiž pravidelně cestují kolem světa. Praha byla pojata jako „zastávka“ do tohoto experimentu roku 1967 – ve dnech 28. a 29. září se uskutečnilo srovnání našich základních hodin v Ústavu radiotechniky a elektroniky ČSAV v Praze s atomovými cesiovými hodinami americké firmy Hewlett Packard, Palo Alto, Kalifornie. Přesný čas základních hodin navštíveného státu – jimiž jsou řízeny rozhlasové časové signály – je upraven s přesností jedné mikrosekundy (0,000001 vteřiny), aby se dosáhlo časové jednotnosti. Kromě toho byly díky „putování“ atomových hodin získány velmi důležité údaje o rychlosti šíření rádiových vln.

   Velkou pomocí námořníkům se brzy nato staly hvězdářské ročenky, vydávané pod názvem „nautické kalendáře“ (efemeridy) pro potřeby námořní navigace. Zastaly úlohu, kterou dnes na lodích, vesměs vybavených alespoň rozhlasovým přijímačem, převzaly časové signály: umožnily totiž zjistit přesný čas, i když chronometr zlobil nebo se dokonce – což byl neodpustitelný hřích – zastavil. Kalendář obsahoval přesné časové údaje, kdy se na obloze odehraje nějaký význačný jev, například zákryty hvězd Měsícem, vzdálenost Měsíce od jasných hvězd v různých hodinách (tu lze také změřit sextantem), zatmění Jupiterových měsíců apod. – to vše podle greenwichského času. Kapitán se základním astronomickým vzděláním mohl pak znovu a velmi přesně chronometr seřídit. Astronomie zkrátka odevzdala lidstvu opět jeden velmi praktický dar.

   Nautický kalendář ostatně vychází, navzdory radiogoniometrii, rozhlasovým signálům a dalším vymoženostem, dodnes. Trochu z tradice, trochu ze skutečné potřeby. Jsou v něm uvedeny všechny údaje potřebné pro astronomická pozorování Slunce, Měsíce, planet a asi padesáti nejjasnějších hvězd. A ještě – skoro se to ostýchám napsat – krásné barevné inzeráty navigačních přístrojů a posledních novinek v námořní službě. Také proto má Browns Nautical Almanach, jak se nejznámější ročenka jmenuje, odběr spolehlivě zajištěn. Konečně patří do lodního inventáře – samozřejmě – i kompas, umožňující určit a udržovat požadovaný kurs lodi. To vše jsem se tedy dozvěděl, než jsem mohl pokračovat cestě za navigací mořeplaveckých národů. Moc nadějně to nevypadalo. Féničané nebo Vikingové sotva měli hvězdářské ročenky a chronometry, i když snad mohli mít nějaký prostý nástroj sloužící k měření úhlů; vždyť už Hipparchos a Ptolemaios měřili polohy hvězd na svou dobu obdivuhodně přesně. A měli ovšem i příslušné astronomické znalosti. Začal jsem Vikingy, obdivovanými mořeplavci, kteří na svých „drakkarech“, dračích lodích, pluli například ze severního Norska, Holohalandu, kolem celé Evropy až do Konstantinopole (říkali jí Miklagaard) nebo přes Island do Grónska.

   Byl jsem náramně zklamán. Tito lamželezové se totiž drželi břehů jako klíšťata a na volné moře vyplouvali jen velmi, velmi neradi. Každá taková cesta, ať už dobrovolná, nebo nedobrovolná, za bouře znamenala pro ně riskovat holý život. Důkazů o tom je celá řada – jen umět hledat. Postačí zalistovat ve slavné knize Snorri Sturlusona (1178–1241) Heimskringla, Olafs saga ins helga – Sága o svatém Olafovi.

   Svatý Olaf byl norským králem, bojovníkem, jak zákon káže, a hrdlořezem, jakého ani na divousy bohatá Skandinávie tak hned neviděla. Na stará kolena se stal křesťanem, ale teprve tehdy, když jeho světská moc zanikla. Padl roku 1030 stár toliko 35 let a roku 1164 byl prohlášen za svatého. Zmínili jsme se o jeho smrti v kapitole o chronologii Ježíšova ukřižování.

   Heimskringla se – jak jinak? – na mnoha místech zabývá přepravou krále Olafa a jeho bojovníků po moři:

   …Zamířili s loďmi na východ podél břehů a nejprve připlut/ do Dánska…;

   …Král Olaf pokračoval v plavbě dále na východ podle švédských břehů…;

   …Plul jižním směrem podél jutských břehů…;

   …Potom plul král Olaf na jih k Frisku a zakotvil za bouřlivého počasí před kinnlinským pobřežím…, (což bylo asi dost nebezpečné);

   …Král Olaf zamířil nyní na východ podél země…

   A tak dále a tak dále.

   Podobných výroků bychom našli v 251 kapitolách knihy velmi mnoho. Docela stejné plavecké informace poskytují i další ságy, slavná Edda i historické prameny.

   Koneckonců o tom svědčí i dnes nejpřijímanější názor o původu samotného slova „viking“. Je to slovo nepochybně severské; franské kroniky nazývají totiž Vikingy Normany, anglosaské Dani, Němci jim říkali „Ascomanni“ (jasanoví muži – asi podle materiálu, z něhož byly postaveny drakkary), Irové „Lochlannach“, Finové „Ruotsi“ a konečně Arabové, usídlení tenkrát ve Španělsku, „majdus“ – pohanští čarodějové.

   Název „viking“ je nejspíše odvozen od kmene „vík“, označujícího zátoku nebo fjord. Další možnosti odvození, např. od „víg“ (boj, bitva), „Vík“ (název kraje při Oslofjordu), „wic“ (staroanglicky tábor), nebo dokonce „wikan“ (tuleň), byly historicky pozorně zváženy a zamítnuty.

   Nezdá se, že by se severští bojovníci, považující se (převážně neprávem) za výkvět cti, statečnosti a vůbec všech žádoucích vlastností, nazývali slovem, které je obsahově podobné českému „zákeřník“, tedy ten, kdo číhá za keřem – a podle toho „viking“, kdo číhá na svou oběť v zátoce. Daleko spíše lze název „viking“ přirovnat k českým slovům „lesák“, „horal“, „skalák“ atp. Zkrátka člověk vydávající se podél pobřeží do zátok a fjordů.

   Jiným jazykovým důkazem našeho tvrzení je jméno jedné ze tří zemí, odkud Vikingové pocházeli – vedle Dánska a Švédska: Norsko. Srovnávejme s anglickým „Norway“ a německým „Norwegen“ – což obojí znamená „Severní cesta“; jsme v tu ránu doma. U kolébky názvu vikingské země byla dlouhá obchodní námořní trasa podél norského pobřeží, odkud byly odedávna z Dalekého severu dováženy do tržního města Skiringssalu a dál na jih tulení kůže, mroží kly a různé kožešiny. Název trasy pobřežní plavby se pak přenesl na celou zemi. Vikingové nikdy nebyli mořeplaveckým lidem. Neznali mapy, neměřili patrně výšku hvězd, a byla-li jasná noc, dovedli podle Polárky určit toliko světové strany. Nic víc.

   To je nezvratná skutečnost, kterou nepřímo – a jistě nevolky – potvrzují zejména němečtí autoři, usilující za Hitlerovy vlády o nalezení samostatné germánské „nordické“ astronomie, jejíž vývoj byl prý znemožněn křesťanstvím. Příkladem za všechny je téměř osmisetstránková kniha O. S. Reutera, která vyšla v Mnichově roku 1934. Přes veškeré úctyhodné autorovo úsilí se skutečný výsledek dá shrnout několika větami: Reuter nalezl jednoho jediného „nordického“ hvězdáře, chuďase a pohana Oddi Helgassona zvaného „Hvězdný Oddi“. Žil u jarla Thorda na Islandu a byl to, jak dosvědčují kroniky, „nevelký pracovník“, plnící své rybářské povinnosti u ostrova Flatey jen liknavě a neobratně. Z pozorování „Hvězdného Oddiho“ se zachovala toliko dvě sdělení, týkající se jednak změny výšky poledního Slunce od zimního k letnímu slunovratu, jednak změny místa, kde Slunce průběhem roku zapadá a vychází. Oddi používal svéráznou úhlovou jednotku „půlkolo“, tj. poloměr slunečního kotouče.

   To je nejen trochu málo – to je ve srovnání s astronomií některých starověkých (!) národů takřka nic. O úrovni „nordické“ astronomie svědčí například i zpráva o cestě Nikolaje, pozdějšího opata v Munkathvera na severním Islandě, roku 1150 do Palestiny. Opat, který se jisté volky nevolky nevyhnul mnohým cestám po moři, považoval za jednu z největších senzaci, již bylo nutno sdělit krajanům, prostou a všem mořeplavcům dokonale známou skutečnost, že totiž v Palestině stojí Polárka na obloze značně níže než na Islandu. Nenapadlo ho nic lepšího než popsat její výšku takto:

   Lehnete-li si v Palestině na záda, skrčíte koleno a položíte na ně pěst se vztyčeným palcem, bude hvězda, nastojte, právě nad ním…

   A do třetice, a tentokráte ne o nevolnících a o biskupech, ale o nejslavnějším z Vikingů, proslulém plavci Leifovi, „šťastném synu“ Rudého Erika, zakladatele grónských kolonií. Pustil se kolem roku 1000 za objevy nových, pohostinnějších pobřeží z Grónska na jih a objevil Severní Ameriku. Kraje, kolem kterých plul, nazval Marklandem (to byl patrně Labrador a Vinlandern. Podle knihy Flatev to byla

   …země s většími lososy než kdekoli jinde… s půdou tak úrodnou, že nebylo třeba ukládat seno na zimu… v mírné zimě vadla tráva jen málo. Den a noc v zimě jsou si zde rovnější než v Grónsku nebo na Islandu. Nejkratšího dne, 21. prosince, stálo Slunce při snídani i při svačině (tzn. asi v 16.30 hod.) na obloze…

   Kromě tohoto poněkud kuchyňského pozorování určil Leif azimut vycházejícího a zapadajícího Slunce, tzv. eykstatt a dagmalstatt. Tím byl jeho veškerý astronomický zájem vyčerpán. Dokázali-li astronomové z těchto nadmíru skromných údajů odhadnout místo Leifova přistání někde mezi zeměpisnými šířkami Bostonu a New Yorku, není to zásluha vynikajících navigačních a hvězdářských znalostí neklidného jarla.

   Poslední rána však teprve čekala. Dozvěděl jsem se, že hlavním navigačním nástrojem kormidelníků vikingskýeh lodí byla… sběračka. Ano, sběračka s dlouhou rukojetí, pomocí níž kormidelník ochutnával moře a z jeho slanosti usuzoval, zda se drakkar přiblížil k ústí velké řeky, proti jejímuž toku by bylo možno provést pěknou loupežnickou výpravu do nic netušícího vnitrozemí. Podle chuti prý bylo dokonce možno rozeznat, o jakou řeku jde. Dnešní Vltavu by takový mořský koštéř poznal zcela určitě.

   Zkrátka a dobře: pachtění za původní „nordickou“ astronomií jako podmínkou a předpokladem námořní navigace a tím mořeplavby na širých oceánech je zbytečnou, marnou námahou. Nalezneme to, čemu opatrní a nedůvěřiví misionáři, působící např. u Laponců ještě v 18. století, říkali „astronomia diabolica“, „ďábelská astronomie“, začátky hvězdářství, vlastní každému přírodnímu národu. Germáni se v astronomii opozdili proti Babyloňanům, Egypťanům, Řekům o celá dlouhá tisíciletí, a málo pomohla snaha napravit tuto skutečnost prohlašováním hvězdářů polských (Koperník), slovenských (Jan Marek Marci), italských či anglických (Herschel) prostě za… Němce. Odvrátil jsem se tedy od Vikingů, kteří mne tak krutě zklamali, a pokusil se o štěstí u Féničanů. Pohořel jsem stejně, i když z jiných důvodů. Všechny vědomosti o jejich plaveckém umění už dávno odnesl čas tak důkladně, že se dnes dohadujeme i o původních fénických názvech souhvězdí a o základní úrovní jejich astronomie. Že musela být značná, není pochyb. Vždyť právě Féničané razili obchodní mořské cesty, jichž po pádu Kartága využívali Římané. A jak! Podle Plinia Staršího činil obchodní obrat Říma s Indií, Arábií a Čínou (!) sto miliónů sesterciů ročně – naprostou většinou na ženskou parádu –, což představuje přinejmenším několik miliard dnešních korun. Nepřímým důkazem je koneckonců i jméno nejvyššího fénického boha Ešmúna, znamenající zároveň Polárku. Féničané zřejmě ovládali základy mořeplaveckého umění včetně navigace už tehdy, když za Ramesse III. pronikly do Asie „mořské národy“, obyvatelé Řecka a Egejských ostrovů, prchající před tlakem stěhování válečnických Dórů. Tyto „mořské národy“, znalé mořeplavby, rozložily mocnou říši Chetitů a zmocnily se území Nahariny, Amoru, Kypru a Kilikie, než byly Ramessem III. poraženy ve dvou bitvách v Asii a při ústí Nilu, kam se jim podařilo proniknout. Nepatrnou epizodou tohoto vření zachvacujícího obrovská území byla i… trojská válka.

   Škoda. Co dělat?

   Málem bych se byl vzdal dalšího úsilí, kdyby se mi náhodou nedostalo do ruky několik zajímavých knih o Polynésanech, znamenitých mořeplavcích, překonávajících na širokém Tichém oceánu obrovské cesty k drobným, v moři ztraceným ostrůvkům. Polynésie zaujímá oblast tvaru obrovského trojúhelníku, obráceného vrcholem, Velikonočními ostrovy, k 3 760 km vzdálené Jižní Americe, s jižním úhlem základny na Novém Zélandu a severním na Havajském souostroví. Je čtyřikrát větší než Evropa, leží v oceáně, jehož plocha přesahuje plochu všech pevnin dohromady – ale největší polynéský ostrov, Nový Zéland, je velký sotva jako Československo a většina ostatních má rozlohu pouhých stovek nebo desítek čtverečních kilometrů. O nesmírných vzdálenostech, které bezpečně a velmi často Polynésané překonávali, poskytne snad představu i toto: přímá lodní linka mezi Filipínami a Peru měří přesně… 25 000 km… Polynésané používali při svých cestách znamenitá plavidla, dvojité kánoe typu katamaránu nebo kánoe s vahadlem, obojí impozantních rozměrů, průměrně 18 až 24, podle pověstí i 30 a více metrů dlouhé. Jako důkaz z dávných dob se zachovaly pouze dva kamenné podstavce v posvátném háji poblíže přístavu Kawhia na Novém Zélandu, kde byla uložena proslulá kánoe Tainui po slavné plavbě do střední Polynésie roku 1350. Podle vzdálenosti podstavců musela být dlouhá nejméně 25 metrů. Pro srovnání: drakkary Vikingů měřily od přídě ke kormidlu obvykle asi 16 metrů, jen výjimečně kolem 20 metrů, jak nám umožňují soudit nálezy lodí v severských mohylách, a to lodí zřejmě obzvláště nádherných a slavných. Loď z Tune je 20 metrů dlouhá, z Gokstadtu 23 metry a nejznámější (i nejkrásnější) z Osebergu asi 21 metrů. Pro naši úvahu je obzvláště zajímavé a příznačné, že první dvě plavidla nebyla loďmi v pravém slova smyslu, ale čluny: neměla totiž střední kýl, jen ploché plaňkové dno. Nemohla proto při protivětru – ba ani při větru z boku – používat plachty. Archeologové jsou zajedno, že prosté válečné nebo obchodní lodi Vikingů byly ještě daleko menší.

   Uvnitř ostrovních skupin sloužily Polynésanům k dopravě i rybolovu vory. Snáze se vyráběly.

   Nic nevadí, že jsme si jako vzorek pro úvahy o navigaci starých mořeplavců vybrali ostrovní národ z druhé polokoule Země. Základní znalosti, a základní znalosti mořeplavby nejsou výjimkou, získávají všechny národy podobnými, jen místními podmínkami ovlivněnými cestami a dosahují také velmi podobných výsledků, aniž proto musíme pokukovat např. po bájné Atlantidě a po vzájemném spojení kontinentů, které prý kdysi všemocní Atlantiďané zprostředkovali.

   Skvělé mořeplavecké úspěchy Polynésanů jsou podloženy dlouhým, neúnavným úsilím. Mají výborné mapy, podobající se sice vzhledem i materiálem spíše kobercům utkaným z různě zbarvených kokosových vláken, zachycují však velmi přesně nejen polohu ostrovů a ostrovních skupin, ale i mořské proudy a obvyklé směry pasátů. Polynésané zřídili dokonce jakési námořní školy na Karolínách v Mogemogu, v Uleai, v Poluatu a na Marshallových ostrovech, kde se vyučovalo i základům astronomie. Vyznají se výborně v souhvězdích a určují podle nich světové strany – jejich kompasová růžice má šestnáct hlavních směrů právě tak jako kompasy nejmodernějších lodí. Polárka jim určuje sever, Jižní kříž jih. Východozápadní směr udržují podle řady souhvězdí se známými dobami východů a západů.

   Tyto znalosti nebyly vyhrazeny jen odborníkům-astronomům nebo námořníkům, byly majetkem všech Polynésanů. Tak například stvořitelský zpěv Kumulipo z Havaje, důvěrně známý už dětem, vypráví o zavěšování hvězd „ve čtrnácté éře“. Vyjmenovává a umísťuje na obloze 81, slovy jedenaosmdesát hvězd. A teď ruku na srdce: kolik jednotlivých hvězd dovedete na obloze pojmenovat vy? Polárku – to je samozřejmé. Snad Sírius, Algol, Aldebaran, Betelgeuse, Rigel, připusťme, že poznáte podle stálého a nechvějícího se světla některé planety (velkomyslně je na chvíli zařadíme mezi hvězdy) – Venuši, Mars, Jupiter, Saturn. To je pořád všeho všudy jen devět nebeských těles – právě devítina znalostí každého polynéského kluka. Pravda, jasné nebe nad Tichým oceánem má jistě svou zásluhu, ale i tak…

   Astronomická výuka mladých adeptů mořeplavby byla v Polynésii velmi zajímavá. Měli i názorné pomůcky: otáčivé tabule, kde čep označoval Polárku a kukuřičná zrna hvězdy. Tak sipříští lodivodi vštěpovali obraz hvězdného nebe do paměti. Učitelé-astronomové se jmenovali „pallauu“ a své vědomostí, sdělované pod přísahou mlčenlivosti, brali jako hluboké tajemství do hrobu. O astronomických vědomostech a zejména o hlubokém proniknutí těchto znalostí svědčí i skutečnost, že polynéské měsíce nemají jména podle charakteristických přírodních dějů, jako například u nás, ale podle souhvězdí v tu dobu před východem Slunce vycházejících nebo po jeho západu klesajících za obzor. A o tom, že je polynéská astronomie jaksepatří stará, možná starší, nežli si vůbec dovedeme představit, svědčí obtíže s identifikací starých polynéských názvů souhvězdí a hvězd. Jedno souhvězdí jménem Pešeylam nemohlo být dosud zařazeno. Polynésané sami připouštějí, že z oblohy zmizelo, ačkoli je jejich dávní předkové přesně a nepochybně pozorovali. Toto souhvězdí se podobalo otevřené ruce, jejímiž prsty byly hvězdy. Podle tradice leželo v pradávných dobách mezi Orionem a Krkavcem. Dnes po něm není ani stopy.

   Mohli bychom samozřejmě tyto zprávy odmítnout jako pouhé legendy, zkreslené pohádky – jenže tutéž zvěst nám zachovaly i starobabylónské klínopisy. Vzhledem k rychlosti, lépe řečeno ke zdlouhavosti zdánlivého vzájemného posunu hvězd na obloze, je taková změna téměř vyloučená v době, od jejíhož počátku bylo lidstvo podle našich představ schopno zaznamenat a podržet ve společenské paměti polohu hvězd. Tvary souhvězdí se opravdu zvolna mění, bez mimořádně přesných měření lze však tuto změnu prostým okem pozorovat teprve po dlouhých desetitisíciletích. Co tedy pozorovali starobabylónští a polynéští hvězdáři? Několik zároveň vzplanuvších nov? Nebo spíše jasné hvězdy, které se naopak na krátký čas změnily v novy a pak rychle pohasly? Či snad jde tradice zpráv o souhvězdí Pešeylam tak hluboko do minulosti, jak se dosud nikdo neodvážil ani pomyslet? Nechci pouštět z uzdy fantazii, ale právě v Polynésii jsou podmínky pro zachování ústních tradic lepší než kdekoli jinde na světě. Rarotongské rodokmeny například obsahují dnes až 92 generací k předkovi Tu-te-kangi-mramovi, což znamená nejméně do doby kolem roku 450 př. n. l. Na Markézách zachovává ústní podání rodové posloupnosti přes propast 150 generací až k Otci-obloze Rangi-matuovi, tedy asi do roku 2000 před n. 1.… To vše jsou ovšem jenom dohady. Vysvětlení nemáme.

   Ještě větší záhadou je však skutečnost, že není ani stopy po jakýchkoli polynéských navigačních přístrojích, případně astronomických nástrojích. Z nezbytných pomůcek mořeplavby jsme nalezli jen tkané kokosové mapy a „kompas“, vlastně dokonalou znalost určování světových stran podle hvězd nebo Slunce. Že je tento „kompas“ dostatečný (a při stále jasné obloze Polynésanů ho lze použít téměř vždy), svědčí koneckonců – ačkoli na druhé straně světa – i určování půdorysu základny egyptských pyramid podle čtyř světových stran. Dělo se přirozeně bez kompasu, astronomickými metodami, a jeho nepřesnost nepřesahuje obvykle několik úhlových vteřin, což by byl i pro moderního architekta docela slušný výkon. A to ještě, jak dokázal např. náš vědec doc. Dr. Žába, lze tuto nepřesnost připsat spíše na účet posunů zemské osy, její tzv. precese, než na účet egyptských inženýrů.

   Sextant, chronometr nebo nějaké jiné přístroje s podobnou navigační funkcí v Polynésii chybí.

   Podivné! Že bychom přece jen museli uvěřit v šestý smysl? Ne. Zachovejme zatím klid a buďme trpěliví.

   Několik autorů, mezi nimi i velmi originální a v některých názorech až příliš samorostlý Eric de Bisschop (jeho kniha Polynéská záhada vyšla i v českém překladu), se zabývalo záhadami navigace „Vikingů Tichého oceánu“. Právě Bisschop, vycházeje z vlastních zkušenosti plavby na polynéských kánoích i ze starých domorodých bájí o „plavbě k Plejádám“ nebo o „plavbě k Aldebaranu“, dospěl k domněnce, že domorodci sledovali, která souhvězdí nad nimi vrcholí, a podle nich odhadovali dosaženou zeměpisnou šířku. Snažili se vždy dostat na návětrnou stranu cílového ostrova, ať už to znamenalo na západ, nebo na východ, a po dosažení příslušné zeměpisné šířky se „po rovnoběžce“ vydávali přímo na východ nebo na západ k vytčenému přístavu, případně, jak píše Bisschop, „podle citu“ opravili kurs v poslední fázi cesty.

   Eric de Bisschop pro svá tvrzení neuvádí doklady, Musel jsem se tedy volky nevolky vydat na jejich lov sám. Nebylo to sice snadné, ale nebylo to ani bez výsledků. Seznámil jsem se například s legendárním havajským námořníkem Ru, jenž prohlásil:

   Vidím, že se v údolích tísní lidé a že se brzy budou tlačit i v horských krajinách. Vybral jsem na obloze hvězdu. Pod tou hvězdou je země, kde najdeme pokojný domov.

   Plavci Ru se jeho přání splnilo, snad díky prosebné písni:

   Ó Tangaroo v nezměrném prostoru,

   rozežeň mraky denní,

   rozežeň mraky noční,

   aby Ru mohl hledět na hvězdy nebe

   a plout za nimi do země svých přání!

   A tak kapitán Ru nalezl vytoužený atol, ostrov Aitutaki.

   Takových bájí a pověstí je v Polynésii mnoho – namátkou jmenujme pověst o jiném hrdinovi Kama-hua-lelem, který „plul k severu pod Pásem Orionu“ (což je polynéské souhvězdí), nebo nejslavnějšího muže starých polynéských bájí Hawai'i-loa, jenž veden bájným navigátorem Makalťi, tedy Plejádami, nalezl v jejích směru a ve směru Jupitera (havajsky Iao) a Aldebarahu Havajské souostroví.

   Teoreticky to vypadá velmi pěkně – což Eric de Bisschop dobře věděl. Souhlasí i astronomické údaje: Plejády totiž vrcholí asi na 24° s. š., Aldebaran na 16° 30' s. š., takže zamířil-li hrdina Hawai'i-lo mezi ně, opravdu nalezl správnou zeměpisnou šířku Havajského souostroví ležícího mezi 18° 30' a 22° 30' s. š.

   Havajské souostroví je ovšem náramně veliké – Polynésané se však vydávají na cesty i k nepatrným ostrůvkům, ztraceným na nekonečné hladině širého oceánu. Chyba v odhadu přesného nadhlavníku, na kymácivé loďce přirozená a pochopitelná, a ke všemu při odhadování polohy celých souhvězdí, nikoli jednotlivých hvězd, by se nevyhnutelně změnila v tragédii. Při omylu o 10° – což je asi tak nejmenší předpokládaná chyba – by mořeplavci minuli cíl o 600 mil. Při chybě pouhého jednoho stupně o 60 mil. I to by stačilo, aby ostrov zůstal hluboko pod obzorem, tak daleko, že by nepomohl ani mořeplavecký fortel bystrookých domorodců; totiž sledovat barvu oblohy. Nad mělkými lagunami atolů prý měla lehounce nazelenalý nádech, který Polynésané rozeznávali už z dálky.

   Ne, tohle se mi nezdá…

   Bisschop snesl řadu dobrých a pádných argumentů pro své tvrzení, že Polynésané určovali pouze zeměpisnou šířku cílového ostrova. Délku ostrova nacházeli zkusmo, podle zkušenosti, a vždy plavbou takovým směrem, aby bylo zcela jisté, že je cíl na západ nebo na východ od nich. Tomu pomáhala jednak dokonalá orientace podle hvězd, jednak využíváni poměrně stálých mořských proudů, zejména 9 000 mořských mil (asi třetinu obvodu Země) dlouhého a mocného protiproudu od nejjižnějšího filipínského ostrova Mindanaa až ke Galapágám, tedy od západu k východu, proti pasátním větrům. Proudů využívali Polynésané i při plavbách do Ameriky. Vydali se vždy přímo k jihu, až asi na 40° jižní šířky, kde vanou stálé a silné západní větry. Když je donesly ke břehům Jižní Ameriky, postaral se už o další „transport“ Humboldtův proud podél břehu k severu, k Peru. Odtud ulehčovaly zpáteční cestu východní pasáty i proudy, kterých využil např. i slavný vor Kon-Tiki. Eric de Bisschop podnikl po vorech cestu oběma směry, aby přesvědčil všechny své protivníky. Slabina jeho vývodů je však především v tom, jakým způsobem Polynésané zeměpisnou šířku určovali, jaká tedy vlastně byla jejich navigace.

   A přece je řešení obsaženo v knize samotného Bisschopa. Jeho pýcha a zejména nechuť uznat jakoukoli cizí autoritu a poslechnout jakékoli rady mu zabránily povšimnout si jej blíže a vytvořit první uzavřenou a nespornou teorii navigace Polynésanů. Právě tyto vlastnosti ostatně přispěly k ukončení Bisschopova života ve věku 68 let na útesech atolu Rakahanga po nešťastné cestě plachetního voru Tahiti-Nui. Bisschop s hrůznou osudovostí vyplnil předpověď svého životopisce Frangoise de Pierrfena z roku 1938:

   Erikova životní hvězda září nad Markézami. Už od svého nejútlejšího mládí ví, že jeho pravým domovem je Tichý oceán a že tam jej zavede jednoho dne nit jeho osudu, předurčeného sudičkami. V očekávání tohoto vzdáleného okamžiku stráví čas řadou dobrodružství a odvážných podniků daleko od místa, kde desátá rovnoběžka přetíná stý čtyřicátý poledník. To je však místo, kde se rozhodne o jeho osudu.

   A vskutku. O Bisschopově osudu rozhodl 30. srpen 1958 na přesně předpovězené zeměpisné šířce, na desáté rovnoběžce. Jen místo poledníku stého čtyřicátého protíná atol Rakahanga poledník stý šedesátý – ale Eric o poledníky tak jako tak mnoho nedbal…

   Bisschopovo lpění na osobitých teoriích prohlašujících jakékoli přístroje za zhola zbytečné pro domorodce sžité s mořem způsobilo, že přehlédl (a s ním, pokud je mi známo, všichni badatelé) i nápadnou zvláštnost z Raivave v souostroví Tubuai, Jižních ostrovech. Polynéšti národopisci tam objevili zvláštní „naběračky na jídlo“ na rukojeti, podobné držadlu pádla, na jejichž druhém konci je jakási prodloužená miska. Nález vzbudil všeobecný podiv a rozpaky – ve staré polynéské kultuře, používající k přípravě pokrmů výhradně zemních pecí, byl totiž takový nástroj zhola zbytečný a neúčelný. Protože se však nějaké vysvětlení, buď jak buď, vždycky nalézt musí, nalezlo se i tentokrát: dřevěné naběračky prý vznikly na Raivave teprve po příchodu Evropanů. Domorodcům se zkrátka „zalíbila“ naběračka nějakého lodního kuchaře a začali ji podle svého napodobovat.

   Vysvětlení je ovšem nejen dokonale mylné, ale přímo pošetilé. Nevšímá si podoby pádla – ta sama by měla autory přivést na správnou stopu –, nevšímá si ani daleko závažnějšího poznatku, že polynéská kultura vytvořila v hmotné oblasti jen předměty nezbytné potřeby, sice s láskou a péčí, třeba i bohatě zdobené, nikdy však zhola zbytečné. To, co je rozpačitě nazýváno „naběračkou na jídlo“, je ve skutečnosti součástí lodního inventáře, starou známou „navigační pomůckou“ vikingských kormidelníků, zkrátka naběračkou na „ochutnávání moře“ a tím na zjišťování blízkosti říčních ústí. Je logické, že vznikla právě v souostroví bohatém řekami. Jistě se za nočních plaveb hodila nejen pro orientaci kormidelníka, ale i při vyhledávání vod vhodných pro některé druhy ryb, dávající přednost smíšené slané a sladké vodě.

   Naběračka ovšem není hledaným navigačním přístrojem, umožňujícím Polynésanům křižovat nekonečnou hladinu Tichého oceánu. Skutečná, vyhovující navigační pomůcka byla nalezena na Havajských ostrovech už asi před šedesáti lety. Umožňovala s dostatečnou přesností měřit výšku Slunce a hvězd nad obzorem a dospět tak i bez chronometru a bez astronomické ročenky (jak víte) k uspokojivému nalezení žádané zeměpisné šířky. Zastoupila zkrátka sextant, od něhož se lišila předem pevně nastavenými úhlovými hodnotami, odpovídajícími kulminačním výškám Slunce, Polárky a případně dalších hvězd pro cílové ostrovy. Objevil ji mladý důstojník amerického loďstva Rodman, pozdější admirál a ředitel světoznámé námořní revue Naval Proceedings.

   Dlouho hledaným a konečně šťastně nalezeným přístrojem, bez něhož si nedovedeme výbornou navigaci Polynésanů vysvětlit, byla kalebasa, obyčejná tykev.

   Vlastně posvátná tykev, ačkoli na Havajských ostrovech, odkud přišla první zpráva, nebyla ničím jiným než docela obyčejnou tykví se seříznutým vrchlíkem a s několika otvory vyvrtanými v přesně určených vzdálenostech od kraje. Tykev se naplnila vodou – a přístroj byl připraven k měření. Postačilo držet kalebasu vodorovně, tak aby hladina na všech stranách sahala právě k vyvrtaným otvorům a jedním z nich pozorovat přes okraj tykve např. Polárku. Jestliže se promítala těsně k okraji vodou naplněné kalebasy, byla (podle polohy otvoru) dosažena např. zeměpisná šířka 20°. Pak už postačilo plout po větru, aby kánoe dorazila k cíli, k Havajským ostrovům. Podle potřeby a zamýšleného kursu mohly být ovšem tykve uzpůsobené pro měření různých úhlů.

   Mísa s vodou sloužící místo vodováhy a udržující přesně vodorovnou (sám název ukazuje na vznik této techniky) polohu je téměř tak stará jako samo stavebnictví. Je prokázáno její použití staviteli Stonehenge, pohanských kamenných kruhů v Anglii a Francii, znali ji stavitelé pyramid a egyptských chrámů. Ani použití tykve v Polynésii není tedy ničím mimořádným.

   V zájmu důkladného šetření, jak říkávají kriminalisté, se však musíme zabývat i otázkou, zda vůbec na Havaji a v Polynésii roste tykev, schopná posloužit navigačním účelům. Nuže – po této stránce je všechno v pořádku. Tykve jsou na Havaji doma. Slouží k přípravě nejběžnější potravy, těsta poi, které je tu na rozdíl od ostatních polynéských ostrovů ředěno vodou. Všude jinde je v polotuhém skupenství předkládáno na vhodných listech. Pouze na Havaji roste velká a pevná tykev Cur-cubita maxima, sloužící k výrobě nádob a schránek. Po celé Polynésii je pak rozšířena menší tykev Lagenaria vulgaris. Obě tyto rostliny (právě tak jako sladké brambory) se dostaly do Polynésie z Ameriky na plavidlech prvních odvážných mořeplavců. Samotná semena tykví, nebo dokonce jemné oddenky sladkých brambor žádným jiným způsobem cestu překonat nemohly.

   Rozšíření kulturních rostlin je ostatně jedním z hlavních argumentů pro plánovité osídlení celé Polynésie mořeplaveckým národem, který ovládl i širé pláně Tichého oceánu a byl schopen mnohokrát opakovat kolonizační plavby mezi nově objevenými ostrovy a souostrovími. Tato kolonizace začala nejpozději v 10. století n. l., patrně však daleko dříve. Od západu se po celé Polynésii rozšířily moruše, poskytující kůru na zvláštním způsobem zpracované domorodé oděvy, chlebovník a banánovník. Z východu přišly dýně, tykve a sladké brambory (Ipomoea batatas), prokázané na Havaji již roku 1250 a na Novém Zélandě roku 1350. Tím je vyvrácena další historická lež: že totiž tyto plody „darovali“ rozsáhlým oblastem Polynésie teprve španělští dobyvatelé při výzkumných cestách Tichým oceánem.

   Národopisce objev kouzelné tykve mimořádně zaujal. Objasňoval – jak připouští sám Bisschop – řadu dosud nejasných polynéských legend a pohádek. A co nejdůležitějšího: vysvětloval konečně, jakými záhadnými prostředky byla umožněna námořní navigace nejen poměrně nedávných obyvatel Polynésie, ale i prastarých mořeplaveckých národů, křižujících od nepaměti Indický a snad i Tichý oceán daleko od pevnin a ostrovů.

   Zpráv o takových cestách je dost a dost. Nacházíme stále nové důkazy, že Kolumbus nebyl nejen prvním, ale ani druhým, ba snad ani desátým, kdo vstoupil na půdu Nového světa, i když jej ovšem teprve jeho výprava otevřela Evropě. Čínští mořeplavci patrně kolonizovali pobřeží Kalifornie už v polovině 5. století, po nich dosáhli amerických břehů Polynésané, od východu přicházeli, nemluvě o Vikinzích, portugalští plavci, Ir Ari Marson, španělští misionáři a nejspíše i Baskové na rybářských výpravách – to vše mezi 6. a 10. stoletím n. l. Většinu stop těchto návštěv smazali, bohužel, negramotní Pizarrovi kořistníci.

   Problematikou dávných, předhistorických mořeplavců se například zabývá i zeměpisec a astrolog Jurij Řešetov. Ve svých knihách dokazuje výsledky radioizotopových analýz, že se první člověk v Austrálii objevil teprve před 18 000 lety, ačkoli pozemní spojení Austrálie s Asií bylo přerváno už před nejméně 70 milióny let. Znamená to tedy – Řešetov snesl na podporu svého tvrzení mnoho argumentů –, že národy osídlující indický subkontinent a celou jihovýchodní Asii se pustily do dalekých mořeplaveckých cest již asi 18–20 000 let před. n. l., zatímco osídlení středomořských ostrovů, samozřejmě s výjimkou Sicílie, datujeme přibližně teprve do třetího tisíciletí před n. l., v krajním případě do tisíciletí šestého, kdy se patrně objevili první lidé na Krétě. Západnější ostrovy, Sardinie, Korsika, Malta a ostatní, si na první obyvatele ještě pár tisíc let počkaly. Je tedy výkon tichomořských, a z nich zejména polynéských odvážlivců hoden nejvyššího uznání. Jejich mořeplavecké umění zároveň představuje sám počátek lidských výbojů směřujících k ovládnutí a osídlení celého povrchu naší planety navzdory nejvážnější přirozené překážce, oceánu.

   Řešetov tvrdí, že praobyvatelé pobřeží Indického oceánu na vorech a katamaránech – od 3. tisíciletí před n. l. dokonce už na řádných korábech pro stovky členů posádky – pravidelně navštěvovali jižní Arábii, Madagaskar, východní Afriku, na druhé straně oceánu pak Ameriku. Nepříznivé proudy, jimiž argumentují protivníci teorií o dlouhých mořeplavbách za dávných věků, tehdy patrně neexistovaly. Za posledních dvacet tisíc let se směr tichomořských proudů nejméně třikrát změnil, jak prokázalo studium naplavenin na dně Tichého oceánu. Rozhodující úlohu při mořeplavbě plachetními loděmi ostatně hrají pravidelné větry, pasáty, vanoucí od pólu k rovníku a odchylující se vlivem zemské rotace a částečně i klimatických podmínek (tedy faktorů, jež se za poslední tisíciletí patrně příliš nezměnily) na jižní polokouli (až k 5° s. š.) k severozápadu, na severní polokouli (od 10° s. š.) k jihozápadu a západu. Mezi těmito pásmy je klidněji. Mořeplavci jistě brzy nalezli i „zpáteční vlak“: mezi 40° a 60° jižní šířky vanou poměrně stálé větry právě opačným směrem – k Jižní Americe a k Shetlandům.

   Tykev byla pro tyto mořeplavce geniální pomůckou a velnu pravděpodobně i nejhlubším, nejobezřetněji střeženým tajemstvím pánů „profesorů astronomie“, pallauu. Bylo by ostatně svrchovaně podivné a v dějinách astronomie naprosto bezpříkladné, kdyby Polynésané za dlouhá staletí, ba tisíciletí podrobného sledování hvězd a planet nevyvinuli nějaký třeba jednoduchý přístroj umožňující měření úhlů a tím výšky nebeských těles.

   Polynésané se zkrátka orientovali a možná že v méně civilizovaných oblastech své nesmírné „širé vlasti“ dodnes orientují na široké hladině oceánu velmi podobně jako poštovní holubi. Tento názor – ovšem pouze o holubech, bez přirovnání holubů k Polynésanům – vyslovil poprvé Angličan F. V. T. Mathews. Tvrdí, že se poštovní holubi orientují podle oblouku opisovaného Sluncem na obloze a svou výškou označujícího zeměpisnou šířku. Holub prý zná tvar a výšku oblouku ze svého domova. Postačí mu třeba jen několik minut slunečního svitu, jen trhlina v mracích, aby si „doplnil“ oblouk celý. Je-li nižší, než jaký zná, letí proti němu, na naší polokouli tedy k jihu tak dlouho, až se shodne se sluneční dráhou nad domovským holubníkem. V opačném případě letí od příliš vysokého slunečního oblouku na sever.

   Z astronomického hlediska není podstatný rozdíl mezi orientací podle Slunce a podle Polárky. Způsob určení zeměpisné šířky je, jak víme, týž. Jako pomůcka sloužila Polynésanům kalebasa, holubům velmi dokonalý orgán vnitřního ucha, tzv. „labyrint“, umožňující i za letu absolutně přesné udržení vodorovné polohy hlavy, podobně jako hladina vody v polynéské kalebase. Holub má – podle Matthewse – dokonce ještě něco víc než Polynésané: chronometr. Ano, doslova tak. Podobně jako leckterý člověk má prý i holub jakési „vnitřní hodinky“, časový smysl umožňující mu zjistit, zda se Slunce v úrovni dosažené správné zeměpisné šířky „opožďuje“ nebo „předbíhá“ a podle toho se vydat po vyhledané rovnoběžce na východ nebo na západ. Zní to hodně fantasticky, ovšem jen na první pohled. Ve skutečnosti má velmi přesné vědomí času mnoho lidí. Názorným kladem je obtížné přizpůsobení sportovců nucených odletět na soutěž nebo zápas hodně daleko, kde je místní čas o několik, třeba až dvanáct hodin posunut oproti našemu. Obvykle se obtíže vysvětlují jen porušeným spánkem, jakýmsi „spánkovým dluhem“; skutečnost je však podstatně složitější. Přenesením člověka do jiného místního času je narušena celá řada rytmických pochodů v těle, podléhajících „časovým hodinkám“, které volky nevolky každý z nás nosí s sebou. Ostatně sám Matthews prokázal svou teorii velmi přesvědčivým pokusem: umělým osvětlováním a pozvolnou změnou životního rytmu zkoumaných holubů a špačků se mu podařilo „pokazit“ jejich časový smysl. Jestliže „opozdil“ jejich vnitřní čas o šest hodin, letěli k domovskému holubníku nebo domovské budce chybným směrem, vždy s 90° odchylkou, což přesně odpovídá omylu námořního kapitána, jehož chronometr by se nešťastným řízením osudu zpožďoval o stejnou dobu…

   Nelze snad ani vyloučit, že Polynésané kromě tykve měli i jakýsi svůj „vnitřní chronometr“, zbystřený tisíci léty naléhavé potřeby, nezkažený civilizací. Snad mohli určovat polohu na moři nejen měřením úhlů, ale i jakousi podvědomou náhražkou časoměru, tedy v zeměpisné šířce i délce. Eric de Bisschop nepopíral „vnitřní chronometr“. Vůbec se o něm nezmiňuje a patrně ho ani nenapadlo o něm uvažovat. Zato popíral – posvátnou tykev. Podle něho nikdy neexistovala, prohlášení admirála Rodmana je čiročirým podfukem a všechny vědecké práce kolem tohoto způsobu měření pustou blamáží. Své tvrzení, jako vždy rozhodné a nepřipouštějící námitky, založil na dvou hlavních argumentech.

   1. sám měl jiný názor – a to de Bisschopovi obvykle stačilo;

   2. starý, penzionovaný ředitel Muzeo Berenice Pauahi Bishopové v Honolulu (podobnost jmen je náhodná) mu svěřil, že „kouzelá tykev“ patřící údajně králi Kalakauaovi, na niž se Rodman odvolával, ve skutečnosti žádné otvory neměla, a nemohla tedy jako sextant sloužit. Ředitel o tomto námětu korespondoval s admirálem Rodmanem – admirál se však tvrdě ohradil a korespondenci ukončil. Od té doby, tvrdí Bisschop, se o posvátné kalebase na Havajských ostrovech mlčí. Je tabu, čili, jak se říká v místním nářečí, kapu.

   Ale přesto… Cožpak postačí výpověď jediného staříka zvrátit nejen celou řadu úvah a tvrzení muže, jehož čestnost by měla být mimo vší pochybnost, ale i jediné logické vysvětlení námořní navigace tichomořských Vikingů – Polynésanů? Cožpak není nejen možné, ale dokonce velmi pravděpodobné, že by se páni profesoři pallauu co nejdříve a co nejlépe postarali, aby jejich přísně střežené tajemství z muzea zmizelo a aby „kouzelná“ tykev byla nahrazena docela obyčejnou „nekouzelnou“ tykví? A jakými asi prostředky, u všech všudy, vyměřili své dokonalé a přesné námořní mapy? A jak je možné, že ani po dlouhých tisíciletích pozorování hvězd nedošli k vynálezu nějaké třeba primitivní úhloměrné pomůcky? Lze si vůbec představit, že jejich plavby byly po celé věky, až do osvojení si draze vykoupených zkušeností o směrech větrů a o proudech, v 99 % případů sebevraždou hladem a žízní na nepředstavitelně obrovských pustinách oceánu?

   To všechno jsou sice argumenty, bohužel vesměs argumenty nepřímé. Bylo nutné nalézt ještě nesporný přímý důkaz. Počátky i sama podstata plaveckého umění Polynésanů jsou však jednak zahaleny hustým šerem minulosti, jednak pro Evropany nepřístupné přinejmenším stejně jako nejposvátnější místa v Mekce. A Honolulu je, buď jak buď, trochu z ruky…

   Nakonec se i to podařilo.

   Nalezl jsem ověřené zprávy, že na velkých kánoích podnikajících dálné plavby byli zvláštní „navigační důstojníci“ a že těmito navigátory byli vždy kněží.

   Na první pohled je to překvapující. Přečtete-li si ještě jednou několik výňatků polynéských zpěvů umístěných do čela kapitoly, budete patrně souhlasit, že tihle mládenci rozhodně spoléhali víc sami na sebe, na svou odvahu a na své zkušenosti než na přízeň bohů. Ti nepotřebovali nikoho, aby za ně škemral a nebeských „příslušných míst“… Jenže polynéští „lodní kaplani“ nebyli tak docela obyčejní. Byli, jak praví původní prameny, „zkušení v námořních věcech“.

   Celá Polynésie byla rozdělena do dvou církevních oblastí, dnes bychom řekli do dvou diecézí. První se jmenovala Ao-tea, Svět světla, druhá Ao-uri, Svět tmy. Každá z oblastí měla své vlastní kněze, kteří se pravidelně scházeli v Opoy v chrámu Taputapuatea k poradám.

   Co se na těchto „koncilech“ dělo, těžko říci – víme však (dalo pořádnou práci všechno tohle zjistit), jak pracovali „navigační důstojníci“.

   Podle své funkce vedli kánoe k cíli – samozřejmě. Předpokládáme-li, že zeměpisnou šířku měřili pomocí tykve, stěží by jejich počínání uniklo v nepatrném prostoru kánoe pozornosti, o rozměrné dýni ani nemluvě. Tajemství by bylo velmi brzo prozrazeno a stalo by se obecným majetkem. Teď však přijde objev geniální myšlenky námořních farářů Světa světla i tmy: kněží zároveň zajišťovali zvláštními kouzly příznivé větry. Hlavní světové strany, haveinga, nazývali Polynésané podle větrů vanoucích z té či oné strany větrné růžice otvory v obzoru. Při dlouhých námořních cestách byly otvory s nepříznivými větry knězem obrazně ucpány za pomoci boha větrů, jehož jméno bylo Raka. Volný zůstal jen jeden otvor, jímž pronikal obzvláště příznivý vítr.

   Čím asi byl znázorněn v čarodějné pomůcce „navigačních důstojníků“ velký oceán Kiwy, obklopující nesmírným kruhem celý svět? Inu, dýní naplněnou vodou, s otvory pro příznivé i nepříznivé větry kolem seříznutého okraje. Kněz ucpal kolíčky všechny otvory až na jeden – totiž ten, který umožňoval změřit zeměpisnou šířku celého ostrova. Manipulace s dýní byla posádkou kánoe jistě pozorována s posvátnou úctou jako kouzelnické vystoupení.

   Nikoho nenapadlo, že kněz nečaruje, ale měří výšku Polárky nad obzorem. Žádný z „navigačních důstojníků“ přirozeně tajemství neprozradil. Byl by bláhově podřízl větev, na níž sám seděl…

   Teprve teď jsem měl právo užívat a vychutnávat malé uspokojení, že všetečnost přece jen vedla k nějakému výsledku, přesto však mi nedala odpočinout vtíravá (a další všetečná) myšlenka: jestliže se „kouzelná kalebasa“ tak skvěle osvědčila Polynésanům, nebylo by nejen možné, ale dokonce přirozené nalézt něco podobného i u jiných národů? Zejména na takové úrovni mořeplavby, jakou prošli stateční Vikingové jižních moří?

   Možná že odpověď je někde přímo před očima. Možné že tento jednoduchý a svou jednoduchostí geniální přístroj nepozorujeme prostě proto, že nás ani nenapadlo jej hledat. Možná že se historie utajené polynéské tykve opakovala nebo předcházela i v jiných koutech světa.

   Důkaz o tom by byl konečným, posledním potvrzením správnosti našich úvah. Co dělat? Vydal jsem se za ním.

   Nebudu vás unavovat podrobnostmi předlouhého a klikatého hledání. Trvalo řadu let. Čas od času jsem získal nový výstřižek, výpisek, malou, nehotovou myšlenku. Nakonec jsem došel – ke kompasu. Ano, ke kompasu, dalšímu základnímu navigačnímu přístroji mořeplavců, umožňujícímu po určení polohy lodi zvolit a udržovat správný kurs k cíli.

   Neobávejte se – nebudu plést páté přes deváté a nebudu zatahovat kompas do naší úvahy zbytečně. Omezíme se i nadále pouze na hledání základní navigační pomůcky umožňující nalézt zvolenou zeměpisnou šířku. Kompas byl doplňkem – bez určení polohy lodi by tak jako tak mořeplavcům mnoho nepomohl. Světové strany ostatně určovaly přírodní národy odedávna podle hvězd, Slunce a řady dalších přírodních jevů – kompas jim tedy mohl posloužit jako pohodlné ulehčení při udržování kursu.

   Charakteristické je, že se zájem o hvězdnou oblohu a o určování světových stran podle ní neprojevuje jen u mořeplaveckých, ale i u vnitrozemských národů obývajících nedohledné stepi a pouště, pro poutníka stejně nebezpečné jako oceány. Není náhodou, že právě arabská astronomie dosáhla vynikající úrovně a v době své slávy neskonale předčila astronomii evropskou. Mohu ostatně důležitost astronomické orientace například v Mongolsku z vlastní zkušenosti jen a jen potvrdit; podařilo se mi tam při hledání starotureckého památníku pár desítek kilometrů od Ulánbátaru zabloudit i s mongolským šoférem gaziku a ztratit se v nesčetných vlnách stepních pahorků jako uprostřed oceánu. Nebýt šťastné náhody, že jsme narazili na „člun“ zdaleka viditelné bílé Jurty, obývané hrozně milým pastevcem – aratem (a hrozně zlými psími bestiemi), kdoví jak by všechno dopadlo…

   Základní abecedu astronomické navigace nemusíme proto hledat jen u námořních, mořeplaveckých národů. I hluboko ve vnitrozemí narazíme mnohdy na ledacos zajímavého, a nemusí to být právě kompas, pro suchozemce ještě postradatelnější než pro námořníka.

   A přece se o kompasu píše jako o prvním a základním plaveckém přístroji… Podivné!

   Zachovala se řada zpráv, že se s kompasem vydávali na moře plavci už dávno před Amalfiho vynálezem roku 1302. Roku 863 prý ho používali Normané, v italské básni z roku 1190 se o něm autor zmiňuje jako o pomůcce Italů. Řekové a Židé nazývali magnetovec, přirozeně magnetický nerost, „kalamitah“, slovem odvozeným od třtiny (kalamos), protože jej upevňovali na kousek plovoucí třtiny, aby se mohl v misce s vodou snadno otáčet. Féničané prý kompas také dobře znali; na přídích jejich lodí bývala upevněna soška bohyně Astarté, držící v jedné ruce kříž a druhou ukazující cestu – a kříž prý představoval kompas, vlastně tyčinku magnetovce upevněnou napříč přes třtinový plovák. Magik Abaras prý s sebou ustavičně nosil „průvodní třtinu“, kterou mu věnoval Pythagoras, aby se jí, podle Hérodota, řídil ve všech nesnázích své dlouhé cesty. A dál: legenda o Héraklovi vypráví, že byl kdysi tak zmožen slunečním žárem, až mu trochu povolily nervy a on obrátil svůj proslulý luk proti Slunci. Bůh Foibos měl smysl pro odvahu a sportovního ducha. Daroval Héraklovi zlatou číši, aby se s ní plavil přes oceán. Podle Pisandera zapůjčil Héraklovi tuto číši sám Okeános, a do třetice Lukian tvrdí, že to byla vlastně mořská lastura – v každém případě však kompas s plovoucí střelkou. Hérakles bývá často zobrazován s pohárem (ačkoli nemáme důvod domnívat se, že by byl nějak zvlášť rozmařile holdoval truňku); postava s jakousi mísou byla popsána i na rukojeti nožíku nalezeného v Dánsku a datovaného do počátku vikingské doby. Na starých tyrských mincích nacházíme často obraz lastury – což ovšem může být také vzpomínkou na doby, kdy mušle byly platidlem – ve spojení s Héraklovými sloupy, střežícími podle pověsti za Gibraltarskou úžinou vstup do oceánu, ovinutými hadem.

   (Tato kombinace je snad i původním vzorem značky amerického dolaru, dvakrát proškrtnutého velkého písmene S.)

   O používání kompasu v dávných dobách je opravdu řada záznamů a důkazů, byť i nepřímých. Tak například staří Britové nazývali (a obyvatelé Wallesu dodnes nazývají) lodivoda „Ilywydd“, což značí i „rudnou žílu“ nebo magnetovec“, a lodivodovu mzdu „lodemenage“ čili „mzdu za magnetovec“. A to se nepouštíme až do Číny, kde císař Wang-ti vlastnil kolem roku 2700 před n. l. pohyblivou sošku otáčející se ustavičně s rukou napřaženou k jižnímu pólu, považovanému Číňany za hlavní.

   To všechno sice souhlasí, ale nemýlíme se s křížem a pohárem?

   Jsem si téměř jist, že ano, že vysvětlování symbolického poháru jako kompasu je novodobou, od základu špatnou myšlenkou. Vždyť přece hrnec (nebo lastura či číše nebo jakákoli nádoba), v němž podlouhlý kousek magnetovce na prkénku plaval, je na celém zařízení tím nejméně důležitým. Srdcem kompasu byla, je a bude střelka. Sotva kdo viděl například knižní značku, obchodní společnost nebo klub jménem „Kompas“ (to je velmi časté), jež by měly jako grafický znak místo střelky krabičku. Nic takového patrně neexistuje a neexistovalo ani v dávné minulosti; pohár, lastura nebo mísa jsou nejspíše spodobněním daleko důležitějšího navigačního přístroje – posvátné dýně, která na sebe brala podle vzniku v tom či onom koutě světa nejrůznější podobu. V Polynésii lze sehnat dýni snáze než číši nebo mísu. Ve Skandinávii tomu bylo právě naopak. To i ono však sloužilo naprosto stejným způsobem, a doufejme, k plné spokojenosti.

   Nemáme dosud pro používání „dýňového sextantu“ skandinávskými plavci přímé důkazy – ledacos však přece jen svádí k zamyšlení.

   O pobřežní navigaci Vikingů jsme už mluvili. Navíc lze v ságách zjistit, že např. po plavbě z Norska na Island nebo zpět zůstávali severští plavci většinou dlouhé měsíce nebo dokonce celá léta na dvorech králů a jarlů jako vzácní a vítaní hosté, kteří dálnou plavbou více než dostatečně prokázali žádoucí mužné vlastnosti. Pravda – severské národy byly odjakživa na moře i mořské cesty odkázány, jenže volily vždy méně dobrodružné trasy, při pobřeží, po řekách, a pokud to bylo možné, dokonce – po souši. Skaldové, severští pěvci, až na vzácné výjimky nikdy nezpívají o „moři“, o „oceánu“, ale vždy o „fjordu“, tedy o pobřežním zálivu.

   Docela jinak si však vedli královští poslové a biskupové. Ti pluli např. mezi Islandem a Norskem třeba několikrát za rok, aniž by své výkony považovali za hazard a za důkaz vzácné zmužilosti. Proč? Znali snad něco, co bylo divokým jarlům, „mořským králům“, neznámé? Znali tajemství námořní navigace, třeba jen v zeměpisné šířce? I to by pro dosažení Islandu a zpáteční cestu dokonale postačilo.

   Stejně za vlasy přitažená se zdá symbolika kříže, vysvětlená příčným připevněním tyčinky magnetovce (nehledě na obtížnost opracování tohoto poměrně křehkého a drobivého nerostu) napříč přes stéblo třtiny. Kormidelník, používající takového zařízení, by musel mít nervy ze železa. Při sebemenším posunutí těžiště těžké kovové tyčinky by se mu střelka prostě převrátila. Daleko logičtějším, vlastně jedině logickým uspořádáním je upevnění magnetovce nikoli napříč, ale podél plováku. Věřím, že tomu tak opravdu bylo a že kříž, přesto používaný jako plavecký symbol, představuje cosi docela jiného: Jakubovu hůl, druhý a patrně přinejmenším stejně starý přístroj, umožňující měření úhlů na obloze i v krajině. Věřím, že Jakubovou holí – a ničím jiným – byl kříž v ruce fénické Astarté i v majetku mága a jednoho z prvních turistů Abarase. O úctyhodném stáří takového nástroje, dvou dřev zkřížených ve tvaru kříže, písmena X nebo V a umožňujících zabezpečí okamžitou změřenou polohu nebeského tělesa, není pochyby. Objevil se dokonce na „astronomickém kongresu“ mayských hvězdářů v Copanu jako stavovský odznak již před 1500 lety. Takové nástroje se zhotovovaly jednak jako pevné, nepřenosné; jednak přenosné a v různých velikostech. To vše vyplývá z několika málo zachovaných rukopisů vysokých indiánských kultur, o nichž už byla řeč. Jako symbol křesťanství byl kříž přijat teprve ve 4. stol. n. l.

   Zkrátka věřím, že znalost primitivních nautických přístrojů dovolujících určení zeměpisné šířky, ve spojení s „časovým smyslem“ nebo alespoň zkušeností znající směr větrů a mořských proudů umožnily starým mořeplavcům dosažení vytčeného cíle.

   Zbývá zodpovědět poslední otázku: proč všude nacházíme zašifrované zprávy, jenom symbolické kresby, poháry, kříže – a nikde poněkud jasnější zobrazení celého přístroje?

   Tohle je asi nejsnáze vysvětlitelné: protože všude byly znalosti navigace nejpřísnějším tajemstvím, a to z nejrůznějších důvodů. Mimo jiné i proto, že muž schopný řídit loď oceánem byl stokrát cennější (a obvykle stokrát lépe odměňovaný) než prostý veslař. Protože dávní mořeplavci rozhodně nechtěli, aby se jim kdokoli pletl do kolonizování nebo olupování nově objevených ostrovů a pevnin. Protože sama manipulace s pohárem nebo kalebasou se musela zdát všem nezasvěcencům, kteří neabsolvovali polynéskou „astronomickou akademii“ nebo nezískali své vědomosti jako nejcennější dědictví, naprosto záhadná, nepochopitelná a kouzelná. I docela obyčejná tykev s několika dírami po obvodu byla – čarovná.

   Lze si docela dobře představit, jak byly tyto navigační pomůcky v nejhlubší tajnosti zhotovovány. K vyměřování polohy otvorů – nebo, což by bylo techničtější, k úpravě výšky okrajů mísy – sloužily patrně šňůry natažené v příslušných úhlech Byl to nejobvyklejší způsob starověkého vyměřování úhlů vůbec. Staří egyptští stavitelé se řecky nazývali „harpedonaptaí“ čili „ti, kteří vážou uzly na provaze“, protože dovedli přesně konstruovat pravý úhel pomocí provazu, rozděleného uzly v poměru 3:4:5 nebo 5:12:13. Tohoto způsobu prokazatelně používali i indičtí bráhmani při stavbě oltářů a slavný Pythagoras získal možná podklady pro svou neméně slavnou (a dítkami školou povinnými náramně neoblíbenou) Pythagorovou vetu právě zde. Různými rozměry délky provazů je možné získat nekonečné množství úhlů, sevřených stranami vzniklých trojúhelníků. Myslím, že toto bylo, daleko spíše než jména hvězd a souhvězdí, tajemstvím polynéských hvězdářů i jejich evropských a asijských kolegů, kteří kladli základy dálným plavbám přístroji při veškeré důmyslnosti tak jednoduchými jako pouhopouhou – dýní.

Meteority trochu jinak a s otazníky

„Padla hvězda,“ zašeptala strážníková snivě.

„Nebe se čistí,“ podotkla paní Syrová.

„To jest pouze takové rčení,“ poučoval pan učitel Šoltys,

„vlastně však značí to zkázu

některého ze vzdálených světů…“

Karel Polaček

DUM NA PŘEDMĚSTÍ

Vincek za křovím měl oči široko otevřené.

Má-li se to stát, tak ať se utrhne třebas tamta…

a vybral si jednu jasnou a vysokou.

A najednou zrovna ta hvězda, kterou si vybral,

se zachvěla, pootočila se trochu kolem své osy,

pak se utrhla ze svého místa,

a protínajíc nebe zlatým plamenem, řítila se dolů.

A jak padala rychleji a rychleji,

rozhořela se až do bělava, syčela vzduchem

a na vteřinku rozsvítila lampu nad celým krajem.

Jan Drda

MĚSTEČKO NA DLANI

Klesla hvězda s nebes výše, mrtvá hvězda, silný svit; padá v neskončené říše, padá věčně v věčný byt. Její pláč zní z hrobu všeho, strašný jekot, hrůzný kvil. Kdy dopadne konce svého? Nikde – nikde – žádný cíl.

Karel Hynek Mácha

MÁJ

Prohlašuji místopřísežně, vědom si následků, které by po zjištěni křivého svědectví následovaly, že pan učitel Šoltys, Vincek i nešťastný vypravěč Máje jsou v astronomii naprostými nezasvěcenci a ke všemu i fantasty.

   Žádný meteor, ani ten nejjasnější, převyšující svým jasem na okamžik i Měsíc v úplňku, neznačí zkázu některého ze vzdálených světů. Chraň bůh! To se jen, pane učiteli, připletl do zemské atmosféry drobeček hmoty, prášek, špendlíková hlavička, krupička – a někdy ani to ne.

   A ty, Vincku, jak si vůbec můžeš myslet, že by se nějaká hvězda, vzdálená od nás desítky, stovky nebo tisíce světelných let a (ačkoli to pozorujeme jen nejlepšími dalekohledy nebo porovnáváním snímků těchž úseků oblohy v časovém odstupu mnoha a mnoha let) uhánějící vesmírnou rychlostí, proti níž jsou tempa našich raket zdravotní vycházkou ospalých hlemýžďů, mohla dát do takového běhu, aby za pár vteřin přelétla celou oblohou? Světlo, kterým se meteory rozhoří, než se rozpadnou v prach, vydává daleko spíše – a více – rozžhavený, ionizovaný atmosférický obal meteoru než samotný ubohoučký drobínek jeho hmoty.

   Pokud jde o Máchova hrdinu – inu, měl o meteorech dost nevalné mínění. Musel by to být mimořádně zbabělý meteor, aby plakal, strašlivě ječel a hrůzně kvílel právě v okamžiku, kdy jeho „kariéra“ vrcholí, kdy po dlouhém, lidským životem nezměřitelném putování mrazivým vesmírem až daleko za hranicemi naší sluneční soustavy zazáří nádhernou iluminací, upoutá pozornost osamělých chodců a potěší milence, kteří si zrovna něco hezkého přáli. Podle lidové pranostiky se jim to docela určitě vyplní.

   Není ovšem šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Meteory sice neječí, nevřískají a nehořekují, zato však mnoho pozorovatelů, a to nejen náhodných, ale i odborníků, sdružených v meteorických sekcích astronomických společností, popisovalo při pádech obzvláště pěkných létavic (což je k pomilování krásný český výraz pro meteory, hlavně pro ty hodně jasné, nazývané solidy) různé zvukové efekty, syčení, praskání a šumění.

   Podle zdravého (též selského) rozumu, který nás naštěstí nejčastěji a nejostudněji klame – zejména je-li naší jedinou výzbrojí na cestě do říše vědy –, by mělo být něco takového naprosto vyloučeno; meteory nám totiž nelétají nad hlavou jako vlaštovky a nemizí za sousedovou chalupou. Jsou trochu dále, z ruky. Dva šikovní němečtí studenti Brandes a Benzenberg už roku 1798 prováděli systematická pozorování meteorů ze dvou poměrně vzdálených míst a po zjištění úhlu nazývaného paralaxa meteoru, promítnutím dráhy létavice na hvězdném pozadí z obou pozorovatelen, snadno vypočítali výšku, kde se meteory rozžíhají a kde hasnou.

   Jmenovaní studenti zjistili – a moderní bádání nesčíslněkrát ověřilo –, že „padající hvězdy“ se rozžíhají asi ve výšce 100 km nad zemským povrchem, tedy v ionosféře. Pravda, vzduchový obal Země je v této výšce pořádně řídký, pro nás je to takřka naprosté vzduchoprázdno, ale buď jak buď, s prvními atomy a molekulami atmosférických plynů se náš drobeček začne potýkat už ve vzdálenosti asi 1000 km od Země. Tak daleko sahá zředěný atmosférický obal. Slovo „potýkání“ není ovšem právě nejvýstižnější. I nejmenší meteor s hmotou 1/1000 g, vážící tedy jeden jediný miligram, je 1 000 000 000 000 000 000–krát objemnější a těžší než molekula kyslíku (mohl jsem napsat 1018 krát, ale s nulami to vypadá působivější); havárii tedy lze připodobnit k srážce těžkého tanku rozjetého plnou rychlostí s nejmenší bakterií. Ale mnoho psů zajícova smrt, stokrát nic umořilo osla a mnoho molekul znamená smrt meteoru. Nárazy a srážkami s molekulami plynů se zahřívá, drobí, rozprašuje. Ve výšce 90 nebo 70 km je konec krátké slávy. Zbude drobnohledný, meteorický prach, který prudké proudění svrchních vrstev atmosféry, dosahující podle údajů speciálních meteorologických družic rychlosti i několik set km v hodině, rozpráší v pravém slova smyslu do všech koutů světa.

   Proč o tom píši? Prostě proto, že ze vzdálenosti 100 kilometrů neslyšíme za normálních okolností ani bubnovou palbu, natož šum nepatrného drobečku žhavé hmoty prodírajícího se řídkým plynným obalem Země. A že tedy – podle selského rozumu ovšem – zprávy o zvukových efektech při pádech létavic asi patří do říše bájí.

   A vidíte – nepatří! Pravda, část jich můžeme určitě připsat na účet náhodných hluků a šumů v okolí, které pozorovatelé spojili se zářivým zjevem na obloze, snad i na účet omylu a autosugesce, ale ne všechny. Mnoho pozorování je naprosto spolehlivých, doložených magnetofonovými záznamy, a, co více; zvuk se ozývá současně s objevením létavic, ačkoli by měl dorazit k pozorovateli se zpožděním asi pěti minut.

   Až dosud bylo navrženo jediné trochu rozumné vysvětleni: indukce proudů blízkých zemi obzvláště silně ionizovanou a tedy elektricky nabitou stopou, zůstávající za meteorem a zachycovanou i radiolokátory. Docela upřímně a mezi námi řečeno, moc se mi to nezdá; indukce na vzdálenost desítek kilometrů po průletu sotva viditelného drobečku… Nevím, nevím. Zkrátka – je to pěkný otazník. Snad čeká na vás.

   Musíme ovšem poctivě připustit, že jsme vypravěče Máchova Máje alespoň zčásti zbavili viny a že mu ty ječící a kvílející hvězdy volky nevolky velkoryse odpouštíme. Vedle létavic brečících jsou ovšem i létavice slavné, i zákeřné.

   Pokud jde o slávu: obzvláště jeden meteorit (tak se totiž říká meteorům, které dopadnou až na Zemi) proslul, co hrdlo ráčí. Přinejmenším dá-li se sláva nejen Don Juanů, ale i meteoritů měřit počtem polibků. Dostal už těch pus desítky a snad stovky miliónů, takže je líbáním celý vyhlazený a vyleštěný.

   Jmenuje se Handžár-el-asvad a je zasazen do severozápadního rohu nejposvátnější jeskyně všech muslimů Káby, součásti Velké mešity v poutním městě Mekce.

   Kába připomíná tvarem trochu nepovedenou krychli s třináctimetrovou základnou a se čtrnácti metry výšky. Vnitřní výzdoba odpovídá do písmene základní myšlence muslimského vyznání: neokázalosti a prostotě, od nichž, jak dobře víte, arabští velmožové se svými pohádkovými paláci z kamenného krajkoví a s orientálním přepychem velmi rychle a daleko utekli… Nitro Káby je prázdné, holé stěny pokrývají jen citáty z koránu, strop podepírají tři sloupy, o něž se prý kdysi denně opíral sám prorok Mohamed. Jedinou vskutku posvátnou relikvií je tu právě Handžár, přinesený z ráje osobně archandělem Gabrielem. Vznešený, rajský dar měl bohužel háček: zářil tak oslnivě, že každý poutník při pohledu na něj oslepl. Naštěstí tu byl ještě prorok Mohamed, který nad meteoritem usedavě a vytrvale plakal nad hříchy svých bližních. Kámen zkrápěný slzami poslušně zčernal. V posledních desetiletích hrozilo Handžáru zničení sice kuriózní, ale stejně jisté jako jeho menšímu příbuzenstvu rozprašujícímu se vysoko v atmosféře. Milióny vroucích polibku poutníků ze všech koutů muslimského světa od Maroka až k Pákistánu, pro něž je setkání s Handžárem vyvrcholením celé dlouhé štrapáce, stíraly a zmenšovaly kámen stejně neúprosně jako srážky s molekulami plynů. Proti těm se ovšem nedá nic dělat, alespoň tak dlouho, dokud se na oběžné dráhy nedostanou astronomy dávno vyžadované a projektované družice, opatřené „sítěmi na motýly“, lapající meteory už v bezpečné vzdálenosti od nebezpečné atmosféry. S Handžárem lze ovšem, díky bohu, podniknout ledacos. A tak nechala saúdskoarabská vláda roku 1967 vyrobit proslavenými francouzskými sklárnami v Toul na speciální zakázku křišťálovou kopuli jeden metr vysokou a dvě tuny těžkou. Doufejme, že Handžár spolehlivě ochrání před příliš vřelými projevy lásky. Zlé jazyky tvrdí, že toto opatření horlivě podporovali i nemnozí místní lékaři a hygienikové, každým rokem ustaraní z epidemií, šířících se i tak dost povážlivě v natěsnaném davu poutníků, třeba by si i vzájemně nevyměňoval kolonie bakterií polibky jednoho jediného kamínku…

   Že by lehkomyslný archanděl zapomněl obdařit svůj dar dezinfekčními schopnostmi?

   Handžár je sice nejznámější, ale zdaleka ne nejstarší nebo dokonce největší meteorit ze všech, jimž se podařilo zahrát si alespoň dočasně na pánbíčky. Již dávno, staletí před naším letopočtem, bylo v antickém světě uctívání meteoritů poměrně obvyklým jevem.

   Snad nejslavnějším meteoritem antiky byl posvátný kámen chovaný původně v dnešní Sýrii, v emeské svatyni. Všeobecně se věřilo, že v něm přebývá sám bůh Slunce Mithra, a obzvláště tomu patrně věřil potomek velekněžského rodu, sloužícího od věků emeskému kameni, Elagabal, později nazývaný po Slunci Heliogabal (občanským skromným jménem ovšem Bassianus), povolaný navzdory svému proslavenému neřestnictví a patrně i šílenství na trůn římských císařů. Z vděčnosti k božstvu, které mu pomohlo – vedle toho, že Bassianus-Elagabal byl synovcem i předcházejícího císaře Caracally – k tak neočekávané a vítané kariéře, nařídil Heliogabal roku 218 n. l., aby byl meteorit se vší parádou převezen do Říma a tam uctíván jako nové nejvyšší božstvo celé veleříše.

   Nutno přiznat, že stařičká mramorová Kába i zbrusu nová křišťálová kupole, vnější znaky ctihodnosti Handžáru, beznadějně blednou před slávou doprovázející převoz emeského meteoritu. Nehledě ke slavnostnímu průvodu byl vůz tažen bílými koňmi se zlatým postrojem, meteorit sám byl zasazen do masivního zlata a ozdoben nejvzácnějšími drahokamy. Cesta, kterou se průvod ubíral, byla posypána zlatým prachem a při slavnostním uvedení nového římského boha do úřadu poslušně asistovali nejvyšší státní úředníci, ba i vysoké kněžstvo degradovaných starých a osvědčených bohů.

   Meteorit si rozhodně nemohl stěžovat – prohloupil však Elagabal.

   Smrtelná urážka tradičních římských božstev a náboženského cítění římského lidu (na což často a krutě doplatili i netaktní, hádaví křesťané) spolu s neřestným životem výstředního vládce nakonec znechutily i otrlé pretoriány císařské osobní gardy. Heliogabal skončil krátkou a divokou vládu s dýkou v srdci. To byl dost obvyklý osud císařů v době počínajícího úpadku impéria a myslím, že chudák meteorit nebyl v tomto případě hlavním viníkem.

   Téměř stejně ctihodným jako emeský kámen je meteorit, jenž kdysi, patrně již velmi dávno, spadl ve Frýgii a byl tam po dlouhá století uctíván jako obraz bohyně Kybelé, matky bohů a ochránkyně plodnosti. Roku 204 před n. l. jej přenesli do Říma. Ne náhodou, ani z rozmaru senátu. Pojila se k němu totiž pověst, že vlastnictví posvátného kamene zajišťuje stálý a trvalý úspěch – a ten Římané právě tehdy potřebovali jako sůl. Potýkali se totiž v Itálii se střídavými úspěchy s Hannibalovým expedičním kartaginským vojskem, vyslaným proti Římu, a zároveň sami vyslali do nejistého afrického dobrodružství výsadek 30 000 mužů. Neúspěch na kterémkoli z obou bojišť by byl znamenal ztrátu nenahraditelných legií a bezprostředně by ohrozil samu existenci Říma. Není proto divu, že se obyvatelé Věčného města chytali každého stébla a pro jistotu zajeli i do Frýgie za protekcí božského meteoritu.

   Do třetice se do antického světa vydáme ne ledakams, ale k jednomu z obecně uznávaných divů světa, do chrámu bohyně Artemidy v Efesu. Starověký spisovatel Filón Byzantský, autor útlé knížečky O sedmi divech světa, jej považuje za „…jediný příbytek bohů na zemi. Kdo ho jednou spatřil, přesvědčil se, že nebe a země si tu vyměnily místa a že svět nesmrtelných bohů se přestěhoval z nebe na zem…“

   Filón sice (jako mnozí jiní spisovatelé) psal o věcech, které jaktěživ neviděl a které znal jenom z doslechu, ale tohle bychom mu celkem po jisté nezbytné dávce střízlivé úpravy věřili; Artemidin (Dianin) chrám, dokončený někdy koncem 5. století před n. l., se totiž stal architektonickou předlohou daleko později vystavěného aténského Parthenónu a římského Kapitolu. Však také zaujímal plochu obdélníku o stranách 110 a 55 metrů.

   Efesos bylo město nadmíru bohaté, oplývající slavnými a znamenitými umělci. Řada jejich děl se zachovala, z mnohých zbyly jen názvy. Ale hlavní dílo, srdce chrámu a tím i celého Efesu, socha ochránkyně města, je kupodivu zahaleno hlubokým mlčením. Moderní bádání naznačují, že šlo patrně o meteorit snad zvláštního tvaru. Záznamy mluví o „kameni vyslaném z nebes“. Efeští měli více než jeden dobrý důvod neukazovat Sošku veřejnosti – mimo jiné a v neposlední radě i dobré příjmy, plynoucí efeským zlatníkům z prodeje a vývozu sošek Artemidy, vyráběných prý přesně podle nejsvětější, samotným nebem seslané podoby, což nemohl nikdo kontrolovat. Titíž zlatníci také později způsobili značné starosti svatému Pavlovi, když se pokoušel při své apoštolské cestě obrátit efeské pohany na pravou křesťanskou víru. Podplatili dav, jenž zcela moderním způsobem celé hodiny přehlušoval kázání sv. Pavla skandováním hesla: „Velká, velká je efeská Artemis…“ Jak vidíte, prostředky praktické politiky se ani za dva tisíce let nezměnily. A jasnozřivějšími předvídatelný vývoj také ne.

   Když nové náboženství konečně zvítězilo a zavedlo se, přeorientovali se zlatníci bystře a pohotově na sošky Panny Marie, která shodou okolností v Efesu žila a zemřela. Byl to záhy exportní artikl stejně, ne-li více žádaný jako zapomenutá Artemis, takže včerejší zuřiví demonstranti se teď „vrhali k nohám biskupů, objímajíce se slovy díků jejich kolena…“, jak doslova poznamenává kronikář. A bylo po skandálech.

   Podobných svatých a blahoslavených meteoritů bychom ovšem mohli uvést daleko více, pojednat o posvátném kameni, který se roku 1741 zřítil u Ogi v Japonsku a k němuž byla každoročně pořádána okázalá procesí, o indickém meteoritu, nad nímž byla vybudována svatyně a který byl natírán vonnými mastmi, nebo třeba o velkém meteoritu, jenž spadl roku 1296 v okolí kláštera u Velkého Usťjugu, protože jeho obyvatelé neodpustitelně polevili ve víře a nezásobovali už mnichy dostatečným množstvím kvalitního živobytí, jak se slušelo a patřilo. Meteorit měl prý původně do základů zničit hříšné město – jen díky obzvláště usilovným a zázračným modlitbám narychlo zmobilizovaných mnichů byl vychýlen, takže žuchnul kousek opodál.

   Nehodní obyvatelé se pak nejen polepšili ve výkrmu mnichů, ale postavili dokonce na místě pádu novou kapli. To vše bychom, pravda, mohli probrat – rád bych však vyhradil finále této kapitoly jedné historce, od níž se nám možná odvine klubíčko docela zajímavých úvah. Co na tom, že zatím nenalézáme jejich konec?

   Jedná se o pověst o zázračném štítu prvního římského krále Numy Pompilia, jenž se ujal vlády po legendárním zakladateli Města Romulovi. Popravdě řečeno ani sám Pompilius není tak docela bezpečně historicky ověřenou osobou, dnes již však víme alespoň to, že byl poměrně mírumilovným panovníkem a že se staral více o zvelebení Města (které se tenkrát podobalo spíše bídné vesnici v bažinách) a o náboženské záležitosti než o rvačky s etruskými i latinskými sousedy. Náboženské záležitosti představovaly tenkrát, to se rozumí, pěknou směs pohanských zvyků, obětí, věštění a pověr – jedna z nich je však astronomicky mimořádně zajímavá: tvrdila totiž, že muž, jenž se stane vlastníkem štítu kovaného z „kamenů spadlých z nebe“ ovládne svět. Z pouhé existence takového proroctví můžeme vyvodit hned několik závěrů:

   1. Již staří Římané (abychom začali docela po profesorsku) v 7. století před n. l. – což je asi tak doba vlády Numy Pompilia – znali meteority.

   2. Věděli, že alespoň některé z nich jsou železné.

   3. Bylo jim známo, že nalezeni meteoritu je obvykle mimořádně obtížné – jinak by se svět docela určitě přímo hemžil zájemci o vládu, opatřenými příslušným štítem z meteorického tělesa.

   4. Tušili nebo věděli, že meteority „padají z nebe“, z vesmíru, což je chvályhodné a podstatně předbíhá o celá tisíciletí nedůvěřivou vědu.

   V Evropě se padání kamenů „z nebe“ vysmívali ještě kolem roku 1800. Když roku 1790, tedy už po pokusech všetečných studentů Brandese a Benzenberga, poslal starosta francouzské obce Juillay obsáhlý spis, ověřený třemi sty svědky, o pádu meteoritu v blízkém okolí vesnice Francouzské akademii věd, dozvěděl se, chudák, že „…je třeba mít mnoho útrpnosti s obcí, které vládne tak pověrčivý starosta…“ A bylo to.

   Vědeckým světem (i pařížskou Akademií) bylo „padání kamenu z nebe“ uznáno teprve roku 1803 po bedlivém prozkoumaní mnoha set svědeckých výpovědí o meteorickém dešti u obce L'Aigle ve Francii.

   Vraťme se však zpět do minulosti k Numovi Pompiliovi a k jeho štítu, který si přece jen dal – král je král a jako takový si může ledacos dopřát – z meteorického železa vyrobit. Svět sice neovládl, ba ani nerozšířil omezené územíčko, kam tehdy dosahovala ozbrojená ruka a tím i moc novorozeného Říma zato se stal málem obětí zlodějů, usilujících o tak drahocennou kořist. Aby další případné loupežníky spletl, nechal Numa Pompilius zhotovit deset zcela totožných štítů – z obyčejného železa.

   Nebyl to, mimochodem řečeno, malý úkol. Železa bylo v nejstarším Římě jako šafránu, protože největší starověké italské naleziště rud, ostrov Elba, patřilo Etruskům, prvním výrobcům a zpracovatelům železa na Apeninském poloostrově. Ti dodávali pro jistotu železo Římu výhradně k výrobě pluhů a jiného zemědělského nářadí. Teprve když se šestým římským králem stal rodilý Etrusk Servius Tullius, bylo římské vojsko vyzbrojeno etruskými železnými zbraněmi vynikající jakosti a – řečeno dnešní vojenskou hantýrkou – se znamenitými technicko-taktickými parametry. Servius Tullius dodávku neprodleně jaksepatří vyzkoušel při dobývání soupeře Říma, města Vějí…

   Máme zde zkrátka první použití meteorického železa pro praktické potřeby člověka. Nebo snad ne první? Kdepak! Již ze starší doby kamenné jsou známy kamenné pilky „vylepšené“ na řezné hraně úlomky železných meteoritů. Jsou to nálezy mimořádně vzácné, ojedinělé, ale ono také zasazování železných úlomků kamenným nástrojem do kamene není ani snadné, ani zvlášť chytré. Daleko snáze by se patrně podařilo takovou pilku zhotovit z naštípnuté kosti. Byly-li však takové, nezachovaly se. Kost za desetitisíce let setlela, rozpadla se, železo zmizelo, rozežráno rzí. Doklady chybí. A tak se můžeme jenom dohadovat, zda meteorické železo, jímž člověka obdaroval vesmír, nebylo prvním zpracovaným kovem vůbec a zda jeho obrábění – dávno a dávno před mědí, cínem, zlatem a bronzovými slitinami – nekladlo skutečné základy „kovovému věku“. Smíme alespoň naznačit několik bodů předmluvy nesmírně zajímavého vědeckého dobrodružství, kterého se snad časem někdo ujme.

   Až donedávna se všeobecně soudilo, že železo poprvé vyrval člověk nitru Země někde v jeho předpokládané pravlasti, v altajském pohoří, domově starých Turanců. Jejich podzemní, kovy rozdávající bohové se prý v průběhu věků změnili ve skřítky, permoníky a důlní šotky hornických pohádek všech národů.

   Ale…

   Ale Indra, indický bůh vzduchu a Slunce, projíždí po obloze na zlatém voze, taženém červenými (což je barva železných rud) oři. V ruce třímá železný hromový klín, namířený k zemi. V Evropě převzal jeho funkci i dopravní prostředek starogermánský bůh Thor – jen místo hromového železného klínu mává vypravěčům bližším a pochopitelnějším železným kladivem. Ale Skythové uznávali za svého boha železnou šavli, přinášeli jí oběti a spojovali ji dosud ne zcela objasněným způsobem s hvězdami.

   Ale řecké slovo „sidéros“ znamenalo původně železo i hvězdu, právě tak jako staroegyptské „baanepe“.

   Ale vědci dnes stále hlasitěji pochybují o možnosti opracování kamenných bloků pyramid a staroegyptských hrobek dávnými kameníky pouze bronzovými či měděnými – o kamenných vůbec nemluvě – nástroji. Nejnovější nálezy železných dlát jim dávají za pravdu. V hrobě populárního, ač jinak zcela bezvýznamného faraóna Tutanchamóna byla nalezena železná dýka, šestnáct malých dlátek i jiné železné předměty. Spektrální analýza prokázala, že obsahují dosti značné procento niklu, což nesporně svědčí pro meteorický původ používaného kovu. Dalším důkazem je ostatně sama skutečnost, že tak prosté nástroje byly v hrobě božského vládce – staří Egypťané zřejmě připisovali meteorickému železu, darovanému nebesy, zvláštní význam a sílu.

   Zajímavá podpora této domněnky pochází i z našeho území. Roku 1928 byly při odkrývání sídel pravěkého člověka na Kylešovickém vrchu u Opavy objeveny asi v hloubce jednoho metru železné meteority, shromážděné zřejmě uměle na jednom místě. Vznikla tím sice – pokud je nám známo – první „sbírka“ meteoritů na světě, nelze však pochybovat, že kolekce byla stejně účelová jako dosti často nacházené „sbírky“ pazourkových pecek.

   Jen jedno, co se obvykle říkává na podporu teorie o počátcích nebo alespoň červáncích železného věku, přineseném železnými meteority, nesouhlasí – totiž tvrzení o výrobě damascenské oceli z tohoto materiálu. Meteorická železa čili siderity se svým obsahem 6–20 % niklu s průměrným znečištěním 0,6 % kobaltu se bez předchozí obtížné úpravy k výrobě oceli naprosto nehodí. Damascenská ocel, ve středověku tak proslulá a známá ostatně nejen v Damašku a ostatních arabských zemích ale např. i v Japonsku, je vyráběna spájením ocelových drátků různého druhu, jejich šroubovitým zkroucením a vykováváním do žádaného tvaru, čímž je zaručena dostatečná tvrdost i pružnost. S meteority nic společného nemá.

   Ale nicméně – železným meteoritům asi tak jako tak vděčíme za víc, než jsme předpokládali a než nás při pohledu na „padající hvězdu“ napadne.

   Tolik tedy o „vesmírných dárcích“. Ale pozor, abychom meteority nepřechválili! Tak docela nevinné zase nejsou. Podle dohadu astronomů–meteoriků máme – myslím lidstvo jako celek – každý rok asi 3% riziko, že některý nic netušící reprezentant lidského rodu bude potrefen padajícím meteoritem. Není to tak docela málo a ke všemu se zdá, že odhad je ještě podceněný. Mnohé výbuchy meteorů rozpadajících se v atmosféře se totiž podobají třeskům nadzvukových letadel, prorážejících zvukovou bariéru, takže si jich otrlí a zejména rezignovaní občané ani nevšimnou.

   Snad právě předpokládaná hojnost meteoritů vedla přírodopisné oddělení Britského muzea k vypsání poměrně nízké odměny pro jejich šťastné nálezce nebo profesionální sběratele – pouhých osm šilinků za unci. Myslím, že bych za těchto okolností raději sbíral šípky nebo heřmánek. Kalkulace šetrných Britů vychází ze stále vzrůstajících odhadů množství meteorického prachu, částic i větších kusů, zvyšujících ustavičně váhu naši planety.

   Původně se toto množství odhadovalo na pouhých 1 800 tun ročně. Postupně však vzrůstalo přes 100 000 tun (Americká chemická společnost), 5 miliónů tun (švédský astronom Hans Petterson) až k informacím speciálních družic s počítači meteoritů, které poskytli Francouzi Grjebinovi podklady pro poněkud fantastický odhad meteorického spadu 2,5 miliard (!!!) tun ročně. Fantastický je ovšem jen tak dlouho, dokud jej nesrovnáme s váhou naší matičky Země: 5 970 trilionů tun. Snadným výpočtem pak zjistíme, že přírůstek odhadovaný ročně Grjebinem představuje vzrůst poloměru zeměkoule o dva milimetry za tisíc let – což je zcela v rámci možností. Ze na Zemi dopadá meteorického materiálu daleko více, než se dříve obecně předpokládalo, tušil už např. i admirál Richard E. Byrd. Ve své knize Sám a sám, vlastně deníku z předsunuté antarktické základny, píše roku 1934:

   Často jsem nacházel úlomky meteoritů ve sněhu, který jsem si rozpouštěl, abych získal vodu. Ovzduší v Antarktidě je neobyčejně jasné, a tak bylo pozorováno obrovské množství meteorů, které by za normálních okolností nebylo možno vidět skrze vrstvu prachu a vodních par, zamlžujících oblohu v teplejších oblastech. Byl to důležitý astronomický objev, který změnil dosud převládající dohady, kolik materiálu Země ustavičně přejímá z tohoto zdroje: muselo ho být daleko víc, než se myslelo.

   Podobné zprávy máme i z Arktidy, kde jsou nalézány nejen drobné úlomky a meteorický prach, ale i obrovské, mnohatunové projektily „těžkého kalibru“, nehledě k celým rozsáhlým proláklinám a pánvím, jejichž vznik si dnes vysvětlujeme dopady obrovských meteoritů a jejich výbuchy, když se pohybová, kinetická energie rázem proměnila v teplo.

   Naprostá většina celkové hmoty, o níž se naše planeta obohacuje, je vesmírem „dodávána“ ve formě kosmického prachu a drobných, mikroskopických částeček, nejsnáze identifikovatelných ve vysokohorských ledovcích nebo v polárních krajinách – všude jinde se mísí s prachem pozemského původu, případně s kouřem a průmyslovým spadem. Jen tu a tam na nás zamíří vesmírné střely ráže, která stojí za zmínku.

   Tak například předpoklad o třech procentech pravděpodobnosti zasažení některého člověka meteoritem ročně mohl být radikálně opraven o vánocích roku 1965, kdy se velký meteor rozpadl nad Anglií a sprška meteoritů dopadla na průmyslové město Barwell u Birminghamu – celkem nejméně 95 meteoritů o celkové váze téměř 50 kg.

   „Zasažen nebyl nikdo,“ napsal anglický populárně vědecký časopis Sky and Telescope, „ale tentokráte to byla opravdu jen šťastná náhoda. Odnesla to okna, výkladní skříně, střechy a jeden automobil…“

   Poněkud hůře dopadli svatebčané vezoucí se 3. září 1929 v kočáře nedaleko Bělehradu. Meteorit prorazil střechu kočáru a na místě zabil otce nevěsty.

   Meteorit se dokonce dostal do dějin – rozhodl totiž o osudu jednoho z nesčetných převratů v malých republikách Střední Ameriky. Roku 1906 vedl vzbouřený generál Castilliano povstaleckou armádu proti vládě Nicaraguy. Když v noci seděl zadumaně před stanem ve svém táboře, trefil jej malý, sotva jako kaštan veliký meteorit a generál se skácel mrtev k zemi. Bylo po vzpouře. Povstalecká armáda se rozutekla. Obzvláštní smůlu mají lodě.

   16. srpna 1907 málem zasáhl meteorit nákladní parník Cambrian na cestě z Londýna do Bostonu. Povětroň značných rozměrů dopadl necelých padesát metrů od lodi a vlna smetla vše na palubě. Krátce nato zničil meteorit anglický trojstěžník Eclipse, plující z Newcastlu do San Franciska. Pětaosmdesátého dne plavby Tichým oceánem se v noci ozval praskot, pak rachot a nakonec tříštění dřeva. Meteorit velikosti lidské hlavy dopadl na palubu lodi a prolétl celým trupem. Shodou okolností vznikl vzápětí v podpalubí požár, patrně od plamene překocené lampy, protože vznícení hořlavých látek po pádu meteoritu nebylo dosud pozorováno – jen málokdy nacházíme „nebeské vizitky“ těsně po pádu horké nebo dokonce žhavé. Většinou jsou vlažné nebo i zcela studené.

   Jinak ovšem vypadají pády obrovských meteoritů, které při dopadu vybuchují za značného vývinu tepla. Při tunguzské katastrofě, způsobené (patrně) srážkou obrovského meteoritu nebo jádra komety se Zemí, vzplanula tajga takřka v okamžiku v širokém okruhu od epicentra katastrofy – to je ovšem něco zcela jiného a nemá to s případy lodí zasažených povětroni nic společného.

   Požár se posádce Eclipsy podařilo po nadlidském úsilí konečně zdolat, ale díra v boku lodi, kterou se valila do podpalubí voda, nemohla být ucpána. Po čtyřech dnech vyčerpávající drily dnem i nocí u čerpadel byla loď posádkou opuštěna a brzy zmizela pod hladinou. Šestnácti námořníkům zbývalo k nejbližší obydlené zemi, Havajským ostrovům, plných 900 mil. Po sedmnácti dnech plavby tam dorazili – tři námořníci však během plavby zemřeli.

   Ještě rychlejší a dramatičtější byla zkáza anglické plachetnice Sagitarius, transatlantického rychlého clipperu. Meteorit naráz roztříštil celý bok lodi, která klesla ke dnu tak rychle, že posádce zbyl taktak čas spustit na vodu záchranné čluny, objevené pak šťastnou náhodou za několik dnů obchodním parníkem.

   Těsně před II. světovou válkou málem padl za oběť meteoritu velký holandský nákladní parník Oceán. Právě plul poblíže severovýchodního pobřeží Spojených států, když obrovský meteorit dopadl jen několik metrů od přídě. Zdvihl vlnu, která parník téměř převrhla, poškodila přístroje i kormidla a porouchala mnoho palubních zařízení. Bezmocný Oceán musel být odvlečen do nejbližšího přístavu.

   Zdá se tedy, že setkání člověka s meteoritem, a tím spíše setkání rozměrné lodi s meteoritem není tak vzácné, jak jsme se donedávna domnívali, a že bychom patrně plným právem mohli řadu nevysvětlitelných a záhadných námořních katastrof připsat na konto vesmírných projektilů.

   Nebo snad v záhadné námořní katastrofy dnes, v době bezdrátové telegrafie, leteckého hlídkování a čilého ruchu na všech světových oceánech nevěříte? Jen věřte! Velké pojišťovny bohužel napočítají (a vyplatí) ročně nejméně několik desítek případů, kdy loď i s posádkou beze stopy zmizí a nikdy se už neobjeví. Jsou to leckdy, ne-li většinou, lodě zcela moderní, vybavené samozřejmě radiolokátorem, echoloty, radiotelegrafem a radiotelefonem.

   Někdy podobné záhady projdou bez valného povšimnutí. Jindy, obzvláště, je-li na palubě nějaký ten pan Někdo, se stanou námětem nekonečných úvah a nejfantastičtějších dohadů, zaměstnávajících čtenáře novin celá léta.

   Jeden příklad za všechny: 5. 6. 1916 se západně od Orknejských ostrovů potopil britský pancéřový křižník Hampshire, nesoucí na palubě anglického ministra války sira Horatia Herberta Kitchenera. Plul na oficiální návštěvu do Ruska. Křižník beze stopy zmizel. Nebyla zachycena jediná jiskrová depeše, neobjevil se ani jeden jediný záchranný člun, jediná troska. Mina? Torpédo ponorky, o jejímž úspěchu zachovali Němci z nepochopitelných důvodů naprosté mlčení? Zdá se to nejpravděpodobnější, ale obrněnce řady Hampshire by rozhodně měly odolat minám i torpédům – o tehdejších leteckých bombách a dělostřeleckých granátech ani nemluvě – přinejmenším tak dlouho, než by bylo možné dovolat se depeší pomoci a spustit záchranné čluny…

   Přijatelné řešení se ovšem hledá v každém případě. Výsledek obvykle dopadne podle povahy a založení řešitele. Poté, co pirátské řemeslo, není-li provozováno v celostátním měřítku, ztratilo navždy zlaté dno, zbývají z možných útočníků už jen UFO, létající talíře.

   Malá, ale velmi tvrdošíjná skupina zarytých ufologů je svatosvatě přesvědčena, že valná část těchto katastrof je nešťastným a nežádoucím následkem náhodných srážek vynořujících se létajících talířů s lidskými plavidly, přičemž samozřejmě tím, kdo si následky srážky odnese, je vždycky loď. Ano, četli jste dobře: vynořujících se létajících talířů. Tato sekta totiž už léta sbírá nové a nové důkazy pro základní článek své víry, že totiž UFO nestartují ani z Měsíce, ani z Marsu či Venuše, a tím méně například ze Síria, ale z hlubin světového oceánu, kde odedávna sídlí buď jako přední hlídky a pozorovatelské přístroje nepozemšťanů, nebo jako výrobky podmořské civilizace tvorů, kteří se v oceánech vyvinuli vedle nic netušícího lidstva. Lépe řečeno pod ním.

   Svá tvrzení dokládají očitými svědky mnoha vynoření UFO z oceánu přímo před zraky zkoprnělých posádek lodí i pobřežních hlídek, pozorováním plavců (např. i Thora Heyerdahla), kteří v opuštěných a málo frekventovaných oblastech oceánu zahlédli pod hladinou obrovská oválná tělesa, daleko větší než jakékoli vědě známé zvíře, nebo zajímavý, mnohokrát ověřený, ale dosud nevysvětlený jev světelných kol s „loukotěmi“ několik set metrů dlouhými, otáčejícími se pod hladinou v nejrůznějších koutech světového oceánu. Tato ufologická sekta připsala na konto létajících nebo lépe řečeno ponorných talířů dokonce i katastrofu americké atomové ponorky Tresher… Je to samozřejmě poněkud přitažené za vlasy, ale nezdá se vám stejně pošetilé tvrdit, že moderní loď může být potopena… motýly? A vidíte, právě to se stalo.

   Roku 1913 plul Perským zálivem německý parník Adler. Svědomitý kapitán měl oči na stopkách, protože se právě nacházel v oblasti se špatnou pověstí, bohaté podmořskými útesy. Pojednou se zčistajasna a z modré oblohy na parník sneslo husté mračno miliónů a miliónů motýlů, zahnaných zřejmě větrem z pevniny nad moře a hledajících záchranu. Motýli v pravém slova smyslu zavalili loď, zalepili okénka, oslepili silnou třepetavou vrstvou křídel posádku. Nepomohly ani hasicí přístroje, ani hydranty chrlící proudy vody. Než se láteřícímu kapitánovi podařilo loď zastavit, najela na skalisko a klesla s roztrženým trupem ke dnu. Posádce nezbylo než nasednout do záchranných člunů. Teprve mnohem později byla loď pracně vyproštěna a odvlečena k opravě do přístavu…

   A co velryby? Námořnická, velrybářská latina? Co vás napadá! Roku 1819 potopil vorvaň dvěma mohutnými údery hlavou americkou velrybárskou loď Essex v jižních šířkách Tichého oceánu. Roku 1850 klesla do hlubin velrybářská loď, škuner Ann Alexander, když jí bok prorazila harpunovaná velryba. Po pěti měsících vylovili velrybáři lodě Rebecca Simson viníka: obrovského vorvaně se dvěma harpunami označenými Ann Alexander, jedinou památkou na nešťastnou loď a její posádku, která snad poskytla Hermannu Melvillovi předlohu i ke slavné Bílé velrybě. A téměř včera, roku 1947, těžce poškodil sedmdesátitunový harpunovaný vorvaň sovětskou velrybářskou loď Entuziast, zlomil šroub a vyřadil z činnosti kormidlo. Nebýt ostatních lodí flotily, nacházejících se v blízkosti, byl by Entuziast klesl ke dnu nedaleko Komandorských ostrovů a rozmnožil tak seznam záhadných ztroskotání.

   Dalšími příčinami katastrof bývají ovšem i ledovce, podmořská sopečná činnost, srážky za noci nebo mlhy – ale co potopilo například norskou loď Toralf?

   O příhodě vyprávěl český námořní kapitán Dr. S. Důtka, plavící se tenkrát na staré kocábce Honfleur Severním mořem mezi Skandinávií a Anglií. Honfleur se porouchalo stokrát opravované kormidelní zařízení a kapitán, poněvadž nechtěl riskovat loď, rozkázal o půlnoci vysílat signál SOS. Vzápětí odpověděla malá, ale zcela moderní a znamenitě vybavená norská loď Toralf. Hlásila, že je 300 km daleko, že okamžitě mění kurs a že pluje na pomoc. Posádce Honfleur se nakonec – jako vždy – podařilo dát kormidlo jakžtakž do pořádku, kapitán poděkoval telegraficky Toralfu za ochotu a přál mu dobrý zbytek plavby do Aberdeenu.

   Za dvě hodiny volal o pomoc Toralf, aniž udal důvod. Honfleur, věren nepsanému zákonu vzájemné pomoci, vyjel plnou parou na pomoc; dříve než on však dorazila k Toralfu norská osobní loď Leda. Rychle spustila záchranné čluny, které kroužily kolem Toralfu; na palubě však nebylo vidět ani živou duši. Záchranné čluny Toralfu visely na svých místech nad nakloněnou palubou. Za několik minut zmizel Toralf i se svým tajemstvím v hlubinách. Odpověď na otázku, proč nikdo z posádky neučinil sebemenší pokus o záchranu, která byla již na dosah ruky, klesla i s lodí pod hladinu před zděšenými zraky stovek cestujících Ledy. Křižování Ledy i Honfleuru v širém okolí bylo marné. Moře nikdy nevydalo své tajemství. Stará zbloudilá mina z II. světové války? Meteor? Nebo jiná příčina? V okolí nejsou ani skaliska, ani ledovce. A vzpoura, obvyklý výklad takových případů, se do dnešní doby a na lodě, jejichž provoz se podobá rytmu dobře vedené továrny, ani trochu nehodí.

   Takových otazníků má moře dodnes víc než dost. Jen pokud jde o podivná oválná tělesa, spatřená pod hladinou Thorem Heyerdahlem i jinými plavci v opuštěných vodách, myslím, že znám vysvětlení.

   Ať se na mne ufologové nezlobí; jako nevyléčitelný romantik jim držím všechny čtyři palce, ale přece jen bych si přisadil spíše na obrovské mořské želvy, zvířata donedávna vědě zcela neznámá, zpozorovaná poprvé v roce 1959 u jednoho z ostrovů Vnitřních Hebrid. Podle popisu – zubatý hřeben na krunýři, dlouhý pružný krk, tlama jasně rudá a kůže bez šupin – se zdá, že by mohly mít na svědomí i značnou část setkání s „mořskými hady“. Dne 1. prosince 1959 byli rybáři z Durbanu poděšeni takřka k smrti, když na širém moři potkali celé početné hejno těchto roztomilých želviček. Kapitán i celá posádka vypověděli pod přísahou, že zvířat bylo nejméně dvacet a že jejich krunýře měly v průměru devět a deset metrů!

   Promiňte – trochu jsme odběhli z vesmíru na oceány. Doufejme, že jste se příliš nenudili.Ostatně není třeba se pouštět na dalekou cestu až k moři Také u nás byly, jsou a nevyhnutelně budou pozorovány dopady meteoritů, občas nebezpečně ohrožujících životy lidí.

   Tak třeba 3. září 1808 v 16 hodin spadl u Lysé nad Labem kamenný meteorit, za letu vydávající nejprve hromové rány, pak rachot a nakonec syčení a pískání (pamatujete ještě na ječící a kvílející „padlé hvězdy“?), mezi rolníky pracujících na poli. Na místě, kde pád vyhodil oblak prachu, byl nalezen téměř studený meteorický kámen, na povrchu černý jako smůla, pod kůrou však téměř bílý.

   Podobnou příhodu zažilí obyvatelé Veselí na Moravě 9. září 1831. Někteří byli od místa dopadu 3,8 kg těžkého meteoritu vzdálení jen osmdesát kroků.

   Podstatně lepší mušku mělo meteorické železo v Broumově 14. července 1847. Dopadlo časně ráno ve 3 hodiny 45 minu: rozdělené na dva kusy. Jeden se zaryl do země a dva vesničané, probuzeni rachotem a hukotem, se popálili, když se pokusili hroudu železa, vážící 23,63 kilogramů, ze země vytáhnout. Hůře však dopadl chudák cihlář, obývající domek u klášterní Cihelny mezi Broumovem a Křinicemi. Ani bezprostřední blízkost majetku božích mužů nepomohla. „Blesk“, jak se lidé domnívali prorazil šindelovou střechu i strop a dopadl přímo do komory kde spaly tři cihlářovy děti. Naštěstí doplatily na příhodu jen pořádným leknutím a dost dlouhým nedobrovolným uvězněním, protože spousta trosek docela zavalila dveře. Viníka, siderit o slušné váze 17,08 kg, nalezli posléze ve sklepě.

   Rolníky pracující na poli si vybral i kamenný meteorit, který spadl 15. července 1878 poblíže Těšic u Nezamyslic. Právě tak jako v celé řadě dalších případů si svědkové nejprve povšimli tmavého obláčku pohybujícího se po nebi rychleji, než se obvykle mraky pohybují, a vydávajícího rachot podobný drkotání vrchovatě naloženého vozu. Pak z obláčku spadlo něco tmavého, co vymrštilo hlínu na poli do výšky jako výbuch granátu. Vesničané se báli k místu dopadu přiblížit. Konečně si jakási žena (jaká hanba!) dodala odvahy. Nalezla v hloubce asi půl metru zpola zasypaný kamenný meteorit o váze 27,5 kg.

   Něco podobného se přihodilo v Sazovicích na Zlínsku 28. června 1934 kolem 20. hodiny. Kamenný meteorit dopadl do řepného pole docela blízko několika samostatně hospodařících rolníků, kteří toho ještě ani tak pozdě večer neměli dost. Vážil 412 g.

   Poslední – pokud je mi známo – vesmírný „atentát“ u nás se udál 12. června 1963 v Ostí nad Orlicí. Kamenný meteorit o váze 1,25 kg spadl na dvorek domku č. 35, pouhých patnáct metrů od ženy sedící na zahrádce a netušící, že na ni míří střela z nekonečných hlubin vesmíru. Naštěstí to i tentokrát dobře dopadlo, ačkoli meteorit „přistál“ dosti slušnou rychlostí asi 116 m/s a jeho kinetická energie v okamžiku dopadu činila asi 8 167 kg.m/s.

   Všechny zprávy, které jsem pro vás vypsal, ovšem svou zajímavostí a zejména rozkošným literárním zpracováním o hlavu předčí hrůzostrašná historie meteoritu, který vyděsil počestně sousedy moravské dědiny Vodranec tak, že o tom dokonce vznikla úspěšná kramářská píseň, řádně celou událost pojednávající.

   Jejím autorem není jen tak ledaskdo, ale sám vážený měšťanosta Šebesťián Antonín Želechovský ze Želechova, ouředník novoměstského panství a majitel domu zvaného Obecník, jejž však nezbudoval vlastní pílí a přičiněním, ale obratně vyženil ještě s dalšími movitostmi a nemovitostmi jakožto věno manželky Doroty. Byl zkrátka pánem zámožným, a cítil-li v sobě básnickou žílu, mohl si dovolit nejen písničku napsat, ale i dokonce vlastním nákladem u Adama Grandence v Litomyšli vydat.

   Jak se na vědecká dílo sluší a patří, začíná písnička přesným udáním času a místa události:

   V outerý před svatým Vítem o nešporní chvíli, v Mofavě na vsi Vodranci poděšeni byli.

   Postačí nahlédnout do tzv. věčného kalendáře nebo chvíli počítat, abychom se dozvěděli, že roku 1619, kdy se tohle všechno semlelo, připadlo „outerý před svatým Vítem“ na 13. června. Pak se musíme nechat poučit znalcem katolické bohoslužby. Rád prozradí, že nešporní chvíle znamená v občanském denním rozvrhu 16 hodin. Tak tedy 13. června 1619 v 16.00 hodin uviděli Vodraňáci:

   Ňáký mračno jakoby stůl aneb mlejnské kolo, a v tom divný potýkání, děsili se toho.

   Pravda, přirovnávat něco buď k mlýnskému kolu, buď ke stolu, připomíná poněkud ochotu poníženého dvořana v Shakespearově Hamletu přirovnat podle přání urozeného prince mrak k velbloudu nebo lasičce, ale naštěstí veledílo pana Želechovského ze Želechova nezůstalo jediným vylíčením události. Zachovaly se zprávy kronikářů, zápis v městské knize konšelů Nového Města na Moravě podle sdělení nejmenovaných pasáků, sloužících u Pavla Voráka a Václava Pekárka, zápis v městské knize obce Jimramova, a dokonce i původní novinářská zpráva, reportáž, vlastně „Popsání strašného zázračného znamení na hranicích Čech a Moravy“ až ze vzdáleného Frankfurtu nad Mohanem.

   Tyto prameny přinášejí další podrobnosti. Mračno prý bylo ozdobeno nějakým erbem a literami – naneštěstí žádný z mnoha očitých svědků nezvládl obtížné umění číst, a nikdo tudíž litery rozluštiti nemohl. Pak se mračno změnilo v krvavé kolo, z něhož vybíhaly tři krvavé kříže a vystupovalo tolik dýmu, jako když střílí celý regiment. Nejen lidé, ale i koně pracující na polích klesali leknutím k zemi. Ozvaly se tři hromové rány a na zem spadly tři kusy kovu, zářící za letu jako pochodně a vydávající podle shodného tvrzení přímých účastníků zvuk jako zvonovina. Dva kusy kovu našli zabořené asi metr do rozpálené hlíny, třetí byl navzdory značnému úsilí hledán marně.

   Při celé události padal z mračna „prach ručniční“, což páni konšelé bedlivě ověřili a shledali, že opravdu hořel.

   Zkrátka:

   Považtež tedy, křesťané, jaká to věc hrozná, téměř od počátku světa nikdy neslýchaná, aby kdy bylo takové v povětří bouchání, úkazy divné, strašlivé, lermo bubnování.

   Dramatická příhoda, popisovaná v jimramovské městské knize jako „…z dopuštěni božího velké v oblacích ječeni a chrochtání, až i z toho prach ručniční byl…“, vzbudila tím větší pozornost, že jí předcházel malér za malérem. Roku 1614 velké, katastrofální sucho, v únoru 1615 mimořádně silné zemětřesení a brzy po něm atmosférický úkaz trojitého Slunce, 1618 pražská defenestrace a s ní i počátek třicetileté války. Když pak za rok došlo k nešťastné bitvě na Bílé hoře, kdo se může divit, že zázračnost a zároveň zlověstnost události byla dokonale potvrzena?

   Samozřejmě že u Vodrance spadl meteorit – ale pro nadšené ufology mezi námi přidávám zdarma, k volnému použití a z hluboké náklonnosti návrh: což jestli to mlýnské kolo nakonec bylo létajícím talířem?

   Obzvláště bych chtěl v této souvislosti upozornit na jeden z nejpodivnějších případů – však jistě víte, znalci létajících talířů, co mám na mysli! Ano, výpověď dlouholetého vzorného a osvědčeného policisty Lonnie Zamory ze Soccoru v Novém Mexiku, USA, který jednoho dne roku 1958 v 17.45 zahlédl opodál silnice podivný záblesk, uslyšel silný třesk a v opuštěném lomu nalezl těleso vejcovitého tvaru, jehož bok byl opatřen neznámým znakem, namalovaným červenou barvou a připomínajícím spojený půlměsíc a šíp.

   Nezapomněli jste ještě na erb ve Vodranci, holenkové? Těleso spočívalo na čtyřech opěrách a kolem něho se pohybovaly dvě postavy, pokryté od hlavy k patě něčím, co připomínalo bláto. Sotva stačil Zamora udělat několik kroků k předmětu, ozvalo se ohlušující dunění a zpod tělesa začaly šlehat plameny. Vyvalil se dým.

   Nezapomněli jste ještě na rány a dým, až padali i ubozí nevinní koně, přátelé ufologové?

   Zamorův představený seržant Chavez a po něm vyšetřovací komise nalezli na místě policistou označeném čtyři vtlačené kruhové stopy patek podpěr, sežehnutou trávu a po rozboru v laboratořích US-Air Force náznak doteku kovu na kameni, který byl později spektroskopicky určen jako čistý křemík. O ručnicovém prachu ani slovo – ale i o něm se cosi šušká.

   V Brazílii přistál před několika lety létající kotouč. Na místě přistání byl kromě otěru stop křemíku, jako v případě ze Soccoru, nalezen jakýsi „šedý prášek“, odevzdaný k vyšetření univerzitě v Bahia Blance. Pak už bylo jenom mlčení. Vědci se nevyjádřili, zda šedý prach byl prachem ručnicovým nebo jiným…

   Zamorova výpověď byla – mimochodem řečeno – ověřená i svědectvím automobilisty, jenž vyprávěl majiteli benzínové pumpy při dálnici č. 85, že spatřil nad vozovkou přelétnout velkou rychlostí něco, co vypadalo jako neznámý typ letounu.

   A zase máte, kamarádi, o čem přemýšlet!

Proč prohrálo Německo válku?

Zjistili jsme,

že Adolf Hitler vůbec není člověk,

ale stav mysli.“

SATIRICKÝ ČASOPIS SIMPLICISSIMUS

1922

Nebojte se, nebudu se o tom rozepisovat. Příčin je mnoho a nejsou tak jednoduché, jak se občas říká. Rozhodne nebyla německá válka od samého počátku prohrána prostě proto, že byla – jakože byla – válkou nespravedlivou a že by se v případě Hitlerova vítězství z celé Evropy a posléze z celého světa stal jediný velký a strašný koncentrační tábor, zapáchající smrti. Tak morální a přímočaré dějiny – bohužel – nejsou. Ani tak spravedlivé. Řada národů by o tom mohla vyprávět…

   Mnoho důvodů Hitlerovy porážky ovšem známě: podcenění sil protivníka, zejména Sovětské armády, chybné odhady vývoje situace, nedostatek strategických surovin, nepřízeň počasí, neodborné zásahy do velení navzdory námitkám německého generálního štábu, odpor obyvatelstva okupovaných zemí, a tak dále a tak dále.

   Byly však i příčiny méně nápadné, méně očividné, skryté. Jakkoli snad sehrály daleko menší úlohu než ty vyjmenované v předchozím odstavci, uplatnily se přece. Ve složitém soustrojí války s desetitisíci koleček a převodů měla např. své místo Constance Babingtonová Smithová, poručice letecké služby RAF, nazývané svými nadřízenými veřejně a podřízenými tajně „Babs“. Na leteckém snímku Peenemünde nalezla po bedlivém a úmorném pátrání cosi, co vypadalo jako tužka, a další cosi podobající se modelu letadla z řetízkového kolotoče. Po vyhodnocení její zprávy byl proveden přes odpor tehdejšího anglického ministerského předsedy Winstona Churchilla těžký nálet na první německou raketovou základnu. Vývoj nacistických raket se zpozdil o celé měsíce. Své místo měla i skupina norských vlastenců, která zabránila vyvezení jediných zásob těžké vody v Evropě ze závodu Norske Elektriks do Hitlerovy říše. Německým fyzikům pak chyběl moderátor pro jaderné reaktory a závod o dokončení atomové bomby, kde šlo ne už o měsíce, ale o pouhé týdny, fašisté prohráli.

   Do třetice měla své místo i prazvláštní událost z dubna 1942, o níž chci vyprávět.

   Právě tehdy se rozhodovalo o výsledku války a tím o osudu světa. Německé armády pronikly hluboko do Sovětského svazu a po zimních porážkách u Moskvy opět zahájily letní ofenzívu, slibující vítězně a definitivně dovršit celé ruské tažení. „Bitva o Anglii“ skončila. Většina německých letadel musela být odvelena na východní frontu, aby podporovala pancéřové klíny a proudy pěchoty, deroucí se na Kavkaz, k Volze, na Donbas. Druhá fronta dosud neexistovala. Západní spojenci pomáhali Sovětskému svazu pouze dodávkami válečného materiálu a bombardováním německých měst a průmyslových závodů. Stále zřetelněji se uplatňovala a stále častěji rozhodovala zbraň, která vlastně zbraní nebyla a o níž prohlásil po válce nejeden vojenský odborník, že byla strůjcem vítězství: radar.

   Angličané měli již z posledních předválečných let náskok, který Němci zoufale doháněli – bezvýsledně. Odborníci schopní přispět k teoretickému řešení základních otázek radiolokace a konstruktéři, kteří by dokázali postavit účinná zařízení podél břehů Kanálu a na palubách německých válečných flotil; a letadel, byli pojednou nejcennějšími muži celého wehrmachtu. Jejich hodnota převyšovala hodnotu celých pluků, divizí. A přece…

   A přece právě uprostřed vrcholného německého válečného úsilí a v cílové rovince závodu za radary byla odvedena skupina nejlepších specialistů v čele se známým odborníkem v oboru infračerveného záření a později radiolokačních zařízení dr. Heinzem Fischerem ke zvláštnímu úkolu na Rujánu. A co více – zároveň s vědci byla na Rujánu přepravena nejlepší – a takřka jediné – radarové zařízení, která mělo tenkrát Německo k dispozici, nepočítaje ovšem neobratné kolosy typu Mamut a Freya pracující ještě ke všemu na nepříliš vhodné vlnové délce 50 cm a tudíž s malým dosahem a ještě menší rozlišovací schopností.

   Akce byla samozřejmě přísně tajná. Z aktů nalezených po skončení války však vyplývá, že ji nařídilo samo nejvyšší velitelství válečného loďstva jako svrchovaně naléhavou a nezbytnou součást přípravy všeobecné fašistické ofenzívy v globálním, planetárním měřítku.

   Vojenský odborník patrně pochybovačně zavrtí hlavou: proč právě Rujána, zapadlý ostrov v hlubokém zázemí daleko od nepřítele, daleko od válečných akcí, daleko od míst, kde bylo radarových zařízení potřeba jako soli, aby prořídlé letky německých stíhaček, ponechané jako krytí na západní frontě, včas zachytily nalétávající svazy britských bombardérů? Divil by se ještě více, kdyby viděl, že paraboloidy radarů byly obráceny pod úhlem 45° k obloze, ačkoli široko daleko nebylo po žádném cíli ani vidu, ani slechu, a že tak zůstaly po několik týdnů, zatímco skupina vědců a techniků vyvíjela neobyčejně živou činnost a britské bombardovací svazy hladce a téměř beze ztrát pronikaly nad Německo právě těmi místy, odkud byla radarová zařízení stažena.

   Proč to všechno? Připravte se na neuvěřitelné vysvětlení, podobající se spíše vtipu, bláznivému románu, vědecké grotesce. Málokdo dnes o těchto válečných epizodách ví, a přece dokreslují skutečnou podobu nacistické říše a její rysy, které jsme tehdy nepoznali nebo tváří v tvář obludné skutečnosti koncentračních táborů a hromadných vražd přehlédli. Připravte se na vyprávění o podivné propasti otevírající se v nacistickém Německu mezi jednotlivými vědami, a co víc – mezi civilizací a kulturou. Pravda, není to v dějinách poprvé. Vysoká kultura starých Mayů dokázala vztyčit obrovské pyramidy, vybudovat velkoměsta, sestavit, jak víte, nejsložitější kalendář, jaký kdy svět poznal, předvídat pohyby hvězd, Slunce i Měsíce… a zároveň neznat – kolo. Obyčejné kolo, umožňující dopravu většího množství potravin (například), než nosič, případně tažné zvíře na dlouhé cestě pustinou sami spotřebují, a řešící otázku zásobování krajů po-stižených neúrodou, pravidelného odvodu naturálních daní, vojenských výprav s nezbytným trénem atd. atd. Kolo, doložené v Evropě i v Asii od nejstarších dob, již v mezopotamských městských kulturách a ve starém Egyptě. Takových příkladů bychom nalezli v historii více, a přece před každým z nich stojíme vždy znovu tak trochu v rozpacích. Největší rozpaky mi však připravilo právě Hitlerovo Německo.

   Německo má ohromnou kulturní tradici – mezi vědci všech dob nalezneme velké množství příslušníků německého národa. Není ani třeba, abychom k nim (jak se za fašismu s oblibou dělalo) násilně připočítávali Koperníka nebo Herschela či z našich průkopníků Ressla, Prokopa Diviše, ba dokonce i Komenského. Německá technika v mnohých oblastech razila nové, originální cesty, zejména v chemii, metalurgii, letectví, elektrotechnice a energetice. Znamenitou úroveň si podržela i za druhé světové války, kdy šéf německých „usměrněných“ spisovatelů fašista Hans Heinz Ewers prohlásil: „Jakmile slyším slovo kultura, sahám hned po revolveru!“ a kdy to s chudáčkem kulturou, ačkoli by měla držet krok s technickou civilizací, podle toho vypadalo. Do posledních válečných dnů a týdnů pokračoval výzkum tajných zbraní. Pravda, nemohly už na výsledku války nic změnit, fašistům se nedostávalo surovin, lidí, chyběla strojní kapacita, a hlavně chuť nasazovat dál život pro nejbrutálnější režim, jaký dějiny poznaly, přesto se však mohly stát velmi nepříjemnými bojovými prostředky a nadělat Spojencům hodně obtíží. Vždyť první raketa, která vynesla první americkou družici, byla mírně zdokonaleným vývojovým typem německé rakety V-2 a bezpilotní letoun nazývaný v německém kódu V-1 se stal předlohou mnoha řízených střel vyráběných v poválečných letech. Německé válečné ponorky platí ještě dnes za konstrukčně dokonalé a raketové stíhačky Me-23 jsou vzorem dnešního rekordního raketoplánu Bell X-15 i všech předchozích typů. Tak bychom mohli pokračovat na desítkách stránek.

   V sousedství této vyspělé techniky, nezbytně vyžadující vysokou úroveň ryze teoretických věd, se však pojednou jako propadliště ve strašidelné hře otevírá bezedná propast bludů, pověr a fantastických, horečných blouznění.

   Radary byly na Rujáně postaveny pro potvrzení Hitlerovy pevné víry, že Země není koulí, na jejímž povrchu žijeme, nýbrž kulovou dutinou v nekonečném skalním, kamenném vesmíru, zkrátka něčím, co se podobá díře v ementálském sýru. Na jejím vnitřním povrchu se pohybujeme jako moucha, která se nešťastným dopuštěním osudu dostala do skleněné koule lustru. Tuhle teorii měla výprava ověřit, a aby se při té příležitosti svezla také trochu válka, měla také zjistit odrazem radarových paprsků od vnitřní plochy našeho ementálského světa rozložení anglického válečného loďstva v zátoce Scapa Flow… Možná že se naše názory budou v ledačems rozcházet, možná že nebudete souhlasit s tím nebo oním závěrem této knihy (ani bych se moc nedivil), jistě se však všichni shodneme alespoň v tom, že Země je poctivá koule a ne dutina ve skalním masivu. Zdá-li se vám Hitlerova představa šílenou a choromyslnou a její zkoumání právě uprostřed války bláznovstvím, pak máte pravdu. Ale zdá-li se vám, že jsem snad pustil fantazii na procházku a že si vymýšlím, nahlédněte třeba do knihy Martina Gardenera: In the Name of Science (Ve jménu vědy), Willyho Leye: Pseudosciences in Naziland (Pseudověda v zemi nacistů) nebo Pauwelse a Bergiera: Le Matín des Magiciens (Jitro kouzelníků). O své šaškárně na Rujáně (jinak se celé radarové podnikání nacistů při vší zdvořilosti nazvat nedá) napsal po válce ostatně i sám Dr. Fischer, vedoucí expedice, tentýž Dr. Heinz Fischer, jemuž se podařilo v přísně tajném výzkumném středisku americké armády v Daytonu roku 1957 významně přispět k vývoji termonukleární bomby:

   Nacisté přerušili moji práci a nechali mne provádět bláznivé výzkumy. Ovlivnili tím podstatně vývoj mé vlastní výzkumné činnosti…

   Musím dodat, že za těchto okolností bylo nesporně lépe, bavil-li se pan Dr. Fischer na Rujáně a na vodíkovou bombu pro Hitlera mu nezbyl čas.

   Pokud byste snad stále nevěřili a ani se nehodlali žádnou z navržených knih zabývat, přesvědčí vás snad doslova ocitovaný odstaveček jednoho z několika článků slavného ředitele Yerkesovy hvězdárny, znalce planet a jejich měsíců Gerarda S. Kuipera, Američana holandského původu, věnovaný nauce o dutosti světa. Článek vyšel roku 1946 v časopise Popular Astronomy:

   Důležité osobnosti německého loďstva a letectva věřily učení o dutosti světa. Domnívaly se především, že je na základě této nauky možné pozorovat pohyby anglického loďstva, což měly díky vydutému povrchu Země umožnit infračervené paprsky i na velké vzdálenosti…

   Možná že namítnete: a kde je v nauce o dutém světě Slunce a Měsíc, kde jejich pohyby, zatmění, kde hvězdy a planety?

   Jen klid – o všechno je řádně postaráno! Uvnitř našeho dutého světa je modravý plyn – obloha, s mnoha zářícími body, které trapným omylem považujeme za hvězdy. Jen Slunce a Měsíc skutečně existují; obě tělesa jsou však neskonale menší, než se pošetilí hvězdáři domnívají. Mají takřka kapesní formát. Vzduchová vrstva uvnitř díry, pardon, uvnitř světa je šedesát kilometrů vysoká a postupně se zřeďuje až k absolutnímu vzduchoprázdnu, v němž se vznáší Slunce, Měsíc a zmíněný „vesmírný fantom“, plynová koule se svítícími body. Když Slunce zajde za „vesmírný fantom“, nastává noc, při určitém vzájemném postavení všech tří těles zatmění Měsíce. S planetami a dalšími podružnostmi si nauka o dutém světě hlavu nelámala, vysvětlila však všem svým přívržencům – a nebylo jich právě málo –, že iluze vypouklosti Země, iluze zemské koule a okolního nekonečného vesmíru vzniká pouze díky zakřivení světelných paprsků, donekonečna obíhajících uvnitř jeskyně našeho světa…

   Kdo si tuhle naprosto šílenou a ve své obludné nesmyslnosti až impozantní teorii vymyslel? Muž, jenž jako oficiální vědec a uctívaný prorok v nacistickém Německu zůstal, zatímco Einstein a tisíce dalších vědců je muselo opustit nebo zahynout v koncentračních táborech – bývalý německý vojenský letec první světové války Bender.

   Nebyl leteckým „esem“ jako Richthofen, Kneemeyer, Fonck či Guynemer – poměrně brzy padl do francouzského zajetí a z nudy, která byla asi největším nepřítelem mladého pilota, přečetl i několik čísel podivného časopisu s mnohoslibným názvem: The Sword of Fire (Ohnivý meč), ačkoli byla asi deset let stará. Pojednou bleskově osvícen pocítil, že jeho život nabyl nového smyslu. Zasvětí ho beze zbytku hlásání velkých pravd, s nimiž se seznámil v těch odrbaných sešitcích.

   Otcem tohoto časopisu byl jakýsi Cyrus Read Teed, Američan, slynoucí mezi střízlivými spoluobčany pověstí výstředního podivína. Zabýval se bezvýslednými alchymickými pokusy – což bylo v prudce rostoucí a bohatnoucí Americe kolem roku 1870 obzvláště pošetilé. Jinak věnoval všechen volný čas meditacím a úvahám o bibli. Jednoho dne roku 1869, když obě svá oblíbená zaměstnání spojoval – právě totiž ve své alchymické kuchyni destiloval jakýsi lektvar a zároveň v duchu bádal nad tajemstvím Knihy Jošua –, málem jej porazilo ohromující poznání: nežijeme na povrchu, ale uvnitř Země. Pan Teed svůj názor nepovažoval za pouhou astronomickou domněnku. Projeviv přece jen americky podnikavého ducha, založil časopis Ohnivý meč a kromě něho zvláštní náboženství (což v zemi tisíců výstředních sekt není ani zvlášť obtížné, ani vzácné), nazvané „korešismus“. Vedle zmatených prorockých blábolů pana Teeda se Ohnivý meč zabýval kdejakou bájí o propastech, o podsvětí a o dutosti zeměkoule, zaplétal mezi předchůdce korešismu sumerského poloboha Gilgameše, řeckého Orfea, a aby byla společnost úplná, i známého amerického výstředníka Symnese. Ten se proslavil především dopisem rozeslaným 10. dubna 1818 stovkám a tisícům státníků, vědců a mecenášů.

   Saint Louis, Missouri, USA

   Celému světu!

   Sděluji tímto, že je Země dutá a že její nitro je obyvatelné. Obsahuje větší počet soustředně uspořádaných pevných koulí, uložených jedna ve druhé a opatřených na pólech otvorem o průměru 12 až 16 obloukových stupňů. Jsem ochoten své tvrzení dokázat a hotov probádat nitro Země, rozhodne-li se svět podporovat mé podnikání.

   Cleves Symnes, kapitán pěchoty v. v.

   Nevděčný svět však nebyl ochoten vložit do výzkumu nitra Země ani dolar, ba ani cent, ačkoli Symnes po celý život bombardoval vlády a vědecké instituce pravým deštěm přípisů a pořádal přednášková turné, organizovaná po vzoru amerických předvolebních kampaní, tedy s náramným halasem a tartasem (hezky o něm a ještě o dalších posedlých lidech tohoto typu píší např. Sprague de Camp a Willy Ley v knize The Land Beyond – Země mimo). Nepomohlo ani svatosvaté ujišťováni že někde mezi vnitřními slupkami Země, podobné cibuli, určitě nalezne a znovu na ten boží svět vyvede ztracených deset Izraelských kmenů, pohřešovaných už od Mojžíšovy anabáze Sinajskou pouští.

   Cyrus Read Teed sice Symnesovi uvěřil, ale izraelské zbloudilce ponechal klidně osudu. Staral se především o dostatečně početnou obec věřících, schopnou zajistit mu blahobytné živobytí. Ač je to k nevíře, shromáždil kolem sebe více než: 4 000 fanatických přívrženců, kteří mu dělali pomyšlení až do roku 1908, kdy zemřel. Věřili svému dutozemskému prorokovi tak skálopevně, že přijali docela vážně i poslední Teedovo proroctví: jeho tělo po smrti prý nepropadne rozkladu. Předpověď kupodivu nevyšla a lehkověrní dutověrci byli nuceni jít za dva dny po skonu svého Mistra honem honem hledat balzamovače…

   Nuže, právě tento Cyrus Teed se stal duchovním vůdcem neméně potřeštěného Američana Marshalla Gardnera, jenž roku 1913 uveřejnil knihu o „důkazech“, že Slunce není mimo Zemi, ale v jejím středu a že jen díky tlaku slunečních paprsku se můžeme na vyduté vnitřní ploše zemské dutiny udržet a nespadnout…

   Pauwels a Bergier, z jejichž knihy čerpám část materiálů k této kapitole, dumají, jak je možné, že tak pitomé a na první pohled o. duševní chorobě svědčící domněnky mohly tak hluboce zapůsobit na Hitlera a na nacistickou kliku kolem něho. Myslím, že správně odhadli dvě hlavní příčiny: pro nevzdělance a primitivy, jakými nacističtí bonzové většinou byli, byla Benderova představa, jakkoli šílená, přece jen pochopitelnější než např. Einsteinova teorie, vyžadující především oproštění od tzv. „zdravého selského rozumu“ a kromě toho pro fašisty nepřijatelná už proto, že Albert Einstein byl Žid. Druhým důvodem byl podvědomý strach nacistických veličin, podléhajících nejrůznějším pověrám od astrologie až k jasnovidným poradám předcházejícím každé závažné rozhodnutí. V dutém vajíčku, obklopeném nekonečnými skálami, se cítili bezpečněji a útulněji než v mrazivém vesmíru s nekonečně vzdálenými hvězdami. A když Bender do svých blábolů zamotal nějaké ty germánské ságy a přidal pramálo oprávněné tvrzení, že nauka o dutosti světa je ryze a výhradně německou (na Symnese, Teeda a Gardnera nevděčně zapomněl), bylo o nadšeném přijetí dutosvěta rozhodnuto.

   Hlavním a nejmocnějším protektorem proroka Bendera byl „der dicke Hermann“, feldmaršál a vrchní velitel nacistického letectva Hermann Göring – ani on však po neúspěchu pokusu na Rujáně nezachránil Bendera před prohrou ve vědecké diskusi. Skončila vítězstvím Benderových odpůrců, a skončila, jak již to v nacistickém Německu chodilo, naprosto jednoznačně: Bender byl odvlečen do koncentračního tábora, kde brzy zahynul.

   Kdo byl v této diskusi s tragickým finálem Benderovým protivníkem? Oficiální vědecká astronomie? Ale kdež! Jsme přece v Hitlerově Německu, ve fantastické říši fantastických návratů do středověku v myšlení i konání. Vědecká astronomie se těchto tahanic nezúčastnila jednak ze zcela pochopitelné nechuti míchat se do hádek bláznů a darebáků, jednak nebyla připuštěna ke slovu. Proti Benderovi bojovali a – jak Benderova smrt v koncentráku dokázala – přesvědčivě zvítězili přívrženci světového ledu.

   O Hansu Hörbigerovi, „muži posedlém ledem“, píši už v knize Kapitoly z dějin nesmyslů jako o jednom z reprezentantů pošetilosti a marnosti pokoutní vědy. To je ovšem jen jedna stránka činnosti tohoto zuřivého proroka – a to stránka nevinnější, kratochvilnější. Hörbiger se bohužel neomezil pouze na ni. Jednoho letního rána roku 1925 přinesla pošta na stůl všech rakouských a německých učenců (jak vidíte, vědečtí šarlatáni velmi rádi korespondují) dopis, jaký patrně ještě nikdy v životě nedostali. Dočetli se v něm mj. doslova:

   Teď jde o to vybrat si, zda budete s námi, nebo proti nám. Zatímco Hitler vyčistí politiku, vymete Hans Hörbiger falešné vědy. Učení o věčném ledu bude signálem k obrodě německého národa. Dejte si pozor! Přidejte se k nám, než bude pozdě!

   Tady už tak trochu přestávala legrace. Dopis obsahoval sice řadu myšlenek dokazujících, že jde o dílo člověka přinejmenším duševně postiženého, avšak forma, jakou autor vystupoval zároveň naznačovala, že má mocnou politickou podporu a že může být značně nepříjemným protivníkem. Hörbiger se nijak neostýchal nezakrytě popustit uzdu svému velikášství:

   Věříte matematickým rovnicím, ale mně ne! Jak dlouho vám potrvá než pochopíte, že matematika je bezectná lež?

   Potrhlý, i když ve svém oboru mimořádně zdatný inženýr Hörbiger byl tehdy 65 let stár. Nosil dlouhý plnovous a vystupoval vždy a všude jako nebem seslaný prorok. Einstein se cítil nejlépe ve starém svetru a hrozně rád mlsal zmrzlinu. Roentgen chodil se svými přáteli na mnichovské pivo a pokukoval po hezkých sklepnicích. Nedejte se ohromit, hraje-li si někdo na proroka. Ale to jen mimochodem.

   Hörbigerovy teorie by nikdy nemohly proniknout ani mezi čtenáře bulvárních večerníků, tím méně do vědeckých kruhu, nebýt situace, která se právě tehdy v Německu vyvinula.

   Hitler se dral z podsvětí mnichovských krčem k moci. Duchovní příbuzenstvo s ním prokazoval Hörbiger a jeho hluční stoupenci nejen výhrůžkami („Až budeme u vesla, budou ředitele vědeckých ústavů a jim podobní podvodnici žebrat na ulicích!“), ale i, což je důležitější, spřízněností na základě prajednoduchých myšlenek a levných pověr. Fašismus je sice, pravda, hnutím, které stvořil (a ustavičně vytváří) monopolistický velkokapitál na svou poslední a krajní ochranu, ale masy skutečných fašistů, hospodští rváči, surovci, hrdlořezové, dozorci v koncentračních táborech, zkrátka věrní Hitlerovi přívrženci a voliči rozhodně nebyli velkokapitalisty, ale obrovskou většinou německými měšťáky nejobyčejnějšího druhu. Jednou ze základních vlastností měšťáka je naprostá nechuť přemýšlet, spojená s hřejivým pocitem vševědoucnosti (jakkoli se to zdá být protismyslné). Einsteinova teorie předpokládající opuštění bezpečné zátoky „zdravého rozumu“ není nic pro měšťáka. Vzdálené galaxie, řítící se od nás obrovskými rychlostmi, zpomalování a zrychlování času, modely vesmíru, zachycené složitými rovnicemi, atomové krby miliard hvězd – to všechno se nevejde do krátce ostříhané hlavy s mohutným zátylkem a knírkem á la Hitler.

   Hörbiger přišel právě jako na zavolanou.

   Matematika je podvod, hvězdáři jsou tlupa bláznů nebo, což je ještě pravděpodobnější, podvodníků, snažících se rafinovaně klamat vševědoucího německého měšťáka zbytečně složitými teoriemi, vesměs výmysly Židů. Skutečnost a její společná podstata je prajednoduchá: led. Led je protijedem proti žido–bolševickým teoriím jakéhosi Einsteina nebo Jeanse.

   Měsíc je pokryt ledem. To, co považujeme za Mléčnou dráhu, je ve skutečnosti jen prstenec z kusů ledu, zářících ve slunečních paprscích daleko blíž, než se hloupí hvězdáři domnívají, totiž nedaleko za oběžnou dráhou Neptuna. Sluneční skvrny jsou následkem dopadů obrovských kusů ledu odlupujících se ze zmrzlého povrchu Jupitera na Slunce. Proto se objevuji pravidelné variace jejich počtu každých jedenáct let – vždyť jedenáct let je oběžná dráha Jupitera! Planety vznikly obrovským výbuchem Slunce, do něhož se strefila „ledová hvězda“, v mžiku se změnila v páru a výbuch vyvrhl část sluneční hmoty do vesmíru.

   I pro tuto bláznivou domněnku nalezl Hörbiger „vědecké“ důkazy:

   Byl jsem osvícen, když jsem jednoho dne jako mladý inženýr pozoroval proud žhavé oceli tekoucí napříč pásem vlhké a zasněžené půdy. Za několik okamžiků vybuchla půda se značnou prudkostí…

   Proč by tedy nemohlo, u všech všudy, vybuchnout také Slunce? Domněnka, že by prorok Hörbiger a jeho věrní následovníci, kterých je podle odhadu ještě dnes (!) několik miliónů, mohli pochopit nebezpečí takové za vlasy přitažené extrapolace a přenášení „kuchyňského pozorování“ do miliónkrát, ba miliardkrát zvětšeného kosmického měřítka, je ovšem zcela bláhová. Apoštol Hörbiger a jeho nohsledové nebyli přístupni ani daleko pádnějším a i pro mírně přibloudlé mozky pochopitelným námitkám. Ještě v roce 1952 osnoval západoněmecký spisovatel Elmar Brugg ódu k Hörbigerově poctě. Vyjímám, alespoň jeden charakteristický odstavec; posune nás kousek dál k vlastnímu tématu kapitoly:

   Všechna dosavadní učení o původu světa ponechávala stranou zákon protikladů (pan Brugg v životě neslyšel o dialektickém materialismu, ale tomu se moc nedivím). Hörbigerovou nesmrtelnou zásluhou je, že znovu objevil a ve velkolepém obraze učení o světovém ledu vědecky zdůvodnil dávnou moudrost naších praotců o věčném zápase ledu a ohně, jak jej opěvá Edda. Podvojnost látky (ohně a ledu) i síly (shromažďující přitažlivost a rozptylující odpuzováni) vytváří stále nová napětí a svým způsobem podmiňuje zachování světového dění.

   Toto mystické blábolení se zhola ničím neliší od vztahu nacistů a zejména kliky kolem Hitlera samotného k Hörbigerově učení. Neviděli v něm totiž jen jednu z mnoha (a zároveň jednu z nejpošetilejších) astronomických teorií, snažících se tak říkajíc „jedním vrzem“ vysvětlit celou řadu vzájemně nesouvisejících jevů, ale i – a to hlavně – potvrzení své zmatené mytické představy o ušlechtilém nordickém plemeni „představitelů ohně“, zrozeném v ledu a bojujícím jednak proti ledu samotnému, jednak proti všem jižním, barevným a vůbec změkčilým a méněcenným rasám a národům.

   Nemohu a nebudu zacházet do podrobností. Dostatečně je rozvedly desítky hörbigerovských časopisů, které se ve fašistickém Německu objevovaly jako houby po dešti. Byly nenasytně hltány milióny čtenářů, nadšených skutečností, že konečně chápou veškeré vesmírné dění bez obtíží a hlavně bez únavné nutnosti namáhat si mozek. Hörbiger například předpovídal pád Měsíce (podle jeho tvrzení ostatně už čtvrtého) na naší Zemi, jemuž by předcházelo strašlivé bombardování zemského povrchu obrovskými ledovými krami. Tento „soumrak bohů“, starogermánský ragnarok, vylíčený staroskandinávskými ságami, přežije jen nejušlechtilejší, nejčistší, a tedy, jak se samo sebou rozumí, germánská rasa, důvěrně obeznámená s rodným ledem. Jeho úvahy se však netýkaly jen budoucnosti; odvážil se i na dlouhou pouť minulostí. Hörbiger a jeho žáci – například anglický archeolog Bellamy jeho německý kolega Victor W. von Hagen a další – tvrdí, že poslední obrovskou kosmickou katastrofu zažila naše ubohá a mnohokrát zkoušená Země právě před 155 000 lety, kdy ztratila za obrovských povodní, zemětřesení, sopečných výbuchů a dalších malérů svůj třetí, „terciární“ Měsíc. Po těchto katastrofách vznikly pod vedením přeživších obrů, nadlidí „terciární“ epochy, kteří nám nechali své podobizny v sochách v Jižní Americe, na Velikonočních ostrovech i jinde, nové civilizace, rozšířené mezi 40° a 60° severní šířky. Z kdysi kvetoucí „terciární“ civilizace zbyly ovšem jen trosky na vrcholcích And a „nordická“ říše, založená potomky obrů v oblasti dnešní Skandinávie. Zde byla – podle Hörbigera ovšem – Platónem opěvovaná ztracená Atlantida. Zmizela ve vlnách v jedné jediné strašné noci před 12 000 lety, kdy Země přitáhla svůj čtvrtý „kvartérní“ Měsíc, dodnes ozařující svou uchvatitelskou planetu.

   „Lapení“ Měsíce se ovšem neobešlo bez obtíží. Obrovská území byla zatopena přívaly vod, které daly vznik téměř všeobecně rozšířeným bájím o potopě. Zároveň začala ledová doba. Biblická pověst o vyhnání Adama a Evy z tropického ráje prý se vztahuje právě na tuto změnu klimatu v Evropě i v Americe.

   Nadlidé, obří, kteří potopu přežili, postupně degenerovali, nebo byli pobiti v ustavičných krutých bojích s lidmi. O těchto zápasech nám zachovaly svědectví pohádky, ságy, báje i Starý Zákon, vyprávějící o objevu obrovské železné postele „syna Ammonova“, devět loktů dlouhé a čtyři lokty široké, i o řadě dalších setkání s obry, „proti nimž byli lidé pouhé kobylky“. Hrdinské zápasy, případně sama vláda obrů, zajišťovaly, že se v Hörbigerově „období bez Měsíce“ udržely na zemi ušlechtilé lidské rasy. Vedle nich a zcela mimo ně, jaksi bez souvislosti, se zrodily v bažinách a bahně lidem podobné bytosti, sice odjakživa obdařené mimořádnou ctižádostí podobat se lidem, avšak bez jakéhokoli vztahu k pradávné lidské rase – Židé.

   Tato fantastická, šílená a zrůdná myšlenka Hörbigera a jeho předchůdců i vyznavačů zřejmě inspirovala Hitlera a jeho kliku a v posledních důsledcích vedla ke strašlivému vyvražďování Židů všude, kam zasáhla krvavá tlapa nacismu. Podobný byl ostatně Hörbigerův (i fašistický) názor na vznik a úroveň cikánů a černochů. Podobný byl i cikánský osud.

   Zní to až příliš fantasticky, téměř jako učení o dutosti Země. Nepochybné doklady nás však přesvědčují krok za krokem o neuvěřitelné skutečnosti: toto vše bylo opravdu „spodním motivem“ nacistické ideologie.

   Gdaňský politik Rauschning, jenž se později postavil proti Hitlerovi, zanechal ve svých vzpomínkách na rozhovor s Hitlerem řadu cenných dokladů.

   „Židé a Árijci jsou naprosto rozdílní: nazvu-li jednu z obou ras lidmi, musím druhou nazvat jinak,“ prohlásil Hitler doslova, „Jsou si navzájem tak vzdáleny jako člověk a zvíře. Ne ovšem, že bych považoval Židy za zvířata,“ pokračoval. „Jsou zvířatům daleko vzdálenější než my, Árijci. Vyhladit je není tedy naprosto žádný přečin proti lidskosti, protože nemají s lidstvem nic společného. Jsou protipřírodními, přírodě cizími bytostmi.“

   Tak daleko došlo učení o „světovém ledu“ v „tvůrčím rozpracování“ nacistickými zběsilci, o jejichž obdivu k Hörbigerovi svědčí i to, že mu přidělili osobního strážce, pistolníka čili „gorilu“, známého Horst-Wessela, a to už roku 1925, tedy když se Hitler teprve dral k moci…

   Hitler se však ve svých „vesmírných teoriích“ neobíral pouze vznikem židovského národa (mimochodem řečeno o hezkých pár tisíciletí staršího a o hezkých pár tisíciletí dříve vstoupivšího do dějin než nejárijštější Árijci, tj. v nacistických představách Němci). Uvažoval i o budoucnosti, a to zcela přesně podle Hörbigerových předpisů a zmatených představ.

   Hörbiger hlásal, že boj ledu a ohně, ovlivňující veškeré světové i vesmírné dění, probíhá na Zemi cyklicky. Země je prý vystavena každých šest tisíc let útoku vesmírného ledu, který vede k potopám a dalším katastrofám – v klínu lidstva se však vždy po těchto šesti tisíciletích objevuje „vzplanutí ohně“. Lidstvo si uvědomí závažnost boje proti nepřátelskému ledu a odhodlaně se s ním pouští do zápasu. Znovu si vzpomíná na dědictví obrů, kteří kdysi člověka vychovali, a stává se žhavým, vroucím, neporazitelným.

   Podle vlastních představ byl zosobněným „vzplanutím ohně“ sám Adi Schickelgruber, zvaný Hitler. Poučil Rauschinga:

   Stvoření ještě není skončeno. Člověk je – biologicky vzato na křižovatce. Počíná se rýsovat nové lidstvo. Starý přírodní druh člověka upadne nevyhnutelně do biologického stadia úpadku. Celá stvořitelská síla se však soustředí na nové lidské rasy. Oba druhy se velmi brzy ve vývoji zřetelně rozliší. První klesne pod lidskou úroveň, druhá se vznese vysoko nad dnešního člověka… Chápete hloubku našeho nacionálně socialistického hnutí? Může být vůbec něco většího, něco obsáhlejšího? Kdo chápe nacionální socialismus jen jako politické hnutí, neví o něm takřka vůbec nic…

   To je Hitler, jak jej většinou neznáme. Rozhodně ne onen „génius průměrnosti“, jak jej nazval a charakterizoval v knize stejného názvu Dušan Hamšík, onen měšťák ze všech měšťáků nejměšťákovitější, ryze (a záměrně) průměrný, a proto pro měšťáky přitažlivý. Jistě – i takovým dovedl v případě potřeby být. Vedle měšťáka Hitlera tu byl však i jiný Hitler, choromyslný fantasta, zmítaný vesmírnými vizemi, halucinacemi a podléhající pověrám, považovaným ve 20. století v civilizovaných končinách světa za nedůstojné. Vzhledem k významné účasti – byť pavědecké – astronomie na těchto pověrách se dostal Hitler i do této knihy.

   Pokud vím, píši v české literatuře o těchto rysech člověka, jenž se zapsal tak krvavým písmem do dějin 20. století, poprvé nebo alespoň poprvé obsáhleji. Považuji proto za nezbytné svá tvrzení doložit. Promiňte, bude-li to cesta plesnivým sklepením, plným kalných a hlubokých vod. Dovede nás však až k současnosti – a právě o tuto souvislost, o níž, obávám se, nemají mnozí historikové nacismu a znalci jeho duchovních kořenů ani ponětí, koneckonců jde.

   Na podzim roku 1923 zemřel v Mnichově básník, novinář a spisovatel podivných a chmurných mystických dramat Dietrich Eckart, nejspíše na pozdní následky otravy bojovým plynem, německým vynálezem první světové války. Těsně před smrtí vyřídil nejnaléhavější záležitosti; černý meteorit, kterému říkal „moje kába“ (podle posvátného meteoritu v Mekce) a před nímž se pravidelně modlil, odkázal profesoru Hermannu Oberthovi, průkopníku německé kosmonautiky. Obsáhlou duchovní závěť odevzdal svému příteli, bývalému generálu, Karlu Haushoferovi. Dalším přátelům, kteří mu připadali méně významní, vzkázal pouhé pozdravy. Byli to příští „státní filozof“ nacistické říše Alfréd Rosenberg a především… Adolf Hitler, s nímž se Eckart před několika lety setkal jako s bezvýznamným, zbídačelým a nezajímavým důstojnickým sluhou poražené německé armády.

   Eckart patrně prohlédl skutečnou povahu vyhublého svobodníka lépe než většina současníků. Konrád Heiden v životopise Adolfa Hitlera (vyšel roku 1938 ve Švýcarsku) píše doslova:

   Dietrich Eckart převzal duchovní vedení Adolfa Hitlera. Hitler se od něho naučil psát a dokonce i mluvit.

   O čem asi poučoval výstřední literát bezvýznamného frajtíka? Zdá se, že se jejich rozhovory točily jednak kolem strategie a taktiky propagandy, jednak kolem „tajných věd“, v nichž byl Eckart nespornou autoritou. Plodem těchto diskusí byla například pozoruhodná brožurka s dosti fantastickým názvem Bolševismus od Mojžíše k Leninovi, obsahující již v podstatě vše, co později Hitler o komunismu psal, myslel a hlavně vykřikoval do světa.

   Všichni dosud jmenovaní a ještě další pánové byli členy tajné společnosti Thule, zabývající se rozmanitým čarováním. Když velekněz Eckart umíral, prohlásil před několika svědky:

   Následujte Hitlera! Bude tancovat, ale hudbu k jeho tanci jsem složil já. Poskytli jsme mu prostředky jak vstoupit ve styk s NIMI… Neoplakávejte mne! Budu mít na dějiny větší vliv než kterýkoli jiný Němec…

   Nemohu se zbavit myšlenky, že se tak docela nemýlil. Že se jen nevychloubal.

   Čím však vlastně byla tajná společnost Thule, k níž přináležel Hitler i řada pozdějších nacistických mocipánů, a kým byli oni, Hitlerovi rádci?

   Thule, formující Eckartovo literární dílo a později samu nacistickou filozofii (jejíž základy jsou obsaženy např. v Rosenbergově spisu Mýtus XII. století), byla tajnou společností, a pátrat proto po její činnosti, kultu a kouzelnických praktikách je značně obtížné. Přesto však víme ledacos. Její jméno pochází ze staré nordické ságy o „Poslední Thule“, tajemném ostrově daleko na severu, v ledovém oceánu, obývaném národem nadlidí, Hyperborejců, obdařených zázračnými schopnostmi. Příslušníci společnosti Thule skutečně věřili, že kdesi ve vesmíru, lépe řečeno mimo náš lidský vesmír žijí všemohoucí bytosti, ochotné propůjčit veškeré své síly – pro světovládu Německa. A nejen to – tito boholidé zařídí právě v Německu základní změnu lidské rasy v rasu nadlidí, potomků dávno vyhynulých obrů, a zajistí jejich věčné panování nad ostatními lidmi, o bytostech lidem vzdálených jako Židech, cikánech a černoších ovšem ani nemluvě.

   Společnosti Thule byla v této nádherné budoucnosti přiřčena klíčová úloha: měla se stát spojovacím článkem, jakýmsi přijímačem a vysílačem, obstarávajícím styk thulských nadlidí s panem Eckartem a spol. Hlavní osobou plánovaného spojení měl být jakýsi vrchní čaroděj, zaklínač, používající místo přijímače a vysílače obzvláště citlivý nástroj, médium. Velkým zaklínačem měl být (a byl) Karel Haushofer, jeho povolným nástrojem a médiem… demobilizovaný svobodník. Je to fantastické – ale všechno tomu nasvědčuje, nejen Eckartův výrok o nich. Hitler se narodil v malém městečku Braunau na Innu, předměstí Salzburgu. Proslavila-li se Plzeň pivem a Malin křenem, pak Braunau odjakživa dodávala světu – média. Pocházela odtud světově proslulá média Willy a Rudl Schneider (oba měli, mimochodem řečeno, s Hitlerem společnou chůvu), známý mnichovský parapsycholog von Schrenck-Notzing i paní Stickhammerová, jejíž schopnost obcovati s duchy tak okouzlila prince Foachlma von Preussena, že se s ní dokonce roku 1920 navzdory obrovskému skandálu oženil. Zdatným médiem byl dokonce sám jeden z Hitlerových strýců. Není tedy nepravděpodobné, že tehdy již známý magik a znalec záhrobí Dietrich Eckart i generál Haushofer si vyhlédli bezvýznamného svobodníka Hitlera mimo jiné i vzhledem ke slibnému rodišti…

   Seznámení Hitlera s Haushoferem, tehdy profesorem geopolitiky na mnichovské univerzitě, zařídil Haushoferův asistent. Jmenoval se Rudolf Hess. Stal se Hitlerovým zástupcem, zmítajícím se v labyrintu chorobných představ, naočkovaných mu většinou Haushoferem. Postačilo například, aby Haushofet Hessovi jakoby mimochodem sdělil, že jej viděl letět do Anglie, a Hess vzápětí tuto šílenou a předem k nezdaru odsouzenou myšlenku smíru mezi Británií a Hitlerem do puntíku provedl. Během svého doživotního žaláře Hess ve vzácných okamžicích jasného rozumu na Haushofera vzpomínal jako na zaříkávače, čaroděje a svého „tajného mistra“.

   Životní román čaroděje Haushofera ostatně vskutku nepostrádal na zajímavosti.

   Narodil se roku 1869 a už v mládí podnikl řadu cest na Dálný východ, zejména do Tibetu, Mongolska a Japonska, kde se stal buddhistou. Zde také navázal úzký styk s přísně tajnou Společností zeleného draka, usilující o získání světového impéria pro císařské Japonsko, dohánějící teprve ostatní velmoci.

   Tehdy přísahal, že spáchá rituální samurajskou sebevraždu, harakiri, tj. otevření břišní dutiny, „jestliže nesplní své poslání“.

   14. března 1946 usmrtil stařec Haushofer nejprve svou ženu Martu, pak obrátil ostří dýky proti sobě právě tak, jak před desítkami let slíbil – jenže to předbíháme a přeskakujeme mnoho, mnoho let, v nichž se událo ledacos zajímavého.

   Za první světové války dosáhl Haushofer generálské hodnosti – prý pro svou mimořádnou, takřka zázračnou předvídavost a schopnost předem určit čas i místo nepřátelských akcí, předpovídat počasí v operačních prostorech i politické změny ve státech zajímajících diplomaty a vojevůdce císaře Viléma. Tyto schopnosti byly mnohdy připisovány jeho „magickému školení“ mezi tibetskými lámy a buddhistickými mnichy – přirozenějším vysvětlením je však Haushoferovo mimořádně důkladné a všestranné vzdělání a vynikající schopnosti. Prokázal je i po válce, kdy založil a vedl časopis Geopolitika, konstruující velmi důmyslné argumenty pro požadavky, s nimiž o několik let později veřejně vyrukoval Hitler.

   Haushoferova literární a vědecká práce rozhodně nenesla ani stopy „kouzelnictví“. Jeho články a přednášky – i když s nimi absolutně nesouhlasíme – jsou věcné, střízlivé, statisticky doložené a opírají se většinou o osobní zkušenosti zcestovalého, předčasně penzionovaného pana generála. Za touto vědeckou maskou se však skrývala pravá tvář černokněžníka Haushofera, mága a zaklínače, jednoho z mála evropských členů, a co více, čelných představitelů a vůdců tajných asijských společností.

   Značné úsilí věnoval Haushofer pátrání po symbolice hákového kříže, pod jehož znamením hledal prapůvodní vlast Germánů. Domníval se, že ji skutečně nalezl v prostoru dnešní pouště Gobi, vytvořené prý kdysi z kvetoucí krajiny obrovskou katastrofou; dnes by ve stylu vědeckofantastických románů jistě uvažoval o atomovém výbuchu… Byl to ovšem on, kdo navrhl a prosadil hákový kříž jako symbol nacistické strany a Hitlerova Německa a obdařil tak prastaré znamení života a Slunce, nalézané v Tibetu i ve zříceninách Tróje, v Indii i v Číně, neblahým významem a nenávistí všeho lidstva.

   Společnost Thule, duchovně vedená Haushoferem, vytvořila krystalizační jádro, kolem něhož se soustředila příští „elita“ a zakladatelé nacistické strany. Svou činnost však Thule rozvinula již dávno před uchopením moci Hitlerem a prováděla ji už tehdy ve znamení hákového kříže a ve značně širokém měřítku. Použití hákového kříže není nic podivného; už roku 1891 zdůrazňoval Ernst Kraus „ryze árijský“ původ haknkrajcu a Quido List jej roku 1908 popsal jako symbol „čistoty krve“ a tajných věd, obsažených prý v runových zápisech staroskandinávkých hrdinských ság.

   Hákový kříž se opravdu vyskytl v pozoruhodných souvislostech. Byl prý – pokud lze věřit pověstem, byť i dost dobře podloženým – nalezen spolu s jakýmsi nápisem v Jekatěrinburku, kde trávila své poslední dny carská rodina. Nakreslila ho na zeď carevna Alexandra Feodorovna, která též ukryla v ikoně zprávu, týkající se styků se… Společností zeleného draka. Spojení carského dvora s japonskými čaroději zřejmě zajistil muž na carském dvoře téměř stejně mocný jako neblaze prosluly mužík Rasputin, totiž médium a magik Badmajev. „Vystudoval“ tajné vědy přímo ve Lhase v Tibetu a udržoval styky s tibetskými lámy až do Říjnové revoluce.

   Snímek kresby i listina z ikony se dostaly do rukou bílého generála Kutěpova –, netěšil se však z jejich vlastnictví dlouho. Byl pozván na palubu trojstěžníku, soukromé velkojachty německého průmyslníka barona Otty Bautenaase, a tam zavražděn.

   Sám baron se stal zanedlouho obětí nevysvětlené vraždy. Hákový kříž, Tibet, Společnost zeleného draka, to všechno ukazuje na spojitost společnosti Thule s nejvyššími místy carského dvora. A ještě něco: bílý trojstěžník barona Bautenaase, kde skončil život generál Kutěpov, se jmenoval Asgard. Je to pro loď velmi zvláštní jméno a v rejdařském rejstříku není žádné další plavidlo s tímto jménem. Znamená – podle islandských ság – bájnou říši krále z Thule…

   Je možné občas věřit v náhody, ale co je mnoho, to je přece jenom příliš…

   Netrvalo dlouho a všetečné prsty Thule zasáhly do dějin znovu, tentokráte v Mongolsku, na něž byla pozornost společnosti upřena s mimořádnou vytrvalostí. Mongolsko a Tibet totiž byly podle Haushofera „srdcem světa“ nejen proto, že odtud vyšla ušlechtilá germánská rasa (ovšem pouze v představách nacistických antropologů), ale i z daleko zajímavějších a romantičtějších důvodů.

   Haushofer tvrdil, že po katastrofě, která postihla oblast dnešní pouště Gobi a téměř vyhubila tamní rod nadlidí, polobohů, stáhly se poslední zbytky těchto potomků dávných obrů do podzemních prostor pod Tibetem, kde se podle temperamentu a vloh rozdělili do dvou táborů. První se dal „cestou pravé ruky“ a založil říši Agartu, domov soustředění, duchovní dokonalosti a neúčasti na dění světa. Druhý na „cestě levé ruky“ získal v „říši Shampullah“ všechny prostředky k absolutnímu ovládnutí světa a lidstva. Vybraní magikové – a Haushofer právě tak jako Eckart se za ně nepochybně považovali – mohou vstoupit se všemocnými obyvateli říše Shampullah ve styk a získat tak spojence při dobývání světa. Jakýmsi „diplomatickým pověřencem“ Agarty mezi pozemšťany je (nebo spíše byl) tibetský dalajláma, Shampullahu mongolský vládce Bogdgégen. A hle! Ve zmatku občanské války, uprostřed „bouře nad Asií“, jež se přehnala i Mongolskem, se pojednou v hlavním městě Mongolska Urze (nyní Ulánbátaru) objevila divoká divize, vyzbrojená německými zbraněmi, vedená převážně německými důstojníky, s velitelem baronem Ungernem, příbuzným samého císaře. Odznakem Ungernovy divize byl – hákový kříž.

   Ungern zahájil vládu nad Mongolskem strašlivým pogromem, jemuž padlo za oběť všech 20 000 Židů, až dosud nerušené a klidně žijících v Urze.

   Pokračoval nekonečnými rozhovory s opatrným a odmítavým Bogdgégenem a nejvyššími lamaistickými knězi v ústředním klášteře Gándán. Nijak netajil, že chce obnovit slávu výbojů Čingischána a s pomocí duchovních i materiálních sil Tibetu, zejména ovšem nepředstavitelných zlatých pokladů, dobýt svět pro Německo.

   Abychom historku alespoň v telegrafickém slohu dokončili:

   Baron Ungern, jedna z nejkrvavějších postav mezi bílými veliteli (a to už něco znamená), byl chycen a popraven rudými partyzány dříve, než se mohl dát pod korouhví říše Shampullah na cestu za světovládou. Ihned po smrti velitele se divoká divize rozpadla.

   Když se nepodařila Ungernova eskapáda, když nepřišla hora k Mohamedovi, totiž vyvolená germánská rasa do Tibetu a Mongolska, musel volky nevolky Mohamed k hoře – Tibeťané do Německa. Roku 1926 (tedy sedm let před Hitlerovým převzetím moci) se v Berlíně a Mnichově, kde se vzaly, tu se vzaly, objevily poměrně početné kolonie Tibeťanů, ačkoli právě oni svrchovaně neradi opouštějí svou vysokohorskou vlast a nížiny jim naprosto nesvědčí. Chovali se velmi nenápadně a vyhýbali se styku s okolním obyvatelstvem. Jen jeden z nich se stal poněkud známějším, byť i pod krycím jménem „Muž se zelenými rukavicemi“. Prohlašoval o sobě, že je tibetským zasvěcencem a „strážcem klíčů k Agartě“. V každém případě však Muž se zelenými rukavicemi byl v pravidelném styku s Hitlerem. Aby dokázal své kouzelnické schopnosti, sdělil tisku před třemi za sebou následujícími volbami přesný počet nacistických poslanců, kteří se dostanou do říšského sněmu – což je sice i pro zkušeného politika výkon docela úctyhodný, s kouzelnictvím však nemusí mít zhola nic společného. Další osudy Muže se zelenými rukavicemi nejsou známy. Snad byl jedním z tisíce „dobrovolníků smrti“ v nacistických stejnokrojích bez označení, bez hodnosti a se zřejmě tibetskými rysy, kteří do jednoho padli při poslední obraně Berlína, obklíčeného sovětskými vojsky…

   Tato epizoda je takřka neznámá. Zanikla, ztratila se v ohni a dýmu posledních vzrušujících dnů druhé světové války. Zajímavá je však přece. Je pravděpodobné, že všichni tibetští obránci posledního Hitlerova doupěte nebyli rekrutováni z „prvního kontingentu“ Tibeťanů do Německa nebo z jejich potomků. Ačkoli je rekonstrukce přesných údajů mimořádně svízelná, víme dnes zcela jistě, že nacisté prováděli v Tibetu výzkumy, jejichž obsah neznáme, až do roku 1943, tedy ještě uprostřed války. Lze si snadno představit, s jakými obtížemi byly tyto akce spojeny. Nijak by mne nepřekvapilo, kdyby se ještě za války dostávali vybraní tibetští „hosté“ do Německa buď přes neutrální země (Švédsko nebo Španělsko, odkud byla po celou válku udržována Spojenci respektovaná civilní letecká linka do Berlína), nebo nákladními nacistickými a japonskými ponorkami, dopravujícími chinin, kaučuk, kokain a vzácné kovy mezi Japonskem a Hamburkem.

   A ještě jednu malou ilustraci činnosti společnosti Thule dávno před nástupem Hitlera k moci: Journal des Débats z 22. ledna 1929 uveřejnil zajímavý článek poněkud udiveného dopisovatele: v Panamě došlo k masové vzpouře Indiánů kmene Cuna, obývajících značnou část země. Vzbouřenci pobili na svém území panamské policisty a zřídili nezávislou republiku Thule, jejímž odznakem byl – černý hákový kříž v oranžovém poli…

   René Guénon se ve své knize Symbolika kříže raduje, že objevil na obou stranách oceánu důkaz přežívání společných prastarých mýtů v povědomí lidstva. Myslím, že objevil něco jiného: jeden z následků mnohostranné činnosti společnosti Thule a zejména „geopolitika“ Karla Haushofera, dojista podporovaného německými monopoly. Jejich pozornost se tehdy soustřeďovala především na Jižní a Střední Ameriku, kde sváděly tvrdý boj s americkým kapitálem, a to i mimořádně nevybíravými prostředky, např. leteckou špionáží, organizovanou složkami letecké společnosti Lufthansa. Pokus o přerušení provozu v Panamském průplavu, nebo dokonce možnost ztráty americké koncese opravňující USA dohlížet na provoz průplavu musely pro ně znít nadmíru svůdně. Rozhodně stály za těch pár tisíc životů. A ke všemu indiánských…

   Co z toho všeho plyne?

   Společnost Thule zřejmě nebyla jen debatním kroužkem několika potřeštěnců a nevznikla současně s nacistickou stranou. Měla za sebou dlouhý vývoj, jenž jedině mohl umožnit vznik složité a vlivné organizace, měla i dostatek finančních prostředků, aby mohla zařídit tak nákladné podniky jako zřizování tibetských kolonií na druhé straně světa. Ve společnosti Thule se zřejmě proplétá několik stránek činnosti: především velkorysá podpora všech německých vlád, poskytovaná tajnému agentu Haushoferovi, navazujícímu zajímavé styky s nadmíru vlivnými, i když na veřejnost nevystupujícími kruhy Středního a Dálného východu. Nesmíme zapomínat, že železnice Berlín – Bagdád a sloučení všech států podél ní pod vedením Německa byla dávným snem německé diplomacie. Ideologickou, nebo chcete-li pseudoideologickou základnu společnosti Thule poskytl i „ledový muž“ Hörbiger, i Bender se svou naukou o dutosti světa, i starý blázen Symnes. Zprostředkujícím článkem mezi nimi a Thule byla pravděpodobně berlínská tajná Lóže bratrů světla, nazývaná též Společností Vril. Haushofer byl jedním z jejích čelných členů.

   Víte, co je to vril? Ne?

   Vril znamená podle zasvěcenců nesmírnou sílu, z níž využíváme pouze zlomek, ačkoli bychom se mohli stát takřka rovnými bohům, kdybychom ji využili všechnu. Je nutné se o to alespoň pokusit a pozdvihnout tak člověka na nadčlověka. Jeto nutné především proto, že v jeskyních hluboko pod námi, pod Himálajem a kdoví kde ještě, žijí potomci dávných obrů. Ti dříve nebo později vystoupí na povrch Země a ovládnou ji. Jen osvícení, jen ti, kteří se naučí svůj vril ovládat, budou jim podobní a budou se na vládě podílet. Ostatní zahynou nebo se stanou otroky. Podobná společnost existovala v Anglii pod jménem Golden Dawn.

   Zdá se, že společnost Thule stála i v pozadí masového vraždění cikánů (jako mystické pomsty za nadlidi, sdílející kdysi s cikány společnou vlast), vraždění Židů („bytostí protipřírodních a přírodě cizích“) a možná se podílela i na známé noci dlouhých nožů, kdy byla v Německu podlomena moc SA a zároveň definitivně rozdrceny naděje všech, kdo v Hitlerovi viděli uskutečnitele jakýchsi sociálních reforem a dokonce bojovníka proti kapitalismu. Moci se ujala „černá síla“, SS, kde objevujeme celou řadu rysů obsažených v učení společnosti Thule. Její představy se ostatně staly základem „světového názoru SS-mana“, i stejnojmenné knihy, vydané jako bible mužů s umrlčími lebkami na stejnokrojích. SS byla nejen bojovou organizací – byla především řádem, tajnou společností se svými přijímacími rituály, tajnými předpisy a s velkorysým „vymýváním mozků“ všem příslušníkům, jejichž ustavičně vštěpovanou povinností bylo toliko „věřit, podřídit se a bojovat“.

   O přísné výběrovosti černého řádu svědčí i pozoruhodně nízké počty, nijak se nesrovnávající s obrovským vlivem SS – toliko pět pluků s 25 000 až 28 000 mužů (jak prohlásil Himmler 4. 10. 1943 v Poznani). V době přepadení SSSR vzrostl tento počet na 160 405 mužů – teprve blížící se konec ztracené války značně ulehčil výběrové řízení a SS se z uzavřeného řádu staly rádoby elitními jednotkami hrdlořezů – roku 1945 jich bylo téměř 500 000 –, i to však představovalo jen malou část všech vojsk.

   Řádový charakter SS potvrzuje i Himmlerův zamilovaný projekt: obnovit po válce tzv. Staré Burgundsko jako výsostné řádové území SS, nepodřízené ani Hitlerovi, ani nacistické straně. Drobnou nepříjemnost, totiž nezbytné vysídlení veškerého francouzského, lucemburského, švýcarského a dokonce i německého obyvatelstva (pokud by no nebylo použito jako otrockých pracovních sil), řešil již za války s gaulajtrem Alfrédem Eduardem Frauenfeldem, určeným za generálního komisaře Krymu (např. dopisem z 10. července 1942): původní obyvatelstvo esesáckého Burgundska mělo být deportováno do horských oblastí Krymu…

   Thule a její myšlenky však především a zcela ovládly Adolfa Hitlera, duševně vratkého jedince, důvěřujícího v horoskopy, jasnovidce a zejména v nadlidi a polobohy, s nimiž je možné vstoupit (jak jej ujistil už dávno Eckart) v osobni styk a změnit se tak v bytost vyšší než člověk.

   Na počátku těchto horečných fantazií stojí patrně už zmíněná anglická tajná společnost Golden Dawn, jejíž duchovní vůdce Samuel Mathers (manžel sestry slavného filozofa Henriho Bergsona) adresoval roku 1896 „Členům druhého stupně“ manifest o možnosti osobního styku s nadlidmi. Vzhledem k zajímavým souvislostem s dneškem, o nichž se ještě zmíníme, uvedu poněkud obsáhlejší výtah celého „manifestu“:

   Pokud jde o tyto tajné vůdce, na něž jsem se upjal a kteří mi udělili Moudrost Druhého Stupně – a já ji opět předávám dále –, nemohu o nich nic bližšího říci. Neznám jejich pozemská jména a jen zřídka jsem je spatřil v lidské podobě… K setkáni s nimi dochází v určený čas a na předem určeném místě. Osobně se domnívám, že to jsou lidské bytosti, žijící na této Zemi, disponující však strašlivými, nadlidskými silami… Přesvědčil jsem se osobním stykem s nimi, jak těžké je pro smrtelníka, byť i sebepokročilejšího, snést jejich přítomnost. Tím nechci tvrdit, že působení, které na mne vykonávali při řídkých setkáních, se podobalo tělesným obtížím, jaké nastávají při zrušeni zemského magnetismu (nevím, co tím chtěl básník říci). Právě naopak. Ve styku s nimi jsem se cítil proniknut tak neslýchanou silou, že ji mohu přirovnat jen k pocitům člověka, v jehož bezprostřední blízkosti za prudké bouře uhodil blesk. Kromě toho byl tento stav doprovázen značnými obtížemi s dechem… Při těchto nervových zhrouceních bylo moje tělo pokryto chladným potem a z nosu i úst, občas i z uší mi proudila krev.

   Toto jsou tedy Oni, to jim byl představen frajtr Adi Hitler a doporučen jejich péči. Celé generace pseudovědců a snílků, fantastů a bláznů se spojily, aby ve spolupráci s braunauskou tradicí médií, pocházejících patrně z dědičně zatížených rodin, a s Hitlerovou duševní chorobou vytvořily prazvláštní, nebezpečně výbušnou směs.

   Hitler snad ani netušil, že je zneužíván, že s ním panstvo společnosti Thule, zaujaté stejně černou magií jako špionáží a podvratnými akcemi v nejvzdálenějších končinách světa, manipuluje. Věřil. Věřil hvězdopravcům, jasnovidcům, zmatenému blábolení středověkých grimoárů, čarodějných knih, i „tajnému významu“ germánské mytologie a ság. Především však věřil, že je vyvoleným člověkem, jemuž je určeno setkat se s nimi a jejich prostřednictvím se nejen stát nadčlověkem, ale i vyprosit si pozdvižení celého ušlechtilého Germánstva na úroveň polobohů.

   Na úlohu média a prostředníka nadpozemských sil se ustavičně, systematicky připravoval. Zde je důvod jeho zarytého vegetariánství (jak známo, média nesmějí – z důvodů blíže nevysvětlených – požívat maso), jeho nedůvěry k oficiálním lékům a vědeckému lékařství. Vyhýbal se jim po celý život, zvláště v posledních měsících, kdy zřetelně trpěl tzv. Parkinsonovou chorobou. Léčil se sám, pouze podle vlastního „vnuknutí“, a jeho osobní lékař Dr. Morell, původně lékař pohlavních chorob prominentních nacistů, šlechty a berlínského polosvěta, mu sloužil pouze jako „píchač injekcí“, zejména hroznového cukru. Jen v několika týdnech po nezdařilém atentátu roku 1944 jich Hitlerovi vpravil do žil více než dva tisíce… Zejména je však zde zdroj podivných a pro německou válku katastrofálních rozhodnutí. Vždyť mu je poradili oni…!

   Rauschning zaznamenal tento zajímavý dialog:

   „Novy člověk žije v našem středu! – Je zde!“ křičel Hitler triumfálně. „Stačí vám to? Prozradím vám tajemství: viděl jsem ho. Měl jsem z něho strach!“

   Když tohle Hitler říkal – dodává Rauschning –, třásl se vzrušením.

   Jinde Rauschning píše:

   Jistá osobnost z nejbližšího Hitlerova okolí mi vypravovala, že se Hitler čas od času v noci probudí a vyráží křečovité výkřiky. Volá o pomoc, sedí na okraji své postele jako ochromený. Je tak zděšený a tak se chvěje, až se chvění přenáší na celou postel. Vyráží zmatené, nesrozumitelné zvuky. Sípá, jako by se dusil. Tatáž osoba mi líčila jednu z těchto krizí s podrobnostmi, kterým bych neuvěřil, kdyby pramen informací nebyl nade vší pochybnost spolehlivý. Hitler stál vzpřímeně ve svém pokoji, potácel se a rozhlížel s výrazem zděšení kolem sebe. „To je on! To je on! Přišel!“ zajíkal se. Měl bledé rty a čelo zalité těžkými kapkami potu. Pojednou začal vyrážet nesmyslná slova, čísla a vzdechy. Bylo to hrozné. Používal groteskně složených výrazů, znějících podivně a cize. Pak ztichl, ale dále pohyboval rty. Masírovali jsme ho a podali mu něco k napití. Pojednou zasípal: „Tam! Tam v rohu! Je tady!“ Dupal a křičel.

   Pokoušeli jsme mu vysvětlit, že se nic mimořádného neděje. Pomalu se uklidnil. Nato spal řadu hodin a po probuzení byl opět víceméně normální a snesitelný.

   Tato podoba Hitlera rozhodně nezapadá do rámce „génia průměrnosti“. Je to Hitler zaříkávač, pronásledovaný „nadzemskými bytostmi“.

   Teprve jím se vlastně dostáváme k názvu kapitoly – proč Německo prohrálo válku –, i když to, znovu opakuji, nejsou důvody jediné a ani ne hlavní. Kdybychom však chtěli gruntovně probrat všechny stránky a souvislosti jakékoli otázky (což se ještě nedávno obvykle žádalo), nevycházely by ani noviny, ani populárně vědecké knihy, ani pojednání, nýbrž samé encyklopedie. A to by se patrně nikomu příliš nelíbilo. O odvelení většiny německých radarů, chránících neuralgické body německé protiletecké obrany, na Rujánu, jsme již psali.

   Došlo však i k řadě dalších rozhodnutí, která stěží vysvětlíme jinak než jako přímý důsledek Hitlerovy závislosti na bláznivých představách naočkovaných mu společností Thule a jejími duchovními otci.

   Hitler byl, jak se zdá, přesvědčen, že je celá tisíciletí očekávaným „nositelem ohně“ a že před ním všude, kam přijde, bude „led“ (jako druhý přírodní princip) a tím i zima prchat. Toto mystické přesvědčení zčásti vysvětluje i naprosto nedostatečné přípravy ruského tažení – svou úlohu ovšem sehrála i skutečnost, že německý generální štáb neuvěřitelně a nepochopitelně podcenil sílu Sovětského svazu a Rudé armády, takže počítal s kapitulací SSSR ještě před příchodem mrazů. Kromě Hitlerovy představy o „ohnivé epoše“, kterou jeho frajtrovská postavička zahajuje, a o zimě uhýbající před vybranými jednotkami SS představujícími nejen vojenskou sílu, ale i mystické předobrazy příštích nadlidí, zapůsobili i přívrženci Hörbigerovi. Prohlašovali, že jsou schopni díky poznání vesmírných zákonitostí předvídat počasí na měsíce, ba léta předem. Zima 1941–1942 prý bude jistojistě mimořádně mírná…

   To vše nepochybně přispělo k tomu, že jindy neobyčejně puntičkářský a o vybavení vojsk mimořádně dbalý Hitler rozhodl, aby příslušníci armád, které vpadly do Sovětského svazu, obdrželi jako zvláštní výbavu – jednu jedinou šálu a jeden jediný pár rukavic…

   V prosinci 1941 však přišla katastrofa. Teploměr klesl na 40 °C pod nulou. Automatické zbraně byly k nepotřebě – olej zamrzl. Umělý benzín se mrazem rozložil, motorizované jednotky uvázly ve sněhu. Tisíce vojáků zmrzlo v polních postaveních a ve vlacích, jejichž lokomotivy zastavil mráz. A na německé divize, které se probily takřka před Moskvu, dolehl nesnesitelný tlak sovětských protiútoků.

   Generál Guderian, „pancéřový Guderian“, tvůrce německé taktiky tankových klínů pronikajících hluboko do obranné sestavy protivníka, riskoval hodnost a patrně i život, když Hitlerovi hlásil zastavení ofenzívy a žádal o povolení k ústupu.

   „Zima je moje věc,“ řval tehdy Hitler, „vy musíte útočit!“

   Za několik měsíců byly elitní sbory německých „nositelů ohně“ zničeny. Jen malou útěchou bylo, že v příštím létě vztyčila skupina tří horských myslivců Haushoferův milovaný hákový kříž na nejvyšším kavkazském velikánu Elbrusu. Tato pro vývoj válečných operací naprosto bezvýznamná událost měla v nacistickém tisku obrovskou publicitu, nepochopitelnou všem, kdo netuší, že v pojetí společnosti Thule byl Elbrus „posvátným hradem Árijců“, baštou kultur předcházejících Hörbigerovu potopu, a zejména magickým sídlem sekty Přátel Lucifera. Vztyčení vlajky s hákovým křížem – podle nejasných zpráv se zdá, že dokonce zvláštním a mimořádně odporným způsobem „posvěcené“ – na nejvyšším vrcholku Kavkazu mělo přivolat a zároveň symbolizovat počátek nové epochy ohně, který definitivně vypudí „světový led“. Na boj se „světovým ledem“ se nacisté docela vážně připravovali a prováděli k tomuto účelu řadu „vědeckých“ výzkumů. Už asi od roku 1936 se pod osobním vedením Göringa konala řada expedic do západního Grónska a ihned po obsazení Sudet německými vojsky byla – opět pod Göringovou patronací – zřízena na Zlatém návrší v Krkonoších, na dnešních Jestřábích boudách, tzv. Polare Versuchstation Goldhohe, čili Polární výzkumná stanice Zlaté návrší.

   Vedlejším úkolem stanice bylo připravovat kádry pro tajné nacistické meteorologické stanice nad polárním kruhem (byly v roce 1940 opravdu zřízeny a pracovaly takřka po celou válku), hlavní smysl se však spíše blížil Hörbigerovým blábolte a představám společnosti Thule a Přátel Lucifera.

   Byly to pokusy š aklimatizací arktických rostlin a zvířat (a snad i lidí) na „ryze árijské půdě“, která se po definitivní porážce vesmírného ledu rozprostře po celém světě.

   Ně, to není pustý výmysl. To je skutečnost ani více, ani méně bláznivá než např. Göringův „poznatek“, že nad dávnými popravišti krouží více vran než kdekoli jinde, následovaný přísným rozkazem velké skupině německých vědců prozkoumat tuto pozoruhodnou skutečnost (dopis na tzv. Ahnenerbe z 9. října 1940), nebo Hitlerův úkol udělený prof. dr. Würstovi 31. března 1944 (!), Hitler totiž vlastním bádáním došel k názoru, že cibulky ocúnů zalézají do půdy více nebo méně hluboko podle toho, jak tuhá zima bude následovat. Uložil prof. dr. Würstovi (mimochodem oberführerovi SS), aby tento vědecký fakt pojal do svých plánů předpovědí počasí… po vítězné válce…

   Jsou i jiné příklady Hitlerovy zaslepenosti vesmírnými fantaziemi. Německým inženýrům, konstruktérům rakety V-2 v čele s generálem Walterem Dornbergerem zabránila několikrát a vždy na několik měsíců sama NSDAP, nacistická strana, pokračovat ve vývoji raket a v pokusech s nimi. Důvod? Nejpřísněji tajné říšské výzkumy musely být podle osobního Hitlerova rozkazu předloženy k vyjádření Hörbigerovým následovníkům. Měli se zaručit, že průlet rakety oblastí „věčného vesmírného ledu“ neporuší přírodní zákony a že proboha nedojde dokonce k nové potopě…

   Hitler a jeho klika zkrátka žila a myslela způsobem pro nás naprosto cizím a takřka nepřístupným. Zatímco navenek zachovával Hitler a všichni ostatní nejvyšší představitelé nacismu zdání logického, rozumového přístupu k problémům, jež předkládala válka, uvnitř této přísně uzavřené společnosti árijských polobohů řádily nejpustší a nejneuvěřitelnější pověry a pokoutní teorie. Jen vzácně, málokdy se prodraly na povrch. Nejzřetelněji se to stalo v jednom z posledních článků nejvěrnějšího Hitlerova nohsleda ministra propagandy Goebbelse, který potvrdil naši domněnku, že ve zmatených hlavách hitlerovské kliky se události kolem nacistické strany neodehrávaly pouze v pozemském (a to ještě značně omezeném), nýbrž i v kosmickém měřítku.

   „Náš konec,“ prohlásil kulhavý trpaslík Goebbels, „bude zároveň koncem všehomíra.“

   Rozvedl zkrátka to, co naznačil Hitler již roku 1934, rok po nástupu k moci. Řekl tehdy v důvěrném kroužku:

   Nikdy nebudeme kapitulovat, nikdy! Můžeme snad být zničeni, ale budeme-li, strhneme s sebou celý svět – svět v plamenech.

   Zdůrazňuji datum výroků, rok 1934, kdy nacistická armáda prakticky nepředstavovala bojovou sílu, která by stála za zmínku. Již tehdy však si byl Hitler jist, že může způsobit zničení celého světa.

   Psychologové jsou snad schopni kvalifikovaněji a odborněji než já posoudit, zda se nemýlím, zda se přece jen nenechám unášet příliš bujnou fantazií. Docházím totiž k neuvěřitelnému závěru: Hitler a jeho nejbližší – ať už staří matadoři společnosti Thule, nebo lidé, kteří byli těmito kruhy do Hitlerovy blízkosti vtaženi – věřili, že s jejich zkázou, s koncem mimořádně krátké „éry ohně“, přijde Hörbigerem předpověděná potopa a zničení celého světa. Bude to zároveň trest nadlidí, žijících v „říši levé ruky“ Shampullah, lidstvu, jež se neosvědčilo v osudovém zápase.

   Hitler a Goebbels, napsal anglický historik Trevor Roper, vyzvali německý lid, aby zničil svá města a továrny, aby vyhodil do vzduchu své hráze a mosty, aby obětoval železnice a veškerý vozový park – to vše pro legendu ve jménu soumraku bohů…

   Sám Hitler se choval přesně podle našich představ:

   Ztráty nikdy nebudou dostatečně vysoké! prohlásil doslova. Jestliže má být ztracena válka, zahyne národ také. Tento osud je nevyhnutelný. Není už vůbec zapotřebí brát v úvahu nějakou základnu pro existenci, byť sebeprimitivnější. Naopak je lepší zničit i to a zničit to sami… Ostatně ti, kteří zbudou po bitvě, nemají valnou cenu, neboť dobří padli. (Z rozhovoru s ministrem zbrojení Albertem Speerem koncem března 1945).

   Za několik krátkých týdnů kosmická katastrofa v Berlíně vrcholila. Mocnosti ledu zvítězily nad mocnostmi ohně. V hörbigerovském vesmíru však stále dřímala potenciální možnost kosmické odvety, potopy. A Hitler přináší oběť vodě. Nakazuje, aby byla v posledních hodinách šíleného a marného odporu zatopena berlínská podzemní dráha, kam se uchýlily statisíce Berlíňanů se ženami a dětmi…

   Z kosmické katastrofy zůstal jen nepatrný pahorek poblíž bývalého říšského kancléřství, který dnes ukazují průvodci turistům: zde býval Hitlerův bunkr.

   Zahynuly se společností Thule i šílené myšlenky, nashromážděné Eckártem, Hörbigerem, Symnesem, Haushoferem a dalšími?

   Obávám se, že ne.

   Pravda – ledacos se přece jen změnilo. Potomci obrů, nadlidé, opustili podzemní říše Agartu a Shampullah. Zmodernizovali se. Řídí dnes létající talíře, z nichž sledují naši Zemi a jsou připraveni ve vhodném okamžiku zasáhnout ve prospěch vyvolených a na úkor těch, kdo se jim odváží protivit. Provádějí tedy přesně a znovu totéž, co o nich hlásala společnost Thule, jenže, řekněme, na novém působišti, ve vesmíru.

   I s ufony může člověk vejít ve styk – a kupodivu tak jako s těmi, kteří manipulovali Hitlera: pokorným soustředěním a čarodějnickými praktikami. Pro začátek postačí usilovná duševní koncentrace skupiny lidí – a ejhle, na obloze se, kde se vzal, tu se vzal, objeví létající talíř, vysílající světelné signály. Po další dávce pokory a soustředění snad dokonce dojde k osobnímu styku s ufony čili s „kosmickými lidmi“ – a podruhé kupodivu – příznaky jsou do puntíku stejné jako při setkání s nimi! Zůstávají v přísném inkognitu, protože by jejich přítomnost nás křehký pozemský organismus nesnesl. S tím měl, jak víte, špatné zkušenosti i Hitler. Pouze čtyři pozemšťané jsou s ufony v osobním styku díky svým schopnostem a duchovni průpravě – vzpomeňte prosím Eckara a Haushofera…).

   Ufoni nenavštěvují naší ubohou a těžce zkoušenou planetu bezdůvodně nebo rekreačně. Mají vesmírnou organizaci, tvoří jakousi všemocnou vesmírnou policii, jež má zasahovat všude, kde je zapotřebí, zkrátka kde to panstvo z létajících talířů uzná za vhodné.

   Běda, pokusí-li se jim nikdo vzdorovat! Nemine ho osud dvou brazilských elektroniků nalezených roku 1966 s olověnými maskami na obličejích a zabitých záhadným výbuchem…

   Z pytle nesmyslů čouhá čertovo kopýtko všemocné a absolutní autority, před níž se my ubozí lidé (nikoli nadlidé) musíme v pokoře sklonit právě tak jako čarodějníci společnosti Thule před nadlidmi z tibetského podzemí. Za odměnu je nám poskytnuta naděje, že se staneme pokornými pomocníčky vesmírných nadlidí: v roce 1975 totiž bude naše Země zničena kosmickou katastrofou, která, smím-li to tak říci, jako by z oka vypadla Hörbigerovým proroctvím. Malér zahájí útok ohně – vzplane pozemská atmosféra. Jak, proč a co bude hořet, není jasné. Pak nastane na celé Zemi… vláda vesmírného ledu. Kosmičtí lidé odvezou v talířích tři milióny lidí, kteří „zaživa vejdou do absolutního života“. Dvě třetiny lidstva zahynou okamžitě – o zbývající třetině není rozhodnuto. Jisté však je, že se tyto trosky lidstva budou muset sklonit před „vesmírným pořádkem“ (nacisté říkali „německý“ nebo „árijský“ pořádek), zavedeným všemocnými ufony.

   Když tohle všechno slyším, dostávám lehké záchvaty zuřivosti. Vzpomínám na sympatické hrdiny pohádek, na Honzy zabíjející přes z gruntu mírumilovnou povahu obry prostě proto, že to jsou obři, že postrádají člověčí míru a že nepatří do světa lidí, který se nenechá od nikoho komandovat. Vzpomínám i na překrásný apokryf Karla Čapka o zničení Sodomy, v němž se pan Lot, varovaný anděly před zkázou města a navzdory zaručené záchraně a neskonalé boží přízni, obrací a pospíchá opět do města hynoucího pod sirným deštěm… pomáhat svým Sodomským… Jenže tahle morálka, tento vztah k moci a důstojností člověka je zřejmě těm, kdo, abych užil oblíbeného politického terminu, „vysoko, pozdvihli prapor“ nebožky společnosti Thule, naprosto cizí. Jejích morálce odpovídá daleko spíše tradice bezpodmínečné poslušnosti a pokory, ochotného podléhání vnějším silám a radostného přihlížení, jak všichni nepokorní a hrdí jsou pobiti, zničeni, shlazeni ze zemského povrchu k potěšení zbabělců.

   Spolkem, který tak nápadně převzal do posledního detailu – nehledě k jisté nezbytné „modernizaci“ – myšlenkovou oblast, z níž ideologicky vyrůstal nacismus, je Cosmic Brotherhood Association (Společnost kosmického bratrství), sídlem v Jokohamě, Naká P. O. Box 12, Japan.

   Proč právě Japonsko? Kdoví – patrně proto, že absolutní poslušnost a pokora zde zapustily nejhlubší a nejpevnější kořeny. Po zničení fašismu v Německu nezbývá mnoho států, kde se mohou společnosti podobné CBA zdárně a mnohostranně rozvíjet. Japonsko je ostatně také zemí Společnosti zeleného draka a tahle souvislost by se jistě zdála vykonstruovanou a násilnou, kdyby jedním z čelných a vedoucích členů CBA nebyl právě profesor Oberth, ano, ten Oberth, jenž před dávnými lety dostal jako nejcennější odkaz od duchovního vůdce a zakladatele společnosti Thule, Dietricha Eckarta, jeho posvátný, magický meteorit. Kdyby slavná CBA zřejmě nedisponovala fondy, jejichž výše je sice neznámá, bude však impozantní a kromě toho, obávám se, ze stejně záhadných zdrojů jako finance tajné společnosti Thule, organizující převraty, přesídlující skupiny Tibeťanů a vytvářející po celém světě síť agentů.

   Kosmičtí bratři si nevedou o nic hůře.

   Jejich agenti jezdí po celém světě a navazují „kosmické styky“ s příštími kandidáty absolutního života mimo naši Zemi. Aby nadšení příštích „absolutně živých“ vyvolenců nevychladlo, zasypává je Cosmic Brotherhood Association hromadami brožurek, letáků a publikací, jejichž obsah je sice většinou dost legrační, avšak nákladnost zřejmá na první pohled. Kromě toho vydávají vesmírní bratři několik časopisů: týdeníky The Flying Saucer News a The Junior Edition Flying Saucer News (Novinky létajících talířů a jejich vydání pro mládež), měsíčník The Flying Saucer Digest (Výběr o létajících talířích) a luxusní čtvrtletník The Brothers (Bratři). Časopisy mají velmi málo inzerátů a jsou nabízeny pod výrobní cenou. Někdo je tedy podporuje. Že by kosmičtí nadlidé…?

   Většina lidí se patrně společnosti CBA vysměje právě tak, jako by se vysmáli Thule, společnosti Vril nebo Přátelům Lucifera. Co mají společného kosmické fikce, věčný led, Mléčná dráha z ledových koulí, dutá Země, návštěvy z vesmíru nebo kosmické katastrofy s námi? Prosím vás – ušetřete nás bláznivých fantazií…

   No dobrá, jak myslíte. Přesto se domnívám, že cesta za podobnými souvislostmi není tak docela zbytečná. Bylo třeba oprášit zapomenuté skutečnosti, aby dokonale nezmizely v propadlišti času a abychom nebyli příliš překvapeni, objeví-li se k nerozeznání podobné situace znovu.

Kletby a hvězdářství kamenů

Za jejich výkřiků, vzlykání a umírání rostla pyramida. A rostla tak dvacet let.

Pokaždé, když Nil převalil své bahnité vlny přes břehy a polní práce ustaly, bylo sto tisíc lidí sehnáno pro Chufeva na stavbu náhrobku, který byl nazván

Echet Chufu – Chufevův obzor.

C. W. Ceram

Jedna z nejhezčích vesmírných vědeckofantastických povídek, kterou znám, líčí dobrodružství skupiny kosmonautů z roku, na který si ještě pár tisíc let počkáme. Na cestě vesmírem potkali starobylou fotonovou raketu a v ní nalezli legračního človíčka sahajícího jim sotva po pás a co horšího: neustále otravujícího jednou a touže myšlenkou o nádherné civilizaci na jeho nádherné domovské planetě, kterou ne a nemůže v nekonečném kosmu najít. Ztratil se v hvězdných pláních jak Jeníček a Mařenka v hlubokém lese.

   Kosmonauti mají zanedlouho jeho vychloubání právě tak dost. Aby se pidimužíka zbavili, naleznou mezi miliardami galaxií tu jeho, docela obyčejnou, ničím nevynikající hvězdu a zamíří k jejímu planetárnímu systému. Přiblíží se k Třetí planetě. Kosmonaut přímo poskakuje vzrušením. Vykládá o zázracích, které všichni zanedlouho na vlastní oči uvidí, o nádherných městech s podivnými jmény jako Paříž nebo Londýn, o dokonalé dopravní síti, zkrátka o rozkvetlé civilizaci, před níž se budou muset sklonit i posměvační habáni z cizího hvězdoletu.

   Přistanou – Třetí planeta je však pustá a prázdná. Tu a tam sice nacházejí náznaky něčeho, co by snad mohlo být dávným dílem inteligentních bytostí, trosky, zbytky úprav terénu – jenže všechno už je zřejmě dlouhá tisíciletí opuštěno a propadá zkáze. Celá planeta poskytuje stejný obraz – ale pojednou se na obrazovkách ve velitelské kabině hvězdoletu objeví cosi, co určitě není přírodním útvarem; obrovské čtyřboké jehlany z mohutných kvádrů, obklopené pouští. Mohutný hvězdolet proti nim vypadá jako nicotná hračka. Jediné svědectví, že tu kdysi kvetl život, že tu kdysi žily inteligentní a pracovité bytosti – lidé…

   Maličký kosmonaut vystoupil z hvězdoletu se zaťatými zuby, jako by polykal slzy.

   „To koukáte, co? Tohle jsme, abyste věděli, dokázali postavit…“

   Ano – pyramidy by patrně přestály i zánik lidstva, protože už vlastně byly vystavěny ve formě zříceniny nejsnáze vzdorující útokům počasí, byly vybudovány pro celou věčnost. Z hlediska stavitelské statiky jsou tím nejtrvalejším a nejsolidnějším, co si vůbec lze představit. To chápou i děti, když dostanou první stavebníci z pestrých kostek. Po několika mimořádně odvážných, avšak tragicky končících pokusech postavit dvě kostky na kostku jedinou velmi brzy přejdou k budování staveb solidnějších se širokou základnou a pozvolna se zužujících k vrcholu – k pyramidám.

   Není proto třeba – a neříkám to ostatně v této knize poprvé – hledat tajemnou Atlantidu, zprostředkující spojení mezi všemi kontinenty, nalezneme-li stavby ve tvaru jehlanů nejen ve stokilometrovém řetězu egyptských pyramid od Abu Roaš na jih až k osadě Fajúm, z nichž jsou pyramidy v Gize jen jedním, byť nejkrásnějším a nejvýznamnějším článkem, ale i v Jižní a Severní Americe, východní Asii a jinde. Vždyť např. pyramidy objevené v čínské provincii Šansi těsně po druhé světové, válce ředitelem letecké společnosti plukovníkem Mauricem Shenanem převyšují egyptské sestřenice: dvě největší jsou 300 m vysoké a strana jejich základny měří přes 450 metrů. Pyramida je kamenným obrazem stanu a zároveň přirozeným tvarem, umožňujícím přetrvat takřka neomezenou dobu. Dokázaly to egyptské pyramidy, vzdorující už asi 4 500 let nejen povětrnostním vlivům, ale i válečným zmatkům a chtivosti okolních obyvatel, jež takřka dokonale smetly z povrchu zemského všechny doplňkové stavby obklopující kdysi každou pyramidu.

   O tom, co jsme právě napsali, není sporu. Otazníky však teprve začínají. U většiny z nich se však zastavíme jen velmi letmo, abychom se nezpronevěřili smyslu knihy: astronomickým souvislostem.

   První – a to nejpodstatnější – otázkou je, kdo vlastně pyramidy postavil. Víme určitě, že je stavěly desetitisíce otroků a řemeslníků, jejichž postavení se od otroka, patrně příliš nelišilo. Postavme proto otázku jinak a přesněji: kdo nechal vystavět pyramidy? (Otázku proč zatím ponechme stranou.)

   Odpověď byla sporná už pro generace, které plným právem nazýváme „staří Egypťané“. Tak např. Hérodot navštívil Egypt v 5. století př. n. l. a získal sice autentické zprávy, že pyramidy v Gize vznikly za vlády faraónů Chufeva a Chefréna, zároveň vsak docela vážně tvrdí, že „investorem“ díla byla kurtizána Rhodope, která od každého z nahodilých milenců požadovala jeden velký otesaný kámen. Milenců byla úctyhodná řada, takže z kamenů nakonec vznikla pyramida… Pokud jde o pyramidy, měl chudák Hérodot smůlu od začátku do konce. Kromě fantazií o důvodech jejich vzniku totiž datuje stavbu pyramid do období teprve po velkých stavbách faraóna Ramesse II. (asi 1298 až 1232 př. n. l.), což je rozhodně větší hřích.. Královská jména Chufev, Chefrén a Mykerinos, dochovaná Hérodotem a potvrzená i soudobým archeologickým výzkumem a historickým bádáním, byla občas jíž ve středověku nahrazována jinými faraóny – největší zmatek mezi předpokládané iniciátory stavby vsak vneslo teprve křesťanství, rozšířené v podobě koptické církve v Egyptě už velmi časné a trvající tam ostatně, v uzavřených oblastech a v osamělých pouštních klášterech dodnes.

   Mnich Syncellus, poustevník z 8. století n. l. tvrdí, že pyramidy zřídil král Sufis, zprvu bezbožný člověk, později však přesvědčený křesťan, na paměť svého obrácení na pravou víru. Je třeba uznat, že by to byl značně nákladný pamětní kámen, a zejména že by na tuto křesťany nepochybně radostnou událost doplatilo hodně lidí: jen Chufevovu pyramidu stavělo 100 000 otroků a dělníků plných třicet let… Za další iniciátory stavby je označován např. i král Surid, jemuž připisuje autorství arabský spisovatel z prvé poloviny 10. století Abdul Hasan Ali Mas'udi, a další a další. Král Surid ovšem, ačkoli i legenda o něm pochází z koptického pramene, byl daleko spíše pyšný než zbožný. Dal prý do pyramidy zasadit desku s nápisem:

   Já, Surid král, jsem vystavěl a dokončil tyto pyramidy za jedenašedesát let. Ať se ten, kdo přijde po mně a bude se považovat za krále, pokusí zničit je v šesti stoletích. Stavět je těžší než bořit…

   Skutečnost je ovšem prostší a méně romantická: na stavbu tak obrovského díla, jehož vybudování moderními technickými prostředky (staří Egypťané ovšem neznali ani ocel, ani šroub, ani kladku, ba ani – s výjimkou lehkých válečných vozů – použití kola k přepravě nákladů) by trvalo 10 000 dělníkům 200 dní a jehož cena by dnes, v roce 1968, dosáhla částky kolem 6 miliard Kčs a jež konečně stálo podle odhadů egyptologů asi 150 000 000 pracovních dnů, mohla pomyslet teprve společnost vysoce organizovaná. V krajním případě tedy společnost, jaká se v Egyptě ustavila asi od prvního historicky zjištěného data, kdy král Meni kolem roku 3000 před n. l. sjednotil zemi. Věk pyramid trval asi od roku 3000 do 2500 před n. l. – teprve koncem tohoto období se však objevil architektonický génius v osobě lékaře a inženýra Inhotepa („Toho, jenž přichází v míru“), velekněze, kouzelníka, ministra a nejspíše syna stavitele Kanofera.

   Díky velkorysé podpoře, které se Inhotep těšil od mocného zakladatele III. dynastie Žósera, mohl postavit kolem roku 2500 před n. l. obdivuhodnou stupňovitou pyramidu v Sakkáře, 60 metrů vysokou a se základnou o rozměru 105 x 130 m. Konstrukce sakkárské Inhotepovy-Žóserovy pyramidy se stala i vzorem Velké pyramidy v Gize, postavené o sedmdesát let později, ovšem se zakrytím stupňů a s podstatně přesnějším opracováním povrchových kvádrů, než jaké okolnosti a skutečnost, že šlo o pionýrské dílo, umožnily v Sakkáře.

   Zajímavější a tématu kapitoly bližší je však problém, čemu vlastně pyramidy sloužily. Je tím poutavější, že v této kardinální otázce nemáme vlastně jasno dodnes.

   O pyramidě – kamenné bilanci úspěchů kurtizány Rhodope – jsme už psali, právě tak jako o pozdní křesťanské lítosti krále Sufise.

   Starý zákon a v souladu s ním i mnozí křesťanští spisovatelé považovali pyramidy za obilní sýpky biblického Josefa. Ve starých a velmi nepřesných zpodobeních, vzniklých před francouzskou okupací Egypta napoleonskými vojsky, jsou skutečně zobrazovány s okénky. Jak nepřesné byly tehdejší zprávy o tomto divu světa, dokazují i mozaiky v katedrále sv. Marka v Benátkách: pyramidy tam mají věru málo impozantní formát menších chalup.

   Nechyběly ani hlasy, které připisovaly stavbu pyramid divokým Hyksósům jako zjevný a nezničitelný vítězný monument, hlásající porážku kdysi všemocného Egypta, a další, které jejich vznik kladly do deseti a statisíce let vzdálené předhistorie již vzhledem k tomu, že navzdory mimořádné psavosti starých Egypťanů, pokrývajících hieroglyfy kdejaký kámen a kdejakou zeď, nebyly na pyramidách nalezeny žádné nápisy.

   První domněnka je sama o sobě pošetilá – kočovní Hyksósové, jejichž vláda v Egyptě ostatně trvala jen poměrně krátkou dobu a nijak se neshoduje se stavbou pyramid, nikdy nevytvořili organizaci umožňující provést primitivními prostředky tak monumentální díla. A pokud jde o nápisy, chybí jen na nejznámější skupině pyramid v Gize. Již roku 1881 byly však na pyramidách v Sakkáře nalezeny obsáhlé nápisy s verši a hymnami, souvisejícími s pohřby panovníků, a za několik let následovaly další a další, takže o nich mohl známý egyptolog Gaston Maspero uveřejnit rozsáhlé dílo. Nápisy z pyramid v Gize byly jistě zničeny při rozebírání kamenného obložení.

   Vynalézavější je verze o důvodech, které k tak monumentálním stavbám přiměly bájného krále Surida: astrologové mu prý prozradili, že lidé a Země budou vyhlazeni a „hvězdy vymrštěny ze svých drah“. Pak bude následovat potopa a po ní – poněkud nelogicky – vpád dobyvatelů, kteří vyhubí všechno zbylé obyvatelstvo.

   Když král Surid vyslechl tuto ne příliš potěšitelnou zvěst, vystavěl pyramidy jako neporušitelný a v případě potřeby i padajícím hvězdám vzdorující kryt pro mumie svých předků a pro své poklady. Tolik alespoň arabský autor Abdul Hasan Ali Mas'udi. Moderní romantikové rozvinuli starou pověst neobyčejně tvůrčím způsobem: hluboko v nitru pyramid jsou prý skryty i veškeré poklady staré egyptské moudrosti, aritmetiky a geometrie, astrologie a přírodních lékařství. A ještě více: jsou tu nástroje z nerezavějící oceli, umožňující spolehlivé předpovídání budoucnosti z hvězd, ohebné sklo, nápoje nesmrtelnosti i strašlivé a rafinované jedy. Jako strážce pyramidy určil prý Surid zlé duchy…

   Pohádky pokračují.

   Pyramidy prý vlastně kryjí ústí kolmých šachet do nitra Země. Dvacet odvážlivců z Fajúmu, kteří se pokusili prozkoumat vnitřní prostory Velké pyramidy, se zřítilo do „studně“ (ve skutečnosti asi do strmé chodby od tzv. velké galerie v pohřební komoře). Po tři hodiny byl prý slyšet jejich vzdalující, se křik. Když se vrátili na světlo boží – což byl vzhledem k dosažené hloubce pádu zázrak a současně vynikající výkon –, zapomněli mluvit lidskou řečí, a nemohli proto nikomu vyprávět o svých zážitcích…

   Italský architekt Sebastian Serlio (1546) považoval pyramidy za čistě umělecké dílo s dokonalými proporcemi, což zcela odpovídalo duchu pozdní renesance, usilujícímu o postižení umělecké dokonalosti a estetické působivosti matematickými formulemi.

   Tyto a podobné domněnky posilovala i skutečnost, známá už řadu století, že totiž až dosud žádná z pyramid (včetně poslední, nedostavěné, objevené ředitelem archeologického průzkumu v Sakkáře Gonémem po druhé světové válce) nechovala ostatky faraóna – nejde tedy o hrobky v našem slova smyslu.

   Jako první se pokusil tuto pozoruhodnou a upřímně řečeno dosti záhadnou okolnost vysvětlit roku 1565 lipský rodák Johannes Helffrich, který osobně navštívil Gízu a dostal se dokonce až do hrobní komory Velké pyramidy. Domníval se, že pyramidy jsou symbolickými hrobkami faraónů, kteří utonuli v Rudém moři a jejichž těla nebyla nalezena.

   Vysvětleni bude ovšem rozhodně jiné a střízlivější, i když ne pro faraóny lichotivé. Dnes se zdá, že v pyramidách bylo jen symbolicky pohřbíváno tzv. „Ka“, astrální, duchovní faraónovo tělo, nikoli jeho tělo fyzické. Další možností je, že pyramidy byly značně nákladným a celý Egypt ožebračujícím, jak už s nevůlí ve svých spisech konstatoval Hérodot, „krycím manévrem“, uvádějícím řemeslné vylupovače hrobů na falešnou stopu a zajišťující tak mrtvým tělům králů jistou pravděpodobnost klidu. Skutečné pohřebiště bylo přísně utajeno v labyrintu jeskyň a skalních chodeb daleko proti proudu Nilu.

   Zbývá dodat, že rozumářské a vědou okouzlené 19. století vidělo v pyramidách astronomické observatoře – pravda, s poněkud namáhavou a nebezpečnou cestou starých egyptských hvězdářů na pracoviště –, moderní snílkové pak majáky usnadňující orientaci vesmírných návštěv nepozemšťanů za přistání při deltě Nilu, kam přinesli své vědomosti a umožnili tak obrovský rozmach, staroegyptské civilizace.

   Nejsenzačnější vysvětlení věčné záhady Velké pyramidy však kupodivu nenavrhl žádný ze stovek egyptologů a archeologů, kteří se pyramidami zabývali, ačkoli mezi nimi byli i lidé tak zvučných jmen jako Fischer von Erlach, Luwig Norden, Champollion, John Shae Perring, plukovník Richard Howard-Vyse (jenž poskvrnil svou pověst vědce bezohledným používáním výbušnin při pokusech o otevření pyramid, ba i sfingy), Davidson, Caviglas, Belzoni, Lepsius, Mariette a mnoho dalších. Nejfantastičtější názory totiž přinesli roku 1859 a v dalších letech nakladatel John Taylor a hvězdář Piazzi Smyth.

   Založili učení, podobající se jistou posedlostí takřka jako vejce vejci „korešismu“, neboli „dutosvětosti“, učení spočívající ve zkoumání Velké pyramidy v Gize, jejíž souvislost s ostatními pyramidami, rozsetými široko daleko podél Nilu, v šťastné bezstarostnosti a velkorysosti diletantů zkrátka nebrali na vědomí. „Pyramidisté“ by ani snad nestálí za kapitolu, kdyby se po Piazzi Smythovi a Johnu Taylorovi neobjevili noví bojovníci za pyramidové fantazie, především podivín David Davidson z Leedsu, pokračující roku 1924 a 1934 spisy se vzrušujícími názvy Velká pyramida a její božské poselství a Skrytá pravda v mýtech a rituálech a v obecném kulturním vzoru staré metrologie. Poněkud záhadný název druhé knihy objasňuje bezmála barokně bohatý podtitul: Studie dokazující, že obecné kulturní vzory mýtů a rituálů mají základ v mesiášských proroctvích, před 5000 lety všeobecně známých, a že strukturálním výrazem těchto proroctví je božské zjevení Velké pyramidy v Gize.

   Ani tohle bych ještě nepovažoval za důvod ke kapitole, a ani skutečnost, že se Davidsonovy názory dosti živě přetřásaly v našem tisku – jejich zastáncem u nás byl např. Dr. Ing. Miroslav Neumann – a že starší pamětníci patrně četli překlady Davidsonových článků s mnohoslibnými (byť trochu legračními) názvy, např. Církev a stát v proroctví Velké pyramidy nebo Proroctví Velké pyramidy, pokud se vztahuje na Britské impérium a Ameriku.

   Nemohu však přenést přes srdce skutečnost, že „pyramidisté“ zabrousili (a jak také jinak, byl-li Smyth astronomem?) daleko do hájemství hvězdářství.

   Jejich učení se v podstatě rozpadá na dvě části: prorockou a astronomickou.

   Proroctví odvozené z Velké pyramidy prý zachycuje přesně celou budoucnost lidského rodu od roku 4000 před. n. l. až do roku 2046 (přesně řečeno 2045 a 9 měsíců) n. l., kdy má neodvolatelně nastat konec světa. Ať už je skutečnost jakákoli, nemůžeme popřít, že nám „pyramidisté“ dopřávají o sedmdesát let existence více než Společnost kosmického bratrství. Jsem tedy v tomto punktu pro pyramidisty…

   Udělme však slovo odborníkovi. Sám David Davidson objasňuje své názory v předmluvě knihy s titulem tak dlouhým, že ho nemíním opakovat. Píše doslova:

   Je prokázáno, ze tato proroctví, rozšiřovaná před 5000 lety předchůdci dnešních Židů v celém světě, předvídají čas a okolnosti narození našeho pána Ježíše Krista, smysl jeho působení i podrobnosti jeho smrti a vítězství nad smrtí a hrobem. Je dále dokázáno, že tato proroctví nebyla šířena pouze písemně a ústně, nejen ve zjevných formách posvátných dramat a obřadů, ale žila dále i v alegorických strukturálních symbolech Velké pyramidy v Gize, vystavěné egyptskými domorodými dělníky pod božsky osvíceným dohledem převážně židovských stavitelů…

   Davidson tvrdí, že pyramida předvídá:

   …přesný měsíc a den narození očekávaného Spasitele i přesný den, měsíc a rok vyplnění jeho poslání. Tato data se přesně shodují s daty narození a smrti Ježíše Krista…

   Čtenář předchozích kapitol dobře ví, že o „dni, měsíci a roku“ Kristova narození a smrti se sice pěkně mluví a píše, horší je to už s přesným chronologickým zjištěním. To ovšem panu Davidsonovi ani v nejmenším nevadilo.

   Obránci „pyramidistické teorie“, především sám pan Davidson a jeho věrný spolupracovník plukovník Garnier, založili své věštění na celkem jednoduchých předpokladech: místnosti a chodby v pyramidě mají tajný symbolický význam a proměřeny neméně tajným měřítkem, „pyramidovým palcem“ nebo „pyramidovým loktem“, vydávají snadno a rychle své proroctví.

   „Pyramidistům“ byla už ve druhé polovině 19. století k dispozici přesná měření vnějších ploch i vnitřních prostor Velké pyramidy zahájená roku 1798 vědci doprovázejícími francouzskou expediční armádu a prakticky dovršená vyčerpávající měřičskou a kresličskou prací plukovníka Richarda Howarda-Vyseho a Johna Shae Perringa roku 1837. Další badatelé – snad s výjimkou Richarda Lepsia, jenž roku 1843 provedl cenná topografická měření celého pyramidového pole – mohli už jen paběrkovat, jen doplňovat a tu a tam snad i zpřesňovat. Žádný z nich však nenalezl ani nejmenší náznak, ani nejmenší stopu, že by staří Egypťané, stavitelé Velké pyramidy, připisovali té či oné vnitřní prostoře nějaký zvláštní význam, tím méně že by ji takto pojmenovali.

   Co však opomněli sami stavitelé, to bohatě a s přímo básnickou vynalézavostí napravili důvtipní „pyramidisté“. Chodba ke komoře královny byla podle nich „Sálem znovuzrození“, předsíň královy hrobky „Sálem trojnásobného závoje“ neboli „Mírem v chaosu“. Počítání prorockých dat počíná při vstupu do královské hrobky, kterou samozřejmě pyramidisté přezvali na „Komoru tajemství otevřeného hrobu“ čili „Komoru Velkého Orientu“, též „Soudní síň národů“. Tak to pokračuje přes „Prostor chaosu“ a „Sál výšky a hloubky“ dál a dál, bez ohledu na ryze architektonické důvody, které egyptské architekty nutily vestavět do nitra pyramidy odlehčující prostory.

   Sledujeme-li výsledky proroctví, zjistíme s jistým překvapením především podivnou skutečnost, že se egyptští proroci zabývali nejen výhradně křesťany, ale dokonce jenom menší částí křesťanů, totiž protestanty, a ze všech zemí nejvíce Anglií, což je sice milá, ale těžko vysvětlitelná pozornost. Zatímco kameny pyramidy věští nástup kdejakého anglického krále a všechny maléry protestantských biskupů, ponechávají ostatní dění celého světa docela ladem a bez povšimnutí.

   Další pozoruhodností „pyramidistického“ prorokování je nápadná shoda proroctví s minulostí a vždy znovu ostudná neshoda, pokud jde o budoucnost. Velká pyramida navzdory své mohutnosti nevěští ani o chlup lépe než pokoutní jasnovidky v pavlačových bytech předměstských barabizen.

   Tak například hlavní „pyramidista“ Davidson napsal roku 1924, že proměřováním chodby od schodiště k prahu „Síně chaosu“ tajným coulem, který objevil, došel přesně k datům 4. srpna 1914 a 11. listopadu 1918, tedy k počátku a konci první světové války. Pak se ale pustil – ke své smůle – do prorokování. „Soudný den“ prý počne mimořádnou událostí 29. května 1928 (protější stěna předsíně) a konec druhé chodby nás dovádí k dalšímu osudovému datu 15. září 1936. „Síň tajemství otevřeného hrobu“ symbolizuje dobu od roku 1936 do 20. srpna 1953 a střed místnosti 3. březen (nikoli květen!) roku 1945.

   V těchto dnech se nestalo nic mimořádnějšího než kdykoli jindy. Milníky dějin jsou docela jinde. „Pyramidisté“ se však nevzdávají – právě v tyto dny se prý událo cosi, co ponese pro celé lidstvo ovoce teprve v daleké budoucnosti…

   Proti takovým argumentům ovšem není obrany.

   Nechme však věštění a podívejme se na astronomickou část „pyramidismu“…

   Prapůvod je patrně v dosti trapném omylu páně Davidsonově, který ke svým přívržencům s chvályhodnou skromností prohlásil:

   Byl jsem přiveden na správnou cestu studiem zachovalých úryvků z různých starých egyptských literárních dokumentů, zejména Knihy o smrti, a dále pak studiem Starého a Nového zákona: Cestu k tajemství pyramidy jsem hledal studiem, původu samotného slova „pyramida“. Řecký název „pyramidos“ je odvozen z chaldejsko-hebrejského Urím-Middím, což znamená „zjevem“ nebo „vysvětlení v mírách“…

   Nevím, jak daleko a zejména jak hluboko sahaly egyptologické znalosti pana Davida Davidsona z Leedsu. Naproti tomu vím docela přesně, že tyto znalosti se u pánů Johna Taylora a Piazzi Smytha nebezpečně přibližovaly nule. O „studiu“ dokumentů může být tedy sotva řeč – nejvýš o seznámení se s překlady některých známých papyrů. Domnívám se dokonce, že vím přesně, odkud vítr vane: od Ahmesova papyru.

   Egyptologům je všeobecně a důvěrně znám a tuší dokonce jeho osudy: není příručkou zeměměřiče, jak se původně soudilo, ale daleko spíše „školním sešitem“ egyptského studenta, o čemž svědčí i řada počtářských chyb, učitelem pečlivé opravených červeným – již tehdy – inkoustem. Prvopis vznikl někdy kolem roku 2200 před n. l. – po několika staletích papyrus přepsal pro zákazníka Ahmes, vlastně Jamesu („Syn Měsíce“), písař, zřejmě zcela neznalý matematiky. O důvodech objednávky, se ovšem můžeme pouze dohadovat. Soudě podle ukončení, které nemá s vlastním obsahem papyru zhola nic společného („Chytej hmyz a myši, nič plevel všeho druhu a pros boha Re o teplo, vítr a záplavy!“), můžeme mít za to, že „Syn Měsíce“ přepisoval papyrus pro inteligentního rolníka nebo pro jeho synka.

   Davidson byl však okouzlen něčím docela jiným než chytáním hmyzu a myší – totiž úvodem papyru. Zní doslova takto: Předpis, jímž se dospěje k znalosti všeho temného, všech tajemství ukrytých ve věcech.

   To byla, toť se ví, voda na mlýn „pyramidistů“. Vždyť Ahmesúv papyrus kromě údajů týkajících se zemědělství pojednává i o výpočtu rozměrů… pyramidy.

   Ani Piazzi Smyth, ani John Taylor, o Davidsonovi vůbec nemluvě, nepochopili, že úvodní příslib papyru je stejného druhu jako první slova psychologicky zdatného učitele, zahajujícího hodinu matematiky: „Děti, teď vás naučím, jak si cokoli ve světě spočítat!“, ačkoli skutečné možnosti nepřekročí v několika příštích letech úroveň násobilky. Také Ahmesův papyrus nepředstavuje vrchol, ba ani slušný průměr egyptské matematiky. Podle dnešních učebních plánů se pohybuje'asi na úrovni znalostí šesté třídy základní školy.

   Obzvláště lituji, že si Davidson patrně nepřečetl ani jeden z příkladů. Např. tento:

   Uchatebet její jest 360, její pirems 250. Úloha: urči její seqd! Řešení je jako v každé správné příručce připojeno: Vezmi polovičku z 360, což činí 180, děl 180 číslem 250 a dostaneš 1/2 a 1/3 a 1/3 lokte. Loket má sedm pěstí, násob tedy sedmi. Její seqd činí 5 a 1/2 pěsti. (Chyba – má být 5 a 1/25 pěsti.)

   Ne, nemyslím, že by se pan Davidson pocvičil v matematice. Seznámil by se však se slovem, které dalo vznik řeckému výrazu „pyramida“, aniž pro výklad musíme mobilizovat bibli a hebrejské posvátné knihy. „Ona“, na niž se příklad vztahuje, je pyramida (egyptsky „smr“ nebo „in“), „Uchatebet“ je hrana základny pyramidy, „seqd“ cotangenta sklonu stěny a pirems – o tu jde – jednoduše a prostě výška pyramidy. Řekové omylem a nedopatřením pokládali označení výšky pyramidy, pirems, za jméno pyramidy. Kdežpak Urim-Middin…

   Smyth, astronom, neuvažoval o proroctví pyramidy. Hledal důkazy, že staří Egypťané dosáhli až neuvěřitelné úrovně vědy. Kdo hledá, obvykle najde. Smyth našel. A Taylor mu ze všech sil a podle chabých matematických znalostí nakladatele pomáhal.

   Nejprve objevili, že čtverec, na němž pyramida stojí, má obvod rovný obvodu kruhu opsaného její výškou. Smyth s Taylorem prohlásili, že v této skutečnosti spatřují důkaz staroegyptského rozřešení kvadratury kruhu a znalosti Ludolfova čísla – na pět (později dokonce na dvanáct) desetinných míst (3,14159…). To evropští matematikové dokázali teprve po roce 1580 n. l.

   Což o to, objev by to byl mimořádně zajímavý. Vždyť podle dosavadních znalostí máme vážné pochyby i o tom, že stavitelé pyramid znali Ludolfovo číslo alespoň tak přibližně, jak jej vyjadřuje zlomek 22/7.

   Taylorovy a Smythovy „důkazy“ bohužel nesnesou ani velmi zdvořilou kritiku, i když pomineme jak otázku, zda by byli stavitelé schopni takové přesnosti (připustíme-li již přesný výpočet) technicky dosáhnout, tak i fakt, že základna pyramidy je zasypána pískem a vrcholek chybí…

   Smyth vyšel z měření sklonu bočních stěn pyramidy, tvořených trojbokými kamennými hranoly, vkládanými jako výplň do „schodů“ základních kvádrů tak, aby byl povrch pyramidy hladký a nepřístupný. Většina hranolů se dávno ztratila – skromnému Smythovi však pqstačil jeden jediný, na němž zjistil sklon 51° 51' 14,3''. Což je ovšem naprosto správné a opravdu potvrzuje znalost Ludolfova čísla na pět desetinných míst.

   Jenže…

   Jenže roku 1885 provedl totéž měření Flinders Petrie na různých místech Velké pyramidy a zjistil, že o přesnosti ve vteřinách a dokonce desetinách vteřiny nemůže být ani řeči a že sklon bočních stěn pyramidy kolísá již v minutách od 51° 49' až 51° 53'. Nejistota o 4 úhlové minuty ovšem vylučuje jakékoli úvahy o znalosti čísla pí na pět desetinných míst a naopak plně opravňuje domněnku, že jde o náhodnou shodu, vzniklou díky principu stavby. Podobné vztahy bychom totiž nalezli i u každé pyramidy z dětských stavebních kostek.

   Jinak postupoval Smyth u dalšího světoborného objevu, jímž se snažil dokázat, že staří Egypťané znali délku tzv. tropického roku s mimořádnou přesností. Určili ji prý na 365,2422 dnů.

   O kalendáři i o zásluhách Egypťanů na jeho juliánské úpravě jsme už psali dost a dost. Rozhodně jsme však nenalezli nic, co bychom mohli srovnávat s kalendářovým úsilím Mayů nebo Babyloňanů. Tím víc překvapuje takřka zázračná přesnost objevená Smythem – ale jak?

   Smyth změřil délku jedné strany pyramidy a… vymyslel zvláštní „tajný pyramidový loket“, odlišný od egyptology uznávaného královského lokte měřícího (ne zcela přesně) 0,5245 m, odvozeného zřejmě z délky předloktí a užívaného (také ne zcela přesně) při stavbě pyramid. Dělil se na sedm „dlaní“, každou se čtyřmi „prsty“. Takovým způsobem je ovšem možné dojít k jakémukoli číslu na světě, jaké si jen vymyslíme nebo jaké si z astronomické ročenky vyhledáme.

   Aby dodal svému tvrzení jakési váhy, tvrdí Smyth, že jeho „tajný pyramidový loket“ měřící v metrické soustavě 0,6356 m se dělil (opět ničím nepodložené prohlášení) na 5 x 5 „tajných pyramidových palců“ a že v kobce pyramidy nalezl kamenné těleso představující jakýsi etalon čili základní, normativní vzor, silné právě jeden „tajný pyramidový palec“ o průměru pěti těchto palců. Ze Smythova výpočtů délky tropického roku si snadno odvodíme, že přesnost tohoto kamenného etalonu by musela řádově činit stotistcinu milimetru, což je jednak vzhledem k technologii opracování kamene staroegyptskými nekalenými měděnými dláty (a ostatně i dnešními prostředky) naprosto nemožné, zejména to však svědčí o vyslovené nepoctivosti Piazzi Smyrna: klamal lehkověrné čtenáře svých senzačních knih ohromujícími závěry, aniž přiznal, jak k nim dospěl.

   A mimo to: o kamenném etalonu, představujícím normu „tajného pyramidového palce“, vědí patrně jen Smyth a Taylor – kdejaký egyptolog zato zná nespočetné množství značek pro míry v „královských“ loktech, nalezené na zadních stěnách hranolů použitých na obložení pyramidy nebo na nedokončených či příliš narychlo budovaných stěnách chodeb a hrobů. Po „tajném pyramidovém lokti“ není ani vidu ani slechu.

   Ve svých fantaziích jde pan Smyth ještě dále – tvrdí „že pyramidový loket“ představuje desetimilióntinu polární poloosy Země, z níž je prý zřejmě odvozen, podobně jako náš metr je desetimilióntinou kvadrantu poledníku. Připisuje tedy Egypťanům nejen znalost kulového tvaru Země (což je možné, byť nepříliš pravděpodobné), ale i její zploštění (což je takřka vyloučené).

   Ani to však není dost. Smyth zapadá hloub a hloub do svých fantazií. Věří, že výška pyramidy násobena miliardou udává vzdálenost Země.od Slunce, aniž přiznává, že vrchol pyramidy je zničen a rozličný sklon jejích boků nedovoluje původní výšku rekonstruovat. Aniž vysvětluje, proč by staří Egypťané použili právě desetinné, soustavy…

   Od fantasmagorií je jen krůček k úmyslným nepravdám. Prohlašuje například, že každá ze čtyř šikmých ploch pyramidy se rovná čtverci jejich výšky… Nesmysl! Jestliže je hrana základny rovna 1, je čtverec výšky 0,40528 a plocha 0,40474, což by Smyth jako astronom měl hravě vypočítat.

   Stejného rodu je i další tvrzení: obě úhlopříčky základny měří tolik „tajných pyramidových palců“, kolik roků činí precese (pohyb zemské osy), totiž 25 920…

   Opět ne omyl, ale vědomé klamání čtenářů. Domnělé precesní číslo, použijeme-li Smythových „tajných palců“, je ve skutečnosti 25 826. Ostatně v době stavby pyramid činila precese asi 26 300 let.

   Fantazie se však rozvíjí, bují, vydává další a další plody. Smyth s Taylorem vyčetli z rozměrů pyramidy velikost a hustotu Země i Měsíce a další astronomické veličiny. Jejich následovníci pokročili ještě o krůček: německý autor Noetling se svými žáky tvrdí, že z rozměrů Chufevovy pyramidy je možné dešifrovat atomové váhy prvků, dobu těhotenství ženy (bůhví, proč je k tomu třeba pyramidy!), dobu březosti všech savců a dokonce i pozoruhodnou skutečnost, že nápis na Ježíšově kříži, INRI – o němž jsme psali v kapitole o chronologii Kristovy smrti – je ve skutečnosti staroegyptskou matematickou formulkou. Že královská komora je prý „ideální astronomickou observatoří“ vzhledem ke stále stejné teplotě, což by – a i pak podmíněně – platilo jen v tom případě, kdyby staří Egypťané používali zrcadlových dalekohledů, reflektorů s mimořádnými rozměry použité optiky, ovšem i pak s výslovným podotknutím, že z královské komory byl odjakživa vidět kousek oblohy velikosti úplňku a v něm pár hvězd poblíž nebeského pólu…

   Zkrátka, aby nás pánbůh při zdravém rozumu zachovati ráčil!

   „Pyramidistické“ fantazie jsou už dávno a dokonale vědou vyvráceny, byť i tu a tam přežívají v myslích snílků a na stránkách časopisů krutě postižených okurkovou sezónou. Uznávají to, ač neradi, i bývalí příslušníci Smythových a Tayiorových divokých teorií, jimž otevřel oči např. bývalý zarytý „pyramidista“, zároveň však i vynikající egyptolog sir Flinders Petrie. Napsal několik polemických knih, v nichž Taylorovy a Smythovy názory krok za krokem drtí v prach. Jistý americký „pyramidista“ jej prý navštívil v Gize a při odchodu smutně prohlásil: „Wellsir! I feel as if I had been to a funeral!“, což česky znamená asi: „Ach ano, pane! Cítím se, jako bych byl na pohřbu.

   Inu, pohřeb pošetilých, nepodložených výmyslů musí dříve nebo později tak jako tak přijít. Tím ovšem nechci říci, že by pyramida nebyla z astronomického hlediska nezajímavým objektem.

   K. Drbal si připomněl i něco jiného: vojenské žertíky s břitvami položenými přes noc na světlo úplňku a tímto zdánlivě nevinným a bezvýznamným zákrokem – otupené. Také tohle by asi vypadalo hodně fantasticky, kdyby to náhodou nebyla čistá pravda. Ostří břitev a žiletek „žije“, odehrávají se tam složité děje na molekulární úrovni, a bud jak buď, polarizované světlo Měsíce rozhodně břitvě neprospívá. Vypadalo by to fantasticky, kdyby již alchymisté neprováděli některé obzvláště důležité operace v noci, za úplňku, což sice zní značně čarodějnicky a tím vysloveně nedůvěryhodně, může to však být docela dobře vysvětleno jako pokus o využití jediného tehdy dostupného zdroje polarizovaného světla, o jehož účinnosti dnešní fotochemie vůbec nepochybuje.

   V případě papírové, vlastně lepenkové minipyramidy ovšem nemůže jít o polarizované měsíční světlo; spíše o jakési elektromagnetické nebo jiné vlnění, akumulované tvarem prostoru pod pláštěm pyramidy a tím biologicky nebo fyzikálně aktivované.

   Důvtipný pan Drbal opakoval Bovisovy pokusy s mumifikacemi drobných živočichů – pravda, až ke kočce nedošel, spokojil se s akvarijními rybkami a jinou drobnou žouželí – s plným úspěchem. Za velmi praktický objev považuje, že se pod pyramidou z lepenky udržuje ostří žiletek (a to nikoli anglické, ale naší výroby) bez broušení až padesátkrát déle ostré, než je tomu bez použití podivného „brusiče“. A ač je to takřka k nevíře, byl nakonec „pyramidový brusič žiletek“ patentován pod číslem 91304/59…

   Chudinka Chufevova pyramida dostala patentní číslo.

   Brusič je zhotoven z lepenky. Musí být dodržen základní vztah, podle něhož se strana čtvercové základny pyramidy rovná výšce pyramidy násobené polovinou Ludolfova čísla. Strany základny pyramidy, která nesmí, stát na rozhlasovém nebo televizním přijímači, směřují ke čtyřem světovým stranám. Žiletka (nebo mrtvé zvířátko apod.) je umístěna v jedné třetině výšky minipyramidy, s podélnou osou směřující ve směru sever–jih.

   To je všechno. Žiletce prý svědčí před prvním použitím asi týdenní pobyt v pyramidě, pak ji po každém holení prostě do papírové „faraónovy komnaty“ vrátíme a položíme (třeba na špalíček) tak, aby obě ostří byla volná.

   Je to k nevíře?

   Ovšemže ano – já však pevně věřím: má-li objev pana Bovise a československý patent pana Drbala vůbec nějaký reálný podklad, pak jej jistě dříve nebo později vysvětlíme prostředky vědy, někdy až příliš ochotně a bez nezbytného zuřivého boje ustupující před „prastarou tajnou moudrostí“, „okultními vědomostmi“ a „učením esoterických věd“.

   Věřím, že bude vysvětlena i tzv. „kletba faraónů“. Nemá s pyramidami nic společného. Postihla postupně dvacet lidí s přímým nebo nepřímým vztahem k otevření hrobky Tutanchamóna.

   To se rozumí, že senzační časopisy s rozkoší a do nekonečná citovaly staroegyptský nápis nad vchodem do hrobky v Luxoru: Křídlo smrti spočine na všech, kdo se odváží dotknout hrobky faraónů… Hovořilo a psalo se o kletbách nejvyšších kněží, i o napuštění stěn hrobky prudkými jedy, vedoucími teprve po dlouhé době k strašlivé smrti.

   Vypadalo to, i když odečteme dopravní nehody nebo otravu krve, jíž podlehla manželka financiéra vykopávek lady Carnarvonová, i úmrtí velmi starých lidí, opravdu povážlivě: mnoho účastníků vykopávek zemřelo podivnou chorobou se zvláštními příznaky. Egyptolog a spisovatel Artur Weigal, sám lord Carnarvon, lékař výpravy doktor Fred Raleigh, tajemník vedoucího vykopávek Howarda Cartera Richard Bethel a další a další…

   Teprve nejnovější výzkumy naznačují cestu k řešení „kletby faraónů“. Vědci si počali v této souvislosti všímat – netopýrů, jimž byla až donedávna (pomineme-li ovšem pověry o nezbytnosti netopýrů jako součásti čarodějnických rekvizit) věnována pozornost jednak pro jejich podivuhodný „ultrazvukový radar“, jímž se orientují i v úplné temnotě, jednak pro mimořádnou zajímavost vývoje netopýřího zárodku, a konečně i pro vynikající schopnost širokého přizpůsobení tělesné teploty okolním podmínkám.

   Teprve pak se dostali na řadu lékaři-epidemiologové. Tak trochu ospravedlnili naše pověrčivé babičky. Netopýři nejsou tak docela nevinní. Mohou být nositeli mnoha těžkých, ba smrtelných chorob postihujících i člověka. První nález tohoto druhu byl učiněn roku 1948, kdy lékaři popsali těžké plicní onemocnění jedenadvaceti horníků ve starých podzemních vápencových dolech v Arkansasu. Epidemiologové, toť se ví, zbystřili sluch a pak rychle následovaly další zprávy o „tajemných“ a „nevysvětlitelných“ epidemiích v Mexiku, ve Venezuele, v Jižní Rhodesii, v Jihoafrické unii, v Guineji, v Tanzanii i v Kongu. Epidemie měly společného jmenovatele: všichni postižení pobyli delší nebo kratší dobu v podzemních prostorách, jeskyních, dolech a kryptách, jejichž stěny pokrýval trus netopýrů. Na tomto trusu rostou drobnohledné tropické houby rodu Histoplazma – a jejich výtrusy, jejich spory, způsobily všechna popsaná onemocnění, velmi často s tragickým, smrtelným koncem.

   Některé časopisy (např. Paris Match z 28. dubna 1956) přispěchaly se senzačním objevem: „kletba faraónů“ byla prostě histoplazmózou, kterou v době záhadných úmrtí (kolem roku 1929) nedovedli lékaři ani poznávat, ani léčit.

   To je trochu příliš krátké spojení. Epidemiologie histoplazmózy je dosud nejasná, účast netopýrů asi velmi složitá a přítomnost spor těchto hub v hrobce mladého faraóna neprokázaná – rozhodně však i tak vysvětluje mnohé přijatelněji než „kletba faraónů“ nebo stěny nasycené tajuplnými jedy. Takže můžeme – a u nás, kde histoplazmóza nehrozí, patrně musíme – i nadále zajímavé a nepříliš hojné pronásledovatele škodlivého hmyzu netopýry chránit.

   Pyramidy jsou tedy – abychom se k nim konečně vrátili z hlediska astronomů – důkazem nepochybně vyspělé astronomie a znamenitého měřičství. Mnozí lidé, nakloněni vidět v Egyptě kolébku veškeré civilizace, považují tyto astronomické znalosti za prvotní, nejstarší a úvodní. Jak víte, mýlí se.

   Babyloňané Egypťany daleko předstihli a spousta pohádek s astronomickým obsahem vznikala v době, kdy v místě dnešních obrovských pyramid bylo docela pusto a prázdno. Ovšem – pohádka je pohádkou, proměňuje se ústním podáním, nabývá nových rysů, obohacuje se podle vědomostí vypravěče. Zkrátka není nejlepším svědectvím. Historikové dávají rozhodně přednost trochu solidnějším důkazům, třeba by to byly jen hliněné střepy.

   Zanechala nám pravěká astronomie něco takového? Ovšemže ano! Na pražském archeologickém kongresu, konaném roku 1966, připoutala nejživější zájem a vyvolala nejvíce dotazů přednáška amerického profesora Dr. Geralda S. Hawkinse o astroarcheologii čili o pravěké astronomii jako o samostatném oboru. Profesor Hawkins prohlásil, že astronomické znalosti pravěkého člověka, sloužící – podle jeho názoru – především kultu, především náboženským úkonům – byly obdivuhodné. Ano, obdivuhodné. Doslova. Obzvláště doporučoval, aby se vědci znovu řádně zamysleli nad ornamentikou výrobků tehdejších lidí, která není jen náhodnou kombinací všelijakých tvarů, ale symbolizovala prý jejich znalosti o vesmíru. Obzvláště však vyzvedl takřka neuvěřitelné znalosti stavitelů světoznámých pravěkých „hvězdáren“ Stonehenge a Callanishe. Prohlásil doslova:

   Řada skutečností, jako například šestapadesátiletý cyklus zatmění, nebyla známa ani mně, ani jiným astronomům, ale byly objeveny (lépe řečeno znovuobjeveny) dekódováním Stonehenge…

   Řekne-li toto profesor bostonské univerzity a astronom proslulé harvard-smithsonské astrofyzikální observatoře, pak ovšem… Přece jen ale nás zaškrábe maličký drápek nedůvěry: dekódování, hm, není ten termín trošku moc moderní? A drápek se změní v dráp, dočteme-li se v anglickém vědeckém (a velmi seriózním) časopise Nature, jakémsi protějšku našeho Vesmíru, dne 27. června 1964 stručnou definici: Stonehenge = počítač z mladší doby kamenné (v originále „A neolitic computer“). A je to.

   Dráp se zatíná stále hlouběji, začíná drásat prvotní nadšení. Kdykoli se vynoří nový, poutavý, módní vynález, hned se nalézají v minulosti jeho dávná použití. Atomové výbuchy a laser – ovšem, to je přece tunguzský meteorit! Kosmické lety – co jiného než létající lidé ze starých pověstí a z bible? Ponorka? Ta už je přece v pověsti o Jonášovi a velrybě a v báji o ostrově svatého Brandana…

   Tak bychom mohli pokračovat takřka do nekonečna. Netvrdím, že nejen budoucnost, ale i minulost neskrývají vzrušující záhady a tajemství i překvapující, dávno zapomenuté vědomosti – ale mladší doba kamenná a počítač? Mladší doba kamenná a znalosti přesahující úroveň dnešní astronomie? Není to trochu silný tabák?

   Nezbývá zkrátka nic jiného než se za megality, obrovskými kameny, a jejich čarodějnými kruhy, tzv. kromlechy, z nichž nejslavnějším je právě Stonehenge, asi 130 km jihozápadně od Londýna na pláni u Salisbury, vydat.

   Megality, jejichž zušlechtěným vyvrcholením jsou např. egyptské obelisky a v moderní podobě i mrákotínský monolit na nádvoří Pražského hradu, jsou rozesety v mnoha částech světa jako důkazy vrcholné kultury mladší doby kamenné a jejího přechodu k době bronzové, kdy duševně poměrně vyvinuté lidstvo (mozek člověka z mladší doby kamenné nejeví podle našich dnešních poznatků výraznějších rozdílů proti mozku současného člověka) vyčerpalo všechny možnosti, které jim tenkrát umožňovalo dřevo, kost a kámen. Nalézáme je především v Anglii, Francii, Španělsku a Skandinávii, ale i v mnoha dalších evropských zemích, v Maroku, v Alžíru, Sýrii, Egyptě, Indii. Nejhojnější nakupení megalitů nacházíme v krajinách sousedících s oceánem, někdy dokonce tak blízko moři, že celé skupiny těchto obrovských kamenů byly poklesem půdy ponořeny (jako např. téměř celé dva kromlechy na ostrůvku Erlanic, objevené Closmadeucem roku 1866). Deeckes zastává mínění, že báje o tajemném velkoměstě a prasídle skandinávských plavců Vinetě a o jejím zatopení mořem vznikly právě pozvolným poklesem megalitických staveb pod mořskou hladinu, kde za bezvětří byly (a jsou) čas od času pozorovány kamenné stavby i velmi věrohodnými svědky. Sama se nabízí myšlenka, zda právě zde není i původ vyprávění o pohořené Atlantidě. Tím již vlastně získáváme první domněnku o funkci menhirů, osamocených, jen hrubě opracovaných balvanů, vztyčených jak prsty k nebi, případně tzv. megalitických dolmenů, vlastně umělých jeskyň, vytvořených plochými kameny, a konečně tzv. „krytých cest“, sestavených z četných kamenných desek položených na dvě řady megalitických podpor: snad šlo o službu kultu mrtvých.

   Ano, musel to být velmi silný, mocný podnět, který přiměl chudé a ustavičně s nedostatkem se potýkající obyvatele neolitických osad, aby veškeré síly věnovali místo např. lovu, nebo primitivnímu pastevectví nesmírné námaze, spojené s opracováním a transportem megalitů často do vzdálenosti mnoha desítek kilometrů. Protože zřejmě nešlo o činnost spojenou s bezprostředním hmotným prospěchem jedince nebo rodu, musíme předpokládat motivy kultovní. Máme i důkazy. V dolmenech, pokud nebyly zničeny, byly nalezeny kostry a kolem nich pohřební náčiní, potvrzující společnost myšlenky všech lidských skupin na tomto stupni hmotného a duchovního rozvoje: mrtví potřebují i po smrti to, co měli za života. Své zbraně, jídlo, nápoje. Tato shodnost právě tak jako podobnost megalitů v mnoha končinách světa je přirozená, zákonitá a ani ona rozhodně nesvědčí pro „celosvětovou výměnu kultury“ prostřednictvím Atlanťanů.

   Funkci megalitů jako němých svědků kultu mrtvých naznačuje i jejich nápadné nakupení ve Francii, kde jich nalézáme přes šest tisíc, zejména pak pod nevlídným nebem Bretaně. Myšlenka na západ, kam zapadá Slunce, se u pravěkých lidí samozřejmě sdružila s myšlenkou smrti. Osiris, egyptský bůh smrti a mrtvých, se nazýval i králem obyvatel západu. A v Anglii ještě dnes znamená „He has gone west – odešel na západ“ – zemřel.

   Jinou nespornou funkcí menhirů byla pomoc pobřežní navigaci. Plujeme-li například podél břehů Finisterre proti Ouessantu k úzkému průplavu Four, kde začíná La Manche, setkáváme se s nejedním menhirem, čnícím jako prst vysoko nad plochým vřesovištěm. Jsou znamením, že zde, pod bledým sluncem na samém konci pevniny, žil kdysi neolitický lid a že mu moře bylo jednou z dopravních cest.

   Další, třetí funkcí (a zároveň možností) jsou obětiny, konané na úpatí menhirů, patrně při jejich vztyčování. Bylo zde nalézáno uhlí smíchané s křemenem a drobnými úlomky kostí. Snad měl obřad naklonit bohy – právě zde, v krajině megalitů, v Bretoňsku, je ještě dnes házen zabitý kohout do vykopaných základů každého nového domu…

   Mnoho nám nepoví ani kresby a rytiny, nalézané zejména na kamenech „krytých cest“, v dolmenech a v několika málo zachovaných megalitických mohylách na ostrově Gavrinis, u Loc-mariaqueru nebo v oné nazývané dnes Mont Saint-Michel. Na kamenech jsou křivky všeho druhu, spirály, nedokončené kruhy, mnohonásobné soustředné linie, připomínající otisky obrovských prstů, jakési bumerangy, rohy, štíty, dýky a dvojité sekery, podobné znakům nacházeným jako výzdoba paláce v Knóssu na Krétě. Chce-li pan profesor Dr. Hawkins v těchto kresbách vidět astronomické symboly, je to jistě možné – ale odůvodnění tohoto názoru mně připadá opět trochu příliš módní. Pan profesor totiž – ale to už jsme u nejslavnější z megalitických staveb, u proslulého Stonehenge.

   Tak tedy pan profesor „s malým vědeckým kolektivem nejprve sebral všechny báje, pověsti, nejstarší záznamy, i všechny archeologické zprávy, statisticky je utřídil a naprogramoval do elektronických počítačů“. A co se nestalo?

   Speciální rychlopočítač pomohl potom za necelou minutu (Ajta! pozn. aut.) znovuobjevit zapomenutý šestapadesátiletý cyklus zatmění Měsíce vzhledem k místu letního slunovratu, podařilo se odkrýt „paměťový“ význam šestapadesáti tzv. Aubreyových jamek a postupně byly zjištěny úlohy prakticky všech kamenných kvádrů. Dnes je tedy bezpečně prokázáno, že jde o velkolepou astronomickou pozorovatelnu, která si významem ve své době v ničem nezadává s dnes už světoznámým Jodrell Bankem.

   Ajta, ajta, ajta…!

   Vzhledem k tomu, že tato slova prošla i naším tiskem, pocítil autor, převlékající se podle potřeby do hábitů chronologa, historika, znalce liturgie a astronoma (ani jedna z těchto odborností mu, žel, nepřísluší), nutkavou potřebu seznámit se s těmito divy blíže a podívat se slavnému Stonehenge takříkajíc na zoubek.

   Stonehenge, mohutná megalitická stavba s padesátitunovými balvany vztyčenými jako pilíře pro šestitunové balvany klenby. Zevní kruh byl tvořen příkopem, obklopeným vykopanou hlínou a kameny. Nevím, jaký význam mu připisuje profesor Hawkins, zato docela přesně vím, jaký účel skutečně měl: sloužil (jde totiž o obkroužení plochy o více než devatenácti akrech) jako ohraničení ohrady pro dobytek a zároveň jatek. Archeologické nálezy to vcelku velmi spolehlivě potvrdily. Potvrdily i domněnku o technologii podzemních prací prvních budovatelů Stonehenge: příkop vyrývali parohy jelenů a hlínu vyhazovali plochými volskými lopatkami. V této době byl také patrně vztyčen první stonehengský megalit, tzv. kámen Hele, kámen Slunce, stojící opodál, před původním vstupem do příkopem ohrazeného místa. Je pět metrů vysoký, dvaapůl metru silný a na metr zapuštěný do země. Vědci dále předpokládají, že uprostřed kruhového prostranství stála již v nejstarších dobách dřevěná budova, o jejíž podobě a účelu se ovšem dnes můžeme jen dohadovat.

   Kolem roku 2300 před n. l. přišly tedy do okolí dnešního Londýna kmeny pastýřů, zahánějících na podzim svá stáda do ohrazených míst. Kolem roku 2000 před n. l. se z evropské pevniny přivalila další vlna přistěhovalců. Dobytek sice nepásli, ale kruhové ohrady, omezující zimní prostory pro dobytek a vytyčené jediným tehdy možným způsobem, totiž narýsováním kruhu dlouhým řemenem upevněným na kůlu, používali jako kultovní shromaždiště. Tvar se jim asi zalíbil, protože se kruhová prostranství, obklopená příkopem a valem, množila. Podél příkopu, na jeho vnitřní straně, vznikaly již tenkrát jámy, které v 17. století objevil ve Stonehenge John Aubrey (odtud „Aubreyovy jámy“). Roku 1949 je archeologové objevili i v dalším kruhovém shromaždišti bez megalitických staveb v Dorchesteru na Temži. Teprve v posledních letech byl proveden důkladný průzkum Aubreyových jam. Obsahují – spálené lidské kosti. Radiokarbonová analýza prokázala s přesností plus minut padesáti let, že tyto kosti byly spáleny a pohřbeny kolem roku 1850 před n. l.

   Asi po stu dalších letech se v Anglii, kde se vzala, tu se vzala, objevila třetí skupina osadníků, nazvaná (jak je zvykem) podle své keramiky „lidem zvoncových pohárů“. Tento lid sídlil i ve Francii a Španělsku a co do civilizační vyspělosti byl právě na pomezí kultury mladší doby kamenné a doby bronzové. Z kovů znal měď a zlato, z mědi vyráběl jakési malé dýky, podobné spíše sekerkám, a vzhledem ke znalostem velmi účinné „dálkové zbraně“, totiž dlouhého luku, chránil levé zápěstí střelců kamennou destičkou. Lid zvoncových pohárů civilizačně převyšoval ostatní obyvatelstvo tehdejší Evropy a není divu, že snadno kolonizoval nejen Anglii, ale pronikl i na Moravu a na území dnešního Maďarska. Díky civilizačnímu náskoku proti starousedlíkům se pevně usadil na mimořádně výhodném místě – na „měděné a zlaté“ cestě z Irska na kontinent. A ovšem znamenitě zbohatl. Zprvu asi prostým a zdánlivě nejjednodušším olupováním kupeckých karavan, později sice obtížnějším, ale v dlouhodobé perspektivě slibnějším vybíráním cel a obchodem znamenitými válečnými sekerkami, jaké neměly v celé tehdejší Anglii rovné. Byly vyráběny z modrého kamene, dolefitu, pokrývajícího mocnou vrstvou vrcholek pahorku Prescelly Hills v Pembrokeshiru, dvě stě kilometrů vzdušnou čarou od Stonehenge.

   Mužové lidu zvoncových pohárů se tenkrát rozhodli přenést kameny z Prescelly Hills do Stonehenge. Šlo o osmdesát modrých sloupových balvanů a podnikly úctyhodnou cestu: šestitunové balvany byly spouštěny na dřevěných válcích po strmých svazích u Milford Havenu k moři, zde přivázány jednotlivě na vozy a taženy podél pobřeží až k ústí řeky Bristol Avonu. Proti proudu putovaly modré balvany, pravděpodobně na člunových vorech, až k hornímu toku, následovalo znovu šest mil po souši až k řece Wylye a konečně dvoumílový svah k místu určení Stonehenge. O této cestě není pochyby. Podél celé trasy nacházíme až 300 kg těžké „odštěpky“, byly nalezeny i stopy ženijních prácí při úpravě terénu, aby balvany mohly projít obtížnými úseky. A konečně – to je patrně nejsilnější podpora našeho názoru – profesor Atkinson se svými studenty v potu tváře rekonstruoval o prázdninách roku 1954 dopravu jednoho z balvanu stejnými prostředky, jakých patrně použil i lid zvoncových pohárů.

   Proč k tak obtížnému transportu došlo? Domnívám se, že zde nehrály hlavní úlohu kultovní, náboženské motivy, ale snaha dopravit surovinu na opevněné a tudíž bezpečné místo, kde se zpracovávala. Snad k tomu lid zvoncových pohárů přiměla hrozba nepřátelského vpádu, snad spory mezi jednotlivými kmeny, snad nevítaný zájem o dolerit, jehož vyčerpání se obával… kdo ví?

   Modré kameny byly později odstraněny a jejich zbytky použity na čepy a zádlaby dnešního, světově proslulého Stonehenge, tedy řekněme Stonehenge III. Lid zvoncových pohárů bohatl a patrně už modré kamenné sekerky nepotřeboval vyrábět – v hrobech ze 17. a 16. stol. před n. l. nacházíme alespoň rozhodně onačejší výrobky: jemně zdobené bronzové sekerky, náhrdelníky z jantaru, korále, lákavé zlaté šperky. A co důležitějšího: výrobky dokazují naprosto přesvědčivě, že vládcové Stonehenge nezůstali omezeni kruhovým příkopem a valem. Jejich obchodní styky vedly do Irska, do střední Evropy, do Řecka a dokonce i do Egypta. Naopak se zdá, že starověké Středomoří Stonehenge znalo –vyplývá to alespoň z odstavce „Dějin Hyperborejců“, sepsaných kolem roku 300 před n. l. Hekataiem z Abdéry. Hekataios píše o ostrově obklopeném oceánem a ležícím v zemi Keltů pod souhvězdím Medvěda. Na tomto ostrově stojí prý překrásný kruhový chrám…

   Není divu, že tak bohatnoucí obec potřebovala pro svá zasedání důstojný stánek, odpovídající vrcholným možnostem megalitické kultury. Vyhlédli si mohutné balvany z tvrdého pískovce, které nalezli na pahorcích Maiborough asi dvacet mil (pětatřicet kilometrů) na sever od Stonehenge. Z těch vybrali 81 vhodných balvanů, na místě je zhruba otesali kamennými palicemi a dřevěnými klíny (palice byly nalezeny) a na dřevěných smycích a válcích přepravili na místo. Podle skromného odhadu trvala tato práce patnácti stům statných mužů asi šest let. Po dopravení balvanů na místo bylo třicet padesátitunových balvanů vztyčeno jako sloupy, ostatní byly jemně zpracovány do kamenných překladových trámů. Stonehenge III. bylo dokončeno asi roku 1400 před n. l.

   Při pohledu na zachované zbytky, dodnes vzbuzující úctu a obdiv, se neubráníme srovnání s řeckými stavbami. A opravdu! Snad se stavitel-projektant Stonehenge inspiroval řeckými vzory, snad skutečně sám Řecko znal – vždyť obchodní styky jsou prokázány. Svědčí o tom i vytesaný reliéf jílcové dýky, nalezený roku 1935 profesorem Atkinsonem na jednom ze sloupů. Tento typ dýky se v 16. a 15. století před n. l. vyráběl toliko v dílnách řeckých Mykén.

   Toto je vzrušující skutečnost a opravdu nevím, proč ji ještě zdobit a šperkovat. Není třeba zatahovat do vzniku Stonehenge a ostatních kromlechů tajuplné obřady keltských druidů, kněží-čarodějů, kteří jsou sice pro spisovatele romantických románů pravým požehnáním, přišli však do Anglie teprve 1200–1300 let po vybudování Stonehenge III. To už dávno nastal jeho úpadek, rozpad a chátrání. Není třeba připisovat kromlechům, dolmenům a menhirům pohádkové vlastnosti – ale ne! Beru tuto připomínku rychle a pokorně zpět. Vždyť je docela roztomilé, jmenují-li se staré kameny na francouzském nebo anglickém venkově Kámen víl, Jeskyně víl, Ďáblova skála, Stůl čarodějnice, Hrob rusalek, Čertův prst, Vojsko sv. Kornelia a jinak, stejně pohádkově. Je v tom přece kus lidové poezie.

   A jak je to tedy s astronomií a s „počítačem z doby kamenné“?

   Inu – takhle: astronomické vědomosti tehdejšího lidstva byly právě takové, jaké odpovídají epoše bez matematiky, bez písma, bez valné společenské paměti – avšak zato daleko odkázanější na přírodu, nežli jsme například my dnes. Jednou z nejstarších vědomostí lidstva bylo proto poznání zdánlivého pohybu Slunce, které v létě přichází, pak se opět vzdaluje, aby v období zimního slunovratu definitivně nezmizelo pod obzorem a neponechalo své ctitele (a současně své děti) napospas nevyhnutelné smrti mrazem a hladem, ale znovu se krůček po krůčku vracelo. Zjištění okamžiků zimního a jarního slunovratu bylo pro neolitického člověka nejdůležitějším – a patrně jediným – kalendářním údajem. Psali jsme už, že toto zjištění, alespoň zhruba, nevyžaduje nic víc než např. sledování stínu sloupu nebo cesty světelné skvrny vržené Sluncem do temné prostory. To bylo zcela v dosahu možnosti a v úrovni předpokládaných znalostí neolitického člověka. Do megalitických kromlechů, které budoval, připojil většinou i astronomickou pomůcku jak slunovraty zjišťovat. Obvykle to bylo provedeno pomocí tzv. vizíru, kamene nebo mezery mezi kameny, k nimž se z příslušného místa pozorování (obvykle středu kruhu) promítalo Slunce, u jiných kromlechů (na ostrově Erlanie, na Hebridách, v Bretani, u Lagatjaru, Grozonu a jinde) některá z nejskvělejších hvězd, jejichž dráha má obvykle nalézanou deklinaci ± 35°, tedy například Capella či Arcturus. Nic méně, ale také nic více. Pokud jde o samo Stonehenge, i tam byl nalezen vizír – je jím sám kámen Hele. Jestliže stojí pozorovatel právě uprostřed kruhu a pozoruje přes vrchol kamene Hele východ Slunce (musel to být krásný pohled, když ještě stála obrovská megalitická brána, z níž zbyl dnes už jen jeden jediný tzv. „obětní“ kámen) právě po letním slunovratu, zjistí, že musí chvíli počkat a spokojit se s velmi přibližnou přesností. Přesná shoda, o níž pan profesor Hawkins mluví jako o samozřejmosti a zároveň senzaci, nastane teprve roku 3260 n. l.

   Není divu – i kdybychom už předpokládali přesné astronomické znalosti neolitického člověka (a ty předpokládat nemůžeme). Bylo by totiž nesmírně obtížné situovat padesátitunový balvan ve zcela přesné předem určené poloze. Myslím, že by tento úkol připravil mnohou těžkou chvilku i moderním inženýrům.

   Ostatní kameny, jak se zdá, astronomickým účelům nikdy a nijak nesloužily.

   Veškeré domněnky o „paměťovém významu“ Aubreyových jamek, vzniklých dávno před vztyčením prvního pilíře Stonehenge III. a používaných zřejmě jako hroby, jsou sice pěknou, ale pošetilou pohádkou. I kdybychom připustili, že opravdu sloužily jako pomůcka nedostatečné kolektivní paměti k zachování jakéhosi (raně dokonale neznámého) šestapadesátiletého cyklu měsíčních zatmění, kdybychom již připsali neolitickému člověku úsilí o přesné zachycení zatmění luny a jejich frekvencí (k čemuž nás zhola nic, ani srovnání s dnešní astronomií primitivů, nijak neopravňuje), měly by Aubreyovy jamky s počítacím strojem přesně tolik společného jako např. vruby na pažbě koltu statečného, leč negramotného pistolníka, registrujícího tímto způsobem počet úspěšných duelů s méně šťastnými protivníky.

   Stejně pošetilé je tvrzení o hlubokém astronomickém významu každého kamene Stonehenge. Podobá se tvrzení Geoffreye z Monmouthu, podle jehož Dějin britských králů přenesl černokněžnickými praktikami kameny na Stonehenge dokonce až z Irska sám dvorní čaroděj krále Artuše, zasloužilý kouzelník Merlin. Stejným právem by mohl za několik tisíců let prohlásit budoucí archeolog, že naše astronomické vědomosti byly patrně téměř zázračně rozšířeny, protože v každé vesničce nalezl jednu a někdy i více budov zřejmě orientovaných přesně podle astronomických pravidel. Měl by pravdu. Téměř všechny naše kostely, kostelíčky a kaple jsou obráceny oltářem k východu…

   Za touto zřejmou pošetilostí nemusíme ostatně ani putovat do daleké budoucnosti. Počátkem tohoto století vyšlo ve Francii několik knih (nejznámější z nich byla svého času Fulcanelliho Mystéria katedrál) dokazujících, že nejen v pyramidě a v megalitických stavbách, ale i ve středověkých katedrálách, jejich proporcích a vzájemném poměru rozměrů stavby jsou zašifrována strašlivá a nevyzpytatelná tajemství minulosti i budoucnosti… Nepochybuji, že i vy byste při troše námahy objevili ve vašem domě, ve vašem bytě, mnoho „proroctví pyramidy“ i mnoho astronomických ohledů, které zřejmě přinutily pana stavitele, aby panel s oknem umístil právě tak a ne jinak, protože v okamžiku slunovratu se nad dolní příčkou levé tabulky objeví… atd. atd.

   Chápete, co tím chci říci?

   Abyste si vždycky zdravý a jasný a soudný rozum zachovati ráčili a nezaprodáli, smím-li použít biblického podobenství, prvorozenství moudrosti za mísu čočovice dráždivých domněnek.

   Z prastarých megalitů, z obrovských kamenů a ovšem i z pyramid k nám přece mluví poselství daleko závažnější a dráždivější. Poselství o člověku, který se již tehdy zabýval problémem času i jeho pomíjejícnostmi a bránil se jeho neúprosnému plynutí stavbami pro věčnost. Věřil ve vyšší smysl lidského života, protože budoval gigantické stavby, jejichž dokončení se velmi mnozí, kdo stavět začínali, nemohli dočkat.

   A přece stavěli.

   Takoví už jsou lidé.

   OBSAH

   1) Hledání betlémské hvězdy

   2) … a hrobové se otevírali

   3) Trable s kalendářem

   4) Záhadná tykev

   5) Meteority, trochu jinak a s otazníky

   6) Proč prohrálo Německo válku?

   7) Kletby a hvězdářství kamenů

Obsah

ÚVODEM

Hledání betlémské hvězdy

Trable s kalendářem

Záhadná tykev

Meteority trochu jinak a s otazníky

Proč prohrálo Německo válku?

Kletby a hvězdářství kamenů