Ludvík Souček

–

OPERACE KILI

1970

CESTA DOMŮ

I.

Ačkoliv byl docela pěkný, vlahý večer a všechno nasvědčovalo blížícímu se dešti, ryby ne a ne zabrat. Lidé už si tu zvykli, že všelijaká pravidla a jistoty neplatily, tím spíše, že večer byl vlastně jenom časovým údajem pro iluminaci Růžového a Zeleného slunce, putujícího jak tropické ovoce po obloze, na pár hodin vyklizené Bílým sluncem. A ryby ovšem nebyly žádnými skutečnými rybami, ale podivnými zvířátky, trochu podobnými červům, s růžencem korálkových očí kolem jednoho konce těla. Tedy kolem hlavy, převedeno do pozemského slovníku.

Pozemský slovník byl mimořádně v kurzu. Drželi se ho se zoufalou rozhodností a tvrdošíjností celých těch deset let, které strávili tady, na docela bezvýznamné planetě docela bezvýznamné trojhvězdy, daleko mimo oblast Patroly a patrně ještě dále od jakékoli rozumné možnosti upozornit na sebe Zemi. Růžové slunce vydávalo téměř spojité spektrum všech možných i nemožných vlnových délek a namáhalo se s tím tak usilovně, že pokusy o přehlušení šumu vlastními vysílači byly nejen předem odsouzené k nezdaru, ale vysloveně směšné.

Moře poseté spoustou romantických ostrůvků, se lehce vlnilo. Velký John Randall pomalu a systematicky složil rybářské náčiní, rozebral pruty, osušil navijáky a všechno nacpal do brašny ze silného plátna. Potom zapjal motor. Člun se nejprve pomalu a pak stále rychleji rozjel k členitému pobřeží.

„To je zase kšanda, táto,“ pokýval hlavou Malý John Randall. Napjatě sledoval celkem nudný průběh neúspěšné rybářské výpravy s malé paluby, kryjící příď člunu před sprškou vlažné vody, rozhrnované ostrým kloubem. „Kšanda jako hrom. A mamina na ryby čeká. Neměli bychom zkusit chytit někde pod břehem alespoň jednoho humra?“

Velký John Randall zavrtěl hlavou a trochu se otřásl. Humr byl taky jeden z pozemských krycích názvů pro ohyzdné zvíře s věncem chlupatých noh a s dlouhými, bičíkovitými makadly, šlehajícími jak černé žíně kolem dokola a indukujícími magnetické (nebo jaké vlastně) pole. velký John a s ním většina posádky „Arkturu“ si na humry nikdy nezvykla a navzdory naléhání psychologů, neúnavně vysvětlujících nutnost naprostého přizpůsobení, odmítala jíst jejich rosolovité, jódem páchnoucí maso. S dětmi, narozenými už na Planetě pod Bílým, Růžovým a Zeleným sluncem, to bylo ovšem snazší.

„Ne, Johny, už je pozdě. Mamina by určitě hubovala. Víš, že jsme slíbili přijít nejpozději do sedmi.“

„A co má bejt?“ ozval se Malý John v pevné víře, že táta teď nepoleze na krytou příď dát mu pár pohlavků a že za pár minut tak jako tak zapomene. Jako vždycky. Táta byl po celých nekonečných osm let života Malého Johna vždycky myšlenkami někde jinde a musel být pořád tahán za šos a upozorňován na přítomnost Malého Johna a na senzace, kterých bylo kolem Bílé zátoky pořád dost a dost.

„Arktura!“

„A co má bejt? Vždyť je sotva půl, táto. Podívej se přece na ní!“

Ani tohle dětem, narozeným na planetě, nevadilo. Posádka nikdy na obloze nehledala ve dne černou a za kratičkých, barevných nocí zářící tečku, vybrakovanou a opuštěnou slupku kosmické lodi, pýchy pozemských konstruktérů, nezranitelné, desetkrát zajištěné, spolehlivé a teď mrtvé. Když ji náhodou přece jenom zahlédli, sklopili obvykle hlavu a rychle se začali zabývat nějakou z nespočetných veledůležitých činností. Jen děti… Jenom děti objevovali, že „Arktur“, vlastně jeho larva, prázdná skořápka, kroužící kolem Planety, může ještě posloužit jako spolehlivé a nikdy neselhávající hodinky. Velký John se tentokrát opravdu podíval na „Arktura“, ale nemyslel na čas.

Jsem blázen, řekl si. Jsme tu všichni více méně blázni.

Člun zatočil elegantním obloukem kolem plochého ostrůvku, pod jehož členitými a mořem vyhlodanými břehy byla skvělá loviště hnusných humrů, a s vypnutým motorem doplul k malému molu Bílé zátoky.

Mamina – jako ostatně vždycky – stála před Randallovým domkem, pokrytým hliníkovou fólií (léta na Planetě bývala velmi horká a stěny bez hliníkové determální fólie by se změnily v sálající pekařskou pec), pěkná tmavá silueta proti stříbrnému pozadí.

Malý John na přídi člunu zamával, zahulákal a potom přeskočil s kotevním lanem pruh zelené vody mezi bokem člunu a molem. Velký John pečlivě zakryl motor průhledným obalem, hodil přes rameno torbu s rybářskými potřebami a vystoupil na molo. Malý John ho popadl za ruku a oba stoupali na vršek, zatímco se všude kolem nich vznášely modré a zelené balónky polekaných datů. Mamina byla ve tváři trochu růžová a trochu zelená odrazem obou sluncí, kutálejících se po obloze mezi vybledlými hvězdami.

„Jdeme s bžundou“, ohlásil už z dálky Malý John. „Vůbec, ale ani jednou nám to nebrnklo. Představ si, mami, ani jednou! A táta mi ani na chvilku nepůjčil prut a…“

Mamina se usmála a zakryla mu pusu rukou.

„Nic lepšího jsem nečekala, mládenci. Večeře už je pro jistotu skoro hotová.“

Večeře byla opravdu skoro hotová a z elektrické kuchyně to vonělo brambory a smaženými kotletami, vlastně jídly, která tady v tiché dohodě bramborami a kotletami nazývali. Planeta pod Růžovým, Zeleným a palčivým Bílým sluncem byla milosrdná a poskytovala dost bílkovin, tuků i uhlohydrátů. Ne ovšem v pozemské podobě. To bychom chtěli od Pánaboha trochu moc, řekl tenkrát před deseti lety kapitán Claney.

Velký John se s tím skoro smířil, ale pak mávl rukou. Ráno je neděle a po práci v projekční kanceláři Centra by se měl vyspat. Pohladil dřevo pažby zpracované mistrem svého oboru do křivek stejně ladných a harmonických jako stradivárky, přivřel dveře přístěnku a odešel za maminou a Malým Johnem.

Mamina pozorovala, jak Velký John převaluje sousta v ústech a jak vůbec neví, co jí. Pozorovala to už několik týdnů, ale neřekla ani slovo. Sklidila se stolu a naskládala nádobí do automatické myčky.

Malý John ustavičně brebentil. Právě se propracoval ke svému oblíbenému tématu neoblíbené školy, kam všechny děti kolem Centra denně svážel malý červený a bílý terénní mikrobus, pomalovaný z jakýchsi záhadných důvodů nesmrtelnými postavičkami z filmů Walta Disneye a kde, což bylo ovšem podstatně horší, byla osobní svoboda nejmladších občanů Planety nejméně čtyři hodiny denně krutě omezována. Když řádně probral školní problematiku, obrátil se k velkému Johnovi.

„Víš o tom, tati, že starý Zanoni konečně dal do kupy „Blesk“?“

Velký John sklopil hlavu k desce stolu.

„Vím o tom, Johny. A neříkej starý Zanoni. Je to jednak neslušné a zadruhé není ani o trochu starší než já.“

„To není pravda,“ prohlásil rezolutně Malý John, pro kterého byli tak jako tak všichni dospělí neodhadnutelně staří a venkoncem na pokraji hrobu, „sta… ehm, chci říci inženýr Zanoni má přece vlasy docela bílé. A ty ne, táto!“

Velký John s maminou se na sebe podívali a oba dva mysleli na poušť bezejmenné planety soustavy Alfa Centauri, první, kterou „Arktur“ navštívil, na ztracené průzkumné vozidlo a na inženýra Zanoniho. Dostal se v lehkém skafandru do propasti vroucích čpavkových par a setkal se tam jako první pozemšťan s amoniakovým životem na bázi křemíku. Posádka „Arkturu“ se pak střetla na planetách vzdálených sluncí s mnoha projevy nevyhnutelné organizace a evoluce hmoty, které se na Zemi říkalo „život“ v pošetilé důvěře v univerzálnost trochu zbytečně komplikovaných uhlíkových řetězců a aminokyselin. Zanoni měl smůlu. V čpavkové propasti se setkal – podle pozemských měřítek ovšem – s obzvláště ohyzdnými bytostmi, se živými balvany, vystřelujícími kamenná chapadla a otevírajícími žhavé jícny, s létajícími a skřehotajícími chuchvalci lávy a snad ještě s dalšími exempláři nekonečné nápaditosti vesmíru. Nikdy a nikomu o nich nevypravoval, jen zvědavé hubičce diktafonu dokumentačního oddělení. Vyšel z propasti téměř smrtelně popálen, s rozleptaným skafandrem, s přilbou zprohýbanou útoky živých balvanů a bílými vlasy. To všechno Malý John nemohl vědět. A teď tedy starý Zanoni dal konečně do kupy „Blesk“, svůj „Blesk“, pomocný kosmický člun pro pětičlennou posádku, uložený kdysi v útrobách obrovského, skoro kilometr dlouhého „Arkturu“ jako dopravní prostředek předních hlídek a krátkodobých průzkumných expedic k blízkým planetám. Při onom maléru poblíž implozivního Černého slunce zůstal „Blesk“ celkem nepoškozený – ovšem až na elektroniku, na stovky nebo tisíce kilometrů kabelů a pár miliónů diod a tranzistorů – ale starý Zanoni to dokázal. Po deseti letech.

Velký John věděl, že dnes, vlastně už včera byl „Blesk“ vytažen na konstrukci odpalovací rampy, což znamenalo asi tolik, jako spuštění lodě na vodu. Ještě bylo moc co dělat, moc co opravovat, vyměňovat, zkoušet, ale srdce „Blesku“, jeho elektronika a jeho reaktor, žily. To ostatní už bude jenom otázka času a trpělivosti. Lidé na Planetě měli díky vybavení „Arkturu“ dost možností zvládnout úkoly, které si vytyčili. Ovšem pouze technické úkoly.

„Proč Johne?“ zeptala se tiše mamina. „Ještě toho nebylo dost?“

Velký John pomalu zdvihl hlavu, jako by se probouzel.

Mamina se na okamžik podívala na Malého Johna. Tápavým, bezradným pohybem si sáhla do vlasů a zastrčila za ucho zlatý pramen s několika šedivými nitkami, který se uvolnil. Mamina si velmi potrpěla na hezký zevnějšek – byla vždycky dokonale učesaná a oblečená a Velký John si to právě v tomto okamžiku bolestně uvědomoval.

„Čeho není dost, Jayne?“ opakoval, spíš aby přerušil ticho, než aby se dočkal odpovědi. Znal ji sám. Dost nekonečného bloudění vesmírem v konzervě nebo v kriminále kosmické lodi, jejíž rozměry, třeba i tak impozantní, jakými se pyšnil „Arktur“ (vlastně jeho konstruktéři a projektanti), se strašně rychle smrsknou na nepostačitelné minimum. Dost hysterických hygienických pravidel, neustále doplňovaných a zdokonalovaných lékaři, kteří se vrátili – nebo taky ne – s mužstvem zdecimovaným nějakou banální, pitomou infekcí. Hygienických pravidel, beroucích člověku v konzervě ocelových chodeb i malou lidskou radost příjemného posezení na klozetu – to se totiž v kosmoletech absolutně netrpělo. Dost hraní si na neexistující příběhy, jaké lze s jistou dávkou velkorysosti odpustit v manželské posteli dvou mírně se nudících partnerů, ale v konzervě nebo v kriminále kosmické lodi se stává posedlostí, šílenstvím a noční můrou. Dost veselých televizních programů z nevyčerpatelné zásoby pásků, takže se sice neopakují, ale přesto nutkavým vědomím omezeného repertoáru zvířecky nudí. Dost věčné nevolnosti žaludku, trýzněného ustavičným zrychlováním nebo zpomalováním lodi. Dost věčné nevolnosti žaludku, trýzněného ustavičnou myšlenkou, že všechno jídlo, chutnající za pár měsíců jako různě okořeněné piliny, už desetkrát, stokrát, tisíckrát prošlo zažívacím ústrojím celé posádky a že složité destilační aparatury zásobují kuchyň prima kvalitní močí a prvotřídními výkaly. Dost pohledů na pořád stejné skautské obličeje, předstírající, jak ohromným dobrodružstvím tohle všechno dohromady je, že ano, kamaráde? Zkrátka dost.

Ale starý Zanoni dokázal po deseti letech práce, která vlastně neměla nic společného s kosmickou technikou, spíš s pletením nekonečného svetru, s pěstováním vinice nebo vyřezáváním osmi slonovinových koulí jedné ve druhé a bez podfuku, postavit na booster „Blesk“ a namířit ho žraločí tlamou k cizí obloze Planety. Zatracený Zanoni.

Dost. Už nikdy kolem neuvěřitelné černé nicoty, nasávající do sebe všechno smetí téhle galaxie a vyvrhující ho zpátky v podobě neuvěřitelně urychlených částic. Implozivní hvězda. Dlouhý nos všem učebnicím a všem představám o vesmíru, se kterými se romanticky naivní posádka „Arkturu“ pustila na cestu. Potvora, miliónkrát (to je ještě málo) nebezpečnější než potvory se kterými se jako s ukázkami životů na nejrůznějších principech a úrovních setkali ve všech všivých koutech metagalaxie. Ta nevýslovně hnusná a hrůzná věc, roztahující a zase stahující chapadla jako chlupatá améba, ta díra do reality hmotného vesmíru se už ovšem hlásila dlouho před startem „Arktura“. Poslala vizitku. Vyštrachal to profesor Havilland někde v knihovně; v lednu roku 1963 vletělo nad Nové Mexiko jedno jediné vodíkové jádro a úplně zbláznilo mládence z výzkumné stanice kosmického záření Volcano Ranch u Albuquerque, kteří tam náhodou rozložili tábor. Naměřili mu energii devadesáti triliónů elektronvoltů a už tenkrát poznali, že není z naší útulné a přehledné galaxie, ale odněkud od přespolních sousedů. Jenže, kdo mohl tenkrát tušit, že…

„Posloucháš mne vůbec, Johne?“ zvýšila Jayne hlas.

„Samozřejmě, mamino,“ otevřel Velký John oči. Černá améba implozivního slunce se rozplynula. Spolehlivý magnetofon šedé mozkové kůry spolehlivě přehrál pásek, uložený v podvědomí – bylo to jisté a pohodlné především.

„Říkalas, že tak jako tak „Blesk“ není k ničemu, než k procházkám po nejbližším okolí a že by tě moc zajímalo, co vlastně chce Zanoni najít… Já taky nevím.“

„No proto,“ usmála se mamina a zase zasunula pramen vlasů se stříbrnými nitkami. „Už jsem myslela, že jsi někde mezi hvězdami.“

Dost. Už dost.

„Tak vidíš, mamino,“ ozval se konečně Malý John, „a máš po starostech. Táta přece nebude kočírovat něco tak mrňavého, viď, tati?“

„Proč, Johne?“ zeptal se. Tušil už předem odpověď a litoval, že se vůbec ptal, že raději nešel na donga nebo spát s výmluvou na bolesti hlavy.

„No přece aby zůstal pro mě, no ne tati? Jestli ovšem starý Zanoni nedokáže spravit „Arktura“. To by bylo něco, táto!“

„Johne…“ hlesla mamina.

„Dost. Už dost s tím vším.“

II.

Bylo ještě časné ráno Bílého slunce, vysouvajícího krok za krokem první hlídky oslnivých protuberancí nad mořský obzor, a datové, podobní malým dětským balónkům duhových barev, tu a tam stoupali z trávy a vznášeli se v mírném slaném větru, když u hlav postele Velkého Johna zacvrlikal telefon. Mamina otevřela oči jako člověk, který nespal a čekal, že se něco přihodí.

„Ano. Samozřejmě. Ne – nemám zrovna nic důležitého na práci. Byl bych asi přijel tak jako tak,“ řekl Velký John do přístroje. Také on nespal a byl by rád věděl, jestli mamina myslela jako on na žraločí tlamu „Blesku“, trčící do výšky na prostranství uprostřed polokruhu nízkých bungalovů Centra, mezi oslňujícími determálními plechy střech.

„Vrátím se do oběda. Ať si Johny zatím napíše úkoly!“ řekl a shodil pyžamo. Pod osmahlou pokožkou, která za těch deset let dávno zvykla spršce všech možných vlnových délek záření tří sluncí, klouzaly a vlnily se pružné, k službám ochotné svaly. Mamina se zadívala na vtaženou jizvu v levém podžebří, kudy do těla Velkého Johna vnikla zlomená řídící páka malého průzkumného vznášedla, když se pod tryskami prolomila tenká kůra ztuhlého zinku na jednom z maličkých měsíců nadplanet v okrajové části galaxie. Mělo to tenkrát být rozloučení s Mléčnou dráhou; pro Velkého Johna se to málem stalo rozloučením se vším. Jizva se trochu podobala prasečímu rypáčku a při hlubokém vdechu a výdechu se legračně špulila, ale mamina se zrovna teď nebavila.

„Proč tě volají, Johne?“

Pokrčil rameny. „Znáš to – zase nějaké obtíže v projekci. Jako vždycky. Ale do oběda…“

„Nezdá se ti, že máme dost času, Johne?“ přerušila ho mamina a dodala, když zachytila jeho nechápavý výraz. „Myslím my všichni. My všichni tady. Proč v Centru tolik pospícháte?“

„Ale ne…“ řekl rozpačitě „Co tě to napadlo, Jayne? Chceme mít zkrátka věci z krku. A teď je zrovna na tapetě ta hydroelektrárna na Perleťové řece. Copak nevíš, co jsem si s tím prevítem už nalámal hlavu?“

„To vím,“ kývla mamina. „Jenže se mi zdá, že těch elektráren stavíte trochu moc. Ty, co stojí, by měly na nějakou stovku let vystačit.“

John se polohlasně zasmál a jizva vystrčila růžový čumáček. Navlékl přes hlavu svetr a prsty prohrábl rozcuchané vlasy. Mamina se už dávno nesnažila přesvědčit ho o výhodách hřebene. Prostě se obešel bez něj.

„Tak pa, mamino! A ať Johny nezapomene na ty úkoly, nebo mu střihnu pár pohlavků! Nepouštěj ho na ryby, dokud je nebude mít.“

Políbil Jayne a odešel. Za pár minut, právě co stačil projít orosenou, ale pod prvními paprsky Bílého slunce rychle schnoucí trávou, uslyšela vřísknutí startéru a vzdalující se bzukot motoru.

Do kanceláře profesora Havillanda vstoupil, když už bylo pěkné vedro. Jen hliníkové determální fólie pomáhaly udržet snesitelnou teplotu uvnitř bungalovů. Havilland mu vyšel vstříc až do poloviny místnosti, což bylo vzhledem k jeho tloušťce a obtížím s dechem známkou neobyčejně dobré nálady a zároveň příznakem, že bude něco mimořádného chtít – jak si John Randall okamžitě uvědomil.

„Viděl jsi „Blesk“?“ zeptal se Havilland bez úvodu.

Randall kývl. To byla řečnická otázka. „Blesk“ převyšoval okolní budovy nejméně o čtyřicet metrů a nevidět ho mohl jenom slepec nebo zamilovaný idiot.

„Zanoni chce dát do pořádku zbytek automatiky a vybavit ho na dlouhé cesty Johne. Byl bych rád, kdybys mu s tím pomohl. Co ty na to?“

Randall pokrčil rameny. „Pro mne za mne. Ale nejsem elektronik ani kybernetik, jak víš. Kromě toho jsem chtěl dokončit tu věc na Perleťové.“

Havilland mávl malou tlustou rukou. „Elektrárny nám neutečou, Johne. A tvoje parta si už nějak poradí.“

„„Blesk“ uteče?“ zeptal se Randall.

Havilland se na něj přemítavě podíval a pak sklopil oči k desce stolu, pokryté pod skleněnou tabulí velkou mapou obou polokoulí Planety – první mapou. Před deseti lety ji pořídil nebožtík Jenkins a Sammy Archer. Od těch dob nakreslili v centru samozřejmě celou hromadu lepších a podrobnějších map, ale všichni věděli, že Havilland je sentimentální. A taky se ustavičně trýzní připomínkou rozkazu, kterým tenkrát poslal Jenkinse a Archera ve vrtulníku s automatikou, zničenou paprsky Černého slunce, nad neznámé kontinenty. Jenkinse nenašli – Archera, vysíleného a umírajícího hladem a žízní zachránila docela náhodou jiná dvojice. Havilland jednou prohlásil, že mu pohled na mapu dodává sílu vzdát se rozhodování i tam, kde by docela zřejmě rozhodnout měl. John Randall by rád věděl, jestli také teď používá mapy tímhle způsobem a proč.

„„Blesk“ neuteče,“ řekl Havilland hlubokým hlasem tlustých lidí.

„To máš pravdu. Ale stejně bych rád, kdybys byl u toho, až bude Zanoni dělat na těch úpravách.“

„Počkej –“ došlo teď Randallovi, „cos to říkal o dlouhých cestách? To má být vtip?“

„Jo. To má být vtip. Tak se nerozčiluj a sedni si, prosím tě. Je mně horko už jenom z toho, jak se na tebe dívám.“

Randall se spustil do skořepinového křesla. Taky dílnu na tyhle židle projektoval – zrušili ji teprve, když byla celá posádka „Arkturu“ a její potomci zajištěni židlemi nejméně na sto let. Mimoděk přejel palcem hranu sedadla. Dobrá, solidní práce. Nehnulo se ani pod tlouštíkem Havillandem.

„Promiň, ale nemám moc času, Jimmy,“ řekl Randall. „Vyklop, o co vlastně jde.“

Havilland se moc k řeči neměl. Studoval svou starou mapu a patrně počítal do desíti.

„Bůhví, Johne, proč se vlastně namáhám a rozčiluju. Asi proto, abych tě ušetřil šoku u Clayneye. Chce s tebou mluvit. Hned. A řeknu ti rovnou, co ti chce říct: abys pilotoval „Blesk“ jako za starých časů. Však víš.“

„Jo – to bych ještě věděl,“ usmál se Randall, ale cítil, jak mu tuhnou žvýkací svaly a jak mu pod svetrem probíhají navzdory horku v Havillandově pracovně mrazivé vlny. „Jenom mi ještě laskavě řekni, když už jsi v tom rozdávání informací, kam má – podle tebe a Clayneye – „Blesk“ letět. Pokud vím, máme souborný průzkum soustavy Tří sluncí už dost dávno za sebou. Chytají vás zase nějaké drdy, co?“

Havilland si zamnul dlaně, jako by mu dělalo zvláštní potěšení diskutovat s Randallem. Ve skutečnosti se oba neměli nijak zvlášť rádi a nijak zvlášť jim nezáleželo na tom, aby to jeden před druhým skrývali. Jenže podmínky života na Planetě chtěly své – především korektnost.

„Jo, Johne. Drdy. Tos řekl přesně. Clayney chce, aby ses s „Bleskem“ vydal domů.“

„Domů? Co je to za pitomost. Kam domů?“

„No přece domů. Na Zemi.“

Randall ztuhl jediným mrazivým návalem, rozšiřujícím se z mozku přes ramena a zaplavujícím celé tělo. Tak tedy domů. Věděl to vlastně už od okamžiku, kdy se Malý John zmínil o „Blesku“, vytaženém starým Zanonim na booster. Jayne to také věděla a patrně i všichni na Planetě. Bylo to ve vzduchu. Asi právě proto, že to bylo úplné šílenství a nesmysl. „Blesk“ byl průzkumný člun, nic víc. Sice výborný a důmyslný, ale proto ještě nepřestal být průzkumným člunem. Nemohl proniknout do mimoprostoru. Nebyl zkrátka stavěný pro nadsvětelné rychlosti a obecně vzato vůbec pro rychlosti, alespoň trochu se blížící rychlosti světla. Při odesílání výpravy na hranice Metagalaxie se všechny moudré hlavy domnívaly, že na relativistické efekty stačí „Arktur“. Nestačil – jenže kdo to mohl tušit?

„No jo. Tak prima,“ řekl John a s údivem poslouchal svůj vlastní hlas jako hlas docela cizího člověka. Usilovně přemohl mrazivou vlnu a vstal tak prudce, až laminátová židlička odlétla a málem se překotila. „Jde se na věc, Havy. Mám jít za Clayneyem? Hned?“

„Ano. Čeká tě. Nebuď na něj moc zlý, Johne.“

„Nebudu. Neměj péči.“

Vyšel před Havillandův bungalow, svítící v palbě Bílého slunce jak rozžhavený ingot. Štíhlý trup „Blesku“ byl jako narýsován tuší proti obloze a žraločí tlama vrhala na malé náměstí mezi budovami Centra ostrý stín.

„Tak co, ty mrcho?“ řekl John Randall polohlasně k „Blesku“. Už dost, dost toho všeho. Ale kdo poručí srdci a rukám?

Ruce si nedaly poroučet a třásly se. Sotva otočil hladkým knoflíkem u dveří Clayneyova domku. Kapitán „Arkturu“ se čím dále více podobal vědci požehnaného devatenáctého století, svatosvatě přesvědčenému o své neomylnosti a o bezvýznamnosti celého ostatního světa, do něhož počítal – jaksi paradoxně – i vlastní zevnějšek. Vousy mu sice nikdy nedorostly do takové délky, aby je bylo možno hodnotit jako zárodek plnovousu, ale o pořádném holení taky nebyla řeč. Zlé jazyky tvrdily, že nosí stále stejnou koženou bundu, s jakou před dvaceti lety vstoupil do velitelské kabiny „Arkturu“.

„Zdravím tě, Johny,“ zabručel od psacího stolu, pokrytého navršenými hromadami papírů a kotoučů výpočetních pásků. „Jak žije rodina?“

„Jde to,“ odpověděl opatrně Randall.

„Prima. Malý John taky docela v pořádku?“

„Taky.“

„Víš, proč jsem tě sem zavolal? Zrovna dneska, abychom měli chvilku klidu?“

„Něco mi naznačil Havy. Mám dojem, že se zbláznil.“

Clayney si radostně zamnul štětiny na bradě a uchechtl se. „Jo. To už dávno, Johne. Nic nového pod Třemi slunci, kamaráde. Vidíš, už si tu vymýšlím i starousedlická přísloví. To se asi doopravdy aklimatizujeme.“

„Taky bych po těch deseti letech řekl,“ připustil Randall a překvapeně o krok ustoupil, když Clayney neočekávaně vstal a vstrčil mu neoholenou bradu přímo pod nos.

„Tak se tedy mýlíš, mládenče. Houby aklimatizovali. Nebude to trvat ani moc dlouho, a budeme mlít z posledního. Jasné?“ Bylo to řečeno stručně a sugestivně.

Randall zavrtěl hlavou a posadil se bez vyzvání do křesla proti Clayneyovi.

„Nechtěl bys mi tohle vysvětlit, kapitáne?“

„Proto jsem tě sem zavolal. Před chvílí jsem si to vypil od Jayne. Vynadala mi do telefonu, že tě vytahuju i v neděli, Johne. Mimochodem – máte se rádi? myslím Moc rádi?“

Pro kosmonauty dlouhých tratí to nebyla zvláštní, ani dotěrná otázka. Palubní psychologové museli zasahovat včas; rozhodně dřív, než někdo začal z hluboké vnitřní potřeby bušit sekerou do automatiky. Obvykle to vyklíčilo právě ze vztahů manželských dvojic, vybraných na Zemi a přesazených jak rybky do akvária některého z vesmírných korábů.

„Ano. Máme se pořád moc rádi,“ odpověděl Randall. „Ale rád bych…“

„Ovšem. Všechno ti vysvětlím. Tak především nás tu čeká – i když nepočítám ostatní maléry – postupná degenerace. Slyšel jsi někdy o zákonitostech vytváření noosféry?“

„Co to je?“ potřásl hlavou Randall.

„Aha. No – zhruba řečeno rozumová sféra, která se polidštila, rozumíš? Začal s tím už moc dávno, ještě před Gagarinem, starý moudrý padre Teilhard de Chardin. Zrovna včas pro dálkové lety.“

„No a?“

„Nic. Jenom to, že noosféra vzniká teprve tenkrát, když se polidštěná biosféra dostane do jakéhosi vývojového kužele a nacpává se k jeho hrotu, až se pod tlakem rozžhaví. Obrazně řečeno, samozřejmě. Chce to dostatečně velký počet lidí, kteří si začnou šlapat na paty buď fyzicky nebo alespoň vzájemným propojením všelijakými komunikačními prostředky. Potom se individuální existence spojí v metainteligenci. Představ si to třeba jako paralelní zapojení počítačů, a je z toho docela nová kvalita. Noosféra.“

„Nepotřebuju noosféru, kapitáne,“ řekl tiše Randall, a znovu cítil, jak mu pod svetrem probíhají mrazivé vlnky, „stačí mi docela Jayne a Malý John a práce v Centru.“

„Jo – to si o sobě myslím taky. Jenomže, bohužel pro nás lidi je jenom jedna cesta, Johne. Dopředu. A jestli to po ní nejde, tak je všechno špatné.“

„Budeme prostě muset pár tisíc let počkat, kapitáne, až si tady na Planetě začneme šlapat na paty. Zatím je tu dost volného místa. Myslel jsem, že to je vlastně prima – ale i když máš pravdu ty, tak to časem taky zvládneme.“

„V tom to je, Johne,“ naklonil se Clayney přes stůl, až ho rozložitým hrudníkem skoro zakryl, „zrovna tady je zakopaný pes. My to totiž nezvládáme. Tady není místo pro lidi. Mám to někde –“ hrábl do hromady papírů – „rozvedené se vší parádou a diagramy. Elwes si na tom zamakal – ale tobě konečně stačí výsledky. Mně taky. Zkrátka: pronikavé záření toho mizerného Růžového slunce nám tady začíná dělat paseku. Hlavně mutace. Poškozuje zárodečnou hmotu. A to je konec, Johne.“

„Blbost,“ sevřel Randall desku stolu, až se laminát prohnul a několik listů s vrcholu hromady se svezlo na podlahu. „zatím se ještě žádná zrůda nenarodila.“

„Ba ne, mládenče. Omyl! Už tři. Chceš vidět fotografie? Doktor Elwes je nenechal žít. Na můj rozkaz. Nemůžeme tu potřebovat paniku, to přece chápeš.“

Mrazivá vlna přelila Randalla jako příboj. Tohle bylo asi nejhorší ze všeho, horší, než kapitánovo povídání o noosféře a dokonce horší, než radiace Růžového slunce a zrůdy. Blokování informací se na Zemi už dávno stalo nejhorším zločinem, od té doby, co vraždy a znásilnění (a byli za ně taky většinou taháni po všelijakých nepříjemných komisích) řešili psychiatři.

„Jo – docela tak,“ řekl nevzrušeně Claney a zase se podrbal na štětinaté bradě. „Docela tak, Randalle. A jestli se chceš náhodou zeptat, kdo je to my, tak ti to taky řeknu – já, kapitán „Arkturu“, starý tlustý Havy a ovšem Zanoni. Vzali jsme si tohle sousto už dávno a blokovali jsme spousty informací. Kdybych na to přišel dřív, už v „Arkturu“, mohli jsme dopadnout líp. Nemyslíš?“

„To mi budeš muset vysvětlit, Clayney,“ řekl tiše Randall. „Zatraceně dobře a dřív, než noosféru a zrůdy.“

„Ale to víš, že ano!“ mávl rukou kapitán. „Beze všeho. Jenže ono to všechno dohromady souvisí. tak jen aby sis, mládenče, nepletl příčiny s následky, víme? A nehraj si mi tady na uraženou spravedlnost. Copak si myslíš, že to na Zemi chodí jinak? Že v době, kdy každý šestákový computer vyplivne optimální řešení kdejakého problému, nechá někdo zodpovědný do svých rozhodnutí breptat plné náměstí lidí, kteří o tom, co se zrovna řeší, nemají ani páru?“

„Nech toho Clayneyi! Ty víš moc dobře, že nejde o to, aby to plné náměstí mluvilo do řešení. Ale musí mluvit do toho, kdo má programovat ten šestákový computer. Nepamatuju se, že by ses mne ptal.“

„A taky proč, Johne?“ zašklebil se Clayney. „Ještě pořád jsme víceméně posádka „Arturu“ a já jsem ještě více méně pořád kapitán. Zatím to nikomu nevadilo. Jo – a pokud jde o to, že jsem měl blokovat informace už na „Arkturu“, to víš nejlépe sám. Nebo tě snad hrozně těšily návštěvy kuchařů a tělocvikářek v pilotní kabině?“

Randall se kousl do rtů. V tomhle měl kapitán pravdu. Deprimující, nekonečně pomalý krok ciferníků, hejna děsivě a divoce vypadajících meteoritů na dálkových radarech pilotního člunu vyslaného celé milióny kilometrů před „Arktura“, která vůbec, ale vůbec nic neznamenala, jenže se psychoanalytikům znovu a znovu při ordinacích ukazovala, jak králíci vytažení z cylindru. Vsugerované nemoci z rychlosti. Degenerace kuchařů a tělocvikářek, navrhujících technicky nemožné zrychlení „Arkturu“. Všechno jenom proto, aby nebylo sebeméně dotčeno Její Veličenstvo informace.

„Chtěl bys to zažít ještě jednou tady?“ pokračoval nelítostně Clayney. „Postavíš se před všechny naše ženské a řekneš jim, aby odrodily zrůdy, které budou mít spíš s Růžovým sluncem než s nějakým chlapem? Řekneš jim to do očí, Randalle?“

„Přece musí být nějaká ochrana, kapitáne. Postavíme štíty…“

„Jo. Prosím tě, dej se do toho, ty kutílku. V hloubce pětiset metrů pod povrchem naměřil Havilland poloviční intenzitu. Ten hnus je penetratnější něž kosmické záření. Růžové je prostě unfair, to se ví, ale co máme hergot, dělat?“

„A ty víš, Clayney?“ zeptal se Randall po chvíli, ve které pomalu a bolestně trávil fakt, že maminu a Malého Johna prorážejí každou vteřinu nějaké zatracené paprsky.

„Myslím si, vlastně myslíme si s Havym a se Zanonim, že víme. Zdrhnout odsud co nejdříve zpátky na Zemi. Nebudeme asi ani první ani poslední, co se jim tam vykutálejí z mimoprostoru do docela jiného tisíciletí. Doufejme, že si na to zvykli a že se k nám, pralidem, zachovají jako gentlemani. To je naše jediná šance, Johne. Nás všech. Poslední!“

„Na „Blesku“? To je přece pitomost! Letěli bychom domů milióny let. A kromě toho je „Blesk“ jenom pro pět lidí!“

„Děkuji za poučení, Randalle. Jestli si to představuješ takhle, tak se asi Havy opravdu zbláznil. Nebo ty. Ale já mám zaplaťpánbů pořád psychické testy v širokých mezích normy téhle společnosti Robinzonů. Jde o to, dostat se kousek dál od tří sluncí a poslat zprávu Zemi. Mají tam už dneska, šikulové, relativistické kosmické lodi, které u nás mohou být takřka okamžitě. Patrolují po celé galaxii a přibrali si i pár systémů za humny – bohužel, zrovna ten náš ne a i kdyby – z Planety tak jako tak nemůžeme vysílat.“

„Jak to všechno víš, Clayneyi?“ zašeptal Randall a sepnul prsty, aby jim zabránil chytit kapitána za krk. „Odkud to můžeš, pro všechno na světě, vědět?“

Clayney se mu usmíval do obličeje.

„Víš, Johne, malá nebo pořádná blokáda informace – to už vyjde takřka na stejno. Za jedny peníze. Vím to – a vím ještě celou hromadu dalších zajímavých věcí – protože chytáme Zemi. Já a Havy, přesně řečeno. Už šest let. Hned potom se Zanoni vážně pustil do flikování „Blesku“.“

„Země před miliónem let přece nevysílala…“ zašeptal Randall. „Jak můžeš tady, na NC 2046 chytat Zemi, Clayneyi?“

„No vidíš, a můžu. Zrovna když jsme s „Arkturem“ odlétali, chtěla nás Rada zdržet. Nepamatuješ se?“

Randall jenom přikývl. Měl vyschlé hrdlo a pocit, že ze sebe už nikdy nevypraví slovo.

„Prima! Tak tedy Rada nás chtěla zdržet především proto, že v Componu začali docházet k docela zajímavým výsledkům o vztahu gravitace a elektromagnetických vln. Říkalo se tenkrát, že prý našli nějaké poslední Einsteinovy práce, ale to asi bude jenom žvást. Já zázračným nálezům v šuplatech u vetešníků moc nevěřím a Infeld se, pokud vím, už před hezky dlouhou dobou zrovna po tomhle balíku z Einsteinovy pozůstalosti ohromně bedlivě koukal. Dirac taky. No, ať už je to tak nebo tak, dokázali na Zemi brzy po našem odletu sestrojit slušně fungující vysílače s přenosovými kanály v mimoprostoru. Na „Arkturu“ jsme měli v trezoru – to koukáš, zase jedna blokovaná informace! – předběžná schémata. Princip. Zanoni a Havy to tady nakonec dali dohromady a teď chytáme Zemi se zpožděním, které Zanoni odhaduje na týdny a Havy na vteřiny. Přesně to samozřejmě určit nemůžeme.“

Randall si olízl suchým jazykem rty.

„Musejí do toho vrážet strašné množství energie – Havy tvrdí, že nejméně 10 na 25 ergů, protože vysílání není – naštěstí pro nás – směrované. A taky, jestli se chceš náhodou zeptat na tohle, nevysílají ani zprávy ze společnosti, ani sportovní relace, ani koncerty. Vysílá se výhradně pro Patrolu. Kosmické lodě vylezou na chvíli z mimoprostoru a vymění si zprávy, rozumíš? Samozřejmě je všechno kódované, jenomže občas vysílají klíč kódu a tak se nám podařilo skoro všechno rozšifrovat. Mimo jiné také zavedli něco jako technický koutek, Johny. Dneska už víme, jak postavit gravitační vysílač.“

Randall si zakryl dlaněmi obličej. „Moment, prosím tě, Clayneyi. Mlč chvíli.“

Už dost. Dost toho všeho. Kosmické lodě v mimoprostoru na všech galaxiích. Exploze noosféry ve vesmíru. Ne, něco daleko skromnějšího. Odtrhl dlaně od obličeje, po kterém pomalu stékaly krůpěje potu.

„Oni… žijí, Clayneyi?“

Kapitán přejel prstem světelnou křivku na stole jako by ji pohladil.

„Konečně jsi se k tomu dostal, Johne. Ano. Představ si, oni pořád žijí! Ještě se navzájem nesežrali a jak se zdá, jsou už z nejhoršího venku. A kdybys nebyl tak šokovaný, tak by sis uvědomil, proč asi občas vysílají klíč ke kódu. Pro nás a pro další pravěké lodě, které dopadly tak bídně jako my. Určitě nejsme sami, Johny. Určitě ne.“

„Ale proč jsi tohleto tajil, Clayneyi? To přece…“

„Tak dost, Randalle! Pilot – kosmonaut má právo nejvýš na dvanáct vteřin šoku – podle McIvara alespoň. Seber se a snaž se na chvilku myslet. Potřebovali jsme kuchaře do kuchyně, tělocvikářky do tělocvičen a tebe v projekční kanceláři. Ne před přijímačem ze Země. Doufám, že to pochopíš.“

Kapitán vstal a začal přecházet po těsné místnosti. Randall si znovu uvědomil, jak je malý, shrbený, zestárlý, jako by na něm ležela celá váha Planety, koneckonců skutečně ležela – jenže v dobře a vědecky organizované miniaturní společnosti trosečníků z „Arkturu“ na takové věci nikdo nemyslel. Odpovědnost přece odjakživa nesly počítače – a ty se většinou nehroutily.

„Myslím, že tě doma čeká Malý John a Jayne,“ řekl po chvíli Clayney a zase se posadil. „Tohle všechno si stejně budeš muset přebrat pomalu a kus po kousku. Chci ti už jenom říct, proč jsem tě vůbec zavolal, Randalle. Naše jediná šance je vyslat zprávu Zemi a čekat, že pro nás pošlou něco jako záchranný člun. Tady z Planety prostě vysílat nejde. Je to fyzikální nemožnost. To mizerné Růžové slunce blokuje všechny vlnové délky a podle Havyho i gravitační frekvence, jaké bychom snad dokázali energetickými prostředky Planety dát dohromady. Podrobnosti můžeme klidně vynechat. Havilland už šest let nedělá pomalu nic jiného než tohle. Musíme instalovat směrovaný vysílač na systém Proximy.

„Centauri?“

„Nemluv nesmysly, prosím tě, a seber se konečně! Naší Proximy, to se rozumí. Nasbíral jsi tam, pokud se pamatuju, vzorky ze všech tří planet.“

„Ano. Máš pravdu. Na Trojce byla spousta těžkých transuranů!“

„Sláva! Už zase mluvíš docela jako člověk. Spousta transuranů a voda pro moderátor. Jedině tam je možné postavit dostatečně výkonný reaktor pro gravitační vysílačku.“

„Trochu z ruky,“ pokusil se o vtip Randall. „Jestliže naše Proxima nebo Proxima Centauri – celkem je to fuk. „Blesk“ se tam tak jako tak nedoplazí.“

„Ale jo!“ zamnul si ruce kapitán. „To je ta senzace, mládenče. „Blesk“ se tam dostane docela dobře. Zanoni zvětšil nádrže pohonných hmot a všechno, co bylo třeba přešít. Bude to sice trochu nuda, ale ta se musí vydržet. Tady –“ položil dlaň na tlustý fascikl, ze kterého na všech stranách vyhřezly děrné a magnetické pásky, – „tady je to černé na bílém. Třikrát jsme to počítali s Havillandem a jde to, i když kalkulujeme s dost slušným koeficientem bezpečnosti pro všechny možné maléry.“

Randallovi zase oschly rty. „Jak dlouho?“ zeptal se hluchým hlasem.

Clayney se mu podíval pevně do očí. „No – jak říkám. Bude to trochu nuda. Se vším všudy nám to vychází na čtyřicet let. A když sebou hodíš, dokážeš to o nějaký ten rok dříve. Zanoni slíbil udělat kdeco, aby se ten vehikl dostal do tempa.“

Už dost. Už dost vůně železa a laku. Dost přetížení, které brání pohybům jako voda, sahající až po krk, a z nejjednodušších gest dělá silácké výkony. Dost černého vesmíru s huňatými uzly vzdálených sluncí, den za dnem, měsíc a rok za měsícem a rokem na stejném místě, protože tak pomalý pohyb postřehnou jenom přístroje.

Randall vstal a přistoupil k oknu. Štěrbinou v žaluzii z hliníkové fólie viděl liduprázdné náměstí mezi budovami Centra a stín vrhaný „Bleskem“. Za střechami probleskovalo trochu zvlněné moře, tu a tam se zabělaly vlny hřebenatky, ale pěna se zase hned rozpustila v zelenavé nesmírnosti oceánu. Bílé slunce už vystoupilo vysoko nad obzor. Jeho paprsky téměř úplně zakryly starého nepřítele, kuličku Růžového slunce, kutálející se nízko nad obzorem. Vysoko na nebi se vznášela skupina nějakých létajících tvorů – Randall nebyl s to rozeznat jakých.

„A potom?“ obrátil se bokem ke Clayneyovi.

Kapitán pokrčil rameny. „Potom pošleš zprávu a budeš čekat až někdo přiletí ze Země. Pohonné hmoty ti na zpáteční cestu nevystačí a rafinérie se ovšem do „Blesku“ nevejde.“

„Proto ty elektrárny…“ řekl tiše, spíš pro sebe Randall.

„Jo. Zrovna proto. Musíme toho ještě moc a moc udělat, než se „Blesk“ odlepí. Havy si zrovna teď láme hlavu nad výrobou germania, a chce nám vypínat v celém Centru proud, aby mu příkon stačil. Tak raději stavíme na Perleťové řece.“

Clayney vypadal, jako kdyby se skvěle bavil.

„To všechno je nesmysl, kapitáne,“ odvrátil se Randall od okna. „Než doletí „Blesk“ na Proximu, bylo by mi přes osmdesát let a pochybuju, že bych v tom věku dokázal postavit reaktor a vysílačku.“

„Doufáme, že budeš fungovat alespoň jako poradce a čestný host, Johne. Při svém zvířecím zdraví by ses měl dožít alespoň sta let. Ale nespoléháme na to. To se zase nezlob. Máme to spočítané na tři generace. Ta nejmladší bude mít na Proximě zrovna dost páry, aby tě láskyplně obsluhovala a ještě postavila reaktory. Pak už to snad nebude moc dlouho trvat. Nějaký ten létající zázrak na vás může z mimoprostoru vybafnout už za pár hodin.“

Randall cítil třetí ledovou vlnu, postupující podél páteře a zaplavující srdce.

„Ty myslíš, Clayneyi, že poletím já… a Jayne… a Malý John?“

Clayney se přestal dobře bavit.

„Ne, Johne. V tom je právě ta bída. Ty ano, ale ani Jayne, ani Malý John.“

III.

John Randall, Velký John, vystoupil z malého automobilu, který byl kdysi vznášedlem, před svým domkem u Bílé zátoky proti romantickým ostrůvkům. Na moři zahlédl tečku motorového člunu a na ní zrzavé vlasy Malého Johna, ječícího nadšením nad úlovkem obzvláště velikého červa s růžencem očí, jemuž se na Planetě říkalo ryba.

Cítil, že se mu třesou nohy jako po dlouhé a vyčerpávající nemoci. Jayne vyšla před domek, zaclonila si oči rukou a usmívala se.

„Malý John zase utekl a vůbec nemá úkol z matematiky, Johne. Je celý po tobě, pořád někam utíká. A těch pár pohlavků bys mu rozhodně měl dát.“

Potom si teprve povšimla tváře Velkého Johna a vyšla mu několik bezradných kroků vstříc.

„Mlč, mamino. Prosím tě, teď ne,“ řekl pomalu. Celá dobře promyšlená a cestou od Centra domů procvičená scéna se rozpadla na prach a popel. Zbylo jenom ostnaté sousto, uvázlé někde v krku, těsně nad srdcem, které pálilo a bolelo.

Těžce usedl na rozestlané polní lůžko. Jayne měla zřejmě fůru práce se slavnostním nedělním obědem a nedostala se ještě k uklízení. Přisedla na krajíček židle proti němu jako někdo, kdo má hrozně naspěch, dívala se mu do tváře, a John Randall pochopil, že také ona ví. Že ví už od včerejška tím neomylným instinktem, zahánějícím ptáky od sopek, připravujících se k výbuchu, a hejna lumíků z krajů, které za pár hodin zpustoší zemětřesení.

Velký John cítil, jak se vzepřené sousto v krku zvětšuje a hrozí roztrhnout hrudník.

Jayne vstala a položila mu ruku na rozcuchané, neposlušné vlasy.

„Ty chceš zase letět, Johne?“

Podíval se na ni, jak ještě nikdy za ta léta, co vyrůstal v pusté zátoce bílý dům s hliníkovým determálním krytem, co navrtávali první prameny pitné vody a vyháněli jedovaté pavouky, veliké jako kopací míče, do lesů daleko za pásem pahorků. Dnes poprvé měla rty bílé a bez krve.

„Poletíš, Johne?“

Už dost. Dost.

„Poletíš sám? Beze mne? Bez Malého Johna?“

Implozivní slunce, obrovská černá měňavka, nenasytná ústa vesmíru. Viděl ho a žije. Zatím žije. Tři zrůdy. Zkus to, ty kutílku. Pětset metrů pod povrchem se záření zeslabuje na polovinu. Zabije nás ještě dřív, než degenerujeme. Noosféra. Polidštění biosféry v hrotu kuželu, rozžhaveném doběla.

„Vrátíš se?“

Zanoni udělá všechno možné, aby se ten vehikl dostal do tempa. Oni žijí. Zatím žijí. Budeš radit nejmladší generaci a potom se z mimoprostoru vykutálí nějaký senzační koráb, předcházející tvůj čas o tisíce let.

„Johne!“

Čtyřicet let. Čtyřicet let. Čtyřicet let. Když sebou hodíš, dokážeš to o nějaký ten rok dříve. Tati. Malý Johne. Ne – v tom je právě ta bída.

Randall vstal. Pilot kosmonaut si smí dovolit šok jen na dvanáct vteřin, protože po dobu dvanácti vteřin je i nejsložitější automatika dokonale spolehlivá. Potom může v krizových situacích nastat rozladění informační sítě. Letový řád, paragraf třicet.

Jayne už nemůže mít děti. A i kdyby mohla… Ne. To všechno není pravda. Jak to řekl Clayney? Inkové, Velcí Inkové si sto generací po sobě brali za manželky výhradně své sestry, aby nebyl rod poskvrněn cizí krví. A ani ten poslední nebyl asi moc degenerovaný, pokud můžeme soudit z Cortézových obtíží. Jenže tak daleko nepůjdeme, Randalle. Máme jenom jeden „Blesk“ a nemůžeme riskovat.

Alice Bartramová má dceru o tři roky mladší než Malý John a taky ona s tebou poletí sama. A dvě docela cizí děti, některé z těch, které se teď vozí v mikrobusu s pitomými Disneyovými kresbičkami, s Mickey Mousem a s kačerem Donaldem. „Blesk“ má jenom pět míst. Vyšetříme ještě jedno, Johne Randalle.

Dva páry morčat, které se budou podle možností množit jakoukoli kombinací. Čtyřicet let. Když sebou hodíš, dokážeš to o nějaký rok dříve. Osmdesátiletý poradce a čestný host. Padesátileté děti. Třicet nejlepších let těm, kteří asi nebudou umět ani číst ani psát. Třicet let prima upravených výživných výkalů. Třicetileté zdravé ruce, stavějící reaktor a gravitační stanici. A potom se z mimoprostoru vyloupne něco obrovského, lesklého, co nás odnese domů. Do zoologické zahrady, kde asi dnešní lidé, vysílající Patrolu do všech koutů Metagalaxie, chovají své relativistické praprapředky. Alice Bartramová, zaručeně zdravé morče. A ty taky. Spolehlivě plodná dvojice morčat. Doktor Ewels udělá všechno, aby to poznal stejně na beton i u Mickey Mouse a jeho budoucí samičky. A Zanoni našlape „Blesk“ tak, že ušetříme pár let.

Už dost.

Alice Bartramová je lékařka. Měla by si poradit s pupeční šňůrou a se vším, co je čeká v rámci úspěšného množení morčat. A měla by ovšem přežít, aby pomohla Mickey Mousům druhé a třetí generace, případně zabránila vzniku čtvrté generace, protože ta už by se do „Blesku“ nevešla, Johne Randalle. V žádné vzájemné kombinaci ne. To tu ještě nebylo. To tu na mou duši ještě nebylo.

„Tak si jdu pro pár pohlavků, táto!“ oznámil Malý John hned ve dveřích, které se rozlétly, jako by do nich vrazilo něco s podstatně větší setrvačnou hmotou než pihovatý osmiletý kluk. „Ale stálo to za to. Jen se koukni!“ a Malý John zatančil indiánský tanec kolem košíku, plného bílých červů s růžencem oček na hlavovém konci těla. Hrabal se v nich s rozkoší úspěšného rybáře a nastrkoval nejvzrostlejší exemplář pod nos mamině. Pak rozevřel prsty a červ s plesknutím padl zpátky do košíku.

„Co je ti, táto? Stalo se ti něco?“

Velký John zavrtěl hlavou.

„Ne, synu. Nic se mi nestalo.“ Odstrčil štítivě košík špičkou boty a vzpomněl si na stříbrný potok s jívami a olšemi, naklánějícími se nad tiché tůňky, na pstruhy, vyskakující po mouchách, na jediné slunce, odrážející se v hladině, na vůni ostřice a na kluky, kteří s vyhrnutými kalhotami chytali duhové ryby za skřele. Obrátil hlavu k Jayne.

„Ano, mamino, asi poletím. Promiň.“

KURSK 7/6/43/12O7

I.

Chtít na malé ploše krátkého popisu pravdivě vylíčit mnoho věcí objasnit různé souvislosti, takže nakonec jasně vyplyne, proč byla společnost Tempus nucena přerušit komerčně velmi úspěšné turistické výpravy, proč měl mnich byzantského kláštera, bratr Wilfred vážné obtíže se svými spolubratry, proč byl odvolán znamenitý voják, plukovník von Runge z dávno a dobře vysloužené funkce velitele pancéřového pluku a zejména – kromě celé řady dalších pozoruhodných důsledků – proč byl zbaven hodnosti gardový desátník Šumaj, řečený Bělice, a degradován na vojína čili ucho. Posledně jmenovaná nepříjemnost se může zdát vůbec a v širších souvislostech strašlivého zmatku rozhodujících měsíců války zvláště, docela malichernou lapálií. Brzy však uvidíme, že právě ona (najednou, nebývá snadné. Přesto doufám, že se mi podaří srozumitelně kupodivu), poskytuje klíč ke všem ostatním otázkám, objasňujícím se jakousi řetězovou reakcí, vysvětlíme-li trapný, ale zároveň podivuhodný i rozkošný zážitek Šumaje, řečeného Bělice, umístěný do výchozího bodu událostí. Je zřejmé, že si autor mohl zvolit celou řadu přitažlivých a z hlediska vzbuzení nezbytného zájmu nakladatele (je daleko důležitější, než čtenář, protože autory platí. Nechceš-li číst – nečti, šašku!) svrchovaně účelných titulů.

Například:

ZÁHADA CHLÍPNÉHO OPATA nebo

ZKÁZA PANCÉŘOVÉHO PLUKOVNÍKA,

případně

ODHALENÍ OTÁZKY STOLETÍ

atp.           

Doufám, že bude náležitě oceněna jak skromnost, tak nepopiratelná vážnost záměru, nazvali-li jsme přesto materiál tak senzačního a v důsledcích pro celou řadu vědeckých oborů přímo převratný, stručně a výstižně:

KURSK 7/6/43/1207

Velmi lituji, že nemohu podle osvědčených předpisů antické tragedie dodržet jednotu místa, ba ani času, a že tedy nezačnu 7. června 1943 v Kursku, tím méně o dvanácté hodině a sedmi minutách, ale až v roce 1953, kdy slepý a ke všemu bezruký frankfurtský fyzik Burghardt Heim přednesl svou slavnou přednášku o teorii mezopole v šestirozměrném prostoru.

Přednášku vyslechlo 24 posluchačů, promrzlých v sychravém odpoledni pozdního říjnového dne, 12 senzacechtivých žen středního věku, které se kdesi doslechly o Heimově válečném zranění (takových lidí byla ovšem ve Frankfurtu a okolí celá spousta, ale žádný z nich veřejně nepřednášel), jeden potrhlý vynálezce perpetua mobile a soukromý docent Spatz. Pouze poslední návštěvník má pro naše další líčení jakýsi význam. Penzisté usnuli hned po prvních slovech – sál byl velmi příjemně vytopen – a ženy středních let po ukojení zvědavosti, nepostrádající erotický nádech, odešly, takže jako skuteční posluchači zbyli pouze perpeťák a docent Spatz.

Vynálezce perpetua mobile (jakýsi truhlář Johannes Pschansky z Herlopsohnstrasse) doufal načerpat vytouženou dávku inspirace ze šestirozměrného prostoru. Jeho přístroj se totiž v plesnivém trojrozměrném přístěnku za dílnou rozhodně odmítal dát do pohybu. Docent Spatz si spletl datum. Vypravil se na přednášku kolegy Reichelta o subnukleárních jevech. Ta se však naneštěstí konala sice na témže místě a v tutéž hodinu, ale o den dříve. Když zjistil svůj omyl, chystal se tiše opustit sál, jenže jaksi nemohl. Dojímala ho okleštěná troska člověka na pódiu za mikrofonem, černé brýle, rovnice a vzorce, diktované světlovlasému mládenci, jenž je krasopisně psal na tabuli pro spící penzisty a pro odcházející, potěšené paničky. Bál se, že při odchodu ztropí hluk a upoutá na sebe děsivou slepcovu pozornost, která vůbec, ale ani trochu nevadila zmíněným dámám. Za chvíli ho začala zajímat samotná přednáška. Navzdory sonornímu, jednotvárnému Heimovu hlasu.

Šestirozměrný prostor si ovšem docent Spatz nedovedl představit, ale to ho nijak nemrzelo. Ono to totiž dost dobře nejde ani u prajednoduchého čtyřrozměrného prostoru. Používání šestirozměrného prostoru k matematickým prostocvikům a kejklům se mu zdálo tak trochu výstředním – bezrukému slepci je však nutné mnoho odpustit a ke všemu matematické konstrukce Burghardta Heima, klenoucí se jaksi goticky, ve vystřelujících, vznosných obloucích nad vlastním obsahem sdělení, vypadaly zajímavě a zasvěceně, ačkoliv je ten chlap diktoval docela zpaměti. Docent Spatz pocítil posvátnou úctu šachistů začátečníků, před exhibicionistou, sehrávajícím partie naslepo, úctu amatérských brnkálků před barovým klavíristou, hopkujícím ze stupnice do stupnice s okázalou snadností. Obojí je ovšem hrozně jednoduché, levné a bez valného smyslu. Ani Heimovi teď nedala jeho matematická gotika žádnou zvláštní námahu, byla hotová už dávno před válkou a právě kvůli ní byl povolán k nejtajnějšímu výzkumu nejtajnějších raketových zbraní. Kvůli ní se pohádal se svým přímým představeným – profesorem Hofbauerem, ignorantem s propůjčenou hodností plukovníka. Ten sice jaktěživ nečetl ani Minkowského, ani Lorenze, ani Diraca, zato však měl nespornou kázeňskou pravomoc poslat poručíka Heima na frontu. Což také s rozkoší učinil. Když pak štábní řezníci dali v lazaretu Heima, vytaženého z hořícího a rozervaného „Tygra“ do pořádku (dá-li se tak nazvat výsledek úspěšné amputace obou paží a neúspěšné snahy zachránit zrak), zůstal mu v nepoškozeném mozku kromě oněch rovnic jen hrozný vztek na všechny Hofbauery, plukovníky, tanky i války, ovšem bez nejmenší možnosti odreagování nějakým trochu účelným činem.

Tolik na vysvětlenou.

Pokud jde o přednášku samotnou, vypustím ze soucitu k čtenáři gotické oblouky matematické klenby i větší část fyzikálního obsahu. Burghardt Heim zkrátka tvrdil, že objevil nový stav hmoty, vyskytující se, jak známo, podle stávajících představ buď v podobě hmoty jako takové, buď v podobě vlnění, nebo konečně v podobě silového pole. Oznámil spícím penzistům, perpeťákům a docentu Spatzovi (dámy už tehdy dávno odešly), že nalezl, lépe řečeno matematicky vykalkuloval, další možnou tvář hmoty, asi tak na půl cesty mezi tím vším. Nazval ji s obvyklou nenápaditostí matematiků mezopole, patrně proto, že je to název zcela nevhodný a dokonce uvádějící na scestí, ale to není ve vědeckých hantýrkách nic mimořádného.

Mezopole – ovšem v šestirozměrném prostoru – má zajímavou a vítanou vlastnost: může se plynule a bez přechodných stavů měnit buď v hmotu nebo energii. V prvém případě je to pak mezopole kontrabanické, ve druhém dynabanické.

Toto byly teoretické předpoklady, které zabraly naprostou většinu přednášky. V posledních pěti minutách zahuhlal Heim jakoby mimochodem, že na základě sdělených skutečností a ovšem i prací kolegů Knappa (mizení hmoty měněné v energii), Hoyla (mizení energie, měněné v hmotu), a konečně dr. Pagése (levitace hliníkového disku v silovém poli), je naprosto zřejmá možnost postavit letoun diskového tvaru, schopný dosáhnout nadsvětelných rychlostí. Zdánlivá obtíž, spočívající v setrvačnosti a ve všelijakých dalších nepříjemnostech, které by takové rychlosti, jejich změny a obraty letounu, přinášely, lze odstranit použitím budičů polí. Heim vypracoval jejich princip a nudné, podružné technické podrobnosti ovšem ponechá inženýrům – konstruktérům. Díky budičům polí může jeho letoun, použitelný vzhledem k nadsvětelným rychlostem patrně nejspíše jako meziplanetární koráb, v okamžiku změnit směr i zastavit bez jakýchkoli následků.

Tím skončil.

Perpeťák začal zuřivě a provokativně tleskat, čímž vzbudil většinu penzistů. Nepochopil vůbec nic, zato ale vytušil, že také Heim odporoval nenáviděné oficiální vědě a že se tím ocitl jaksi na jeho straně. Spatz trnul. Nabitý množstvím námitek se vyřítil z přednáškové síně, aby si ještě s Heimem pohovořil. Těch posledních pět minut ho málem knockautovalo. Heim jen tak levou rukou vyřídil Einsteina, Diraca, Kraskowského a všechny ostatní, nedotknutelné autority. Shrnul je prostě se stolu jako nepotřebné rekvizity. Nadsvětelné rychlosti! Budiče síly! Proboha!

Zahlédl už jen světlovlasého mládence, pomáhajícího Heimovi a pak také nasedajícího do taxíku, který se ihned rozjel a zmizel v obvyklém pouličním zmatku.

Ten večer vytáhl Spatz blok s poznámkami a tu a tam kontroloval Heimovu gotickou klenbu.

„To je legrace“, řekl si nakonec, „kdybych docela jistě nevěděl, že je to všechno nesmysl, řekl bych skoro, že ten chlap má nakonec pravdu…“.

Vynaložil ještě jisté (nevelké) úsilí na nalezení ztraceného Heima, což znamenalo, že nahlédl do telefonního seznamu a adresáře (marně) a dotázal se příležitostně v evidenci důchodového úřadu pro válečné invalidy (zbytečně). Inzeroval dokonce ve slepeckém časopise Lux, tištěném Brailovým písmem, dokud si neuvědomil, že Heim nemá příslušné orgány ani na čtení tohoto druhu tisku. Heima zkrátka nenalezl.

O přednášce několikrát mluvil se svými kolegy, mladšími docenty, scházejícími se podle posvěceného německého zvyku v městském pivovaru u černého piva, což bylo jednak neobyčejně tradiční Röentgen, Bohr, Wirchow, Trendelenburg atd. atd., jednak docela příjemné, vzhledem k barokním tvarům sklepnic se smyslem pro legraci.

„Du, Sepl“, řekl Spatzovi asi půl roku po Heimově přednášce soukromý docent Hippmann (fyzika turbín), „du, Sepl, nepůjčil bys mi příležitostně poznámky z té přednášky, no, jak jsi nám vyprávěl? Víš přece, ten blábol o šestirozměrném prostoru a tak. Četl jsem něco podobného v princestonském Digestu a zajímá mě, jestli to ten romantický invalida prostě neopsal“.

Seppl Spatz svoje značně načmárané poznámky z blábolu kupodivu našel a Hippmannovi půjčil. Pravdou ovšem je, že tento pán nečetl v princestonském Digestu o šestirozměrném prostoru zhola nic, ba dokonce, že princestonský Digest ke své škodě nečetl takřka vůbec, zato však měl v kapse čerstvou smlouvu se společností Trenton Minnesota Rocket and Missile Comp. (zkrátka TMRMC), pas a letenku do USA.

Patřičně zpracované poznámky docenta Spatze z Heimovy přednášky (spoluúčast obou jmenovaných pánů byla zamlčena) učinily jistý dojem na odborného ředitele TMRMC a pomohly poněkud upravit neuspokojivý plat soukromého docenta Hippmanna. Vzhledem k tomu, že nadále jeho pracovní kapacitu zcela vstřebávaly trojrozměrné úkoly, byl elaborát předán výzkumnému oddělení university v Trentonu. TMRMC ji po dobrém americkém zvyku založila a udržovala, čímž si kromě nepochybných zásluh a značných daňových odpisů zajistila i bezplatné provádění nesčetných posudků a porad. Bez vlastní university by přišly řádně draho.

Hippmannovy materiály zaujaly profesora Brookse. Po jejich prostudování měl nápadně shodné pocity se soukromým docentem Spatzem. Kdyby docela určitě nevěděl, že je to nesmysl… atd., atd. Pro jistotu informoval ředitelství TMRMC, že ze staré a zchudlé Evropy získalo geniálního teoretického fyzika světového formátu a obrovské budoucnosti. Jenže to už byl soukromý docent Hippmann dávno z TMRMC pryč, protože nastoupil poněkud lépe placené místo u Astra Jet Co. (AJC).

Tím odpadly profesoru Brooksovi veškeré komplikace s případným respektováním autorství chlapa, který zradil firmu. V přiměřeném čase pak vydal několik odborných článků k tomuto tématu. Pokud je dnes známo, nejdůležitějšími z nich jsou:

Základy teorie mezopole (JAMS,L/1957)

Nové aspekty fyziky velkých rychlostí (JAMS 3/1958)

Ještě ke stavu dynabarie (MFD 11/1959)

Možnosti technického využití mezopole (MFD 5/1967)

Závěrečné slovo k omylům profesora Howarda (JAMS 3/1968)

Poslední článek vyšel posmrtně a s Brooksovým portrétem.

Heimova teorie však vešla ve všeobecnou známost. Stává se takřka vyloučené sledovat její osudy dál se stejnou pečlivostí a důkladností, o jaké jsme se až dosud pokoušeli.

Bezpečně ovšem víme, že r.1979 obdržel van den Haarden Nobelovu cenu za experimentální důkaz kontrabanického mezopole, provedený Fyzikálním ústavem kodaňské university, že obrovský výbuch v Beverly r. 1991, jedna z proslavených katastrof století, byl všetečným novinářem ze Sunday Expressu označen jako výsledek „převratných pokusů se splašenou hmotou, mizející a zase se objevující jako králík v kouzelníkově klobouku“ a že v této souvislosti padlo i jméno jakéhosi profesora Bronxe (Brookse?).

Vstup do třetího tisíciletí byl pro naší záležitost (jež nás jedině zajímá) vyznačen jednak celkem neúspěšnými pokusy francouzské letecké továrny AVRO, použít změn mezopole k pohonu letadel (čtyři těžké havárie, jeden nevysvětlitelný výbuch v hangáru), jednak teoretickou prací inženýra Přibyslava Kožnara z pražské techniky o zvláštní souvislosti Brooksových teorémat s problematikou relativity času. Článek vyšel v Rozletech československé jednoty matematiků a fyziků, tehdy už samozřejmě ne tištěných, ale dodávaných zájemcům o jednotlivé práce radiodálnopisem. Titul článku vzbudil neobyčejný ohlas. Ze zachovaných záznamů v archívu administrace je patrno, že článek převzalo neméně než 53 účastníků radiodálnopisné sítě.

„Závěrem je tedy možno říci,“ končil inženýr Kožnar, „že se zčista jasna ocitáme před dalším z celé řady fyzikálních paradoxů. Jestliže se v setrvačné soustavě, jak známo, čas se vzrůstající rychlostí pohybujícího se tělesa vůči souřadnému systému zkracuje a při (ryze teoretickém) dosažení světelné rychlosti 300 000 km/s zastavuje, pak musíme mít zato, že za dalšího narůstání, které Einstein popíral a Dirac vylučoval, dospějeme k jevům zcela novým. Logicky uvažováno, by mělo nastat obrácení časové osy, tedy zpětný, vratný pohyb od následků k příčinám, sestupující v řadě letopočtů, což je arci myšlenka podivná a zdravému rozumu se příčící. Avšak kolik předsudků zdravého rozumu již moderní fyzika rozmetala! Pokud pak jde o obecnou teorii relativity a gravitace, je dostatečně známo, že se její hlavní filosofický sloup povážlivě zakymácel již po zveřejnění výsledků bádání profesora R. Dickena, dokazujícího, že odchylky v pohybu Merkura lze přirozeně, abychom tak řekli, newtonsky vysvětlit prostým oploštěním Slunce. Konečný matematický soud o předestřeném časoprostorovém paradoxu musejí ovšem vyřknout odborníci, kteří jediní jsou sto aplikovat jej na velmi složitou soustavu Brooksova šestirozměrného prostoru“.

Kromě ukázky důstojného způsobu vyjadřování, jakým byly v roce 2001 články v RČJMF prodchnuty, jsme vlastně Kožnarovým článkem ukončili přehlídku vývoje teorie, nezbytnou pro pochopení všech událostí, kolem degradace desátníka Šumaje, zvaného Bělice. Nebylo ani třeba, aby zasáhli odborníci, jedině schopní aplikovat atd. atd., jak se naivně domníval inženýr Kožnar. Celá řada leteckých továren v tichosti připravila už dávno programy řešení úloh v šestirozměrném prostoru. Pro jistotu, kdyby to těm mládencům z AVRA náhodou vyšlo, kdyby se s tím pitomým mezopolem začalo cvokatět taky u nás, jak se přibližně stejně vyjadřovali atraktivní letečtí odborníci ke svým obdivujícím se a většinou platinovým společnicím.

Události postupovaly zvolna, ale nezadržitelně. Bylo třeba vyřešit řadu obtíží, především znovu objevit Heimovy budiče polí, které si nepříliš svědomitý docent Spatz úplně zapomněl poznamenat. Vyžadovala to bezpečnost konstrukce i posádky, zejména však potřeba zajistit, aby se cestou proti proudu času nerozložil sám přístroj nejprve v jednotlivé součástky a pak v rudy a suroviny, jakmile by překročil vlastní výrobní datum, a ovšem posádka v děti, embrya a v bezmocně se zmítající zárodečné buňky. Heimovy budiče, ostatně podstatně zdokonalené, se teď jmenovaly Novikovovy integrátory (Nobelova cena za fyziku 2019). První experiment se živou bytostí za nadsvětelné rychlosti provedli japonští vědci roku 2024 se vzpouzející se bílou myší. Ocitla se během několika vteřin, kdy zmizela v mimoprostoru, o 283 hodiny nazpět v čase, což dokázaly i provedené snímky.

Po několika měsících se vytvořil zárodek společnosti „TEMPUS – cesty časem“.

Trvalo však téměř dvacet let, než byla do minulosti vypuštěna první pokusná stanice s lidskou posádkou, přesně řečeno do 3. dubna 2043. Tehdy už ovšem bylo mezopole dávno používáno jako pohonného principu podsvětelných, extraplanetárních korábů.

Měla (jak už Burghardt Heim správně a jasnozřivě předpověděl) tvar stříbrného talíře. Po slavnostním obřadu křtu, provedeném samotným prezidentem „TEMPUSU“, dostala jméno „Profesor Brooks“.

II.

Nejvážnější obtíže společnosti TEMPUS, pořádající cesty časem, nebyly kupodivu, jak by snad leckdo očekával, technického rázu. Společnost byla brzy nucena zaměstnávat přibližně stejný počet právníků jako fyziků a konstruktérů a ke všemu velmi vydatně podplácet několik vlivných politiků a jejich sekretářů. Podplácení sekretářů bylo obvykle nákladnější, ale zato zařizovali potřebné věci inteligentněji a spolehlivěji.

Za prvních zkušebních letů prototypů, zahájených „Profesorem Brooksem“, nedošlo k žádným větším nepříjemnostem. Létající talíře, cestující časem, totiž navštěvovaly pouze období velmi nedávná a blízká, vracejíce se o hodiny, nejvýše dny. To bylo sice pro vědu nesmírně důležité a dokonale převratné, společnosti TEMPUS však zcela nedostačující. Za záplavou vědeckých článků, pamětních desek a pomníků profesora Brookse i inženýra Přibyslava Kožnara se totiž teprve rýsovaly skutečně vábné perspektivy, mihotající se v růžovém oparu rychlé amortizace nákladů a následujících čistých zisků: cesty časem, jako největší turistický trhák všech sezón. Ředitelé TEMPUSU snili luzné vidiny o pustnoucí Mallorce, o vylidněném Azurovém pobřeží, o Copacabaně, na níž hraje jen několik otrhánků kopanou a o Playa Varaderos, kde za noci smutně vyjí ti, no, zkrátka nějaká místní zvířata. Veletok moderních nomádů, potulujících se ve XXI. století sem a tam po Zeměkouli i po planetách, měl být soustředěn jako trychtýřem do náruče (a pokladny) TEMPUSU.

Uskutečnění projektu bránilo několik okolností, které bylo možné souhrnně nazvat problematikou příčinnosti. Vědci, zejména filosofové (potrhlí jako vždycky jako epitheton constans neopomněl dodat president TEMPUSU van den Rodde), přímo zasypali vlády všech států varovnými dopisy s přibližně stejnou myšlenkou: aby si lidstvo nehrálo s ohněm.

Zasahování do minulosti, rozrušení řetězu příčin a následků povede k daleko závažnějším poruchám, než současné odpálení všech zásob atomových a vodíkových bomb, přeháněl poněkud profesor Captain, protože odpálení pouze nepatrného procenta celkového počtu bomb evidovaných trvale zasedající komisí pro odzbrojení, by rozmetalo Zeměkouli na prášek a těžko si představit ještě něco „daleko závažnějšího“. Z lidského hlediska ovšem.

„Čas stvořený Bohem samotným, aktem vnesení prvopočátečního pohybu do nicoty, vylučující jak ve smyslu teoretickém, tak fyzikálním existenci jakýchkoli měřítek a tím i veličin, nelze bez trestu porušovat v jeho božské souvislosti. Takové počínání je hříchem nejen ve smyslu církevní věrouky, ale i ve smyslu všeobecně humanistickém“, tvrdil v úvodníku Osservatore Romano, kardinál Trezzi, sekretář Svaté Stolice a mluvčí radikálního křídla novotomistů v kurii.

Zkrátka – ač z různých důvodů, všichni byli zajedno, že není tak docela jednoduché, podívat se do minulosti a – například zardousit v kolébce vlastního dědečka. Tento drastický příklad (poprvé ho použil populární komentátor AFP Gedeon Brown) dostatečně plasticky nadhodil paradoxní řetěz otázek. Narodí se vůbec vrah, který čin spáchal? A narodí-li se, jak mohl být vrahem. A narodí-li se jakým zázrakem se bez spoluúčasti mrtvého dědečka v aktu plození narodil?

Počítací stroje dokonale zklamaly, přesně řečeno, zklamal důvtip programátorů. Otázku zkrátka nebylo možné položit. Sama otázka byla absurdní a protismyslná.

Právě do této skulinky vnikli jak čilý hmyz advokáti TEMPUSU a po několikaletém procesu (soudní akta byla pak vydána v kompletu téměř dvojnásobně objemnějším, než historické protokoly Warrenovy komise) konečně dosáhli kýženého vítězství – povolení turistických, novinářských a vůbec nevědeckých výprav časem, ovšem za předpokladu, že společnost TEMPUS učiní vše, aby nerozrušila řetěz příčin a následků, nedopustila se hříchu ani ve smyslu církevní věrouky, ani ve smyslu obecně humanistickém a samozřejmě že řádným výběrem a poučením cestovatelů vyloučí svévolné vraždy dědečků i všech ostatních předků a nepříjemných obchodních či životních partnerů.

Záhy se ukázalo, že to bylo Pyrrhovo vítězství. Nadsvětelné létající talíře TEMPUSU stíhala celá řada nehod, které nebylo možno zatajit. Dětské nemoci, samozřejmě, jak ujišťovali technici a jak znovu opakovali ustaraní advokáti.

Začalo to nešťastnou příhodou dvoumístného talíře FS 3, podstatně zdokonaleného typu řady „Profesor Brooks“. Přístroj byl odeslán do r.1965, kde se měl vynořit z mimoprostoru a z bezpečné vzdálenosti umožnit posádce, dvěma historikům – specialistům na XX. století, studium tehdejších komunikačních sítí. Přes všechna bezpečnostní opatření se jednomu z vědců, profesoru Mitchovi, podařilo v pochopitelné snaze o co nejpřesnější zachycení hodinové frekvence benzíno – výbušných samohybů sestoupit až nad hlavní rozvod vysokého napětí (ve XX. století nebyla totiž elektřina dopravována Breixovými selenoidy, ale dráty z vodivých materiálů). Mocné energetické pole kolem disku FS 3 přirozeně rázem vyřadilo tak primitivní vodič z provozu a zděšený profesor Mitch viděl, jak všechna světla široko daleko rázem zhasla, jako když sfoukne milióny svíček najednou.

New York Herald Tribune 10. listopadu 1965 (titulky):

36 miliónů Američanů bez proudu.

Černý den, vlastně černá noc v USA

3OO OOO lidí uvězněno ve výtazích!

Porucha sítě u Niagarských vodopádů?

Kybernetické stroje se bouří?

New York Herald Tribune 21. srpna 1966 (titulky):

Porodnice zaplněny nocí tmy před devíti měsíci!

Počet novorozeňat stoupl o 480%

Flying Saucers Review 1/1966 (titulky):

Rudý létající talíř nad Syracusami v okamžiku selhání sítě

Pozorování pilota.

Fotograf zachycuje létající talíř na snímku v New Yorku!

Skandál se podařilo ututlat díky tomu, že vládní místa neměla ani tušení o následcích, které se projevily za devět měsíců a které vyplynuly ze skutečností, že vinou Mitchova talíře nebylo v postiženém okrese nic, ale vůbec nic na práci. Televize, rozhlas, kina, divadla, hospody – zkrátka všechno zajímavé bylo jedním rázem vyřazeno z provozu a zbyly jen starobylé zábavy bez nutnosti technických předpokladů.

Vzápětí se však na TEMPUS přivalil další skandál, tím horší, že byl zaviněn hrubým zanedbáním zákonných předpisů, omezujících účast na cestách časem na ty osoby, které svou minulostí dávají alespoň jakous takous záruku vyhnutí se nepříjemnostem. Šlo o sebevraždu samotného syna presidenta společnosti TEMPUS van den Rooda, jejíž obětí se stala i známá filmová a televizní herečka Kim Nowotny. Parta zlaté mládeže v čele s Roodem jun. se vypravila za zvláště výhodných podmínek v šesti létajících talířích typu FS 3 do doby druhé světové války, což bylo samo o sobě odsouzeníhodné. Tento nešvar se totiž nadmíru rozmohl a létající talíře společnosti TEMPUS obsazené senzacechtivými turisty, se nad bojišti nešťastného světa jen hemžily a zanedlouho rozšířily svou nežádoucí, pro vědu zcela bezcennou působnost kromě druhé světové války i na řadu dalších konfliktů.

„Piloti druhé světové války, zejména na tichomořském bojišti a posléze i piloti korejského konfliktu velmi dobře znají létající talíře. Přilétaly k nim takřka na dostřel a opět bleskurychle mizely, nežli bylo možné vypálit první dávku z kulometu nebo rychlopalného děla. Někdy doprovázely v uctivé vzdálenosti a po celé hodiny svazy našich bombardovacích letadel nad Pacifikem. Naši chlapci jim říkali Foofighters.“

(Major Keyhoe: Vesmír se blíží.)

Mladý van den Roode se svou společností však omylem vystoupil z mimoprostoru oproti původnímu programu dříve, podle výpovědi svědků 21. června 1947, a to nad jakousi lodí, plující v oceáně, který vyslechnutí svědkové nedovedli identifikovat. Přes přísný zákaz se všechny létající talíře přiblížily k lodi tak, že musely být zpozorovány. Tento okamžik zvolil nešťastný mladík k provedení svého úmyslu: odpálil výbušninu, kterou měl zřejmě v aktovce, přičemž byl talíř zničen. Zahynul nejen sebevrah, ale i jeho společnice, krásná Kim Nowotny.

„Jedenadvacátého června tohoto roku hlídkovala americká loď Tacoma Haubor Patrol na moři v blízkosti ostrova Mauri Island. Námořník Dahl, který byl právě ve službě na pozorovatelně, spatřil náhle ve výšce asi 6OO metrů skupinu šesti obrovských disků, seskupených do formace. Viditelnost byla dokonalá a předměty sestoupily do výšky 15O metrů. Nevydávaly přitom žádný zvuk. Střední disk náhle explodoval za doprovodu ohlušující detonace. Od jiskřivého světla exploze se oddělil temný předmět, který s hlučným sykotem zmizel v moři u ostrova. Neúplná skupina disků se ihned po explozi zvedla a velkou rychlostí zmizela ve výši.“

(Ze zprávy vyšetřující komise US Navy)

Advokátům TEMPUSU se podařilo po velkém úsilí dosáhnout obnovení koncese jen díky skutečnosti, že trosky spadly do moře a nelze tudíž – jak zdůrazňovala obhajoba – očekávat závažnější působení v oblast lidských činů a vztahů.

Bylo však rozhodnuto odesílat napříště létající talíře do dávnější minulosti, patrně ve víře, že tak vzdálené příčiny nemohou být zdrojem potíží. Několik odborníků ovšem (jako vždy) protestovalo. Tvrdili, že je úplně fuk, jestli se do minulosti pleteme včera nebo před miliónem let. Jejich mínění nebylo bráno vážně.

Pro lety do vzdálené minulosti vyvinuli konstruktéři společnosti TEMPUS neobyčejně dokonalé létající talíře typu FS 6O2 a FS 6O3, opatřené dvojnásobně jištěnou automatikou. Nějakou dobu šlo všechno znamenitě: Známý lovec Sigi Lucceni udělal mimořádnou reklamu celé společnosti, když v nejlepším vysílacím čase italské televize vyprávěl o dramatických zážitcích na lovu aluviálních potvor někde v okolí dnešní Velké Oděsy.

„V oděských katakombách byly minulý měsíc odkryty dosud neznámé prostory, přímo naplněné kostmi pravěkých zvířat, nosorožců, žiraf, pštrosů a dalších. Fyzik Matvěj Agrest upozornil na nevysvětlitelnou zajímavost: některé lebky jeví stopy průstřelů a několik kostí se zdá být opracováno kovovými nástroji, přestože v době, kdy tato zvířata v jižním Rusku žila, nebylo po člověku ještě ani potuchy.“

(Těchnika moloďoži 4/1966)

Nikoho příliš nerozčílilo, že signor Lucceni tak brutálně zasáhl do řetězu příčin a následků. Pravěký nosorožec patrně není příčinou, která by stála za zmínku.

A pak přišly na TEMPUS dvě rány najednou. Populární zpěvák a idol Lulu Gold se svým, řekněme, velmi dobrým a intimním přítelem, bývalým tanečníkem Jo Longem, se vydali na krátkou weekendovou cestu do starověku. Z reklamních důvodů ovšem.

„Chceme přinést světu antiky božský dar zpěvu a tance, viď chlapče?“ vyjádřil se Lulu na malé tiskové konferenci před startem, který byl brzy povolen. Smíšená kontrolní komise TEMPUSU a příslušných vládních úřadů usoudila, že příčinný řetězec utrpí méně, budou-li Lulu a Jo rozdávat své božské dary někde poblíž novostavby Akropole, než hýří-li jimi např. v televizi. Netušili ovšem, jaké následky bude tato lehkomyslnost mít.

První nepříjemností byla porucha klimatizace, která prý (jak shodně po návratu tvrdil Lulu i chlapec Jo) je přinutila přistát před určeným cílovým časem někde ve Střední Americe. Ze zmatených výpovědí, ostatně skrytých dodnes v trezoru smíšené komise, vyplývá, že tam během zastávky rozseli dar zpěvu a tance vskutku velkoryse. Nadělali strašlivý zmatek a jak se zdá, úplně vyvedli domorodé obyvatelstvo z míry, takže v nich vidělo jakési zvláštní čerty nebo démony a udělalo podle svých sil všechno, aby co nejrychleji zmizeli a už se jaktěživi nevrátili. Naivní indiáni se dokonce snažili oba rozsévače božských darů zaplašit děsivými kostýmy chobotnic.

„Jednou z největších záhad současné amerikanistiky je tzv. údolí plačícího boha poblíže jezera Ticicaca. Na rozlehlé náhorní planině byly nalezeny složité systémy příkopů, pokračující až do mnohakilometrových vzdáleností zídkami z bílých kamenů. Amerikanisté je považovali za zavodňovací nebo obranná zařízení tak dlouho, než byly pořízeny první letecké snímky. Ty odhalily, že příkopy ve skutečnosti vytvářejí obrovské obrazce podivných zvířat, chobotnic, pavouků a neznámých ryb. Zdá se, že je indiánské kmeny, žijící na tomto území, vytvořily jako ochranu před zlými božstvy, která by mohla přijít z nebes.“

(Amerikanistický archív 7/1964)

Samo o sobě by to byla spíš legrace a členy komise celá historka náležitě pobavila, jenže potom vylezly z Lulu a z chlapce Jo závažnější věci. Vzhledem k neplánovanému mezipřistání při další cestě se totiž nedostali na Akropol, ale (patrně) do východního Středomoří, kde přistáli v roce 2O15 před Kristem u jakéhosi města tak nešťastně, že FS 6O2 nezůstal viset nad zemí, jak bylo konstruktéry zaručováno, ale dosedl na zem. I za těchto okolností bylo sice možné startovat, avšak účinek mezopole, přesněji řečeno přímá proměna hmoty v energii musela na blízké okolí zapůsobit asi jako výbuch atomové bomby střední ráže. Což oba cestovatelé naštěstí viděli.

Božský Lulu nakonec přece jen přesvědčil komisi, že se oba poctivě snažili všemi způsoby, zejména alegorickým tancem, přimět jakéhosi dědka, zabaleného do prostěradla, aby na nějakou dobu zmizel za nejbližší kopečky.

„Přišli pak dva andělé do Sodomy a Lot seděl v bráně Sodomské. Kteréžto když zřel, vstav, šel jim v cestu a sklonil se tváří až k zemi“

( První kniha Mojžíšova, kapitola 19.)

Dědek v prostěradle byl patrně duševně chorý nebo senilní, nebo obojí. Stále se jenom klaněl a něco mumlal podivným jazykem, v němž chlapec Jo rozpoznal němčinu. Ani se nehnul z místa, ačkoli jej Lulu dřel za šos i za ruce, zatímco se Jo marně pokoušel uvést odbornými kopanci do pohybu několik vyzáblých a špinavých koz, které dotyčný stařík hlídal. Odmítl prostě opustit pár chatrčí stojících opodál, kolem nichž se hemžila další individua ve stejně výstředních hábitech a další kozy. Pár set metrů daleko bylo, jestli se Lulu dobře pamatuje, několik docela podobných barabizen, jejichž zkoumáním se už nemohli zdržovat. Za pobytu v Jižní Americe a při tahanici s dědkem uběhl vyměřený čas. Lulu musel večer podle smlouvy vystupovat v televizní estrádě. Zapjal tedy mezopole a šťastně se odlepil od země. Připouštěl, že nevyhnutelná tlaková a tepelná vlna mohla ty barabizny kolem poněkud pocuchat.

„A Hospodin dštil na Sodomu a na Gomoru sírou a ohněm od Hospodina s nebe. A podvrátil ta města i všecku tu rovinu, všecky také obyvatele těch měst i všecko, což roste ze země… A pohleděv k Sodomě a Gomoře i na všecku zemi té roviny, uzřel, a aj, vystupoval dým z země té, jako dým z vápence.“

( První kniha Mojžíšova, kapitola 19 )

V tomto okamžiku mohly vlastně všechny potíže TEMPUSU, jeho správní rady a uštvaných advokátů skončit. Nelze-li pochopitelně od vědců žádat, aby četli a pamatovali si zvětšelé kroniky nebo dokonce dvě stě let staré ročníky poněkud potřeštěných revue, přece jen snad určitá povšechná znalost Starého zákona…

Jak je vidět, ne.

Nikdo z advokátů a soudců jaktěživ neslyšel o Sodomě a Gomoře a slyšel-li snad přece, rozhodně je neuváděl v souvislost s barabiznami rozsévačů božských darů Lulu a Joea. Utkvěly asi v povědomí lidí jako bělostné metropole, obklopené vysokými hradbami a stěží by koho napadlo, že se úctyhodný patriarcha Lot ani trochu nepodobal například prezidentu správní rady TEMPUSU. Kdyby tomu tak nebylo, zjistili by uspěchaní advokáti, rozpačití soudcové i hluboce odcizená správní rada, kolísající mezi lehkým optimismem a hlubokou depresí, už tenkrát to, co teprve za plných dvacet let publikoval profesor Rittberger. Že totiž v nezrušitelném řetězci vesmíru, postupujícím nevyhnutelně od příčin k následkům, byla od pradávna zašifrována nejen Sodoma a Gomora včetně vyzáblých a špinavých koz pana Lota, ale i jejich zničení dvěma potrhlými parazity, kteří se vecpali do létajícího talíře společnosti TEMPUS. Že zkrátka náš lidský čas, což jak profesor Rittberger velkomyslně připustil, tušil již jakýsi starý, bezvýznamný filozof jménem Henri Bergson, je jen jedním z nesporných časů, protínajícich se všemi směry a v nejrůznějších prostorech plných podivných dimenzí. A že podiv nad tím je přinejmenším stejně pošetilý a živočišný, jako podiv mravence, kráčejícího sice stále kupředu, přece se však po absolvování rovníku kopacího míče vracející zase tam, odkud vyšel. A jestliže by příčinu tak podivného jevu měl mravenec pochopit, pak dvojrozměrné bytosti (a čím jiným jsme my tváří v tvář prostorům o více než třech rozměrech?) by stály nutně a navždycky před neřešitelnou záhadou.

Po tomto vysvětlení je nepochybně jasné, že v lůně příčinnosti od věčnosti dřímala i svrchovaná pitomost, které se Lulu a Jo vzápětí dopustili. Nepřešli do mimoprostoru a nevrátili se, jak by se slušelo a patřilo, na soukromou základnu společnosti TEMPUS, nýbrž se znovu snesli o pár desítek kilometrů dále a tam advokáty TEMPUSU málem ranila mrtvice – naložili do talíře polonahého otrhaného chlapíka, aby jej dovezli do XXI. století. Tuto nehoráznost měli domluvenou, jak s fňukáním připustil chlapec Jo, již dávno. Polonahý muž se dost chabě bránil, nechal se nakonec vtáhnout do FS 6O2 a tam v koutečku pod kontrolním panelem upadl do stavu jakési strnulosti, podobné chování brouků kovaříků, předstírajících na dlani smrt.

„I přátelil se Enoch s bohy a bohové odvezli jej v ohnivém voze na nebesa.“

( Kumránský svitek č.1164. Revue de Cumranoligie,7/1966)

A jako brouk – kovařík dosáhl i unesený svého: Lulu a Jo se zděsili, že by přivezli do XXI. století mrtvolu, což by bylo patrně vším možným, jen ne skvělou reklamou. Přiblížili se proto k zemi potřetí a milého chlapíka prostě vystrčili z talíře, aniž se obtěžovali povšimnout si, kam a do které doby. Lulu soudil, že to mohlo být tak kolem XIII. století a snad ve Skotsku.

„Krajina na nás působila tak nějak… tak anglicky, jestli to dokážete pochopit. Viď, Jo?“ prohlásil doslova.

„Prostudováním starých zápisů a kronik bylo zjištěno, že se pravděpodobně v roce 1341 objevil na západním pobřeží Irska muž tmavé tváře a v podivném úboru, značně vyčerpaný a nemocný, který patrně připlul, hnán mořskými proudy, přes Atlantický oceán. Indiáni tedy objevili Evropu daleko dříve, než Kolumbus Ameriku. Podivný muž byl věnován darem VI. vévodovi z Warwicku, brzy však zemřel.“

( T. Jones, Kolumbovi předchůdci, Manchester 1954 )

Nosorožci, prosím. Pár barabizen, budiž. Ale přenášet lidi ze staletí, do staletí nebo dokonce do tisíciletí a ponechávat je v té cizotě… To nedokázali obhájit ani rutinovaní advokáti TEMPUSU. K pyramidální pitomosti miláčků Joea a Lulu přistupovaly jako přitěžující okolnosti i neustálé poruchy FS 6O2, ačkoli právě tento typ byl prohlášen za naprosto bezpečný. Ani tohle nemohli advokáti TEMPUSU vyvrátit. Téměř současně s Lulu a Joem totiž startoval na cestu časem bankéř Gustav Mayerbär, vášnivý archeolog amatér a odborník na středověké kláštery (viz známou knihu G. Mayerbär: Short Description of ect.ect.for the Amateur Medievalists, Apple and Apple, London 2077) a mimoto zarytý samotář a misantrop, což bylo patrně způsobeno značně malou postavou a dosti podivnou fyziognomií, vzbuzující pozornost a podiv, u méně odolných jedinců i odpor.

Bankéř Mayerbär se v luxusním exempláři FS 6O3 bez příhod dostal nad anglické, skotské a irské kláštery, kde pořídil řadu fotografických snímků a vzbudil značný rozruch, o čemž přirozeně neměl ani tušení.

„Když se opat Henryk připravoval na bohoslužby, jeden z bratří, Jan, oznámil, že venku se děje něco podivného. Všichni hned vyšli ven a spatřili velký stříbrný předmět tvaru disku. Volně přelétával nad nimi a budil jejich velký strach. Tehdy opat Henryk zvolal, že bratr Wilfred je cizoložník a hřeší předstíráním zbožnosti.“

( Kronika Bylandského kláštera z r.129O )

Na zpáteční cestě časem však i jeho létajícímu talíři selhala termoregulace, takže „byl nucen odložit šat“, jak se šetrně vyjádřil. Ani toto krajní opatření nepomohlo a právě tak jako Lulu a Jo, musel k zemi provést opravu. Prozíravě si vybral krajinu na pohled zcela neobydlenou a pustou, a to v roce 1962, k němuž na zpáteční cestě dorazil. Potkal prý pouze jakéhosi domorodce. Podle jeho reakce se domníval, že šlo patrně o duševně chorého nešťastníka, neschopného sdělit svůj zážitek dál, takže toto setkání asi nenadělá v řetězu příčin zvlášť velkou paseku.

„Brazilský rybář Rico Branco se 7. června letošního roku setkal poblíže své fazendy u Belému s létajícím talířem, který přistál na mýtině, asi půl kilometru od řeky. Z talíře, označeného zvláštním znakem který Branco novinářům nakreslil, vystoupila malá, chlupatá bytost, bez jediného kousku oděvu. Marťan, jak soudí Branco, oslovil rybáře tvrdou, lámanou angličtinou, nejevil snahu o navázání kontaktu, a po několika minutách nasedl do létajícího talíře, který se vznesl a zmizel směrem na severozápad!“

( Flying Soucers Revue 4/1962 )

Jak je vidět, měli cestovatelé časem zvláštní smůlu: potkávali v minulosti samé choromysly. Nebo si to alespoň mysleli.

Ať tak nebo tak, typ FS 6O3 byl stažen a vyřazen, termoregulace zdokonalena a startovací motory pro případ nežádoucího kontaktu se zemí nahrazeny méně nebezpečným zařízením. Kromě toho byl každý další talíř nového typu FS 16O3 vybaven kybernetickým překládajícím strojem, o jehož použitelnost v šesnáctsettrojce se zasloužil zejména inženýr Futabatei mikrominiaturizací potřebných obvodů paměti. Stroj disponoval deseti tisíci výrazy aramejštiny, chaldejštiny, kopštiny atd. až ke třem stům anglických, ruských, německých, ba i českých a jiných novodobých slov. Tato slovní zásoba podle mínění odborníků plně postačila k uspokojivému styku a k vyvarování se všem nepříjemnostem při případném setkání s obyvateli minulosti. Zalétáváním prototypu FS 16O3 byl společností pověřen zkušební pilot Jackie Finch, kterého na vlastní žádost doprovázela dopisovatelka a zároveň fotografka anglické mutace Světa v obrazech ( World in Pictures, Welt im Bild, Mir v obrazech atd. atd.), miss Robinsonová.

III.

„Vy-jaksi-nebudete pilotovat?“ zajímala se neobyčejně dekorativní miss Robinsonová, poněkud překvapená pohledem na zkušebního pilota Finche. Ležel s rukama za hlavou v hlubokém křesle a soustředěně pohvizdoval nějakou obtížnou melodii.

Jackie přestal pískat.

„Pilotovat? Jak to?“ Najednou se rozzářil. „Ach tak! Ne, samozřejmě, že nebudu pilotovat. To se jen tak ze setrvačnosti říká, víte? Tyhle nadsvětelné mašiny se tak jako tak nedají řídit. Člověk je asi tak miliónkrát pomalejší, než by bylo zapotřebí“.

„Pak ovšem nechápu, co tu vlastně děláte“, pravila miss Robinsonová přísně a zároveň vyčítavě. Vzpomněla si, že z této cesty musí napsat obsáhlou reportáž a doprovodit ji četnými snímky, zatímco funkce zkušebního pilota zřejmě spočívá hlavně v pískání. Šéfredaktor nebyl na pískání pilotů příliš zvědav.

Jackie po ní loupl očima a transportoval písničku o tercii výš. Teprve po poctivém a pečlivém absolvování refrénu odpověděl, protože si uvědomil, že miss Robinsonová bude o jejich cestě přece jenom psát a že by mu nápadně nelichotivý portrét mohl poněkud narušit nepřetržitou řadu úspěchů u velmi mladých dívek, kterým se kupodivu i ve XXI. století říkalo „zajíci“.

„Automaty stejně na všechno nestačí, víte? A pak – musím tu a tam kontrolovat plnění programu letu.“

„Tak kontrolujte a nepískejte si tu jako na pastvě. Já totiž náhodou pracuju,“ prohlásila důstojně miss a nakreslila do bloku další prasátko s ocáskem zakrouceným dolů, tedy prasátko smutné. Nic jiného ji nenapadlo. Spoustě ciferníků, mrkajících světýlek a páček vůbec nerozuměla a zatím se neodhodlala vyptávat se na jejich funkce individua, rozloženého ve druhém křesle způsobem, který už opustil hranice ležérnosti, pískajícího a ke všemu bezostyšně oceňujícího její fyzické přednosti způsobem TADY a TEĎ rozhodně nemístným.

Jen jeden ciferník byl jasný a pochopitelný, podobal se tachometru s číslicemi naskakujícími v obdélníkovém okénku a s ručičkou, ve skutečnosti však ukazoval tempo, kterým se FS 1603 potápí do času a v okénku dosažený letopočet.

Heimovy budiče polí, čili Novikovovy integrátory pracovaly znamenitě. Ačkoli v kabině nevnímali nic než lehké, sotva postřehnutelné vibrace, dala se ručička na pochod od znaménka nula, podél řady cifer v levé záporné polovině. Světelná rychlost byla překročena. Létající disk se ocitl v mimoprostoru, pozoruhodně a teoreticky nezpracované nicotě, o kterou se vedly urputné spory na vědeckých kongresech a na stránkách nesčetných časopisů. Přestal prostě existovat, ale o tom miss Robinsonová neměla ani tušení. Obvykle odesílala z odloučené redakce pražskému ústředí zprávy o výnosech kukuřice a o jiných zajímavostech, na které se čtenáři patrně přímo třásli. A pro Jackie Finche tahle legrace už dávno zevšedněla.

Miss Robinsonová se zájmem sledovala naskakování nových a nových čísel na tachometru nebo co to vlastně bylo.

2088

2039

2020

2009

1996

1980

1974

„Nezdá se vám, že je tu nějak horko?“ obrátila se k Jackiemu a odfoukla. V kabině FS 1603 se vzduch skoro tetelil. Zkušební pilot zíral právě takříkajíc do blba, povšechným směrem ke stropu, a neurčitě uvažoval o jakémsi universálním zajíci, složeném z lepších a žádoucnějších vlastností celého hejna.

„Cože? Krucifix!“ zařval a vyletěl z křesla. Několika rychlými a jak se zdálo, velmi šikovnými pohyby (což v duchu uznala i miss Robinsonová) zapracoval na řídícím panelu a strnul s pohledem upřeným někam do džungle ciferníků.

1969

1960

1953

1949

Bohužel, nic se nezměnilo. Teplota stoupala vesele dál, což miss Robinsonová věděla i bez teploměrů, které sledoval Jackie. Cítila, jak jí po zádech i všelikdes jinde stékají čúrky potu. Hluboce litovala a pochopila pana Mayerbära, jenž se také ocitl v podobné situaci. Začala se zuřivě ovívat novinářským blokem ze zamontovaným miniaturním magnetofonem, čímž na sebe naháněla nové a nové vlny horka.

1947

1945

„Nedá se svítit, miss, musíme dolů,“ manipuloval Jackie nějakými pákami. „Ta zatracená, pitomá, mizerná klimatizace se zase po… hm, porouchala. Musím do toho vletět zvenčí. Krucinál, a to se musí stát zrovna mě!“ zuřil Finch. „A ještě ke všemu v mašině s dvojnásobně jištěnou automatikou. Já jim to ale řeknu! Já si to s někým vyříkám!“ vyhrožoval pevně a neurčitě po způsobu všech velmi rozzlobených lidí s velmi omezenými možnostmi účinné odvety.

„Hrozí nám nebezpečí? Ztroskotáme?“ zajímala se nadšeně miss Robinsonová, vedena základními pudy řádného žurnalisty.

„Neblbněte… pardon, miss. Neznepokojujte se. Určitě se nic nestane, budu jen muset vyřadit klimatizaci! Na zpáteční cestě zažijeme trochu zimy. Kdyby ten neřád do efések vůbec nedávali a místo něj sem vrazili elektrická kamínka nebo kožich, bylo by po starostech. Ale to pořád… ( atd. atd. )“ hartusil Jackie, jak se na staršího zkušebního pilota ve stroji s poruchou, kterou nezavinil, sluší.

1944

1944

1944

1943

1943

1943

Tachometr se zastavil. Ručičky na všech cifernících couvaly k nule, což pro miss Robinsonovou neznamenalo vůbec nic a pro Jackieho fatální skutečnost, že se jeho FS 1603 plazí trapnou rychlostí sotva pár desítek tisíc kilometrů za vteřinu. Finch stiskl páku až na doraz a čas se zastavil v okamžiku, kdy ukazatel hlásil:

7/6/43/1207

Stříbrný disk se vyloupl z mimoprostoru jako zralý kaštan. Tam, kde před chvílí nebylo vůbec nic, jen horký letní vzduch, tetelící se nad stepí, vyrostlo pojednou stříbřitě lesklé těleso s dlouhými tykadly antény, s kulovitými schránkami Novikovových integrátorů pod diskovým trupem a s daleko viditelnou grafickou značkou společnosti TEMPUS (výtvarník Bert Fytes, autor mnoha úspěšných obalů cigaret a žvýkací gumy) na titanových plátech. Nakadeřené mraky se náhlou materializací disku z mimoprostoru rozlétly, jako když do nich foukne.

Pod eféskou byla vypražená, mírně zvlněná step, rozrytá tu a tam příkopy a jámami. Opodál se leskl oblouk velké řeky. Netřpytil se, jak obvykle píší básníci, jako roztavené stříbro, ale daleko víc, asi jako chromovaný plech, když na něj svítí slunce nebo obloukovka. Po stepi pojíždělo několik strojů.

To všechno zajímalo Jackieho daleko méně, než poškozená klimatizace. Teplota dosahovala kritických hodnot. Ne ovšem pro lidi. Ti jsou z pořádného materiálu, ale čert věř všem elektronickým hejblatům, zalisovaným v podobě desetitisíců zrníček spojených vlasovými drátky, do umělých hmot a zapadajících do sebe drobnohlednými kontakty. Zvlášť když byly vyrobeny v TEMPUSU, pomyslel si vztekle Jackie. Popadl ruční řízení a spustil talíř do střemhlavého pádu.

Zcela neočekávaně mu řízení vyklouzlo z ruky, vlastně nevyklouzlo, vyklouzl on, vyletěl z křesla jako čertík ze škatulky nebo jako při katapultáži a strašlivě se praštil do hlavy o strop kabiny. Málem ztratil vědomí. Zbytek zmateně poletující mozkové činnosti však postačil, aby si bleskurychle uvědomil situaci.

Je v beztížném prostoru.

FS 1603 tedy padá.

Projevily se účinky setrvačnosti.

Integrátory tedy vypověděly službu.

K integrátorům nelze proniknout.

Je tedy konec.

Bez ohledu na tento značně demobilizující závěr se vší silou odstrčil koleny a lokty od stropu, hmátnutím dlouhé tlapy popadl opěradlo křesla a přitáhl se k němu. Vůbec si nevšiml ani stružky krve z rozraženého čela, ani bolesti, vystřelující do dásně ze zubu napůl vyraženého nárazem. Ještě ani nedosedl na pilotní křeslo (v padajícím letadle jakéhokoli typu je to dosti obtížné), když popadl jednu z pák a potlačil ji vzhůru. Pád se okamžitě zmírnil, což mělo bezprostřední následek, že miss Robinsonová byla odhozena k nohám Jackie Finche a že si pořádně natloukla kolena. Jackie ji z celé řady důvodů litoval, ale pád zabrzdit musel. FS 1603 a ostatně i všechny předcházející typy zastavovaly okamžitě a na místě i nadsvětelné rychlosti, natož mrzácký pád z výšky pár tisíc metrů. Novikovovy integrátory teď stávkovaly a náraz na zem nebo náhlé zastavení v předepsané výšce jednoho metru nad zemí (což bylo totéž) by znamenaly naprosto důkladnou sebevraždu.

Stříbrný disk s pošetilým znakem TEMPUSU teď klesal zvolna jako uschlý list, takže miss Robinsonová měla možnost a dost času vstát, sebrat s podlahy notes, otřít si slzy, které jí vyhrkly a zajímat se o situaci.

„Všechno špatně, miss,“ potěšil ji Jackie a zkoumavě strkal špičku jazyka do kývajícího se řezáku, „všechno, ale úplně všechno špatně. Integrátory jsou v… chci říct integrátory mají poruchu“.

„Kristepane to je ale smůla,“ zabědovala miss Robinsonová. Neměla ani tušení, co by to integrátory mohly být a k čemu jsou dobré. Vyjadřovala své pocity nad natlučeným kolenem, které za chvíli určitě zmodrá a zfialoví, zrovna když má večer smluvenou schůzku a zrovna když se jako naschvál nosí tak krátké sukně.

„Vítám vás do světa 7. června roku 1943, miss Robinsonová. Je 12 hodin a 7 minut,“ pokusil se usmát, ale zub se zaviklal a bolest ho dloubla až do zátylku.

Stěnami šestnáctsettrojky pronikalo vzdálené a temné hučení. Jackie a miss Robinsonová několik okamžiků udiveně naslouchali. Pak pilot otočil závěrem a otevřel vstup. Do kabiny vtrhla vůně stepi, suchého sena, země a slunce. A lehký zápach rozžhaveného železa.

Zkušební pilot Finch se vyklonil z otvoru a vzápětí vletěl zpátky. Na okraji dolíku, na jednom z pahorků, porostlých řídkou trávou, vykvetl gejzír země a ohně a zaburácel výbuch. Talíř se otřásl, jako kdyby do něho najela lokomotiva. Na titanový plášť zabubnoval déšť kamenů a hrud.

„Co… co to bylo?“ jektala miss Robinsonová.

Jackie opatrně uvedl jazykem zub do správné polohy.

„Civilizace, miss. Naši prapradědečkové se nějak nepohodli.“

Sotva na létající talíř dopadly poslední kapky kamenného deště, skulil se bokem s hřebene pahorku do dolíku muž ve vyrudlé blůze a rozšmatlaných holinkách. Vytřepal z plavých vlasů prach a vzepřel se na lokty. Několik metrů před ním se vznášelo kousíček nad spálenou a rozrytou zemí obrovské stříbrné Něco, co patrně nebylo ani tankem, ani letadlem. Na boku Předmětu byl podivný, červeně namalovaný znak. Nehýbalo se to. Vznášelo se to tiše a číhavě, jenom poslední zrnka písku, vyhozená výbuchem, klouzala po hladkém plášti se zvonivým šustotem.

Muž ve vyrudlé blůze zapomněl na samopal, ležící na dosah. Otřel si ústa hřbetem ruky a řekl něco, co ochotný a automaticky zapojený kybernetický překladatel tlumočil bezvýrazným, lhostejným hlasem stroje.

„Do-konečné-části-zažívacího-traktu. Zvolání.“

Tak se desátník Šumaj, řečený Bělice, setkal s nejdokonalejším výrobkem ctihodné společnosti TEMPUS.

IV.

Desátník Šumaj, řečený Bělice, potřásl hlavou a protřel si zkusmo oči, jestli snad Předmět nezmizí. Nezmizel.

Ne – takhle to nepůjde. Musíme se vrátit trochu nazpátek. Ne o mnoho. V žádném případě ne až k narození a mládí Šumaje, řečeného Bělice, protože jednak nemají s naším vyprávěním vůbec nic společného, jednak byly docela obyčejné a ničím nevynikaly a konečně proto, že se Šumaj stal spolu s milióny dalších Šumajů ve vyrudlých blůzách, v kožiších i v bílých maskovacích pláštích jenom víceméně anonymním kolečkem obrovského a hrozného stroje, rachotícího sem a tam po široké Rusi. Atomem síly, která zasazena na vhodném místě, ve vhodný čas a hlavně s příslušným množstvím dalších atomů a molekul dokázala většinu ne sice úplně, ale alespoň částečně splnit zámysly velitelů, načmárané do potrhaných a pokaňkaných map. A to je, jak známo vše, co smějí i nejoptimistější velitelé od osudu čekat.

Atom Šumaj, řečený Bělice, byl 7. června památného roku 1943 nepatrným statistou obrovského divadla, které se v Kurském oblouku připravovalo už celé týdny, dík neutuchajícímu úsilí herců, režisérů a technického personálu. Ještě nikdy v dějinách válek nebylo soustředěno tolik lidí a zbraní na tak malém kousku a v tak ubohé, přeorané zemi. Atom Šumaj byl ke svému štěstí ušetřen vědomí, že se proti němu vrhlo čtyřiatřicet pěších, čtrnáct pancéřových a dvě motorizované divize, skoro milión dobře živených mužů, deset tisíc děl a dva tisíce sedm set tanků včetně zbrusu nových Tygrů a Panterů. Dva tisíce skvělých letadel čekalo na letištích, aby zaútočily na Šumaje, řečeného Bělice. A nevěděl ani, že se kromě něho ve vysunutém Kurském oblouku brání ještě armádní generál Rokossovský, generálmajor Telegin, generálporučík Malinin, generál armády Vatutin, dvě fronty a celkem dvě pětiny všech sovětských polních armád se všemi tanky, které se podařilo odevšad vyškrábat. Nedělal si těžkou hlavu se strategií.

Válka pro něho v tento den znamenala řetěz pahorků na břehu říčky, vlastně potoka, který by přebrodila slepice a ani by se nijak zvlášť nezmáchala. Za řetězem pahorků byly v mělkých a stále se sesouvajících okopech zbytky šumajova praporu, s několika posledními kulomety, s několika protitankovými puškami, které už od samého počátku války nebyly k ničemu a přežívaly jenom díky obvyklé vojenské byrokracii. A se dvěma protitankovými kanóny, poručíka Jegorova. Nad tím vším pražilo nemilosrdné slunce, potok ostřelovaly německé kulomety a kuchyně zůstaly samozřejmě bůhvíkde vzadu i se špekouny.

Tak vypadala válka desátníka Šumaje, řečeného Bělice. Zaprášená, žíznivá, trapně nedokonalá a docela maličká, tak malá, že na ní stačil mělký horký okop, plný mravenců, jen o málo větší než zaječí pelech.

Proti zřídlému praporu, jehož ani ozdobou, ani hanbou byl Šumaj, stál elitní tankový pluk plukovníka von Rungeho, nositele rytířského kříže s meči a brilianty. Šumaj měl zašlou medaili nijak zvlášť vzácnou a záviděníhodnou.

Ačkoli by to byl literárně zajímavý kontrast, nebyl plukovník von Runge navzdory svému aristokratickému jménu a řádové stuze dobrácký tlusťoch. Vypadal právě tak, jak měl vypadat nacistický plukovník tankových vojsk a šlechtic s nepřetržitým řetězem válečnických předků: vysoký, štíhlý s jemnýma citlivýma rukama v ještě jemnějších rukavičkách a s pečlivě přihlazenými prošedivělými vlasy. Von Runge byl velmi hezký a velmi statečný plukovník, přinejmenším stejně odvážný jako desátník Šumaj. Ani jeden z nich nevykřikoval hesla, byl-li nucen útočit. Šumaje by to jaktěživo nenapadlo, von Runge proto, že válku miloval, Šumaj proto, že ji měl od jisté doby po krk. Jejich statečnost snad lze poněkud vulgárně přirovnat ke statečnosti matadora, soustředěného a zakaleného jak ocelové pero dlouhými lety cviku pro jeden jediný okamžik pravdy a prudkého pohybu meče, ale ke statečnosti býka, který až do poslední vteřiny neměl zdání, že na světě existují matadoři a meče. Teprve po prvních ranách banderilerami vytuší smysl hry a oči se mu podlijí krví. Rozdíl je v tom, že v této koridě nešlo především o krásu baletních obratů a figur matadora Rungeho a že býk Šumaj nebyl, jak se mnohem později ukázalo, nejvlastnějším mechanismem hry nevyhnutelně odsouzen, ačkoli o tom byl matador naprosto pevně přesvědčen.

Kdyby byl Jackie Finch stiskl páku létajícího talíře pro vynoření z mimoprostoru do tohoto slzavého údolí o neměřitelný zlomek vteřiny později, byl by se možná dostal k počátku druhého klubka našeho příběhu, k desáté hodině tohoto dne.

Slunce už vysušilo ranní rosu, květy se otevřely a lhostejní mravenci se dali do práce. Poručík Telegin seděl za hřebenem pahorků v jámě, vyryté před několika hodinami granátem a ukazoval na mapě Šumajovi, řečenému Bělice, místo, kde by podle předpokladů mělo být velitelství pluku a kde, jak Šumaj po dvou letech trpkých zkušeností bezpečně věděl, určitě není.

„Bez tý svojí bedny mi tu nejseš, Bělice, k ničemu. Chápeš?“ prohlásil Telegin.

Šumaj chápal.

„Chvála bohu! A protože mi nejseš k ničemu, pofrčíš na velitelství, poptáš se po týlovém skladu a vyfasuješ novou stanici. Tu starou vem sebou. Jasný?“

„Jasný,“ kývl Šumaj s neobyčejně rezervovaným výrazem.

„Co se ksichtíš, Bělice?“ zajímal se znepokojený Telegin, kterého už vojna naučila číst v obličejích vojáků průměrně o deset nebo patnáct let starších a přiměřeně zkušenějších.

„No, ne že by tedy… celkem…“ hrál si Šumaj s knoflíkem rozepjaté blůzy, pod níž z frajeřiny nosil námořnické tričko. „Jenže, víte, soudruhu poručíku, vono to bude stejně na hovno.“

„Jak to se mnou mluvíš, Bělice?“ promluvila důstojnost nedávno vyřazeného důstojníka Telegina, promluvila však hlasem moudrým a smířlivým. Zároveň se oba sehnuli. Německý kulometčík, který se zřejmě buď nudil nebo se už nemohl dočkat útoku přes potůček a přes zaječí pekáče, vyhrabané do horkého písku, pokropil hřeben pahorku dlouhou dávkou. Odražené kulky jim sykly nad hlavami.

„Nic ve zlým, soudruhu poručíku, ale stanice už na pluku neviděli nejmíň dva měsíce a kdopak ví, jestli ne dýl. Kámoš Tyčkin…“

„Koukej, Bělice, jdi někam i se svým kámošem Tyčkinem! Se mi zdá, že moc posloucháš drby. Seber tu rozbitou bednu a koukej mazat. Ať jsi zpátky s novou nebo jim tam vyřiď, aby… aby sem natáhli telefon. Se dvěma kanónkama se můžeme leda jít zakopat. A řekni jim – počkej…“ mávl Telegin rukou, vytáhl blok, načmáral na koleně pár slov a podal papírek Šumajovi.

„Tumáš! Pro náčelníka štábu. A dej na sebe pozor, Bělice,“ dodal rozpačitě. „Ty kurvy to tady všude postřelují,“ přičinil úplně zbytečně, protože tohle věděl nejen Šumaj, ale každý, kdo se ve svém zaječím pekáči obtěžoval otočit hlavu.

„Jo,“ připustil bez nadšení Šumaj a odešel na praporní velitelství, kde si navlékl na záda bednu podobnou starodávnému flašinetu, rádiovou stanici. Uvnitř chrastily střepy elektronek, kondenzátorů a cívek, roztříštěných střepinami. Bedna patřila Šumajovi, aniž se nějak zvlášť milovali – Šumaj však připouštěl, že by dneska zrovna neškodila. Jestli se německé tanky pojíždějící po stepi a tu a tam postřelující hřeben pahorků, hnou, byla by dělostřelecká podpora plukovními bateriemi moc fajn.

Za necelou hodinu byl v hlubokém týlu, jak se tady říkalo plukovnímu velitelství asi dva kilometry za zaječími pelechy a pak už za ničím, jenom za horkou stepí. Po cestě ho celkem vzato nepotkalo nic zvláštního. Dvakrát se zaryl nosem do trávy, když granát hvízdl moc blízko a jednou uháněl jak králík k sotva patrné prohlubni, když se těsně nad stepí, tak těsně, že málem setřásly šošolky zvadlé trávy, přehnaly dvě stíhačky Arado s černými kříži. Pokaždé vynalézavě proklel flašinet tlukoucí ho do zad a přibíjející při zalehnutí jako parní buchar.

V plukovním skladu shodil s úlevou popruhy a mnul si ramena. Kámoš Tyčkin, staršina zásobovací roty s okouzlujícími způsoby starého válečníka, které si velmi lehce a záhy osvojují všichni příslušníci týlových útvarů, koketně kopl do stanice špičkou kombinované holínky, určené původně pro Rommelův Afrika Korps.

„Co je s tím hajzlem, Bělice?“ zajímal se.

„Co by, nic. Je to na hadry. Máš mi prej dát novej. Vzkazuje to náš starej.“

Kámoš Tyčkin předstíral srdečný smích. „Jo, a když ti ještě přidám pojízdnou koupelnu a kulový hovno s přehazovačkou? Není ten tvůj starej trochu tento?“ poklepal si Tyčkin význačně na čelo. Šumaj pokrčil bolavými rameny. Nic jiného ani nečekal.

„No dobře. Tak k nám alespoň natáhněte telefon.“

„To taky říkal tvůj starej?“

„Jo,“ sejmul Šumaj propocenou lodičku a vytáhl z podšívky Teleginův lístek.

„To by snad šlo,“ připustil velkomyslně kámoš Tyčkin, „ale musíš za kapitánem. Támhle zalez,“ ukázal palcem na polorozbořenou chalupu, přičapnutou jak hříbek ke strmé stráni.

Šumaj odevzdal lístek, odnesl si ujištění, že plukovní spojaři, dá-li bůh, zřídí linku, a vynadání, že vypadá v rozepjaté blůze jako bandita a že se celkem vzato nechová o moc líp.

„Cvakneš si?“ zeptal se kámoš Tyčkin, když už si Šumaj zase nadhodil na rameni samopal a chystal se na cestu.

„Jo.“

Nahnul polní láhev v plstěném pouzdře a zhluboka se napil teplé vodky, páchnoucí po shnilých bramborách.

„Má grády, co?“ liboval si Tyčkin. „Nezůstaneš tu na oběd, Bělice? Udělal bych sladký voči na kuchaře, chápeš?“

Šumaj chápal, ale zavrtěl hlavou.

„Díky ti, ale sypu se zpátky. Za chvíli u nás asi bude bordel.“

Frajersky klepl ukazováčkem do lodičky a vydal se kolíbavě do stepi. Tyčkin se za ním chvíli díval jak odchází, jak se zmenšuje, jak se sklání u zahrádky opuštěné chalupy a vytrhává ze země pár cibulí, jak je čistí o kalhoty a strká do kapes. Pak se otočil a odešel zapsat kostrbatým písmem Šumajův flašinet do knihy oprav, Vůbec ho nenapadlo, že se právě stal svědkem molekuly hrdinství, která znásobena milionem, postrkuje rachotinu a neseřízenou mašinu každé války o kousek dál. A napadlo-li ho to snad přece, určitě Šumaje nesrovnával s plukovníkem von Rungem, jehož odvaze jsme již měli příležitost vzdát zaslouženou úctu. S malou výhradou: nikdy nebyla podrobena zkoušce hladem, který zrovna teď cítil Šumaj, řečený Bělice, dvojnásob nepříjemně. Každý kulturní člověk ví, že se po vodce má zakousnout solená ryba nebo alespoň kus chleba, ale Šumaj mohl jen hryzat cibuli. To se von Rungemu nikdy nestalo. Mám ostatně vážné pochybnosti, zda by plukovník von Runge pil vodku, páchnoucí shnilými bramborami. Leda v krajním případě, ale Šumaj, řečený Bělice, nic takového neprožíval. Měl cibule, zbavil se hnusného flašinetu a step byla, odmyslíme-li si nějaké ty granáty a hloubkové lety německých stíhaček – s tím se prostě musí počítat – teplá a přívětivá.

Plukovník von Runge měl zanedlouho v ruce hlášení letců, kteří před chvílí vyplašili Šumaje.

„Ve čtverci 57/378 severozápadně Donce zjištěno lesklé těleso kruhovitého obrysu, asi 40 nebo 50 metrů v průměru. Vzdálená podobnost s naftovou nádrží, ale podle tvaru a vzhledem k chybění maskovacího nátěru jde spíše o stroj neznámého typu. Žádný pohyb v okolí. Bolševická postavení asi jeden až jeden a půl kilometru jižněji na břehu bezejmenného přítoku Donce.“

„Proč to nezničili?“ zeptal se von Runge pobočníka a unaveně se opřel o horký bok velitelského tanku. Pobočník ironicky trhl koutkem úst. „Neměli čím, pane plukovníku. Tam dál –“ kývl hlavou k severu, „– je spousta cílů. Vracejí se obvykle s prázdnou.“

Von Runge složil banket hlášení do kapsy.

„Mapu!“

Pobočník úslužně shrnul s polního stolku zbytky přesnídávky a rozložil mapu. Čtverec 57/378. Ano – tady je. Za bolševiky, na které za chvíli jeho tankový prapor zaútočí. Samozřejmě, benzínová nádrž, kterou ti na druhé straně už nestačili ani zakopat, ani trochu natřít. Co jiného?

Von Runge byl na okamžik na vážkách, nemá-li nádrž raději získat neporušenou pro své tanky, ale jenom na okamžik. Vzpomněl si na celou řadu případů, kdy bolševici zanechali při ústupu zásoby pohonných hmot s přimíšenými sabotážními chemikáliemi. Pak se rozebíraly motory do posledního šroubu. Jistota je jistota. Ostatně ať se týlaři trochu starají o přísun. Nebude jim to ulehčovat.

„Vyžádejte si podpůrný úder divizního dělostřelectva na čtverec 57/358. Ve 13:00 útočíme a musí pak zpracovat přední okraj bolševiků.“

Pobočník se vyšvihl na pás tanku a spustil se do věže. Von Runge slyšel otevřeným poklopem, jak radista volá velitele divizní dělostřelecké skupiny. Pomalu, opatrně složil mapu a nastavil tvář ruskému slunci.

V.

Za necelé dvě minuty přelétly nad velitelským tankem von Rungeho s hukotem první těžké osmnáctky divizního dělostřelectva.

První salva šla daleko do stepi, ale granát z druhé salvy udeřil právě na okraj dolíku, kde přistál ochromený talíř FS 1603 a přinutil Šumaje přitisknout se k zemi, splynout s ní a promítnout se do ní, zatímco střepiny a kameny rvaly trávu, přečnívající ho jen o pár centimetrů. Hned po výbuchu sebou mrsknul jako bělice (ačkoli to patrně nebyla mrštnost, která mu dopomohla k přezdívce) a svezl se bokem do jámy.

Zde se setkali – létající talíř a Šumaj. Vzepřel se na loktech a už jsme se ocitli tam, kde jsme chtěli být. V prostoru i čase 7/6/43/1207.

Když ani po opakovaném zamrkání a protření očí Předmět nezmizel, smířil se Šumaj s nepravděpodobnou, ale zřejmou existencí něčeho tak výstředního. Opatrně, přískokem se k Předmětu přiblížil a cvrnknul prstem do pláště.

Nic.

S profesionálním zájmem samouka nejméně deseti řemesel ocenil čistou práci. Pláty lesklého kovu zapadaly přesně a hladce, nikde nebylo vidět ani nýty, ani hlavy šroubů.

„Bolšaja těchnika…“ řekl Šumaj uznale mimo jiné i proto, že mu v bezprostřední blízkosti Předmětu nebylo volno a chtěl slyšet vlastní hlas. Kybernetický překladatel uvnitř FS 1603 poslušně tlumočil. Konec překladu pohltilo zařvání dalšího výbuchu. Německé divizní dělostřelectvo systematicky postřelovalo čtverec 57/378 a nešetřilo granáty. Přání plukovníka von Rungeho byla většinou plněna ochotně, hned a co nejlépe, což von Runge věděl.

Šumaj setřásl s ramen hlínu a písek a postavil se k létajícímu talíři. Zkusil do něj trochu strčit, zda se nepohne. Vznášel se nad zemí jako balón a měl by být tedy stejně lehký. Nebyl. Nepohnul se ani o milimetr.

„Bolšaja těchnika…“ opakoval Šumaj, řečený Bělice, a náhle ho osvítila, geniální myšlenka. Američané! To prostě musí být zázračná mašina z Ameriky. Jedna z těch, co se o nich v rotách mluví nahoru a dolů a které by se měly co nevidět objevit taky v Evropě, na druhé frontě, aby se tady v stepi trochu ulevilo. Ale kde se tu vzala?

Zabušil na titanový plech. Poklop se pozdvihl.

„Jak – děláte?“ zachrchlala bednička poněkud neobratně přeložený anglický pozdrav.

Šumaj, řečený Bělice, přešlápl s nohy na nohu.

„No, tak, všelijak. Pomalu,“ odpověděl rozpačitě a nenápadně odjistil samopal, který při objevení Finchovy bysty popadl. „A jak vy?“

Někde za pahorkem řachla další osmnáctka. Drny a kaménky dolétly Šumajovi až k nohám. Finch zmizel jako ještěrka, ale hned zase vykoukl.

„Vy-nemilujete-jít-raději-dovnitř-pane?“ řekl tlumočník. Nějaký blbec, usoudil Šumaj, ale přesto se vzepřel na okraji disku a vsoukal do kabiny. Tváří v tvář miss Robinsonové ztuhl.

„Co-to-je?“ přeložil lhostejný tlumočník zděšenou otázku miss Robinsonové, která nebyla adresována Šumajovi, což ovšem nemohl ubohý stroj tušit. Finch zakryl mikrofón dlaní a pokrčil rameny.

„Prapradědeček, jeden z těch, co se tady perou. To, co drží v ruce je zbraň. Viděl jsem něco podobného v muzeu.“

Šumaj vyvalil oči a naklonil se, aby si ten zázrak nahoře v přiléhavém, měňavém svetru a dole v něčem hrozně krátkém, sotva do půl stehen, prohlédl blíže. Miss Robinsonovou ovanul oblak syté a hutné vůně domácí vodky a cibule.

„Máme-trochu-poruchu-stroje,“ vysvětlil tlumočník, kterého Finch zase zapjal. „Moc-velká-škoda. Já-lituji-je zde-velice-horko-pane.“

Určitě blbec, utvrdil se ve svém dojmu Šumaj. Kolem létají osmnáctky a on si tu kecá o horku.

„Nevím-zda-budeme-schopni-odletět-To-zde-kolem-je-prosím-vál-ka?“

Šumaj, řečený Bělice, se málem zhroutil.

„Já-půjdu-na-stolici-zvolání.“ přeložil pedanticky tlumočník. „Co-jste-mysleli-otázka. To-je-ale-dům-s-lehkými-ženami-posílat-nám-sem-takové-číslice-zvolání.“

„Já mu ale vůbec nerozumím, Finchi,“ řekla bezradně miss Robinsonová. „Proč tu chce… proč tu chce řešit své fyziologické obtíže? A co to má s lehkými ženami? Nezačne kousat?“

„Doufejme, že ne,“ pokrčil rameny zkušební pilot Finch, kterému už bylo všechno fuk. Miss Robinsonová neměla tušení o rozsahu maléru, který FS 1603 potkal. „To má asi být originální způsob vyjadřování prapradědečků.“

Šumaj se rozhlížel po kabině. Nikde neviděl děla, ani kulomety, ale možná, že byly řízeny dálku. O tom už taky něco slyšel. Ale ne mnoho.

„Musíte-se-mnou-na-předsednictvo –“ přeložil tlumočník v mezích možností tří set slov Šumajův návrh cesty na velitelství. „Jinak-se-semnou-bude-důstojník-Telegin-pohlavně-stý-kat-jako-s-opicí.“

„Proboha!“ vyjekla miss Robinsonová.

V šesnácettrojce zavládla navzdory kybernetickému tlumočníku kletba Babylónu. Spojenému úsilí Finche a černé bedýnky se konečně podařilo Šumajovi jakž takž vysvětlit, že talíř má poruchu, která pravděpodobně zabrání startu. Miss Robinsonová se nezúčastnila konverzace. Teď pochopila situaci také ona a seděla, bledá jako stěna a beze slova. Blok s magnetofonem sklouzl na podlahu. Vůbec si toho nevšímala.

Integrátory byly ukryty v titanové skříňce nad řídícím panelem a jako nejpřísněji střežené patentní tajemství společnosti TEMPUS uzamčeny obzvláště důmyslným zámkem, k němuž měl speciální klíče jen sám prezident van den Roode a hlavní inženýr. Odemykat museli oba současně. Oprava byla ostatně vyloučená. Při poruše, kterou inženýři TEMPUSU považovali za svrchovaně nepravděpodobnou, musely být vyměněny celé bloky s nalisovanými mikrominiaturními obvody. Jinými slovy: cesta do mimoprostoru a návrat na základnu TEMPUSU byly vyloučeny.

Šumaj, řečený Bělice, si prohlédl zámky a nadšeně posunul lodičku do týla. Zámky ho odjakživa lákaly a mysticky přitahovaly, takže kdysi v Oděse, v Kuchetinské ulici, těšící se velmi špatné pověsti, měl jakési oplétání…

Ne. Slíbili jsme, že nebudeme rozebírat Šumajův životopis.

Šumaj si tedy prohlédl zámky, nadšeně posunul lodičku do týla a mlaskl jazykem. „Šikovná věcička, na mou duši…“ Vyštrachal z kapsy klubko všelijakých drátů, doprovázejících každého spojaře, a za chvíli i ploché kleště. Po očku mrknul na Finche sedícího zkrouceně v křesle a upřeně pozorujícího upravené nehty svých pěstěných rukou, zakryl bedničku i zámky tělem a chvilku něco kutil. Potom to cvaklo a speciální zámky, chránící nejsvětější tajemství TEMPUSU, povolily. Skříňka se otevřela.

Finch zvedl hlavu a vyvalil oči. Miss Robinsonové se vrátilo trochu krve do tváří.

„Šikovné, ohromně šikovné, podívejme se…“ pomlaskával Šumaj a zálibně šťoural čelistmi kleští ve spleti desetitisíců tranzistorů, thermistorů, tandelů, germaniových diod a supertranzistorů, kde kroužily statisíce voltů. „Takové titěrnosti. Ale dovedou to, potvory…“ připustil zachmuřeně, když si vzpomněl na flašinet, osazený křehkými elektronkami a na ustavičně povolující spoje.

„Amerikánci. To je, to si myslím…“ posunul zase lodičku do čela, takže se opřela o kořen plochého a pihovatého nosu. Šumaj, řečený Bělice, si Ameriku představoval jako zemi složenou z nějak podobně vyhlížejících, vysoce technických dílců. Trochu jako oděskou telefonní centrálu.

„Tady-je-někde-porucha-pane?“ zeptal se za Šumaje tlumočník.

„Ano,“ kývl Finch, „ale namáháte se úplně zbytečně, příteli. Tohle totiž nejde spravit.“

„Ne-správná-věc-zvolání…“ zachrochtal tlumočník (Šumaj ve skutečnosti řekl „blbost“)

„Všechno-na-kouli-země-je-možné-spravit.“

Zapáčil rukojetí kleští a plastický panel s desetitisíci součástek vyklouzl a vjel mu do dlaní. Zdálo se, že věci v FS 1603 konečně poznaly mistra a krotitele. Šumaj podržel panel proti vstupu jen zpola zakrytému poklopem. Granáty už v nejbližším okolí nevybuchovaly. Nad stepí se táhlými vlnami kolébal vzdálený hukot tankových motorů a rozčílené ropotání kulometů.

Pohled na spleť pavučinových drátků, zesilovaných tu a tam zrnéčky velikosti máku a sbíhajících a rozbíhajících se kolem různobarevných terčíků a válečků by odborníka dokonale deprimoval, jenomže Šumaj to v žádném povolání na odborníka zatím nedotáhl. Pozoroval srdce integrátoru spíš s potěšeným zájmem, nežli s profesionální úctou.

„Najít chybu v každý elektrický mašině je ohromně snadný, vojáci,“ říkával ve spojařském nalejvacím rychlokursu staršina Kondratěv. „Ať jste pitomí jak jste pitomí, jako že jste pitomí jak tága, určitě poznáte, kudy do toho elektrika leze. No a pak už jenom pořád jdete po ní a furt, až narazíte na závadu. Tím to vadne. Vztyk, pozor!“

Šumaj často vzpomínal na Kondratěva s láskou a vděčností. Jeho prostý a účinný recept se zatím vždycky osvědčil a neviděl důvod, proč by se měla tahle věc vymykat pravidlu.

„Chudák…“ kýval truchlivě hlavou Finch, zakrývaje mikrofon. „Zdá se, že mu ohromně imponují složité věci. Četl jsem, že primitivové mívají takové sklony.“

Šumaj si zatím prohlédl panel. Zdálo se mu, že v jednom místě je umělá hmota, do které byla zatavena vlákna a zrníčka, nepatrně nažloutlá, což každému spojaři signalizuje zkrat. Strčil modré běličí oko až k plástvi. Ano, pavučinka drátku byla přerušena. A zrníčko uprostřed nažloutlé skvrny se změnilo ve vločku popele.

Šumaj se poškrábal za uchem. Těch mrňavých nesmyslů je tam tolik, že snad o jeden nebude zle, ale jak k tomu? Zaklepal kotníkem prstu na plástev z umělé hmoty, mučednicky vzdychl, jako vždycky před jakoukoliv prací a vytáhl z kapsy nůž s přelomeným želízkem a šídlem. Pak jej zase schoval, se soustředěným výrazem prohledal kapsy blůzy, až konečně nalezl kus letáku se slovy:

Ruští vojáci!

Jste poraženi. Zastřelte své komi

Váš další odpor je marný. Zaruč

dostatek jídla a návrat domů

svobodná, svatá Rus. Atama

Říše zvítě

bolš

Stočil psí nožku a nasypal do ní machorku – ohnul kornoutek vzhůru, aby se tabák, podobný štěrku, nevysypal, a zapálil si. Finch ho okouzleně pozoroval.

„Nezdá se vám komický, miss Robinsonová?“

„Držte hubu! Ten mládenec alespoň něco dělá,“ vyjela docela neočekávaně miss a konečně sebrala se země blok. Tlumočník to přeložil asi takto: „Uchopte-ústa-zvolání“ atd., ale Šumaj neslyšel. Soustředil se na vrtání děr do panelu integrátoru. Šídlem to šlo pomalu a špatně, ale šlo to. Piliny se sypaly na podlahu a mísily s popelem machorky a pískem.

Hotovo. Uštípl kus drátu, stáhl zuby izolaci, ohnul drát do tvaru U, po osvědčeném spojařském způsobu naslinil oba konce a vrazil do vyvrtaných otvorů. Naposledy zálibně prohlédl vykonané dílo. Ohnutý drát vypadal mezi nejjemnějšími mikrominiaturními prvky jako kramle zaražená do gobelínu, ale Šumaj, řečený Bělice, ze zásady vlastní práci nepodceňoval.

Zasunul plástev integrátoru na místo a kleštěmi doklepl. Dvířka hladce zapadla.

Šumaj, řečený Bělice, se uklonil jako artista po úspěšném čísle. „A je po ptákách, vážení spojenci! Mělo by to pochodovat.“

Ani netušil, jak včas vrátil panel na místo – ale tento příběh je sám o sobě tak podivný a tak plný statisticky sice přípustných, přesto však nevšedních náhod, že jedna více nebo méně neohrozí přísnou autentičnost vyprávění.

Ke vzdálenému hukotu tanků se přimísilo vysoké vytí. Stoupalo šplhalo výš a výš a než si Šumaj uvědomil, co se děje, nalétly nad údolí dvě německé stíhačky a vychrlily ze všech hlavní ocel a oheň. Šňůry střel, probíjejících kola lokomotiv a věže tanků, dopadly na plochou, jen poněkud vyklenutou kupoli talíře FS 1603, zarazily se zlomek milimetru nad ní a vybuchly, aniž poškrábaly lesklé titanové pláty. Integrátor ožil a spolykal nárazy, ostatně neskonale menší, než při obvyklých manévrech nadsvětelných strojů.

Tentokrát zbledl Šumaj. Když stíhačky odlétly, zašlápl co možná nenápadně zbytek srnčí nožky, propalující měkkou krytinu podlahy, a zhluboka si oddechl.

„Dá, bolšaja těchnika…“ a najednou strhl lodičku z hlavy a praštil s ní o zem, až vylétl obláček prachu.

„A-kdy-s-těmito-stroji-uděláte-druhou-frontu-vy-vykleštěný-ho-vězí-dobytku-mužského-ro-du-otázka,“ zabreptal tlumočník lhostejně.

„Už-s-ní-chodíte-na-velkou-stranu-dva-roky. Proč-otázka.“

„Rozumíte mu?“ ptal se Finch. Stíral si pot z čela a zkoušel všechny mechanizmy. Ciferníky se poslušně podřizovaly.

„Ne. Vlastně ano,“ řekla miss Robinsonová. „Vylezte ven a dejte do pořádku klimatizaci.“

Dýchala rychle jako v horečce a proplétala štíhlé prsty, až v nich lupalo. Dívala se někam za Šumaje, jako by mohla z kabiny vidět žhavou step, bodající jiskrami slunce a vzdouvající se k nízkému nebi.

„Ven? Vydržíme to zatím bez klimatizace, miss, alespoň chvíli.“

„Vylezte ven a dejte do pořádku klimatizaci, Finchi,“ opakovala miss Robinsonová bezbarvým hlasem, ve kterém něco skřípalo. Finch se k ní na okamžik obrátil, udělal několik zbytečných pohybů, pak si klepl na kapsu kombinézy, kde měl universální sklíčidlo, a beze slova se vysoukal ven.

Plášť talíře byl rozžhavený až pálil do dlaně. Hukot strojů se ozýval docela blízko. Kulomety rachotily téměř nepřetržitě. Někde ve stepi hořelo, dlouhý pás černého kouře se plazil nízko nad zažloutlou trávou s koulemi odkvetlých pampelišek. A daleko za tím vším duněla neviditelná děla.

Finch pro jistotu vklouzl pod širokou a bezpečnou plochu vznášejícího se kotouče. Neklidně vyhlížel, kdy se nad pahorky objeví nějaký válečný stroj těch bláznů, mezi které jako na potvoru zapadl. Uvnitř talíře si mohl dělat ze všeho legraci – tady ne.

Pustil se do opravy. Samozřejmě – porucha termostatu. Jako vždycky. Jeho pohyby se nápadně podobaly pohybům Šumajovým. Uvědomil si s lehkým překvapením, že také on stáhl izolaci zuby, ačkoliv to ještě jaktěživ neudělal. Všude kolem bylo hučení a rachocení pásů. Finch na okamžik přerušil práci a poslouchal. Ano, docela zřetelně slyšel křik. Posílají do toho lidi. Křičící lidi.

Utáhl poslední šroub a vyšvihl se na horní plochu šestnáctsettrojky. Nad hlavou mu zasyčela dávka ze samopalu. Svítící kulky vypadaly teď, za dne, jako šňůra blýskavých korálků.

Miss Robinsonová seděla s obličejem v dlaních a Šumaj, řečený Bělice, stál se zamyšleným pohledem. Samopal ležel na podlaze a vzduch naplňoval hukot strojů.

„Musíte pryč. Hodně daleko, alespoň tři sta kroků. Při startu dojde k výbuchu,“ řekl Finch pomalu do mikrofonu tlumočníka a hrozně si přál, aby už byl Šumaj venku.

Ten nepřítomně kývl a dotkl se prstem černé bedýnky.

„Jakýsi… gramofon, ne? Šikovná věcička. Taková… taková hračka.“

Sebral samopal, hodil si ho přes rameno. Vyšvihl se na okraj průlezu, spustil nohy a dopadl zase do trávy. Zalil ho příboj důvěrně známých zvuků války.

Finch zajistil poklop a posadil se do pilotního křesla. Přejel očima ciferníky.

„Počkejte,“ řekla bezbarvým hlasem miss Robinsonová. „Ještě není dost daleko.“

Finch pustil z ruky hlavní páku. „Nerad bych se jim míchal do jejich zábav, miss. Až to zapnu, půjde sebou kus země v okolí. A venku…“

„Tak to zapněte,“ přerušila ho miss Robinsonová. „A hlavně teď chvilku mlčte.“

Zkušební pilot uraženě sevřel rty a srazil páku téměř na doraz. Ručičky poskočily. Zanedlouho začaly na ciferníku, který se trochu podobal tachometru, naskakovat dny, měsíce, roky.

„Neudělala jste ani jedinou fotografii, miss,“ řekl po chvíli škodolibě Finch.

„Ne,“ připustila.

„Ten voják na vás nějak zapůsobil. Nebo ne? Nic si z toho nedělejte. Out of sight, out of mind. Sejde z očí, sejde z mysli.“

Kybernetický tlumočník, kterého Finch zapomněl vypnout, trpělivě překládal do ruštiny: „si-z-toho-nedělejte-zvolání-neviditelný-idiot.“

VI.

Šumaj opravdu nebyl dostatečně daleko, ačkoli o to velmi usiloval. Zvuky války jej ze všech stran přepadaly, jakmile opustil létající talíř. Velmi rychle a velmi dokonale smyly všechny ostatní myšlenky, pokud se snad rojily pod umaštěnou lodičkou.

Jiskry kulometných dávek a šňůry střel německých samopalníků, postupujících v malých, povykujících hloučcích za šedozelenými tanky, jej přibily k zemi. Step kolem hvízdala a praskala, jak se kulky prokousávaly vyschlou trávou, s bzukotem odrážely nebo hloubily do písčité země jamky, podobné zákeřným pastím larev mravkolů. Step však byla také milosrdná. Ukryla molekulu Šumaje, řečeného Bělice, uprostřed boje, sotva pár desítek metrů od talíře. Step, a snad i sama bitva byla příliš velká a příliš hltavá, než aby se spokojovala drobnými sousty, když se jí nabízely celé pluky, divize, armády. Tak velká, že protržení řídkého řetězu zaječích pelechů poručíka Telegina ocelovým klínem tanků von Rungeho, který se nesetkal s tolik očekávanou palebnou přehradou, bylo jen nepatrnou epizodou, na výsledku bitvy nemohla nic změnit. V kapce vody, kterou byl kus stepi mezi plukovním velitelstvím a bezejmenným potokem ve stepi, teď ustupovaly a umíraly zbytky Teleginova praporu, rozříznuté nožem von Rungeho pancéřového klínu. Vojáci se tu a tam na okamžik obraceli a bez míření vystřelili nebo padli a velmi nemalebně zemřeli, ale moře se vlnilo svým rytmem dál.

Rozbitý a ustupující Teleginův prapor byl však stále praporem – Šumaj naproti tomu zůstal sám proti pomalu postupujícím chrobákům německých tanků, proti stovkám mužů s vyhrnutými rukávy v letních stejnokrojích, s ocelovými přilbami a s dlouhými černými samopaly v rukou. Sám, ačkoli se pár přískoků před ním, zakrytý okrajem úžlabiny, vznášel zázračný spojenecký stroj, neprůstřelný, nezranitelný a všemohoucí.

A Šumaj, řečený Bělice, se zakousl jak divoký pes do zápěstí vlastní ruky, aby mu nepuklo srdce a nerozskočilo se vztekem a bolestí.

Tak ho zastihl start létajícího talíře FS 1603. Zatmělo se mu před očima – to kontrabanické pole převrátilo a odhodilo silokřivky, obrátilo sluneční paprsky a nasálo energii ze země, trávy, kamení a z mravenišť pod ním. Ohnivá koule olízla Šumajovi obličej, spálila mu vlasy i obočí, ale necítil ani žár, ani bolest. Když zmizela zelená a žlutá kola, kroužící pod přivřenými víčky, uviděl ještě na zlomek vteřiny stříbřitý talíř, obklopený aureolou jisker, vznášející se nad stepí.

„Tak přece střílejte, vy kurvy, dejte jim to…“ šeptal přes zuby, zaťaté do ruky, mokvající krví a slinami.

Zlatá aureola jisker kolem talíře se rozpadla a uvnitř nezbylo nic, jen kus nebe, tetelícího se snad poněkud víc, než hluboká modř v okolí.

Šumaj, řečený Bělice, zaryl obličej do sypké hlíny. Neviděl, jak se německé tanky zastavily. Detonace, doprovázející start FS 1603, porazila několik pancéřových granátníků a oslepila první dva stroje, jejichž periskopy se zamlžily sítí vlasových trhlin. Další tanky postupně zpomalovaly, pojížděly nebo stály s běžícími motory a otáčely hlavně kanónů sem a tam, hledajíce cíl. Pěchota zalehla.

Plukovník von Runge sledoval start létajícího talíře z věže velitelského tanku v druhé vlně. Také on, jako Šumaj, viděl aureolu jisker kolem létajícího talíře a její rozpad v modré nic. Viděl kouli černé tmy a její ohnivé vzplanutí. Von Runge věděl o válce všechno, co o ní mohl vědět umělecký řemeslník války. Neměl strach, ale odmítal bojovat s neznámem. Neznámo nebylo v pravidlech hry. Zastavil tanky a odeslal hlášení velitelství divize. Bolševici použili nové letecké zbraně tvaru plochého disku, asi padesát metrů v průměru, která z nepatrné výšky vrhá bomby nejtěžšího kalibru. Způsob pohonu se nepodařilo zjistit, diskovitý letoun však jeví vlastnosti vrtulníků, aby vzápětí úplně zmizel. Čekám další rozkazy. Heil Hitler. Von Runge.

Šumaj se plazil centimetr po centimetru zpět. Teprve teď ho začal pálit otékající obličej a ve spáncích někde za očima mu pulsovala trhavá bolest. Zarýval špičky prstů do hlíny, couval jako rak. Konečně cítil, že se sune nohama do jámy, vlastně, jak vzápětí zjistil, do starého, polozasypaného zákopu, který patrně ve stepi zůstal ještě z ústupových bojů v jednačtyřicátém. Na dně se válelo několik rezavých konzervových krabic a prázdné nábojnice. Svalil se a těžce oddychoval.

Z jasného nebe zasršely jiskry a uprostřed nich se na zlomek vteřiny objevil stříbrný talíř s výstředním znakem společnosti TEMPUS.

„Tak přece, tak přece se vracejí…“ vzlykl Šumaj, řečený Bělice, a zaclonil si ožehlé oči dlaní, ale na ocelově modré obloze nad stepí už zase nebylo nic, jen lehký, sotva postřehnutelný závoj kouře z hořících vesnic v celém kurském oblouku.

Létající talíř se nevrátil bojovat s německými tanky. Přesně řečeno, létající talíř se vůbec nevrátil. Ale jak mohl Šumaj tušit, že po výpovědi zkušebního pilota Finche a zamlklé bledé miss Robinsonové, vypukl další slavný spor společnosti TEMPUS s vládní koordinační komisí, že po nekonečných týdnech a měsících rozsudků a odvolání a odkladů a dobrozdání expertů byly všechny další lety s konečnou platností zastaveny jako nebezpečné? Jak mohl tušit, že nové objevy Browna a Sikorského uvedly na přetřes možnost existence jakýchsi časových bariér, porušujících elektronická zařízení a vedoucích k haváriím? A jak na tu dálku mohl spatřit, že z talíře, který jen proto na okamžik vystoupil z mimoprostoru, vypadly tři sotva na prst dlouhé dráty, dva, kterými otevíral obzvláštně patentní zámky, a třetí, jímž opravil panel integrátoru, a za nimi hrstka písku, prachu a popele z hrubého tabáku?

Šéfpilot Pollack právě absolvoval poslední vyjímečně povolený let. Jenom proto, aby nebyl porušen řetězec příčin a následků. Všechno mělo zůstat na svém místě. V prostoru i v čase.

VII.

Plukovník von Runge dostal za obzvláště hrdinskou činnost dubové ratolesti k rytířskému kříži s brilianty a meči, byl zbaven velení tankového pluku a jmenován vojenským správcem bezvýznamného městečka v Bavorsku. Tam jej za půl roku zabila zbloudilá a naprosto neplánovaná americká bomba, když poděšený bombometčík ulehčoval letadlu, napadenému stíhačkami. Vrchnímu velitelství branné moci tím ubyl nepříjemný problém, co počít s vlivným důstojníkem a příslušníkem staré vojenské šlechty, tak fatálně podlehnuvšího sklerotickému oslabení mysli.

Šumaj, řečený Bělice, nedostal dubové listí, ani jeho ekvivalent, existuje-li vůbec v Sovětské armádě něco takového. Díky tomu, že se tanky plukovníka von Rungeho zastavily a večer téhož dne byly zatlačeny zpět, přežil. Až na obočí a vlasy, spálené a drolící se při doteku, vyšel z největší tankové bitvy všech dob zdráv a bez úhony. Druhý den ráno nalezl zbytky svého praporu, zakopané v nových zaječích peleších ve stepi. Zdála se všude stejnou. I řetěz pahorků tam byl, i bezejmenný potok, že by jej slepice přebrodila, i palčivá obloha, vysušující rosu a otevírající květy na stepi.

Také on se dopustil chyby – podobně jako von Runge – že o své příhodě vyprávěl. Dost dlouho to vypadalo na zastřelení nebo o pravděpodobném styku desátníka Šumaje, řečeného Bělice, s nepřítelem, o prozrazení vojenského tajemství, o nesplnění rozkazu atd. atd. V tomto případě by bylo prosté zastřelení patrně mírnějším trestem.

Poručík Telegin, který vzhledem k nedostatku důstojníků, převzal velení praporu, chodil s rukama založenýma za zády za řetězem nízkých pahorků. Občas se z nich zakouřilo, když se některý německý kulometčík obzvlášť nudil. Pokaždé se na okamžik zastavil před Šumajem a pátral v jeho oteklé tváři se zaprášenými puchýři.

„Ty, Bělice,“ řekl nakonec, „já se kvůli tobě dostanu do průseru. Jasně. Proč já jenom…“ mávl rukou. „Degraduju tě na vojína, protože seš pitomej. Rozumíš? A kdyby se tě někdo ptal, co bylo, tak se tvař zrovna jako teď. Jasný?“

„Jasný!“ odpověděl vojín Šumaj, řečený Bělice. „Já bych třeba, soudruhu poručíku, skočil na pluk, jestli už jim nepřišly ty flašinety. Chci říct ty stanice. Kámoš Tyčkin…“

Čímž se všechno dostalo do starých kolejí. Vzhledem k tomu, že vojín Šumaj nesl svou degradaci s lehkým srdcem, můžeme prohlásit výsledek corridy za příznivý pro býka.

V přiměřeném čase se miss Robinsonové narodil kluk. Důvtipní přátelé si spočítali datum pravděpodobného početí a dobrácky pochlebovali zkušebnímu pilotu Jackie Finchovi, který toto podezření ani nepotvrzoval, ani nevyvracel. Miss Robinsonová se o otci nešířila, což bylo tenkrát docela běžné. Jen někdy posmutněla myšlenkou, že přivedla na svět pohrobka, jehož táta už je patrně asi tak dvě stě let v čase, ze kterého se nelze vrátit.

Nebo snad ano?

KILI

I.

Evropa začínala zvolna, ale neúprosně ztrácet přesné a důvěrně známé tvary, které vyrývali Vikingové do březové kůry a féničtí plavci do voskových tabulek. Vlny moře olízly hnízda ptáků a pak je černým jazykem poslaly svým dětem, rybám a krabům. Gibraltarská úžina se změnila v lačný vír, srkající vody Atlantiku, jako by se všechny heraldické karavely, všechny triéry a všechny řadové lodi, které kdy opustily matku Evropu, chtěly s polámanými stěžni a s obnaženými žebry vrátit do nevyčerpatelně plodné dělohy Středozemního moře.

Uvnitř, daleko do vnitrozemí, vládl oheň. Ne už poslušný, zkrocený živel večerních krbů, elektrárenských pecí a atomových reaktorů, spoutaný bezpečnými hranicemi, ale bláznivý, omlazený nenasyta, hltající města, přeskakující s ječením v korunách borovic a rozpouštějící továrny jak kostky cukru v čaji.

Z letadla ovšem bylo vidět jen málo, vlastně skoro nic. Letadla nám pomohla objevit skutečnou tvář planety, ale nic víc.

Tvář domu poznáte tehdy, narodíte-li se v něm nebo budete-li v něm alespoň rok za rokem žít, skučet bolestmi zubů, přemýšlet o sebevraždě a o nezaplacených daních, milovat a nudit se, stotisíckrát sledovat, jak se voda nejprve naplní maličkými bublinkami, jak pomalu splynou a jak konečně rozhořčeným mumláním oznámí, že je čas uvařit kávu. Vesnici, ulici a ve zvláště šťastných případech snad i celé město můžete poznat, vnutíte-li se pod jejich prapory bojovat. Pak snad dosáhnete v jedné zasvěcující noci výsadu přijetí mezi ty, kdo generaci za generací vynášeli balvany na okraje polí, dláždili cesty, bojovali na hradbách a v explozivním okamžiku naprostého vyvrcholení a zároveň naprostého zmaru padali naznak se šípem nebo s kulkou v hrudi.

Planetu poznáte, jestliže se nad ní vznášíte dostatečně dlouho a dostatečně vysoko v letadle, nebo (což je přirozeně pohodlnější a rychlejší) v kosmické lodi nebo v některé ze stanic na oběžné dráze, situované tak, aby se Země právě změnila ve zlatý a modrý a zelený pohár, přiklápějící celou oblohu.

Mezi těmito poznáními není nic – jen čísla, statistiky a mapy – ale to vše jenom marně prodlužuje a posiluje nevyhnutelně slepá tykadla, aniž by je obdařovalo viděním.

A mezi těmito poznáními jsou země, státy, nekonečné hory a stejně nekonečné roviny, plné jezer a hieroglyfických řek, z nichž se teď na dolních tocích valila oblaka páry jako kdysi za chladných a mlhavých hodin těsně před svítáním. Jenomže na chladné hodiny už Země dávno zapomněla.

To vše muži v letadle neviděli, nejvýš tušili. Věděl jen šéf, rozložený tak pohodlně, jak to jen sedadlo za pilotem dovolovalo. Vyhledal nejlepší polohu pro každý kloub a pro každý sval již na letišti, vyzkoušel a opravil polohu polštáře i sklon křesla a udržoval své fyzické pohodlí po celou dobu letu drobnými, sotva znatelnými pohyby, uvolňujícími a zase trochu napínajícími skupiny svalů a šlach. Šéf věděl, jak málo pohodlí teď Země (o kosmických stanicích a nepodařeném pokusu s měsíční kolonií, přežívající jen ze vzdoru a byrokratické setrvačnosti, ani nemluvě) poskytuje a sbíral všechny jeho dosažitelné drobty usilovným a promyšleným úsilím.

Nenamáhal se podívat z okna. Věděl, co by asi uviděl pod letadlem a co vidí pilot, který se dívat zkrátka musí, nebo inženýr, vyhlížející dolů, protože je mladý a protože se nad starou Evropou ocitl poprvé: souvislou pokrývku mraků a kouře, zmítanou prudkými vichřicemi. Rodily se kolem požárů a nových sopek, nevypočitatelné a nepředvídatelné tím častěji, čím víc meteorologických stanic muselo být zrušeno. Znal i to, co bylo pod vrstvou mraků a par. Zuboženou zemi, kde lidstvo poprvé od doby, kdy chlupatý Pithecantropus popadl špičatý kámen a vydal vítězné zavřeštění ozbrojeného člověka, prohrávalo. Bylo to tím tragičtější, že nikdo na světě nečekal nic podobného ani v nejdivočejším snu. Podobalo se to předem prodanému boxerskému utkání, kdy vyložený favorit po devíti jasně vyhraných kolech jde k zemi při slabém a nanicovatém úderu zesměšněného soupeře. Tady ovšem neměl kdo dupat a pískat a házet polštáře do ringu. Šéf se ušklíbl své myšlence. Země nám dala pořádnou ránu. Pod pás, ovšem. Ale my jsme ji také všelijak šimrali vodíkovými bombami a nikoho to tenkrát zvlášť nevzrušovalo.

„Tak tohle tedy byla Evropa…“ ozval se konečně inženýr. Ani se neobtěžoval odtrhnout od okénka. Co tam asi je tak zajímavého k vidění?

„Ne, ráčíte se mýlit, tohle je Evropa,“ řekl těžce a unaveně šéf. Inženýr se trochu poplašeně odvrátil od okna a nervórzně poposedl. Ale patřilo mu to, uvažoval šéf. Tohle nebyla ani klackovitost, ani neomalenost a už vůbec ne ubreptnutí, ale klíčící červík poraženectví, se kterým bylo zrovna tak těžké bojovat jako s požáry, novými vulkány a stoupající hladinou Atlantiku a Tichého oceánu, vzdouvanou tajícími polárními ledovci.

Ostatně, tohle opravdu je Evropa. Pořád ještě je.

Ještě tu žije pár miliónů lidí, soustředěných do míst se solidním suterénem, jak šéf s oblibou říkával, když zálibně mluvil o kilometrech žuly a bazaltu, jen pomalu tajících pod náporem ohně a ke všemu naštěstí špatně vedoucích teplo k povrchu. Pohnul ramenem, aby zase dosáhl co nejpohodlnější polohy a aby pokračoval v úvahách, ze kterých ho inženýr tak nevhodně vyrušil.

Kde to… ano, rána pod pás. Vlastně to ani moc velká rána nebyla, když se to tak vezme. Šéf si už před lety pro zajímavost vyhledal v Ústředním novinářském archívu ohlasy tisku na obrovské zemětřesení, které postihlo v srpnu 1950 Tibet a Nepál a nechalo Mount Everest čili Čchongmolungmu narůst o dalších zcela zbytečných jedenašedesát metrů. Nalezl pár drobných noticek v rubrikách „Různé“. Samozřejmě, čínské, nepálské a všelijaké další okolní noviny se asi o zemětřesení staraly víc, jenže až k žížalám orientálních písem šéfovo vzdělání nedošlo a tohle musel jenom předpokládat. Christian Science Monitor, zaniklý někdy v 21. století, se tenkrát jako jediný časopis zmínil o spoustě horkých pramenů, které vyrazily z úbočí hor v Kchang-Tingu a projevil farářsky blahosklonnou naději, že nové prameny poskytnou chudému kraji mezi Čínou a Tibetem ne-li zdroj obživy, tedy alespoň k pořádnému umytí. jinak prý – a v tom měl Monitor určitě pravdu – je tam teplé vody, ohřívané obvykle nad sušeným trusem, sotva dost na čaj.

To byla první rána, první útok. Jenže to nikdo tenkrát netušil.

Na druhé kolo si chudák prodaný favorit Země počkala pár desítek let a svou dramatičností ostatně nedosáhlo ani efektu zemětřesení někde ve všech čertech v Kchang-Tingu. Pokud se o něm vůbec psalo, pak jenom tu a tam a v nejokurkovější sezóně, když už jsou redaktorům dobré kdejaké pitomosti, třeba i všelijak zparchantělé brambory, jen aby v novinách něco bylo. Geotermikové totiž zjistili velmi pozvolné, ale stálé stoupání teploty zemské kůry. O setiny, nejvíš desetiny stupňů. To bylo pro žurnalisty trochu málo. A přece zrovna tohle bylo druhé kolo. Šéfa něco napadlo – a taky nechtěl mládence na vedlejším sedadle zbytečně poplašit nebo dokonce znepřátelit. Přece se rozhodl k rozhovoru.

„Poslyšte, inženýre, slyšel jste někdy něco o geotermických modelech? Počkejte, ne o Brownově nebo Danielsově, tyhle moderní nemyslím. Říká vám něco Jolyho teorie tepelných cyklů?“

Inženýr zavrtěl hlavou udiveně a současně potěšeně, že si s ním velký šéf zase zadává.

„Ne. To muselo být strašně dávno, že?“

„Jo, to jo, chlapče. To bylo hrozně dávno…“ kývl šéf a posunul rameno opatrně do původní polohy. Ano, takhle to bylo určitě pohodlnější. „Hrozně dávno, někdy tak kolem Koperníka a Galilea.“

Ušklíbl se, když zjistil, že to inženýr vzal na vědomí ne jako vtip, ale jako fakt. Konečně, jak daleko bylo od Koperníka k 20. století? Kolem a kolem vzato se tenhle časový úsek blížil nule, protože obojí bylo před… ještě před tím. Staří Římané byli ještě před tím a Nabubukadnezar byl ještě před tím a mamuti ještě před tím. Všichni v jednom malém pytlíčku dějin. Ano, i ti zatracení mamuti, co chcípli někde na severní Sibiři s plnou hubou a plnými žaludky trávy a umožnili tím mnoha důvtipným vědcům napsat mnoho důvtipných knih jak a proč. Šéf některá vysvětlení znal: sněhová bouře, sprška neutronů z náhle vzplanuvší novy, kosmická katastrofa, dokonce i koráby třínohých Marťanů. Jenže všechny ta krásné teorie byly naneštěstí docela vedle z jedné maličké příčiny: ty desítky tisíců let od doby, kdy tihle nacpaní klackové tak horempádem zcepeněli, se sice zachovala jejich srst a kůže a svaly a kosti, ale ne jemná, filigránská architektura plic. Proto nemohl žádný z těch moudrých a vševědoucích pánů nejen zjistit, ale ani v nejbujnějším snu tušit, že mamuti zemřeli strašným, zlomek sekundy trvajícím žárem, který ve zlomku vteřiny spálil plicní sklípky, nedokázal však už zapálit a ani ožehnout věčně mokrou a ucouranou srst. Vypadá to přitažené za vlasy, ale dnes už víme o ohni trochu víc než tenkrát, pomyslel si s ironickým zadostiučením šéf. Totéž v modrém předvedl oblak žhavých plynů sopky Mont Pelé roku 1902, ale kdo by to spojoval s mamuty? Leda blázen. A přece asi tenkrát matička Země poprvé – a možná, že vůbec ne poprvé – předvedla v místním měřítku a pokusně, co dokáže.

Dnes už ovšem… šéf se znovu zašklebil.

Poslední Nobelova cena za fyziku, než se komise díky všeobecnému a nadšenému nezájmu rozešla, byla udělena práci jakéhosi Poláka, Dombrowského nebo Kovalského nebo Grodzinského nebo jak se vlastně jmenoval, s názvem „Teorie programování protipožárů“. Teorie programování protipožárů! Ve 20. století by za pouhý pokus něco takového publikovat zavírali do blázince. Jenže tohle už bylo 22. století a lidstvo mělo zatraceně proč pořádně se poučit o ohni. I o programování požárů.

„Promiňte, šéfe…“ ozval se inženýr, stále sedící v uctivém předklonu, „chtěl jste myslím něco říci o geotermických modelech, ne?“

„Ale kdepak, mládenče, to mně jen tak napadlo. Nevšímejte si toho! Dnes už to tak jako tak nemá cenu.“

Dnes už to opravdu nemělo dohromady žádnou cenu, leda pro historiky přírodních věd, pokud vůbec nějací zbyli. Lidstvo si teď nemohlo dovolit příliš mnoho bezprostředně neproduktivních povolání. A možná, že ani pro historiky přírodních věd ne. Geotermické modely se staly ve druhé polovině 20. století tím, v co degeneroval Koperníkův systém hned po svém oznámení: matematickým cvičením, kratochvílí, duševním žongléřstvím.

Všecky se totiž víceméně hodily. Všecky se víceméně hodily v době, kdy vznikly a kdy nějaké zemětřesení v Tibetu nebo nové vroucí prameny někde na druhém konci světa byly příliš nepřesvědčivými protiargumenty. Hodil se model sira Harolda Jeffreise, Lowanovo řešení, přímo výborně všechno vysvětlovalo řešení Schlichterovo i van Ostrandoho (sice trochu složité, ale matematicky vybroušené), o Urriho elegantní teorii ani nemluvě. Báječně na to vyzrál Jacobs a vážená soudružka J.A.Ljubimová. Hodil se koneckonců i model profesora Ču-Lie, přestože převeden z matematických formulí do skutečnosti vypadal v době svého vzniku, vyznačující se mimo jiné i neobyčejně výrazným a naprosto nemístným idealismem, převlékajícím se ovšem do uniformy protiidealismu, značně podezřele. Tenkrát, uvažoval šéf, byla sama myšlenka, že by lidstvo mohlo být ohroženo kosmickými silami, nejen hříchem, ale přímo skandálním kacířstvím. Astronom, který nahodil myšlenku naprosto reálné srážky zeměkoule s některým z větších asteroidů, byl napaden ne pro chybný výpočet (kritikové obvykle nebyli schopni sečíst ani potěšitelně dlouhý sloupec čísel na své výplatní pásce), ale pro idealismus a pověrčivé tmářství. Šéf se neklidně zavrtěl, musel pak pykat chvílí hledání původní polohy. Ano, pro idealismus. Jako by lidstvo uzavřelo s agenty nějakého ryze materialistického pánbíčka sdruženou pojistku své širší domácnosti. S oblibou a do zpitomění se tenkrát mluvilo o schopnostech a síle lidstva odvrátit všechny možné i nemožné katastrofy asi proto, že si pár pravých filozofů a filozofických novinářů v čekárně u zubaře něco přečetlo o vodíkových bombách a o laserech. Houby schopnosti! V kosmickém měřítku je pár megatun jako když foukne. Každá pořádná bouřka, každý větší tajfun, každá vlna tsunami má desetkrát nebo miliónkrát větší energii. Lidstvo by se muselo vyšplhat o hezkých pár energetických řádů výš, aby si poradilo třeba jen s průměrným asteroidem, frčícím rovnou k Zemi. Ještě štěstí, že se to už dávno nestalo.

Stárnu pomyslel si šéf. Asi opravdu stárnu. Nebo to zavinily ty pitomé telegramy dnes ráno. Vyklidili jsme poslední vnitrozemskou geotermickou stanici v Austrálii u Alice Springs. tektonický zlom, samozřejmě. Teplota vyletěla jako raketa a letadla tam tahali už z doutnajících hangárů. Ještě štěstí, že Sturebsy je starý praktik a že si s tím poradil. A pak ty další zákony proti porodnosti. Kolik nás vlastně zbylo? Sto miliónů? Sto dvacet? To asi nejvýš. A kdo ví jestli.

Ano, Ču-liův geotermický model se vedle ostatních uplatnil hlavně proto, že autorem byl Číňan. To vždycky působí, řekněme, zajímavě. Evropského nebo amerického geotermika by s teorií „napjaté bambusové pružiny“ páni kolegové vynesli bez velkých cirátů v zubech. Už ten název! Typicky orientální. Připomínalo to detektiva Charlie Chana. Ale ne špatný, připustil v duchu šéf. Docela dobře vystihoval řadu předpokladů Ču-Liova modelu: krby radioaktivních látek, které setrvávají dlouhou dobu, statisíce, snad milióny let v relativní rovnováze, stále ovšem na samém pokraji vzplanutí. A přitom byla tahle rovnováha jaksi měkká, poddajná, spíš bambus než ocel. Ovlivňovala ji ohromná řada faktorů, které Ču-Lie v potu žluté tváře shrnul a vyčíslil a další, ještě další řada faktorů, o nichž neměl ve své příjemné době idylických povyražení s válčičkami a jinými kratochvílemi ani tušení. Proto mu celý model tak trochu nevycházel a proto taky – a ovšem i díky pojistce u agentů materialistického pánbíčka – byl v učebnicích uváděn spíš pro osvěžení než jako vážný soupeř daleko jednodušších a díky tomu daleko horších, vlastně úplně špatných modelů ostatních autorů. Pro svět bylo tak trochu překvapením, když se ukázalo, že alespoň jeden ze všech geotermických modelů není jen matematickým hlavolamem, ale vyjádřením skutečnosti. A jako na potvoru, zrovna ten Ču-Liův. Nejvíc ze všech byli překvapeni sami geotermikové. Ne proto, že závod vyhrál Ču-Lie, to ne, jeden z nich to nakonec musel být, ale že jejich modely vůbec k něčemu jsou.

Stárnu, říkal si šéf, stávám se cynickým a ještě mám tolik drzosti, abych inženýrovi vynadal za přijatelné nebo alespoň diskutovatelné řešení, že to, co pod sebou nevidíme, byla Evropa. Kdybych dobře a soustředěně poslouchal, určitě bych zaslechl, jak mně kornatějí tepny. Fuj!

Pilot se obrátil přes rameno k jakémusi myšlenkovému bodu v geotermickém středu mezi šéfem a inženýrem.

„Paříž. Jdu dolů“

Šéf si spokojeně oddechl, že už nemusí ustavičně bojovat o znovunalezení ztraceného pohodlí. Za pár minut budou zase na zemi, na betonové ranveji, postavené v tektonicky poměrně nejklidnějším místě okolí Paříže, vlastně bývalé Paříže. Jsem už jako inženýr, na mou duši, řekl si. Paříž přece ještě žije, ačkoli několik čtvrtí efektně vyhořelo a starobylé letiště v Orly jsme museli odepsat. Ve zlomu zrovna napříč rozjezdovými plochami vyrazily celé kaskády gejzírů a dalo by strašnou práci a zbytečnou práci uvést zase všechno do pořádku. Hlavně zbytečnou. Od počátku druhého stádia působení Ču-Liovy bambusové pružiny, když totiž stoupavé proudy rozžhavených hornin začaly na různých místech rozrušovat povrchové vrstvy a rozlévat se, byla těžba nafty omezena na minimum, na poslední dvě tři místa, která ještě jakžtakž vypadala k světu a perspektivně. Na luxus tryskových letadel s osmi (nebo několika) motory už samozřejmě nebylo ani pomyšlení. Konstruktéři se pomaloučku, po špičkách vrátili k vrtulovým mašinám, k solidním konstrukcím, nápadně podobným hračkám z 20. století. Ukázalo se, že nejlépe vzdorují vichrům a dešťům pemzy a popele, které se objevovaly v nejneočekávanějších okamžicích na nejnevhodnějších místech. Nadzvukové mašiny se v takové omáčce rozletěly za pár vteřin na kusy. Vrtulovému stroji to obvykle pošramotilo plechy na křídlech a na krytu motoru, což nebylo tak hrozné neštěstí.

Letadlo prorazilo vrstvu mraků a snášelo se do šera. Vlevo pod nimi svítilo několik řad zářících bodů. Šéf viděl, že to jsou obrovské haly hydroponie, kde se správa Středofrancouzského distriktu snaží pod ultrafialovými zářiči vypěstovat alespoň trochu zeleniny a ovoce pro Paříž. Syntetické bílkoviny by sice teoreticky měly postačit k životu i ke štěstí, ale šéf neustále blahořečil osudu, že díky své funkci na ně nebyl odkázán častěji, než jednou, nejvýš dvakrát denně. Ostatně i těch byl v poslední době zřejmě nedostatek, o čemž svědčila nejen velmi stará úsporná opatření, ale i docela nové zákony o dalším snížení porodnosti. Tohle se šéfa osobně vůbec nedotýkalo. Nikdy nezatoužil založit si vlastní chov dětí ani jako muž, natož jako příslušník nejvyššího koordinačního orgánu a tedy až nepříjemně dobře informovaný o skutečné situaci a o jejích perspektivách. S inženýrem to ovšem mohlo vypadat trochu jinak.

Inženýra v tomto okamžiku ani nenapadlo myslet na děti. Byl vzrušen myšlenkou, že uvidí Paříž, což bylo sice z celé řady dobrých důvodů pošetilé, ale vzhledem k jeho mládí docela pochopitelné. Ostatně Paříž ani za dvě století boje s ohněm neztratila ne-li už charakter, tedy alespoň pověst veselého města. Udržovala si ji s divokou rozhodností staré kokety, rozvěšující po zdech obrázky milenců a poklepávající na ně hůlkou se stříbrnou rukojetí. Paříž usilovně žila minulostí. Inženýr dokonce od kohosi slyšel, že se tu dá tu a tam pít skutečné víno – což byla ostatně pravda. Vinice podléhaly ohni naposledy, když už dávno pšenice i rýže a ovocné sady kapitulovaly a scvrkly se na ponravovitě bledé plantáže pod střechami hangárů pro hydroponii. A slyšel, že tu jsou ženy velmi krásné a velmi přívětivé, obzvláště k mladým inženýrům, odcházejícím na nejnebezpečnější stanice, jako například teď on. Což byla také pravda.

Lidstvo si nemohlo dovolit příliš dlouho hořekovat nad ranou pod pas, nad neočekávaným zákrutem silnice, který futurologové ve vzácně shodném záchvatu optimismu narýsovali do budoucnosti přímou, jako podle pravítka. Nečekaně rozmnožené svízele musely být alespoň zčásti vyváženy zvýšenou měrou dosažitelných radostí, což kupodivu velmi brzy pochopila koordinační komise i vlády jednotlivých států. Ty – mimochodem řečeno – navzdory stejně kategorickému ujišťování futurologů vesele existovaly dál a prosperovaly díky nespočetným vnějším i vnitřním problémům, které se ustavičně chystaly řešit. Nejdosažitelnější příjemnosti byly v době snižování množství i kvality potravin a prudce klesajícího pohodlí objeveny v sexu; ony také změnily společenskou strukturu a leckde i státní formy. Nezbytné snížení počtu obyvatelstva Země, vynucené zpočátku pomalým, ale pak stále rychlejším úpadkem zemědělství i těžby z moře, umožňujícího svou teplotou žít jen nejodolnějším a naneštěstí většinou nejedlým druhům hlavonožců a ryb, vedlo k ráznému omezení porodnosti. Logickou ironií osudu bylo třeba začít právě tam, kde byly náboženské nebo politické předsudky proti jakékoli formě antikoncepce nejsilnější. Neúspěch akce, usilující zpočátku spíše o přesvědčování, vedl k hladomorům a hladomory k válkám proti šťastnějším sousedům, jejichž suterén – abych použil šéfova výrazu – byl přece jen solidnější. Ostatně historie této války je obecně známá. Šéf, pokud o ní vůbec uvažoval, soudil, že koneckonců splnila svůj úkol, i když ovšem poněkud drastickými prostředky. V jedné generaci klesl počet obyvatel Země téměř o třetinu.

Pro nejbližší dobu to právě stačilo, aby nevznikly neřešitelné problémy zničením hlavních rýžových oblastí a požáry australské obilní komory. Oheň začal pohlcovat pevniny kus po kuse loudavě, ale neodvratně. Zvyšoval teplotu oceánů, takže ledovce kolem pólů počaly ronit slzy, zaoblovat se a nakonec s rachotem klouzat do moře. Každý z nich zvýšil hladinu o milióntinu milimetru, ale byly jich miliardy, desítky miliard. Rozlité oceány pohltily další nížiny a jídla ubývalo. Druhá a třetí generace už musela najít schůdnější cestu, než neúnosně luxusní válku vodíkovými bombami. A lidé to věděli.

Tehdy došlo k prvnímu rozrušení rodiny, přetrvávající obvykle jako záruka neztenčeného majetku dětí i tehdy, když vzájemný zájem rodičů vyprchal. Dokonalá antikoncepce, po dokonalém hasičství druhá disciplína, k jejímuž zdokonalení oheň donutil lidstvo, uvolnila a zjednodušila svazky. Počet dětí byl plánován celosvětově i v každé kolonii kolem hydroponických hangárů. Bylo to tvrdé a nezbytné. Pro mladého inženýra však tento způsob ve svých nejzazších důsledcích sliboval v Paříži příjemnou zastávku.

Letadlo několikrát poskočilo po betonu, porušeném lijáky, o nichž lidé 20. století (ti šťastní lidé 20. století) neměli ani ponětí, a zastavilo se před odbavovací budovou. Pilot vypnul motor a otevřel dvířka, ke kterým už přijížděly schůdky na vozíčku, poháněném elektromotorem. Letiště mělo svou větrnou elektrárnu a nabíjecí stanici opodál rozjezdových a přistávacích ploch, aby třicetimetrová lopatková kola neohrožovala stroje.

Inženýra uhodil do tváře závan horka. Zarazil se na prvním schůdku a sevřel pevně zábradlí, ale pak si uvědomil, že se na něho šéf pozorně dívá. Zatvářil se lhostejně a s nepromokavým kabátem přes ruku sestupoval, ale v očích mu stále doutnaly dvě drobné jiskřičky strachu. Šéf o nich věděl. Ten prastarý, zatracený strach člověka, kterému dýchl do tváře žár hořícího lesa. Strach ptáků a zajíců, prchajících ještě před prvním zabrumláním sopky na všechny strany.

Půda se lehce zachvěla, jako by pod rozjezdovou plochou projíždělo metro nebo jako by někde docela blízko předl veliký motor. Jenže tohle nebylo ani metro, ani motor, ale miliardy tun žhavých hornin, bublajících a klokotajících pod nesmírným tlakem, hledajících skuliny a spáry, oddychujících a pomalu, centimetr za centimetrem a rok za rokem rozpouštějících šéfův suterén. Každým okamžikem mohly prorazit sršícím vulkánem a také se to stávalo – jenže velmi zřídka. Kromě hasičů a sexuologů prožívali ohromný boom i vulkanologové – přirozeně. Dovedli určit skoro s hodinovou přesností, co se stane a kdy se to stane. Tu nepříjemnou záležitost v Alice Springs zřejmě zavinilo nějaké nedopatření nebo lajdáctví a šéf si už v letadle umínil, že si hned po návratu do koordinačního výboru Sturesbyho vypůjčí.

Šéf vlastně ani nevnímal chvění ohně, ani žár. Znal je dokonale už padesát let a setkával se s nimi v různých, obvykle daleko horších a nebezpečnějších podobách na všech kontinentech. S inženýrem to ovšem bylo jiné.

Dětí bylo příliš málo a byly příliš vzácné, než aby byly riskovány jejich životy a hlavně než aby jejich vychování a vzdělávání bylo svěřeno sice milujícím, ale zoufale amatérským rodičům. Těhotné ženy byly včas odesílány do míst, kde ještě nebylo slyšet a cítit podupování ohně, kde nebylo nutné nasazovat při jižním, severním, východním nebo západním větru, případně při kterémkoli z nich dýchací masku a tampóny a kde bylo možné jíst poctivou zeleninu a poctivé ovoce. Ne obrovské vitamíny nabité, ale vodnaté a macarátům podobné plody vítězství hydroponie. Tam děti vyrůstaly a tam také byly vzdělávány až do odchodu… kam vlastně?

Ani šéf by tuhle otázku nezodpověděl hned a bez rozpaků. Do života ovšem. Ale do života vlastně odešly volky nevolky už s prvním zavřísknutím v universální podobě stažených králíků, jakou mají všechna novorozeňata. Život, který snad mohl mít na mysli, znamenal především boj proti ohni. Všechno úsilí lidstva se zkoncentrovalo na jedno jediné maličké, ale svou koncentrovaností diamantově tvrdé přání: žít, přežít.

Proto se inženýr až dosud seznamoval s ohněm jenom na exkurzích a v nejbližším okolí základny, kde se narodil a kde vyrůstal. O skutečné podobě nepřítele tahle praxe mnoho neříkala, ale lépe to bez nebezpečí zařídit nešlo. A proto se také objevily jiskérky strachu teprve teď.

Inženýr zdvořile pomohl s posledních schůdků šéfovi, což bylo konečně vzhledem k věkovému rozdílu celé generace docela správné.

„Pojedete do Paříže, šéfe?“

„Ani nápad, mládenče! Jen běžte hezky sám. Mám tady kamaráda, zrovna na letišti. Přespím u něj.“

„Jak si přejete. Tak tedy v šest ráno?“

„V šest.“

Šéf se zvědavě díval za inženýrem, jak trochu prkenně odchází k letištní budově, jako by ho najednou zachvátil kloubový revmatismus. Ještě se nenaučil nemyslet na vibrace, pronikající tlustými podrážkami. Na Kili si zvykne. Bude muset, jinak se do týdne zblázní. I to se občas stávalo na odloučených stanicích, kde nemělo smysl riskovat (a živit) více než jednoho člověka.

Šéf stále čekal s rukou na zábradlí schůdků, takže se netrpělivý muž za volantem elektrického vozíku neodvažoval odjet.

Ano, teď. Inženýr předstíral, že si zavazuje tkaničku, a položil dlaň na betonovou plochu rozjezdové dráhy. Byla teplá jako pekařská pec, ve které ještě včera hořel oheň. Jako tvář v horečce. Jako vnitřnosti poraženého býka.

Šéf se neusmál. Pustil zábradlí a obrátil se k pilotovi, který si právě odepínal všelijaké kšíry a ráhnoví elektrických přístrojů s kontakty na kombinéze.

„Tak co, je to blondýnka nebo bruneta?“

Pilot sesunul navyklým způsobem kuklu a potřesením hlavy načechral krátké, u spánků prošedivělé vlasy.

„Na výběr, šéfe! Blondýnka, bruneta, zrzavá – možná, že si to zatím prohodily. Zůstanete jako vždycky?“

Šéf kývl. „Ano. Hodně štěstí!“

Hluboce do sebe vtáhl vzduch. Voněl benzínem, mokrým betonem a kouřem.

II.

„Chci se dneska roztomile opít a alespoň pár hodin spát. Beze snů. Jestli se ti tenhle projekt nelíbí, Pierre, provedu to někde v Paříži,“ řekl šéf. Pohupoval se v rozložitém křesle, opatřeném důkladnými gumovými patkami, téměř dokonale polykajícími vibrace podlahy.

„Jen si posluž, Robbie,“ přikývl muž od maličkého elektrického sporáku, vyklopeného ze zdi. „Nebyl by pro tento ušlechtilý cíl účelnější Conakryl?“

Šéf zuřivě zafuněl.

„Ne, vlastně možná, že obecně vzato ano, ale pro mne určitě ne. Jestli nemáš co…“

„Ale mám, Robbie! Jasně že mám. S tím Conakrylem jsem to vlastně nemyslel vážně. Co si dáš? Koňak?“

„V.S.O.P.?“ informoval se prozíravě šéf.

„V.S.O.P. Jiné nevedu. Henessy, Napoleon, Marii Brisard…“

„Tak tu Mařenku, když už máš chuť rozdávat.“

„Máš obzvlášť nepříjemné sny, Robbie, nebo obzvlášť příjemné?“ zeptal se. „Někdy jsou obojí stejně protivné.“

Šéf dlouho mlčel. Pak vytáhl z kapsy tabatěrku a nabídl kuchařícímu společníkovi cigaretu.

„Syntetická?“

„Za pravý koňak bych ti určitě dával syntetickou cigaretu! Tabák z Clipperton Islands. Chtěli tam původně zavést pšenici a sóju, ale na ostrovech z toho byla málem revoluce a vzbouření v Radě. Znáš přece starého Rossmana!“

„Znám. To je dobře, že jste tam nechali tabák. Ohromně voní, viď? Ale co je s těmi sny, neodpověděl jsi mi.“

„Ne, já vím. Ono není dohromady ani moc k vyprávění. Víš přece, co dělám.“

„Vím. Každý to ví.“

„Možná, ačkoli o tom někdy dost pochybuju. Asi stárnu, víš, ale pořád se mi zdá, že se blíží konec. Konec, rozumíš, amen Maria se vším všudy. Že už nemáme nic, co strčit do cesty tomu, co nás čeká.“

„Prosím tě! Copak jsme někdy měli co strčit?“

„No, moc toho nebylo,“ zapálil si šéf taky, „ale něco tu a tam přece. Dokud to šlo, zalévali jsme zlomy betonem a buxesitem. Naučili jsme se hasit požáry celých lesních ploch pár hrstmi dignitu. Copak to nevíš?“

„To vím – ale ty jsi říkal něco o strkání do cesty. Myslel jsem už, že…“

„Aha, už vím. Tak to ne, chlapče! Tam dole jsme se nedostali ani o chlup dál než pradědečkové, natož abychom s tím mohli hnout. Tam…“

„Okamžik, Robbie, někdo je dole,“ omluvil se vlastník bohatého sortimentu V.S.O.P. a opustil místnost. Dlouho s někým hovořil v hale.

„Zpravodaj Le Mondu,“ oznámil, když se vrátil. „Omeleta je hotova.“

„Co chtěl?“

„Budeš se divit: mluvit s tebou. To se ti určitě jaktěživo nestalo, co, Robbie? Měl jsem pocit, že dneska nemáš na novináře náladu. Oni totiž potřebují jenom optimistický materiál.“

„Teď tedy opravdu nemám zrovna náladu,“ připustil šéf. „To je moc dobře, žes ho vyhodil. Aha – ty sny. Víš – ne, ono to opravdu nemá cenu. Prostě stárnu, nic víc.“

Pierre přinesl omelety na stůl. Byly ovšem syntetické, ale šéf se rozhodl být vzhledem k pravému koňaku velkorysým a začal je sice oddaně, ale s nechutí převalovat v ústech.

„Třicet let už měřím a zase měřím setinky stupňů všude na světě,“ pokračoval spíš pro sebe, „a teď na stará kolena mě začíná úplně fyzicky bolet, když teploměr někde vyskočí a když si zakreslím novou a o chlup horší izothermu. Chápeš to?“ Pierre kývl.

„Chápu. Ale to znamená, že se teplota nezvyšuje všude, ne? Promiň, je to hloupá otázka. Noviny jsou pořád plné pokřiku, kde teplota o nějakou tu čárku klesla.“

„Nebo o víc,“ kývl šéf. „S tím ovšem ten mizera Ču-Lie počítal už před dvěma sty lety. To je přirozené. Turbulence konvekcí, ruptury nadloží a takové věci, co je lépe se o ně nestarat. Někdy znamená snížení teploty o dvě setiny stupně horší malér, než kdyby teploměr o čtyři stupně vylezl. Máš ten koňak někde při ruce?“

„Mám, hned tu bude. A jak to skončí. Počkej – tady čtu noviny: dočasná periodická aktivita, postupné ochlazování povrchu Země, vyčerpávání radioaktivních látek s relativně krátkým poločasem. To všechno už umíme nazpaměť, jako papoušci, ale chtěl bych to slyšet od tebe, Robbie!“

„To sis namouduši vybral tu nejšikovnější chvíli. Měl jsem raději jet rovnou do města. Nepořídil sis náhodou od té doby, co jsme se neviděli, nějaké dítě?“

„Blázníš?“ řekl Pierre směrem k lahvi, z jejíhož hrdla opatrně olupoval staniol. Stará bělovlasá paní Brizárdová se svatouškovsky culila z vigněty. „Děti – při mém fyzickém indexu?“

„Ovšem,“ kývl šéf, sledující se zájmem otevírací rituál. „Tak to snad spolkneš líp. Podle pana Ču-Lie bude tahle legrace s mírnými výkyvy bambusové pružiny pokračovat až do úplného roztavení povrchu planety. Potom to teprve půjde nazpátek. Pomalu se zase vytvoří hory, oceány, časem se snad objeví i první chuchvalečky živé hmoty. Za pár miliard let – to uteče jako voda – se z nich stanou lidé nebo něco podobného, třeba s osmi rukama a jedním okem na čele. Na takových detailech konečně nezáleží. A když už si pak budou ti roztomilí pitomečkové myslet, že jsou úplní vševědové, spustí jim bambusová pružina nových izotopů pod nohama. Da capo al fine. Možná, že se to párkrát stalo, jenže jsme to přirozeně nezjistili. Nebylo z čeho.“

„Přirozeně,“ řekl Pierre a nalil zlatý koňak do sklenic. Měl silné ruce, porostlé černými chloupky a ploché, široké nehty. „Přirozeně. Jenomže zrovna tohle v novinách nebývá.“

„Ne. To není nic pro ně, ačkoliv by to nějaký šikovný pisálek mohl docela pěkně narazit na všelijaké báje o Atlantidě, o potopě světa atakdále, atakdále,“ souhlasil šéf a převrátil do sebe bez přípitku první sklenici.

„Co pořád máte s tou vaší Kili?“ ptala se v tom okamžiku velmi plavá dívka se zornicemi zřejmě rozšířenými atropinem, takže se podobaly dvěma onyxovým korálům. „To je bar? Nebo vaše děvče? Proč o ní pořád mluvíte, když jste teď se mnou?“

A řekla to takovým tónem, že se inženýr zařekl nepokusit se už ani slovem získat její zájem o geotermiku.

Šéf otáčel v prstech broušenou sklenici ze silného, těžkého skla. „Tohle je taky kus mých zatracených snů, Pierre…“

„Ta sklenice?“

„Ne, ovšemže ne ta sklenice. Spíš myšlenka, že šťastné nebo alespoň poměrně klidné doby lidstva po sobě zanechaly moc málo památek. Skoro žádné. Chápeš to?“

„Nechápu, Robbie.“

„Tak vidíš. Jestli se ten zatracený Ču-Lie náhodou někde spletl v sečítání nebo odečítání a jestli se ještě větší náhodou se vším všudy nerozpustíme v klokotající žule, tak po nás zbude hromada věcí. Tohle přece znáš, ne?“ Jedním douškem vypil skleničku a z výšky ji pustil na podlahu. Vyskočila jako gumový míč, ale nerozbila se. „Co myslíš, že to je, Pierre?“

„No, co by – nerozbitné sklo. Jiné se dneska nedělá. A piješ moc rychle.“

„Nepiju. A žádné nerozbitné sklo. Tak se kdysi říkalo docela obyčejnému, jenomže podchlazenému sklu. Tohleto je, člověče, extratřída: krystalické sklo. Prakticky nezničitelné. To po nás zůstane strašlivě dlouho, jestli ovšem…“

Šéf mávl rukou, jako by zaháněl obtížnou mouchu. Oči měl trochu podlité krví.

„Víš, dlouho jsme si mysleli, myslím my, lidé, že všechno začalo kamením. Pěstními klíny, sekyrami a tak. Kdepak! Desetitisíce a statisíce let před tím si už člověk dovedl pořídit všelijaký vercajk. A kde je mu konec? Tak vidíš! Kosti, dřevěné klacky, oštěpy a hlavně ty kosti. Nezůstal ani prach, ani takovýhle kousek,“ řekl šéf, postavil prázdnou sklenku, aby mohl názorně ukázat, jaký kousek nezůstal. „Řekněme, že se na nic jiného nezmohl. Anebo řekněme třeba, že nic jiného nepotřeboval. Všechno, co chtěl, měl u nosu. Potom začalo přihořívat. Nepotřeboval už zbraně jenom proti zvěři, to je nesmysl, ta nejnebezpečnější tak jako tak postupně vymírala a i na jeskynní medvědy a šavlozubé tygry stačily kostěné oštěpy a balvany a pasti, ale proti pánům kolegům. Proti lidem. Rozumíš, Pierre? Tyhlety zbraně už zůstaly. Od kamenných mlatů a bronzových mečů až k atomovkám. A taky zařízení tenkrát lidé dělali zbytečně bytelně,“ šéf dopil skleničku a otřel si ústa hřbetem ruky. Na rozdíl od Pierra měl úzkou dlaň s dlouhými prsty, které se teď trochu třásly, „protože si tak stačili udělat na koleně jednou za život to, co nejvíc potřebovali. Boty pro dědka, tátu i vnuka, šaty k neroztrhání, nábytek na věčnost. Nalej mi!“

Pierre nalil a vzal si další cigaretu s medově žlutým tabákem z Clipperton Islands.

„O čem jsem to mluvil, sakra… Aha, už vím. Trochu jsme se z toho vybabrali teprve ve 20. století. Četl jsi o tom? Já vím, že četl, viď Pierre? Tenkrát se už vyrábělo ne pro výrobu, ale taky pro spotřebu a vypadalo to, že se užuž začne vyrábět taky pro lidi. Pohárky z křehkého skla jak kytičky, šaty z papíru, boty které vydržely jenom půl roku, ale zato báječně netlačily, auta na rok, na dva, a panelové baráky, které rostly jako houby po dešti a když urbanistům nebo hygienikům ruplo v hlavě, tak je bez velkých cirátů shodili a stavěli někde jinde. A líp. Komputery, počítače, víš? Všechno šlo jako po másle. Lidi už podruhé nemuseli po sobě nechávat hrady a kamenné sekery a to všechno harampádí. Rozumíš? A teď se podívej na sebe, na ten barák tady, na svoje boty, na zatracené letadlo, co s ním zítra – opravdu zítra?“ podíval se šéf na hodinky. Ukazovaly jedenáct hodin místního času a osm hodin světového času. „Jo, ještě pořád zítra. Co s ním poletím, s tím klukem. Tam dolů.“ Mávl rukou směrem k vařiči. „To není dobré, Pierre, to je moc špatné. Taky o tom se mi teď zdá.“

„Ne, opravdu ne,“ řekla inženýrovi dívka s onyxovýma očima. „Vždyť já… ale ne. Ne. Počkej chvilku.“ V rozšířených zorničkách se topily a volaly o pomoc jiskry strachu z očí inženýra.

„Proč ho tam vlastně vezeš ty sám, osobně, Robbie?“ zeptal se Pierre za chvíli.

Šéf měl hlavu v dlaních a dlouho neodpovídal.

„Kam? Koho? Aha, toho kluka. No máš pravdu, nakonec bych nemusel, ale tam dole,“ zas mávl rukou směrem k vařiči, „to může být moc zlé a já mu to chci trochu usnadnit alespoň do začátků. Že ho tam osobně zavedu. Bude z něj moc dobrý geotermik, Pierre. Nevěříš? Moc dobrý. To si zase nemysli…“ dodával si důraz bušením do stolu a díval se krvavýma očima zle a hádavě. „já dělám jenom dobré geotermiky a tenhle kluk je primus, abys věděl. A potom taky – ale do toho ti nic není.“

„Promiň. Chceš ještě koňak?“

„Jo. Říkal jsem ti přece, že se chci dneska opít. Alespoň trochu, trošičku.“

„Ani se ti moc nedivím,“ řekl Pierre spíše pro sebe a pokrčil rameny, „Já být na tvém místě, tak bych v tom lítal pořád. Od rána do večera.“ Řekl pojednou s neuvěřitelnou upřímností.

„Asi jo,“ připustil velkomyslně šéf. „To vypadáme, viď? My bychom kamaráde, neměli podle těch idiotů, futurologů vlastně dneska už vůbec vědět, co je to alkohol. Tedy například koňak.“

Šéf vrávoravě vstal a udělal pár kroků k oknu, opatřenému mezi tabulemi krabičkou aircondition, vhánějící do místnosti chladný vzduch. „Tady by měly být samé zahrady, ty sera – semary – Semiramidiny. Květy a vůbec. Bělostná města v rozkvetlých zahradách…“ recitoval šéf a pokoušel se otevřít okno, které jeho nedostatečně cílenému, byť i značnému úsilí vzdorovalo. „Otevři to, ksakru, nebo to rozkopnu!“

Pierre trochu vratce přešel po pokoji a otevřel okno. Do místnosti vrazil boxerským úderem horký noční vzduch. Řada světel kolem letiště ozařovala bezútěšnou pustou pláň, tu a tam mezi rozjezdovými plochami porostlou pouštní vegetací. Za dvěstě let poušť pomalu pronikala až k polárnímu kruhu. Oby slyšeli, jak v prudkém větru chřestí bodláky a kavyl, ostrý jako nůž. Na západním nebi se mihotala růžová záře, chvílemi osvětlující nízké mraky. Příliš nízké. Oba muži měli dost zkušeností, aby věděli, že je to kouř z obrovského požáru.

„Někde hoří…“ řekl tiše Pierre. „Kristepane, zase někde hoří…“

„Někde?“ opřel šéf čelo o rám okna. „Žádné někde, drahoušku! Někde nesmí hořet. Musíme pro potěšení duše vědět, kde hoří, ne? To hoří, abys věděl, lesy u Prés. Vím o tom už dva dny. Naházeli jsme tam za posledních dvacet let tisíce tun dignitu. Dál už to nemělo smysl. těžba nestála za řeč. Všechno popel a troud. Ani papírny to nechtěly. No, Pierre, to nic, to nic…“ poklepal Robbie svému společníkovi na rameno. „Na to by sis taky časem zvykl. Vidíš, dva dny bez dignitu – a konec. Už to hoří.“

„Proč se o tom nepíše? Nikomu se nic neřekne, neohlásí…“

„Tak to zase pr, kamaráde! Těch pár lidí, co tam asi žilo, se to včas dozvědělo a zmizelo i se všemi nerozbitnými skleničkami a krabičkami aircondition a možná i s domácími láry a penáty. Tohle moji mládenci spolehlivě zařizují se vší parádou. A že se o tom nepíše? Bodejť by se taky psalo! Myslíš, že to chce někdo číst? Mám –“ šéf těžce oddychoval. „Mám napsat třeba pro toho chlápka z Le Mondu fejetónek, jak budeme za sto nebo za dvěstě let všichni čvachtat ve žhavé lávě? To by byl sólokapr. Hergot!“

„Au!“ vyjekl inženýr, „co to bylo?“

„To byl háček, miláčku,“ odpověděla dívka s onyxovýma očima. Topily se v nich dvě nekonečné řady lamp.

„Nech toho, Robbie, prosím tě,“ řekl skoro šeptem Pierre, zavřel okno a nejistě se vrátil na své místo. „Neměli jsme o tom vůbec začínat. A já myslel…“

„Promiň kamaráde,“ přejel si šéf dlaní obličej, jako by stíral pavučinu. „Jsem hnusný chlap, ale potřeboval jsem se vypovídat. Někdy to na člověka přijde, víš? I na šéfy. Ostatně, ty lesy kolem Prés zkusíme rekultivovat něčím odolnějším. Jako vždycky.“ Vypadal najednou docela střízlivě. „Chtěl jsi něco říci, ne?“

„Ale ne, hloupost, nestojí to ani za řeč. Dáš si ještě koňak?“ Šéf zavrtěl hlavou. „Ne. Ne že bych proti tomu něco měl, ale dneska bych se, jak figura ukazuje, neopil. Jenom bych byl čím dál tím hnusnější a nakonec bych se s tebou asi popral. Nechci koňak. Sklenici minerálky.“

„Mám tu něco lepšího, Robbie,“ ožil potěšeně Pierre. „Chateaux Latour z mojí vinice. Předloňský ročník. Všechno do nohou, nic do hlavy! Lepší než minerálka. Dal jsem ho už stejně pro jistotu vychladit.“

„Ty ještě máš tu svou vinici?“ podivil se šéf.

„Samozřejmě, proč ne? Celkem nás to moc nepostihlo. Za posledních padesát let se teplota půdy zvýšila jenom asi o šest stupňů.“

„To by šlo,“ řekl pro sebe šéf.

„Viď? A to víno má jiskru, člověče. Uvidíš!“

„Má jiskru, oheň. Jakpak by taky nemělo. To se ti povedl ohromný vtip…“ zakryl si šéf obličej dlaněmi. „Já mám někdy dojem, že se z toho všeho zblázním.“

Inženýr padal ve vírech horké závratě někam dolů a ještě dolů a ještě jednou dolů na hladké čepele, které jím pronikaly a uhýbaly právě před srdcem.

Pierre nalil víno ze štíhlé, vysoké lahve a šéf se napil žíznivě a zhluboka, jako by to bylo první a poslední víno v celém jeho životě.

„Aha, Robbie, tohle jsem ti chtěl říct. Víš, je to hloupost, ale já se ti s tím přece jen svěřím. Letos přiletěli špačci.“

Šéf udiveně vyvalil oči. „Špačci? No, a co?“

„No a nic –“ pokrčil rameny Pierre. „To se ví, že nic. Jenom – že jsem je na vinici viděl naposledy, když jsem byl docela malinký kluk. Pomáhal jsem je tenkrát tátovi zahánět. Dělali nám hrozné škody, protože v okolí už nebyly dohromady žádné zahrady a tak se pustili do vinic.“

„Takže je to nepříjemná zpráva, co?“

„Je, ale proto ti to neříkám. Ty mi je tak jako tak zahánět nepůjdeš a já už jsem si opatřil ultrazvukovou sirénu. Ale stejně je to zvláštní, nemyslíš? Skoro po čtyřiceti letech.“

Šéf otáčel sklenici v prstech. Měla tvar květu a on zkoumal jiskřičky, hořící tu a tam někde uvnitř vína.

„Hm. Tak abys věděl, Pierre, důvěru za důvěru. Ty mně špačky a já tobě ještě něco o tom, proč vlastně s tím – s tím mládencem letím dolů. Ale nech si to pro sebe, kamaráde! Děje se něco moc divného. Špačkové – oni to nejsou jenom špačkové. Já bych ti mohl vyprávět ještě fůru dalších věcí, jenže bys to nepochopil. Zkrátka: objevily se tepelné oscilace, chápeš to?“

„To je ohromné, Robbie. Vůbec ne.“

„Aha. Některé stanice nám zkrátka hlásí, že se teplota kývá sem a tam. Většinou ne o moc, ale ono taky to kývání není hlavní a nejzajímavější. Ohromně zajímavá je frekvence výkyvů. Hrozně rychlá, proti všem teoretickým předpokladům. Rozžhavené horniny prostě nemohou sáláním a vedením a já nevím, vlastně vím, ale ty nevíš, čím ještě, ztratit tolik tepla tak brzy. A vidíš – ty potvory ztrácejí. A pak se ovšem zase ohřívají.“

„To je trapné pro teoretiky, Robbie, že?“ pousmál se Pierre. „To se u nás taky občas stane. Nějakému prototypu se lámou křídla nebo nedostává flutter, ačkoli je to teoreticky vyloučeno. Zatím jsme vždycky zjistili, že byla teorie vedle a že by tak trochu potřebovala generálku.“

„Vážně? Úplně vždycky?“ zeptal se naivně.

„Samozřejmě. Vlastně počkej! Vždycky ne. Jednou jsme uvázli, to ti je legrace. Na chroustu.“

„Tak vidíš, obyčejný, pitomý chroust…“ pokýval hlavou šéf vážně a moudře jak marabu. „A co s ním vlastně je?“

„No, nic, jenom to, že létá. Víš, on je z hlediska aerodynamiky uplácán tak mizerně, že by vlastně vůbec létat neměl. Teoreticky. A protože je to zřejmě někde uhozené, tak u Vickersů vyhodili spousty peněz na ohromný model chrousta a vpálili ho do aerodynamického tunelu.“

„No a?“ zajímal se šéf.

„Teorie je úplně v pořádku. Chroust absolutně nemůže létat. Kdyby ti náhodou bzučel kolem hlavy, tak máš halucinace. A teď vážně. Někde se asi v slavných teoriích o vztlaku a létání na něco zapomnělo.“

„Právě, kamaráde. V tom to všechno je. Nic takového profesor Ču-Lie v těch svých zatracených rovnicích také nemá. A víš, co jsme udělali?“ Pierre jenom zavrtěl hlavou.

„Šli jsme s tím za starým Mansourem.“

„Neříkej!“ zdvihl Pierre překvapeně oči. „Do hlavního střediska? Říká se, že jejich největší počítač je rezervovaný pro nejdůležitější úkoly a že se zadává na celá léta předem.“

„Taky jo,“ prohlásil hrdě šéf a nalil si další sklenici, „jenže když jsem Mansourovi vysvětlil, o co kráčí, hned vyhodil nejbližší možný program v termínu, do kdy jsme to dokázali dát dohromady. Nacpali jsme do té jejich mašiny asi šedesát tisíc údajů. Dovedeš si to vůbec představit?“

„Dovedu,“ přikývl Pierre. „Pětimístná čísla mně ještě docela jdou.“

Šéf se naklonil přes stůl a chytil ho za klopu kombinézy.

„Počítání trvalo jenom dvě hodiny. To víš, dvanáct miliónů tyristorů a diod už něco vydá. A potom ta mašina vyplivla asi metr děrné pásky a bylo to.“

„Prosím tě, Robbie, nedramatizuj to jako špatnou detektivku a vymáčkni se. Co bylo? Nechceš ještě koňak nebo víno?“

„Minerálku,“ řekl šéf a dopil víno. „Co bylo, to je ono, jak praví Hamlet. Program má dvě varianty řešení přibližně na téže úrovni pravděpodobnosti a se stejným zatížením aberacemi nejistých faktorů. Tak za prvé může jít o zatím nepozorovanou, ale v daných možnostech teoreticky přípustnou slapovou rezonanci atomových jader se servanými slupkami elektronů, zkrátka rotaci jejich silových polí a tektonickými ději. Víš, zvyšování teploty a tak.“

„Nevím. To by bylo dobré?“

„Ne, to by bylo moc zlé. Tohle už totiž jednou Země zažila, jenže v trochu jiné formě. Víš, tenkrát, když se rodil Měsíc. Otáčela se čtyřikrát rychleji než dneska a sluneční slapy, mršky, začaly rezonovat s oběhem. Napřed to pořádně rozhoupalo oceány, potom se začala kolíbat i zemská kůra – a lup! Z místa, kde je dneska Tichý oceán, se najednou narodil Měsíc.“

„To by tedy znamenalo… lup?“

„Jo, zrovna tak. Kdyby cyklické výkyvy teploty překročily míru tepelné pružnosti kůry, tak by se stalo zrovna to, jako když nějaký mamlas stříkne na rozpálenou zkumavku studenou vodu. Zemská kůra by praskla. Za pár vteřin by bylo po legraci.“

„A ta druhá varianta, Robbie?“

„To je tak trochu těšínské jablíčko, protože vychází naprosto z nepotvrzených předpokladů. Té moudré mašině totiž vyšlo, že by mohlo jít o zpětnou vazbu jaderných procesů.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Víš, to je něco jako tvůj chroust. Nejspíš si to můžeš představit asi tak, že jádro radioaktivního prvku za určitých mezních podmínek tlaku, teploty atakdále, atakdále už energii nevydává, ale začne přijímat. Polyká kvanta jako bumbrlíček, všechny možné vlny, od alfa záření přes tvrdé gama paprsky až ke kosmickému záření. Přitom se ovšem pohyb atomů zpomaluje. Z hlediska termochemie je to endotermika. Zkrátka chladne to.“

„A jak dlouho?“

„V tom je to Pierre, v tom to je: až do vytvoření přibližně stejného množství izotopů, jaké byly na počátku celého cirkusu. Bůhví, čím se kryjí energetické ztráty. Mansour vrtěl hlavou a říkal něco o anihilaci, jenomže nic takového neviděli ani u synchrofazotronu v Berkeley. To se ví, těch jejich ubohých pětasedmdesát miliard elektronvoltů a to, co se děje tam dole…“ šéf jenom pohrdavě mávl rukou. „A ještě něco,“ skoro šeptal. „Už rok tyhle moc divné oscilace a ledacos kolem nich sledujeme všude na zeměkouli. Ti tvoji špačkové nejsou ani prvním, ani jediným příznakem, že se něco děje. Máme zvláštní mapy, víš, ne podle izoterm, ale podle kvality a rozkmitu toho zatraceného tepelného houpání. To se ví, že v trezorech. Člověče, to ti je jako z udělání. Všechno se sbíhá do Afriky, ke Kilimandžáru, ačkoli vulkanická aktivita se zrovna tam skoro vůbec nezvýšila. To se ví, dvacáté století to není, ale Krakatoa taky ne.“

„A ty tam zítra – vlastně dneska –“ opravil se Pierre, „letíš s tím chlapcem?“

„Tam,“ kývl šéf.

„Je to nebezpečné? Myslím pro něho?“ studoval Pierre prázdnou sklenku. Šéf potřásl hlavou, jako by odstřikoval poslední stopy alkoholu. Teď už vypadal jenom staře a unaveně.

„Ano, je to velmi nebezpečné,“ řekl pomalu.

„Robbie – ty ho tam posíláš umřít…“ hlesl Pierre a neodvážil se vůbec na šéfa podívat.

„No, a co?“ odpověděl šéf pomalu a těžce. „Posílám. Podle všeho posílám. A není sám. Co mám ksakru dělat? Myslíš, že mě to těší? Myslíš, že za války bavilo oficíry posílat svoje spojky před území, které se vařilo výbuchy? Mám brečet? Mám si tam snad jít dřepnout sám? Za týden tam pojdu, i když mne náhodou sopka ušetří. A zatím na Základně…“

„Já vím, to nejde,“ kývl honem Pierre. „Ale copak by nemohly, víš, třeba automaty…“

Šéf se opřel v křesle a pobaveně Pierra pozoroval.

„Automaty… Mluvíš jako spisovatel z dvacátého století, člověče. Zavolejte automaty, meteor nám urazil knipl kosmické rakety. A automaty přiběhnou s kniplem a francouzákem, než si kosmický hrdina odbude malou sedánku s kulovitými obyvateli nějaké zatracené planety. Ne, to nejde. To se ví, že bychom tam mohli dát automatické sondy a že by nám hlásily všechny možné údaje, ale fungovaly by jenom do první poruchy. A na Kili jich bude sakra moc. Kromě toho by byly automaty, schopné postihnout všechno, co může postihnout člověk a co potřebujeme vědět, asi větší než celá sopka.“

„Trochu přeháníš,“ poznamenal Pierre.

„Já? Vůbec ne. To je přece dvěstě let staré nedorozumění. Něco jako technický úkol: zařiďte, aby bicykl dojel bezpečně na druhý konec města. technicky se to dá vyřešit. Teoreticky. Stačí kybernetická mašina s dostatečnou kapacitou a rychlostí – podle starého Mansoura by musela mít asi dva milióny diod. K tomu nějaká ta televizní kamera, motor, gyroskopy, dohromady by to šlo do desítek tun i při největší úspornosti. Takže druhé řešení, posadit na kolo usmrkaného kluka, je rozhodně schůdnější.“

„A ty zkrátka posazuješ na kolo kluka…“ poodešel Pierre k oknu do vyprahlé krajiny, ozářené vzdáleným požárem. „Kluka s možností, řekněme, deset k jedné, že přežije. Je to dobrý vklad?“

„Je. I kdyby to nebylo deset, ale tisíc k jedné. Jinak bych to přece nemohl dělat, Pierre! Každou minutu teď nevznikají stovky prcků proto, že by neměli před sebou nic, vůbec nic. To je přesně jako by umírali. Stovky dětí za minutu, rozumíš? Taky proto mám právo,“ unaveně svěsil hlavu. „Ale jenom právo, Pierre, jenom právo, nic víc už mi nezbylo.“

„Vzpomeneš si na mě i u té své protivné Kili?“ řekla dívka s vlasy rozhozenými po inženýrově rameni. Její obrovské oči pohltily už nejenom strach, ale celou noc a všechny noci, které ještě měly následovat.

III.

Evropa začínala zvolna, ale neúprosně ztrácet přesné a důvěrně známé tvary a cudně zakrývala svou proměnu závojem kouře.

Tady to bylo trochu jiné.

Vysušené nížinné bažiny, koberce džungle a rozlehlé savany, prošité křížem krážem drobnými stehy žirafích stop, vysychaly na troud, vykvétaly pod křísnutím blesků tropických bouří purpurovými čelenkami plamenů a uhasínaly v přívalech lijáků. Horká půda posílala do boje stále nové a nové vlny vegetace. Bambusy a plané banány se draly z černé půdy jak bílí mouční červi, ale pod bičem radioaktivních krbů, kolotajících blízko nejjemnějšího vlásení kořínků, dorůstaly do rána velikosti kopí. Nezničitelná plíseň duhových barev obalovala všechno, co vychladlo k doteku dlaně, aby se vzápětí rozpadla v prach a miliardy výtrusů, pronášejících mezi plameny poselství života i slizké hniloby. Šílené antilopy kudu s popálenými boky a osleplýma očima se vyhledávaly a vrážely si šroubovice rohů do břicha. A v řekách, zahalených kotouči par a občas téměř vroucích, jestliže protekly hořící džunglí, bolestně řvali hroši.

Svahy byly dosud chladné. Na severních úbočích a v rýhách, vytvořených ztuhlými provazy lávy, se tu a tam na několik hodin udržel sníh. Sem utíkali paviáni s těžkými zadky, vlekoucí v zubech novorozené gazely, sem se přestěhovali supové a gepardi. Občas zaduněla tupá, ohyzdná rána, když se z příkrého útesu zřítil slon, několikrát se obrátil ve vzduchu a dopadl, změněn čepelemi termitích hnízd v nepopsatelný cár krvavého masa.

Ještě výš, tam kde ustávaly stromy i jejich ohořelé, křehké kostry, žily horské gorily. A nad tím vším, nad zmítající se Afrikou, proměněnou v gordický uzel bolestného života, páchnoucí smrtí, stála nehybná kytice ohně, tryskající jak z hrdla vázy z nejvyššího kráteru Kilimandžára.

Letadlo sklouzlo po křídle, obezřetně se vyhnulo proudu sopečných bomb, pršících širokým vějířem do hořící džungle a s vrtulemi obrácenými k černým oblakům kouře a sopečného prachu pomalu, metr po metru sestupovalo na náhorní planinu opodál kráteru, kde pod silnými stropy z betonu a buxezitu, zesíleného ocelovými pruty, odolávala nepatrná výspa lidského života, podobající se zároveň eskymáckému iglú i všem chatrčím a jeskyním a kolovým stavbám a chrámům – geotermická stanice.

„Vypadá to tu hůře než posledně. Zatracená práce…“ vyplivoval slova pilot. Pral se s řídící pákou a pedály, aby vyrovnal trhavé výkyvy letadla. V těchto okamžicích nebyl automatický pilot k ničemu, leda jako slušný prostředek sebevraždy.

Šéf neříkal nic. Každé trhnutí mu projelo hlavou jak rána palicí. Měl si skutečně místo koňaku vzít tabletu Conakrylu – ale ne. To není trest, to je následek. A těch pár hodin klidného spánku v Pierrově kutlochu taky za něco stálo.

Inženýr předstíral lehký nezájem. jenom tu a tam zvědavě pozoroval okénkem, kde se podle polohy letadla střídala buď opona ohně, stěna sopečných lapidů, padajících jako vodopád elegantní, nekonečnou křivkou do propasti, nebo téměř souvislá pokrývka kouře nad krajem, občas protržená zábleskem vodní hladiny či vzedmutým obrysem horského hřebene. Ještě těch pohledů užije dost a dost.

Podvozek letadla se konečně dotkl země, vlastně malé plošiny před betonovým bunkrem. Všichni tři muži mlčky rozepjali ochranné pásy. Inženýr otevřel dvířka a zaklesl do závěsů hliníkový žebříček.

„Prosím, šéfe…“ poodstoupil.

„Jen jděte, jděte, mládenče, máte na to právo,“ postrkoval ho šéf.

„Vůbec ne. Já jsem tady doma,“ pousmál se inženýr. Šéf po něm vystřelil kratičký pohled a vstoupil na schůdky.

Ocitl se ve světě hromu a ohně, ve světě, který se chvěl jako v horečce. Nízká džungle se za posledních sto let vyšplhala až na temeno vedlejších kuželů a obklopovala stanici palisádou květů, mezi nimiž bylo tu a tam vidět spleť ohořelých větví a hromady popele minulých požárů. Bouřlivý vítr, točící se nad kráterem, přinášel střídavě žhavé sirné závany a vzápětí dýchal ledovým chladem. Mezi zuby skřípal jemný popel, uklidňující a lomící barvy všude kolem do pastelových odstínů šedi.

Půda se chvěla tak, že se zdálo obtížné udržet rovnováhu. Byl to ovšem jen dojem, ale inženýr a pilot se docela nevědomky rozkročili jako suchozemci na vratké palubě.

Kili byla ohromující. S táhlým, neustávajícím řevem a chroptěním chrlila do výšky vějíř ohně a žhavých kamenů, tvárných jako kapky rtuti. Zdálo se, že nejbližší závan větru obrátí šarlatovou záclonu ohně nad stanici, pokryje ji a vyhladí ze světa, ale sopka byla neskonale silnější než vítr. Ten odvál oblaka kouře a sirných par a roznášel je na všechny strany.

Inženýr zaslechl v hluboké, jednotvárné harmonii sopky rušivý, disonantní tón. Něco vřeštělo a hystericky naříkalo falsetovým hlasem, následovaným rytmickým bubnováním.

„Slyšíte, šéfe?“ zaklonil se inženýr až k uchu osloveného, „to jsou duše sebevrahů?“

Šéf chvíli pozorně poslouchal.

„Ne, mládenče, tady není Mihara. Než by se zklamaná a opuštěná dívka vyškrábala na Kili, bude v přechodu. Nebo si najde deset jiných chlapů. To jsou gorily. Prý se sem stáhly ze všech stran. Nevšímejte si jich. Můžete zapojit kolem stanice ochranné silové pole, jenomže bohužel ještě nikdo nevymyslel pole, kterým by procházely molekuly vzduchu a gorily ne. Mohl byste se udusit. Nechte je být, jsou plaché a bojácné.“

Inženýr naznačil hlavou, že rozumí, ale přece jen se nervózně ohlédl, když se odněkud docela zblízka ozval jekot, přecházející do divokého řevu. Vypadalo to, že mu chudinky gorily překážejí víc, než ohnivá čelenka, Kili. Alespoň trochu zapomene na neustálé otřesy. Ty a ten kravál jdou opravdu na nervy, usoudil šéf.

Cítil se hrozně starý. Někde hluboko pod hrudní kostí se zase jako varovný signál zapálil ohníček bolesti. Stávalo se mu to hlavně v bláznivých nadmořských výškách a mezi ty vrcholek Kili určitě patřil. Nenápadně vysypal z lahvičky bílý prášek a vložil si ho pod jazyk. Bolest se rozpustila v návalu krve, jímž se mu na okamžik zatmělo před očima. Zůstal pocit nepříjemného tlaku, jako by polykal příliš velké sousto. To ta zatracená Kili, namlouval si šéf, a taky ovšem zatracený Pierrův koňak. Inženýr tu prostě musí být. Nedá se nic dělat. On nebo někdo jiný. A on je zrovna na tuhle práci připravený nejlíp. Nemám si vůbec co vyčítat. Nemám si co předhazovat. Je to všecko blbost, blbost, blbost. Tak se trochu vzpamatuj, dědku, a nehraj tady divadlo.

Předání stanice bylo vyřízené za několik hodin.

„Co dělat, chlapče, není tady oikumene,“ řekl, když si konečně sedli v chladné místnosti stanice do křesel. Pilot zatím nerušeně spal na inženýrově posteli. „Slyšel jste o tom? Ne? Již staří Řekové, víte? Oikumene pro ně znamenala obyvatelný pruh země. Na severu ohraničený tokem Dunaje, na jihu Nilem. Jenom tam mohli žít lidé. Severněji byl věčný mráz a jižněji věčný oheň. Takže se nemáte čemu divit.“

Inženýr těkal očima po místnosti stanice. Připomínala by nejspíš celu tibetského mnicha, nebýt knihovny se svazky podle výběru, barevného nábytku a hlavně řídícího panelu malé elektrárny, ochranného silového pole a dálkových teploměrů, spouštěných na titanových kabelech přímo do kráteru a do vrtů v okolí.

„Já se vůbec nedivím, šéfe. Ale co když se stará Kili zblázní a dá se do toho?“

„To bychom měli včas poznat,“ řekl konejšivě, ale teprve po chvilce uvažování šéf. „Už jsme se o sopkách ledacos naučili. Víte to přece, ne? Vždycky zbude pár hodin času, aby vás tady vyzvedli letadlem z Kisangani.“

„Promiňte, šéfe, ale nepochopil jste mne. Blížící se výbuch bych měl poznat sám i bez vašich mašin v Radě. Jde mi o to, že měření může mít ohromný význam zrovna ve chvíli, kdy by se do toho Kili dala,“ pravil zaujatě.

Šéf se na něj pozorně podíval. „Ano. Může.“

„A že bych tu měl vlastně v tom případě zůstat,“ dokončil inženýr nesvým hlasem. To nebyl strach před smrtí, to byl strach před patosem. Lidé dvaadvacátého století tomuhle přepychu už dávno odvykli.

„Víte, co?“ navrhl šéf, „nebudeme teoretizovat. Nemá to smysl. Kili je – to máte pravdu – hrozně zajímavá a možná dokonce rozhodující pro celou užitou geotermiku. Alespoň to tak vypadá, rozumíte? Ale variant možného vývoje situace je mnoho. Zařídíme se podle nich.“

Inženýr zřejmě nebyl spokojený.

„Ale co když – promiňte šéfe, chci mít ve všem všudy docela jasno – co když se do toho Kili, opravdu dá a bylo by prima tu zůstat tak dlouho, že už na letadlo z Kisangani nezbude čas. Slyšíte mně?“

Šéf sebou trhl. Poslouchal právě bolest v prsou, pomalu se rozlévajícími postupnými vlnami palčivé řezavosti do ramen, do loktů a dál až do špiček prstů. Násilím se vyrušil a z vlastního těla vyplul na hladinu okolního světa. Několikrát hluboce nadechl. Věděl, že to pomáhá skoro stejně rychle a účinně, i když ne na tak dlouho, jako tablety z lahvičky.

„Samozřejmě, že slyším. Nejsem hluchý, inženýre.“ Ještě několikrát hluboce nadechnout. Tak. Teď je to lepší. „Co ode mne chcete slyšet? Řekněte si sám. Já vám to pro radost budu opakovat.“

„Pravdu,“ řekl velmi mladý inženýr.

„Pravdu? Tak tedy umřeš, mládenče. Když by bylo nejhůř, asi to jinak nepůjde. Ale to nic! Buď půjde všecko k čertu, nebo to budeš zrovna ty, kdo dá první signál, že máme nějakou naději. A potom naše ženy zase zalidní svět. Můžeš klidně umírat.“

Bylo to venku. Šéf si uvědomil, že se s přibývajícími lety a s častějšími bolestmi u srdce stále častěji odpoutává od břehu svého života a vydává se hluboko do minulosti, kterou ovšem znal jen z knih. Jak to bylo? Ano – v té knize o krymské válce… ‚Umřeme vojáci, ale neustoupíme!‘ ‚Umřeme, vaše vysokoprevoschoditělstvo, hurá!‘ odpovídali vojáci. A kde je právo, kde jsou hranice, kdo je označí kameny? Prospěch celku je složen z prospěchu jednotlivců, všecko ostatní je jedovatá lež. Kde jsou hranice moci, kde je měřítko, kde je jistota, kdo musí ustoupit, kdo musí trpět, kdo musí zemřít? Ještě několikrát nadechnout, zhluboka. Mám právo dýchat? Mám právo na lék v kapse, posílám-li toho kluka tak blízko smrti, že hraniční čárou je jenom pavučina? Proč on, proč ne já? Proč ne pilot?

Rachot sopky doléhal do cely geotermické stanice tlumeně a gorily umlkly. Pilot na lůžku si přejel dlaní obličej a otevřel oči.

„Poletíme, inženýre, zítra musím být zase v Radě. Čekám na vaše měření. A všímejte si všeho, rozumíte? Všeho. Jestli je to důležité nebo ne, zhodnotíme my.“

Všímej si, chlapče, špačků nad vinicemi, všímej si termitích hnízd. Jenže tohle všechno ti nemohu vykládat, to musíš poznat sám.

Letadlo se pomalu vzneslo v kotoučích sopečného prachu, rozvířeného vrtulemi, pak opatrně obkroužilo ohnivou kytici plamenů a zmizelo.

Inženýr chvíli postál před vchodem stanice. Teď byl sám. S gorilami, s třesoucím se vrcholem hory a s ohněm. Vzduch byl řídký. Není divu, že šéfovi nesvědčil.

Vešel do stanice, přejel dlaní řadu tlačítek a jedno z nich stiskl. Ve zlomku vteřiny nastalo absolutní ticho, tak náhle, že ho skutečně udeřilo do uší. Jen nějaká konzerva v chladícím boxu drnčela neustálými drobnými nárazy. To se nad stanicí sklenulo neprostupné silové pole a oddělilo ji od celého světa. Moskyti a drobní duhoví brouci, zachycení v jeho stěnách, byli rozdrceni a seškvařeni molekulami, které si pojednou podaly ruce a zkameněly. Až zruší silové pole, nepropouštějící ani řev sopky, ani vzduch, ani gorily, spadnou k zemi, podobni střípkům barevných sklíček.

Slyšel své kroky, když přecházel k drobnému mikrofonu, spojenému se šéfovou telekomunikační sítí. Slyšel své srdce, když usedal k přístroji. A pak vystřelily elektromagnetické vlny z antény, v neměřitelně krátkém okamžiku prolétly řetězem družic až nad Paříž, kde se v ošklivé budově, podobající se soudu nebo notářství, změnily v písmo a písmo bylo lhostejným strojem vsunuto do obálky a obálka do válečku pneumatické pošty.

Jsem konečně u své Kili. Jsem doma.

IV.

Silové pole nemohlo být stále zapojeno; v geotermické stanici prudce stoupala teplota. A pak – ticho umožňovalo inženýrovi vnímat, že plyne čas a chápat, že neobětoval (lze-li ovšem mluvit o obětování) jenom život, ale něco daleko cennějšího: nenahraditelné minuty, vteřiny a hodiny, vytržené ze světa a odhozené do věčnosti beznaděje, že se vrátí nebo alespoň zkondenzují a jako žhavé zárodky stanou embryem budoucnosti. Gorily zůstaly v nízké, zaprášené džungli. Občas slyšel praskání porostu, jak se staří samci prodírali za čerstvými, šťavnatými listy, kterých bylo stále méně a méně, občas zahlédl kmitnutí ryšavé srsti a zaslechl hněvivé nebo bolestné zavřísknutí. Teplota kolísala kolem stále stejných hodnot jak jazýček rozhoupaných vah a dny ubíhaly v jednotvárnosti dunění a otřesů, rozechvívajících seismografy a brázdících vyschlou půdu stále houstnoucí sítí pavučin tak dlouho, než tropický liják změnil hlínu, ztvrdlou na železo, v tvárné a lepkavé bláto. Pak začalo všechno nanovo.

Tu a tam musel provést opravy na vedení. Kili byla neobyčejně temperamentní dáma, trhala kabely, časem spalovala i nejodolnější izolaci a dobře mířenými ranami balvanů tříštila krycí domečky nad vrty se spuštěnými teploměry.

Někdy měla ohyzdnou podobu. Se zvukem podobajícím se křečovitému zvracení nebo neztišitelnému vlhkému kašli vyvrhovala fontány husté lávy, rychle tuhnoucí na úbočích a vytvářející zbrusu nový reliéf vulkánu. Pak musel inženýr navléci ochranný azbestový plášť, nasadit přilbu a umísťovat teploměry tam, kde se to zdálo být užitečnější. Nebezpečí nebylo nijak zvlášť veliké. Brzy se naučil extrapolovat celou dráhu balvanu, jakmile vyletěl jako prudce vyplivnutý chrchel z ohnivých úst Kili a poměrně přesně předvídat, kam dopadne.

Teplota kolísala jako jazýček vah tak jemných, že se nemohou dlouho, velmi dlouho ustálit. Za pár týdnů inženýr zjistil, že gorily zmizely. Dlouho se domníval, že si prostě zvykl na jejich vřeštění a dunivé brumlání a že je v řevu sopky neslyší. Ale nebylo to dobré vysvětlení. Ani ryšavé hřbety se už neobjevovaly mezi listy a hnízda, ledabyle naskládaná z větví tu a tam na okraji pralesa, byla vychladlá a opuštěná.

Povšiml si toho právě v den, kdy skoro všechny teploměry shodně zaznamenaly pokles o zlomek stupně. Nebylo to sice mnoho vzhledem ke stovkám a tisícům stupňů, které trvale ukazovaly, ale dost, aby šéf na druhé straně světa projevil v telefonu čilý zájem.

„Ano? A gorily zmizely, říkáte, inženýre? Co to znamená? Shořely, vymřely, byly vzaty na gorilí nebesa, nebo sestoupily níž, k řekám? Jak to, že to nevíte? Proč si myslíte, mládenče, že jsme vás tam posadili? A odcházejí dolů každý rok nebo je to úplná novinka? Nemyslíte, že vaše knihovna není pro ozdobu, a že se tam o tom někde dočtete?“

Inženýr raději tápavým pohybem vypjal silové pole, aby smíchal lavinu ledových otazníků s důvěrně známým chrapotem Kili. Od té doby už do svého poznámkového bloku nenapsal ani slovo o gorilách. Ale nebyly tu. Nezbylo po nich ani stopy. Někdy se mu zdálo, že zahlédl kmitnutí ryšavého hřbetu hluboko dole, v propasti říční džungle, stále hořící a vždy znovu vyrážející nezmarné výhonky. A sloni, ano, ani sloni už netroubili tak blízko, jako když poprvé spal v cele stanice a kdy se mu zdálo, že každou chvíli narazí dlouhými kly na stěnu. Teď se jejich troubení podobalo spíše vzdálenému hlasu lodní sirény, ztlumenému mlhou a vzdalujícímu se každým úderem lopatek šroubů.

„Co je s gorilami?“ ptal se šéf pokaždé a pokaždé chtěl být ujišťován, že se nevrátily. Inženýr mohl vyhovět s klidným svědomím. A pak se objevily magnetické poruchy, které neměly nic společného se sluneční činností. A vznikaly někde hluboko v nitru země, v čarodějných kotlech nekonečné Valpružiny noci, roztančily střelky kompasů a polykaly hlasy, jimiž se dorozumívaly družice. Dopisy z Paříže, které inženýrovi vyklepával jeho maličký radiodálnopis, byly plné mezer a prázdných řádků.

… miluji… příliš dlouho… mám… čekám

Takže měl možnost doplňovat kryptogramy nejkrásnějšími a nejbolestnějšími slovy. Nebo jen mlčením.

Teplota kolísala, ale poklesy se prohlubovaly a rubrika na straně ‚dal‘ stále zřetelněji převyšovala rubriku ‚má dáti‘. Týden po týdnu, desetinku stupně po desetině. Na součet odpověděl šéf: „A co gorily, gorily se nevrátily?“ čímž vyvolal u inženýra vážné pochybnosti o svých schopnostech řídit dál rozsáhlý systém geotermických stanic, rozepjatých po celém světě.

Šéf věděl, že si o něm budou myslet něco podobného a smířil se s tím právě tak pokorně, jako s nesčetnými lahvičkami bílých tablet, rozházenými všude po kanceláři a praskajícími pod nohama, jako se žhavými bolestmi pod hrudní kostí a se zápachem kouře ve vzduchu, který naprostá většina lidí už dávno přestala cítit. On si nikdy nezvykl.

Trpělivě se vyptával inženýra na gorily, Pierra na špačky, osamělé stanice u grónských městeček Jacobshavnu a Amdruptshavnu, tonoucích v přívalech ledové vody z tajících ledovců, na tuleně, velryby a mrože. Nově zřízenou základnu u Alice Springs, nedaleko místa, kde výtrysky lávy zničily Sturbesyho středoaustralskou stanici, na klokany a králíky. Věděl dokonce o šuškání mezi frekventanty geotermické školy, že si pořídil sklenici s rosničkou a věděl také, že je to považováno jenom zpola za vtip. Uklidňovalo ho a zároveň těšilo vědomí tajemství, o němž tenhle vědecký potěr neměl ani tušení a které neuznal za vhodné prozradit posádkám stanic: o dvou nesmírně vzácných hodinách týdně, vyhrazených na ústředním počítacím stroji starého Mansoura. Kdyby bylo vůbec možné něco takového zaplatit, stál by šéf a jeho gorily, špačci a tuleni, klokani a ovšem i záznamy teplot miliardy dolarů, liber, rublů, franků, provrtaných mušliček – zkrátka čehokoliv. Čas na Mansounově počítači byl tím nejvzácnějším, co vůbec mohlo toto století nabídnout. Proto nestál ve skutečnosti za nic.

A nevěděli ani o štábu zoologů, zoopsychologů, historiků, paleomagnetiků, geotermiků a ovšem i matematiků programátorů, kteří šéfovy zprávy, převedené do řeči počítače, předávali jedenácti miliónům tranzistorů a diod, vyrývaly do paměti laserových paprsků, magnetických pásků, děrných stužek i pneumatických labyrintů, aby se po několika minutách monotóního bzučení, praskání a čpavé ozónové vůně, odjakživa obklopující všechny elektronické počítače, vracely v jednoduchých a nesmírně slibných výsledcích.

„Zatím to vypadá dobře, synu,“ ujišťoval šéfa Mansour. „Ten zatracený Ču-Lie byl vedle. Totiž ne. On ve své době prostě nemohl tušit, že existuje něco jako zpětná vazba jader. Člověče, dovedeš si představit ten poprask, až se nukleární fyzikové dozvědí, že mohou začít zase pěkně od začátku?“

„A dovedeš si, člověče, představit ten poprask, až se lidé dozvědí, že mohou zase taky začít? Vůbec začít?“ ušklíbl se šéf.

Mansour se na něho podíval trochu překvapeně. „Ano. To samozřejmě taky,“ připustil a odšoural se zpátky do sálu programátora.

Kili – tam byl uzel, kde se všechno sbíhalo a splétalo. Tam se křižovaly nepopsatelné vulkanické síly, tam se střetávaly vlny rezonance, narážely na sebe a navzájem se rušily.

Inženýr s úlevou shodil těžkou azbestovou kombinézu a otřel si čelo. Vzal z ledničky několik kostek ledu a nechal je roztát v dlaních, na tvářích a na čele. Všechno bylo zase v pořádku – totiž všechno ne – jen přístroje. Obdélník kontrolních žárovek na panelu doutnal tmavorudým světlem bez jediné mezery. Kili v pořádku nebyla. V posledních týdnech se táhlý, trvalý řev změnil v pokašlávání, přerušené dlouhými hodinami ticha, nepočítáme-li ovšem bublání lávy v kráteru a neustálý hukot v podzemí. Laik by řekl, že sopka uhasíná nebo dokonce umírá, ale inženýr nebyl laik. Tohle bylo horší a nebezpečnější než všechno, co Kili dosud vyváděla. Teplota uvnitř kráteru ostatně opět stoupala, ne po desetinách stupňů, ale po stupních, po celých desítkách. A prales kolem byl tichý a mrtvý. Nic se odtud neozývalo, ani hlásek, jen zapraštění zuhelnatělého kamene, vzdávajícího se vichřici, jen drsný skřípot bambusových prutů. Gorily, sloni, gepardi, všechno zmizelo a rozplynulo se v horkých džunglích kolem dýmajících řek. Naposledy odlétla hejna dlasků¹. Pozoroval je jako značky klínového písma na pozadí kouřové clony. Potom tu zůstal sám. On a Kili.

To všechno věděl i šéf. Věděl vlastně mnohem víc než inženýr, protože znal vzájemné souvislosti. Potřeboval ještě pár údajů, několik dat, několik měření, aby měl jistotu tak pevnou, jakou jen může moudrý člověk od vrtkavé přírody očekávat. Ještě nesměl inženýra odvolat. Ostatně toho by ani ve snu nenapadlo něco podobného žádat. Věděl přece, co od něho šéf chce. Zemřít.

Čas se zrychloval. Šéf teď sledoval už ne týden po týdnu nebo den za dnem, ale hodinu po hodině vlny podivných, zatím nikdy a nikým nepozorovaných vln, valících se barevnými čarami synoptických map. Nitro Země zneklidnělo. Žár se snažil pohltit svět, atomové krby zvyšovaly tlak a vzápětí chladly. Trosky atomů, tříšť elektronů, jádra, stlačená obrovskými tlaky do obrazu hmoty trpasličích hvězd převracela a popírala všechny zákonitosti atomové fyziky. Země chystala poslední útok, soustřeďovala prostředky. Ze všech stran se daly na pochod strašlivé tektonické síly. A v průsečíku pokašlávala Kili.

Vítr utichl, vulkán oněměl. Nad krajinou zavládlo ticho hrobu, ticho rakve. Inženýr několikrát zapjal a znovu vypjal silové pole, aby se po tolika měsících řevu a burácení zbavil dojmu náhlé hluchoty. Marně. Nepomohla ani hudba z přijímače co nejvíce zesíleného. Ticho burácelo. Zazpíval si, dupal, bubnoval na desku stolu. Kili neodpovídala.

Právě v tom okamžiku startovalo v Kisangani dávno připravené letadlo ke Kili, jenže to inženýr nevěděl, právě tak jako nevěděl vůbec nic o vzdálených vlnách, vzdouvajících se jako rozžhavené veletoky ze všech stran, zažíhajících dávno ztuhlé a mrtvé provazce lávy a značících svou cestu výtrysky gejzírů a vřískáním zeber, propadajících se do otevřených trhlin.

Šéf zavřel oči. Na rudém pozadí sevřených víček se mu takřka geometricky přesně promítly tři čáry, tři souřadnice, setkávající se v jediném bodě. Žhavé proudy, valící se Kili, potřeba dalších, posledních a obzvláště nezbytných informací přímo z kráteru – jinak by někdo po něm mohl zase začít celou tu šílenou práci znovu – a čas, který bude potřebovat letadlo z Kinsangani, aby přistálo u geotermické stanice a odvezlo inženýra pryč od časované nálože, odsouzené anihilovat se v jediném okamžiku kosmické iluminace.

Všechny tři souřadnice se protínaly a končily v bodu bez rozměru. Tam se zauzlovalo řešení. A ještě jedna čára tu byla. Fialová, rozmazaná, třeslavá čára bolestí, pulzujících kolem srdce a propalujících hrudník. Také ta směřovala v opilých meandrech k uzlovému bodu. A ještě nekonečné množství dalších čar, lepkavých jak stopy slimáků propletených z osudů celého světa a vinoucích se bez síly, bez naděje, ale s nevyhnutelnou osudovostí tam, kam všechny ostatní. K okamžiku pravdy.

Šéf se několikrát bolestně, hluboce nadechl, otevřel oči a zdvihl sluchátko telefonu, spojující ho přímo s pilotem.

„Ano, šéfe, všechno O.K. Rychleji to už na mou duši nejde. Kdyby to byl auťák, tak bych už dávno prošlápl podlahu. Ano, rozumím, šéfe!“

Druhý telefon se ozval sám. Kili. Inženýr diktoval výsledky posledních měření. Teď už šéf nepotřeboval Mansourovu mašinu. Vyhrábl z hromady papírů tabulku a zaškrtával jednotlivé cifry. Všechno souhlasilo.

„Haló, chlapče, zabalte si kartáček na zuby a milostné dopisy. Za dvaačtyřicet, ne, asi za čtyřicet minut pro vás přiletíme. Ano, z Kisangani. Zvu vás pozítří na skleničku.“

Kili mlčela. Mraky nad vrcholkem se poprvé za celou dobu inženýrova pobytu protrhly a do očí se mu zařízly paprsky slunce. Stálo právě nad horou, jako by chtělo za každou cenu nahlédnout do kráteru. Inženýrovi se zdálo, že hluboko dole zahlédl v pralese několik šedivých sloních hřbetů, porážejících stromy ve zběsilém útěku. Pryč, jenom pryč.

Třetí telefon vedl od špiček prstů levé ruky k srdci a jeho linka pálila a bodala. Šéf si uvědomil, že mu kape pot z čela. Chtěl si otřít obličej, ale při samém počátku pohybu se bolest zahryzla hluboko a zuřivě. Musel šetřit síly, než se všechny různobarevné čáry konečně spojí. Uvědomil si, že tam je konec, že zemře. Opatrně pohnul zápěstím, aby viděl na hodinky. Znovu se spojil proti svému zvyku s pilotem. Obvykle to nedělal, ani by ho nic podobného nenapadlo. Dovedl si docela dobře představit, jak ho letec proklíná za stálé otravování.

„Ano? Ještě dvacet, pětadvacet minut? Rozumím. Samozřejmě. Vidíte už…? Ano. To je výborné. Budete to mít pohodlnější.“

„Haló, inženýre, prý tam máte sluníčko a krásné počasí, co? Ano – letec. Ne, vy ho ještě nemůžete vidět. Má k vám asi dvěstě kilometrů. Něco nového? Ano – samozřejmě, že si poslechnu.“

Kili mlčela, ale země se začala otřásat docela jinak, než dřív. Žhavé vlny se hlásily prvním příbojem prudkých úderů, jako by nějaký pohádkový a mimořádně zarputilý obr mlátil kladivem do základů hory. Údery bolely v hlavě. Na inženýrově stole se rozskočila nedopitá sklenka z nerozbitného, krystalického skla, a všude kolem, v džungli, praskaly drcené větve.

Teploměry se zbláznily, ale šéf, daleko odtud, skoro na druhé straně zeměkoule, jenom odškrtával další čísla v tabulce opatrnými, drobnými pohyby prstů, aby nevydráždil a nepopudil ke skoku bolest, číhající v celém těle, v každé buňce, v každé molekule.

„Ano, slyším, letadlo MX 207, ano. Rozumím docela dobře. Z Kili vyrazil oblak kouře. Ano. To není nic zvláštního pilote! To se stane občas i v kamnech. Ještě osm minut. Výborně. Konec.“

Oblak kouře se pomalu rozptyloval v prudkém větru a inženýr zaslechl podivný tón, jako by někdo táhl nekonečně dlouhý smyčec po nejhlubších strunách violoncella. V pomalém glizandu tón stoupal a sílil. Rozechvíval celou horu, otřásal ručičkami nad ciferníky a rozezníval mladé bambusové výhonky jak ladičky. Byl všude, naplňoval vesmír, do něhož vyrážel obrovským trychtýřem jasné, palčivé oblohy, obklopeným vírem mraků, divoce kroužících kolem Kili. Někde uvnitř zlatého a modrého trychtýře zabzučela včela. Letadlo. Letadlo, chystající se unést inženýra jeho Kili – ale bzukot motoru byl přehlušen strašlivým akordem chvějící se hory, rvoucím ušní bubínky a drtícím balvany. Lebka sněžného leoparda, ležící už bůhví kolik set let v opuštěném, vyhaslém kráteru opodál geotermické stanice, se rozpadla na prach. Zůstaly jen dešti omyté a vyhlazené zuby, jako by někdo roztrhl šňůru korálů.

„Slyším, ovšem. Objevily se plameny. To se taky stává, pilote! Očekávám, že přistanete za každou cenu. Musíte přistát!“

Vrchol Kili hořel jako obrovská pochodeň. Vibrace se podobaly jekotu tisíce cirkulárek, zakusujících se do uzlovitého dřeva plného suků a zapomenutých hřebíků.

„Ne, inženýre, není třeba. Máte někde v inventáři lampu? Ne, kvůli letadlu ne. Pilot vás už hodně dlouho vidí i bez lampy. Jenom tak mne to napadlo.“

Kočka bolesti se už budila i řečí. Šéf musel každým slovem zhluboka nadechnout, aby ji vyhnal ze sevřeného hrdla dolů, do klece žeber.

„To je takový zvyk, víte, když se někdo milý vrací. Třeba z cesty po moři nebo tak nějak. Dneska máme tak trochu návrat, inženýre. Zase bude pár miliónů let času na milování a takové ty věci. Ale jděte už! Letadlo u vás musí být každou chvíli.“

Vibrace náhle ustaly, cirkulárky zmlkly. Z kráteru Kili vyrazil obrovský sloup ohně a lávy, stlačené a hnané písty celých kontinentů. Hora praskla jak kaštan na žhavé plotně a všude po úbočích se otevřely desítky nových kráterů. Nízký prales vzplanul a oheň přeskakoval z keře na keř, z trsu ostré, suché trávy na trs jako požár eukalyptových hájů v Austrálii, předhánějící i nejrychlejší koně. Stanice se zakymácela, loď v moři plamenů. Inženýr, sražený na kolena, a napůl omráčený, zahlédl siluetu letadla, probíjejícího se oponou ohně.

„Jdu do toho, šéfe, držte mi palec!“ zařval pilot do mikrofonu a šéf na druhé straně světa nechal vyklouznout sluchátko z prstů a dopadnout tak daleko, kam až umožňovala šňůra. Věděl, že se pro něj nemůže shýbnout, ale na tom už nezáleželo. Souřadnice se setkaly. Nic víc nemohl dělat. A přece.

Milimetr po milimetru, jako by se brodil proti prudkému proudu, posunoval ruku k trychtýřku diktafonu. Kočka bolest toho využila. Ovinula mu pracky kolem krku a zaťala drápy, zatímco zadníma nohama rvala krátkými ostrými záškuby srdce. Ne. Teď přece neomdlím, říkal si šéf. Nesmysl. Ještě tu jsem. Já.

A ono já, pohrdavě se oddělující od umírajících svalů a cév a nervových buněk, od těla, toho pokladu žen a akrobatů, dovedlo ruku až k diktafonu.

„První pořadí důležitosti – okamžitě oznámit Radě…“ sípal šéf, ale pak se já, skoro už odloučené a volné, nezkrušené bolestmi, vycházejícími z každé buňky těla, dusící se a signalizující o kyslík, vzbouřilo a donutilo ten ubohý, skomírající soubor aminokyselin, nazývající se člověk, mluvit jasně a zřetelně.

„… oznámit Radě. A vedoucímu Mansourovi. Začátek. Teorie o zpětné vazbě nukleárních procesů plně potvrzena podle varianty třicetsedm, opakuji, podle varianty třicetsedm. Za šedesát až osmdesát let lze očekávat návrat teplot k normálu. Příslušné tabulky jsou pro Radu zpracovány.“

Kili se změnila ve vír plamenů, tála jako hrudka másla na rozpálené pánvi a rozlévala potoky lávy. Vysušovaly řeky, jediným olíznutím zapalovaly osamělé skupiny stromů a vyvracely vysoká hnízda všekazů, podobná čepelím kopí. Jako přední hlídky postupovala oblaka žhavých plynů a kdekoli byli dostiženi, hroutili se prchající sloni pod jejiž něžným dotekem právě tak, jako kdysi jejich prastrýcové mamuti. Kili byla fontánou žhavého zlata a marnotratně rozstřikovala své bohatství na západe, na sever, na východ i na jih, jako by chtěla oslnit poslední iluminaci. Ale koho? Gorily, gepardi, sloni i dlaskové dávno zmizeli. A tam, kde stávala geotermická stanice, stoupal do výšky sršící gejzír jisker.

Šéf stiskl po nesmírné námaze, schopné přenést hory, tlačítko diktafonu a oddal se přepychu umírání. Nebylo co dodat. Rada ví, co má dělat. Ví, že je nezbytné připravit zásoby osiva, pluhy pro mrtvou, rozpukanou zemi, stroje pro nové zavodňovací kanály, nové meteorologické družice, nové geotermické stanice. A ví také (a především) že ze všeho nejdříve je nutné okamžitě zrušit zákony, omezující porodnost. Ještě dnes. Teď. Ještě této noci ať počne milión žen. Milión dětí ať zavříská najednou. Každé bude mít práce až nad hlavu.

Bolest se zvolna měnila v ledový chlad, stoupající jako hladina jezera. Umrtvil nohy, boky, dosahoval pasu. Kočka bolest se v něm rozpustila jako kostka cukru.

Zbývalo už jen několik vteřin a šéf čekal, zda se něco stane. Strážce prahu. Starý věrný Kerberos na hranici mezi oběma světy. Slýchával, že prý člověk prožije v posledních okamžicích autoregulace, nazývané z konvence životem, celou minulost. Nezlobil bych se, pomyslel si a trochu se pousmál zmodralými rty.

Nebylo to tak špatné. Nebylo to nejhorší. Ne, nebylo. Škoda, že to končí tak brzy, vlastně zrovna v nejlepším. Škoda, že život nabízí v posledním okamžiku méně než autorky ženských románů.

A pak to přeci jen přišlo, v okamžiku, když už ledová hladina zalévala srdce a stahovala ho mrazivými obručemi. Najednou držel v dlaních směšného, červeného, zrovna narozeného prcka, uplácaného podle universálního vzoru staženého králíka, s oteklým obličejem jak profesionální boxer a se slepenými, řídkými chlupy na šišaté hlavě. Seděl mu prdelkou na dlani jedné ruky, směšnou hlavu měl opřenou o druhou dlaň, zrovna tak, jak to šéf (velmi zřídka) vídával na fotografiích a filmech s novorozenci. Nesmím toho prcka pustit, lekl se, to je přece jeden z těch, kteří dneska vzniknou. Naše ženy zase zalidní svět, inženýre. Zavěs lampu do okna a můžeš umírat. Jako já. Ano, Pierre, špačci se vrátili. Já vím. Jen to mrně neupustit. Má hlavu měkkou jako uvařený brambor a zrovna tak hrbolatou.

A potom, když se deska stolu náhle zvedla a udeřila ho surově a nelítostně do obličeje, a to už byl docela konec, prolétla troskami desintegrované informační sítě neutronů poslední myšlenka, aktivizovala poslední miliardy umírajících nervových buněk a zhasla v síti zmrtvělých molekul.

Škoda, ani jsem se nepodíval, jestli je to kluk nebo holka.

„Já se opravdu stydím,“ zašeptla dívka se zornicemi jak mlýnská kola psích očí Andersenových pohádek, „ale on má přece svou Kili, že? A píše strašně komické dopisy. Vůbec jim nerozumím. Chceš je vidět? Ne. Ano. Miláčku,“ a cítila, jak padá na krásné meče, zastavující se právě před srdcem.

„Vidíte, jak má zkroucené ruce?“ řekl tiše tajemník, když pomáhal vynášet šéfovo tělo. „Ale usmívá se. Slečno Vorstová, podívejte se, jestli není něco v diktafonu. Je nařízen na ‚Velmi naléhavé‘! Snad – ehm – snad je tam jeho poslední vůle.“

Poznámky

[←1]

rod pestře zbarvených ptáků z čeledi pěnkavovitých.