Případ baskervilského psa

Ludvík Souček

(1972)

Štítky:

Romány, Detektivní román

LUDVÍK SOUČEK

PŘÍPAD BASKERVILLSKÉHO PSA

I. DÍL

JITRO ČARODĚJŮ

Úvahy byly přesné a podrobné, ale dedukce, jak se zdálo, přitažené za vlasy a přepjaté.

ARTHUR CONAN DOYLE: STUDIE V ŠARLATOVÉ BARVĚ

HŮL ZVANÁ „SINGAPURKA“

Burácející rakety vzlétaly v oblacích plamenů, aby vynášely na oběžné dráhy kosmické koráby, družice a podle tvrzení zlých (avšak velmi dobře informovaných) jazyků i vodíkové bomby. Války vybuchovaly zcela očekávaně i zcela neočekávaně, spalovaly země a národy a po jejich spotřebování zase uhasínaly. Řada lidí žila s cizím srdcem v hrudi nebo se srdcem sice vlastním, ale podporovaným a řízeným maličkým elektronickým přístrojkem, jehož neúnavné tik tak tik tak prodlužovalo životy o měsíce a léta. Výtvarné výstavy byly plné obrazů a soch, nad nimiž se takřka do nepříčetnosti rozčilovaly obecenstvo a kritika, nesmířené skutečností, že je budou za deset let klidně, dokonce se zálibou přijímat a za dalších pár sezón slavnostně umísťovat do nejproslulejších obrazáren a národních galerií.

Svět zkrátka kráčel, jak s oblibou píší úvodníkáři, mílovými kroky kupředu, což ostatně činí už od dob pralidí a opolidí, takže je s podivem, že dávno neuběhl větší kus cesty. Jen malé městečko, kam utíkám na každou trpce vykoupenou a svrchovaně zaslouženou dovolenou, se ani za mák nezměnilo.

Pravda, pečlivý a hlavně dlouholetý pozorovatel by přece jen tu a tam nalezl něco nového. Benzínová pumpa v těsném sousedství barokního světce na hlavním (a jediném) náměstí se pyšnila novým nátěrem podivného tónu, vzniklého patrně smíšením zbytků nejrůznějších barev z plechovek šetrného, pana Tatíčka, místního drogisty, bylinkáře a přírodního lékaře. Barokní pískovcový světec v těsném sousedství benzínové pumpy naštěstí čerstvě natřený nebyl – jen trochu otřelejší a zjizvenější podzimními dešti. Už dávno jsem zjistil, že nejhezčí bývá v zimě, po pořádné chumelenici, která mu nasadí bílou beranici a pláštěnku, takže vypadá navzdory nepochybné svatosti jako fešný bílý rejtar.

Ani staříci, patřící k náměstí stejně pevně a neoddělitelně jako světec, pumpa a krám pana Tatíčka s rezavými tabulemi Koncesovaný prodej jedů, Radion pere sám a třetí, na níž jsou čitelné jen zbytky záhadného nápisu Ka… covka na… korka, se nezměnili. Možná že se zvolna střídali a nahrazovali. Za ta léta, co sem jezdím, by to vlastně bylo velice pravděpodobné, ale mně připadají stále titíž, se svými porcelánovými fajfkami nebo věčně zhasínajícími viržínky, s křivými holemi, podpírajícími třaslavé brady, s propadlými spánky, a hlavně s nadmíru určitými a vyhraněnými názory na kteroukoli otázku ve vesmíru. Od značně zachmuřeného obzoru mezinárodní politiky přes docela nesmyslnou sestavu národního fotbalového mužstva, kde chybí druhý Plánička a Pepi Bican, až ke drahotě, jaká za Rakouska jaktěživa nebyla.

Paní Kalousova se také léty nemění. Zůstává pořád stejně hezkou drobnou stařenkou s pečlivě učesaným a přitažlivým drdůlkem zářivě bílých vlasů, modrou zahradnickou zástěrou přes staromódní šaty a všelijakými nástroji a pomůckami vzorných sadařů po kapsách. Vyhlížela už – jako vždycky – z branky zahrádky, když jsem s nesmírnou opatrností, přesto však daleko hůře, než široká cesta připouštěla, přistál s červeným fiatkem u cíle a vypnul motor. Opatrnost byla zcela na místě. Fiatek totiž nepatří mně, ale Barbaře, jinak doktorce Medunové, která by mě navzdory naší vzájemné lásce roztrhla jako hada, kdybych zkřivil kterýkoliv z mnoha úplně zbytečných a pro jízdu nedůležitých kousků plechu. Řidičskou neobratnost mám asi vrozenou – Barbara o mně prohlašuje, že jsem hříčka přírody a že prý jenom neandrtálci a já se jaktěživi nenaučí současně kroutit volantem, cloumat řadicí pákou, šlapat na různé pedály, a k tomu všemu ještě dávat pozor, co se děje kolem dokola. Nevymlouvám jí to, ale myslím, že hra na varhany je proti řízení automobilu úplnou hračkou a podle toho také jezdím. Pomalu a špatně, zatím však – musím to zaklepat – bez nehod.

Ještě jsem ani ne vymanévroval z auta kufr, psací stroj a všelijaké neforemné balíčky s věcmi, které se zkrátka do kufru nevejdou, ani kdyby měl rozměry stěhovacího vozu nebo katedrály – a už mně paní Kalousova s důležitou a tajuplnou tváří zašeptala:

„Karlíčku, pan Anděl vám vzkazuje, abyste k němu zašel, hned jak se tu objevíte. Hned!“ zdůraznila rázným přikývnutím, až se jí drdůlek na hlavě zatřepal.

To nebylo nic mimořádného ani překvapujícího. Můj dobrý, dlouholetý přítel Martin Anděl, odkázaný vzhledem k úplnému ochrnutí nohou na dva pokojíčky a terasu v prvním patře domku paní Kalousové, na nesčetná akvária a na řešení nejbizarnějších kriminalistických a historických hádanek a zádrhelů, má zvláštní, originální způsoby. Musel jsem si na ně postupně a po mírných dávkách zvykat od takřka historického dne, kdy mně paní Kalousova s prstem vztyčeným k nebesům zvěstovala, že mě k sobě povolal anděl (netušil jsem tenkrát, že je to anděl s velkým A předala mi zlatě vytištěnou pozvánku na slavnostní ples spolku sklepnického, konaný před devadesáti lety. Člověk si zkrátka, když to musí být, zvykne na všechno.

Kromě toho jsem za ta léta pochopil, že i zdánlivě nejbláznivější a nejprotismyslnější Martinovy výroky a činy rozhodně stojí za pozornost a že se za nimi skrývá jednak mozek, vybroušený zvláštním způsobem života jak břitva, jednak neobyčejné, záviděníhodné vědomosti ze všech možných i nemožných oborů. Především ovšem z kriminalistiky.

Odvlékl jsem s hekáním kufr i další zavazadla do přízemního pokoje, který už na mne čekal (ani ten se nezměnil – snad jen jabloň před oknem trochu povyrostla a zkošatěla), opláchl si ruce a čelo, pokryté potem hrůzy, co zase na mne na silnici za příští zatáčkou vybafne, a eskortován cupitající paní Kalousovou jsem se odebral o patro výš k Martinovi.

Zabýval se zrovna svým překrásně nepraktickým samovarem. Pokojem táhla vůně Bílého volavčího peří s jasmínem, oblíbeného Martinova čaje, který mě málem odvrátil od rodné víry kafařské.

„Už to bude, váženosti…,“ mrkl po mně Martin. „Každá pořádná věc na světě chce práci a čas. Někdy je čas důležitější než práce, ale tohle do novin raději nepište!“

Podíval jsem se nechápavě na tři připravené šálky. Paní Kalousova už přece odešla pokračovat ve šlechtění své takřka dokonalé zahrádky, a kromě toho, pokud vím, čaj nepije! Martin zachytil můj pohled.

„Vaše půvabná skorochoť Barbara s vámi nepřijela? Slyšel jsem venku zastavovat její auto!“

„To ano – ale kočíroval jsem já,“ prohlásil jsem s ledabylou pýchou. „Barbara je teď někde tam –,“ mávl jsem rukou k akváriu s černými Black Molly, rejdícími mezi šípy kryptokorin a elegantními stvoly valisnerií jako shromáždění neposedných čertíků. Mělo to znamenat co do směru východ a co do místa Mongolsko. Barbara tam odletěla s československou archeologickou výpravou na průzkum starotureckých památníků a hrobů v okolí Ulánbátaru a Dalan Dzadgadu. „Vrátí se asi za čtrnáct dní nebo za tři neděle. Doufám, že do té doby se spokojíte s mou nudnou společností, Martine.“

„Asi budu muset,“ odpověděl zamyšleně a ne právě zdvořile Anděl. „Trošku to sice mění situaci. No – ale co dělat a komu požalovat!?“

„A co zase máte za lubem, Martine?“ zeptal jsem se, aby řeč nestála.

„Celkem nic zvláštního. Tentokrát žádného ztraceného suchoplavce, ani čerty – vlastně s těmi čerty si nejsem tak docela jistý. Ale všechno hezky po pořádku. Napřed vypijeme čaj.. Čerti, jakožto bytosti nadpřirozené, a tudíž nesmrtelné, chvilku počkají.“

Mlčky a s posvátnou úctou, jak se na tak důstojný nápoj sluší, jsme absolvovali první koflík. Vychutnával jsem na patře lehoučkou chuť a vůni jasmínových plátků, které Martin do Bílého volavčího peří míchal. Naposledy jsme seděli nad čajem… propána, to to uteklo! Skoro před půl rokem, když jsem u paní Kalousové trávil pár dní dovolené.

Martin nalil druhý šálek, pohodlně se zvrátil do svého pojízdného křesla a začal si hrát se zabijáčky vypadající dýkou, sloužící k otevírání dopisů, což znamenalo, že je ochoten hovořit.

„Tak tedy – čím začneme, starý posle tajemství?“ zeptal jsem se Martina. „Co hrozného se v našem příjemném světě děje, že jsem si ani nesměl vybalit kufry? Paní Kalousova mě sem vedla jako ostře sledovaného delikventa.“

„To je také v pořádku, prosil jsem ji o to,“ pokývl Martin. Jednak jsem vám chtěl ušetřit případně zbytečnou práci s vybalováním zavazadel… Počkejte, nevyskakujte, všechno vám povím, redaktore! A potom – proč byste se měl po příjezdu rozčilit nad nálezem tří cihel v kufru? Dal je tam váš milý redakční kolega a náš společný přítel pan redaktor Vobr. Přinejmenším se k tomu chystal. Napsal mi, abyste je určitě zase přivezl zpátky, že prý jsou v redakčním inventáři.“

Teprve teď jsem pochopil, proč se do kufru takřka nic nevešlo a proč jsem si s ním málem vykloubil páteř a ramenní kloub. Franta Vobr má velmi osobité názory na humor, které s ním žádný slušný dospělý člověk určitě nesdílí. No počkej, mizero! Pomsta bude sladká!

„Pojďme konečně k věci! Podívejte se na tohle…,“ Martin trochu odsunul křeslo a zpod stolu vytáhl nebezpečně vypadající klacek, který se při bedlivějším ohledání ukázal být holí prapodivného tvaru. Na něco takového by měl být uzákoněn zbrojní pas.

„Co je to za zabiják, kristepane? Chystáte se na přátelskou konferenci s loupežníky, Martine?“

„Ani nápad,“ usmál se a zálibně si tu hroznou věc prohlížel. „Nejlepší ochranou před lupiči je nevlastnit nic, co by je zajímalo. Můj případ, váženosti! Mě by vyloupil ještě tak pan poštmistr Kapoun, kdyby se dozvěděl, že se mi podařilo vypiplat početné a krásné potomstvo neónek. On je totiž taky vášnivý akvarista, chápete? Tohle je, abych tak řekl, ryze literární záležitost.“

Načež mi tu literární záležitost obřadně podal.

Hůl byla kupodivu lehká, blíže bambule opatřená kovovým prstencem. Jinak jsem na ní nic zajímavého nenalezl.

„Tak tedy poslouchejte,“ otevřel Martin knihu, ležící před ním na stole: „Byl to pěkný, masivní kus dřeva s cibulovitou rukojetí, hůl onoho druhu, které se říká »singapurka«. Těsně pod rukojetí byla hůl obtočena stříbrným prstencem širokým skoro na dva prsty. »Jakubu Mortimerovi z K. K. CH. jeho přátelé z L. N. CH. C.« bylo na kroužku vyryto a letopočet »1884«. Byla to přesně taková hůl, jakou nosívali staromódní rodinní lékaři – důstojná, solidní a uklidňující.

Souhlasí, váženosti? Co vy na to?“

Znovu a s nevysvětlitelnou nechutí jsem vzal do ruky doličný klacek –jinak a vhodněji se ta věc opravdu nedala nazvat. Pěkný a masivní kus dřeva to ovšem byl, stříbrný prstenec popsané šířky dvou palců přímo bil do očí, ačkoli byl už značně zoxidovaný a zašlý. Pracně jsem rozluštil písmena, vyrytá do kovu: To Jack Mortimer, F. R. C. S. his Friends from L. H. Ch. C. Zato „důstojná, solidní a uklidňující“ hůl nebyla. Leda podle vkusu nějakého vandráka s útočnými sklony.

„Nápis je jiný…,“ podotkl jsem duchaplně.

„Bodejť ne! Četl jsem vám přece český překlad. A teď přichází řada na mne, abych vás, když dovolíte, oslovil: Ale povězte mi, co vám ta hůl našeho neznámého návštěvníka říká. Jelikož jsme měli smůlu a propásli ho a nemáme potuchy, co si přál, nabývá tato upomínka důležitosti. Řekněte mi, jak byste na základě pečlivé prohlídky hole rekonstruoval jejího majitele.“

„Nejsem jasnovidec, Martine! A kromě toho mám pocit, že jste se trochu moc dlouho vystavoval na terase sluníčku. Nechcete si odpočinout?“

„Na tak těžký úpal hlavy pomoc jiná není nežli čarodějné listí jarní jahodení, milý redaktore,“ prohlásil Martin slovy klasika. „Hanebně jste vypadl z role. Kdyby ve vás byl alespoň kus piety ke slavným dílům a k jejich obdivovatelům, odpověděl byste… počkejte, aha, tady: Myslím, že dr. Mortimer je zámožný postarší lékař, požívající značné vážnosti, jak soudím z toho, že mu jeho přátelé projevili uznání právě tímto darem. Tak je to, milý příteli. Načež já bych se zaradoval nad vaším neočekávaně projeveným důvtipem a pravil bych: Výborně! Znamenitě!, což ovšem teď při nejlepší vůli říci nemohu. Tím méně pak smím očekávati, že budete, jak předpisuje role, pokračovat ve svých vývodech. Sice naprosto mylných, to je pravda, ale přece jen daleko vtipnějších a zábavnějších než banální poznámka o nedostatku jasnovidného talentu a vzdělání. Tak například jste měl pronést domněnku, moment…,“ Martin opět nahlédl do otevřené knihy, „ano, tedy měl jste pronést domněnku, že majitelem hole je venkovský lékař, který chodí hodně pěšky a podle iniciál je členem lovecké společnosti, která mu za úspěšné vyléčení některého z členů na oplátku věnovala dárek. To všechno byste, milý příteli a příznivce, řekl, kdybyste měl smysl pro úctyhodná díla. A já bych nakonec, než bych vaše dedukce rozdrtil na prach a rozfoukal do všech čtyř světových stran, zahovořil protektorsky: Vskutku, Watsone, překonáváte sám sebe. Musím říci, že ve zprávách…“

„Tak dost!“ nenechal jsem Martina domluvit. „Už chvíli mi připadaly ty vaše citáty nějak známé, milý Sherlocku Holmesi! Vy si tu ze mne prostě děláte šprťouchlata a recitujete mi nějaký román od sira Arthura Conana Doyla, a to… a to…“

„A to zrovna ten nejslavnější, redaktore! Měl byste poznat proslulého Psa baskervillského třeba podle jedné jediné věty, nemluvě už ani o této slavné holi. To chcete předstírat, že jste literát, a k tomu ještě úspěšný detektiv?“

„Jaktěživ jsem nic takového nepředstíral a vy to moc dobře víte. Pokud jsem se vůbec dostal do styku s kriminalitou, tak jedině díky vašim výstředním přáním, Martine. A obvykle jsem to byl zase jenom já, kdo to odnesl. Tak raději mlčte, licoměrníku!“

„Jak je ta dnešní mládež nevděčná!“ povzdechl Martin směrem ke své oblíbené kudle, jako by byl alespoň o deset let starší než já, a potřásl starostlivě hlavou. „Od vyřešení případu ztraceného suchoplavce, pana Kalouse seniora, vás naše paní domácí obskakuje, pokud je to vůbec v lidských silách, ještě daleko usilovněji než dříve. A pokud jde o slávu…“

„Pokud jde o slávu, vysloužil jsem si díky vašim fantastickým a ve slušné společnosti prostě nepředstavitelným zájmům a zamotaným problémům pověst šikovného lháře a obratného mystifikátora nevinných čtenářů. S případem suchoplavce to ještě jakž takž šlo, máte pravdu. To jsem jenom tajně rozkopával hroby. Zato čert číslo čtyři mě málem přivedl na onen svět a na hledání jantarové komnaty nechci raději ani vzpomínat. Fujtajxl!“ ulevil jsem si.

„Jak myslíte – ale rozhodně to neříkejte před paní doktorkou Medu-novou. Pokud se pamatuji, uviděl jste ji poprvé zrovna v křesle, kde ráčíte teď sedět. Nebo se snad mýlím? A právě v souvislosti s případem jantarové komnaty.“

„Máte až moc dobrou paměť…,“ broukl jsem poněkud méně nakvašeně. Martin měl pravdu. Tady jsem totiž opravdu ode dveří pokoje poprvé zahlédl část (totiž-pravé ucho a pramen vlasů) doktorky Medunové, aniž jsem tušil, že jí budu už za pár týdnů říkat Barbara a za pár událostmi nabitých měsíců všelijakými jmény, o nichž vzhledem k dospělému věku a vážnému povolání redaktora zemědělské rubriky předního týdeníku raději pomlčím. Ostatně do nich nikomu nic není. S jantarovou, komnatou naše seznámení skutečně souviselo – tuším, že Barbara tenkrát k Martinovi přijela za kamennou destičkou se starotureckým písmem. Kdepak by si nechala něco takového ujít!

„Ale co –,“ mávl rukou Martin, „nechme toho, ano? Škoda že jste mi nevyhověl a nepodíval se na hůl zvanou singapurka trošku podrobněji. Nalezl byste na ní například i to, co nebožtík Sherlock Holmes blahé paměti. Stopy zubů psa, kterého bych zhruba popsal asi takto: je větší než foxteriér a menší než buldok. Opravdu se nechcete podívat?“

Celá záležitost začínala být tak očividně nesmyslnou, že se až stávala zajímavou. Vzal jsem klacek ukončený bambulí ještě jednou do ruky. Opravdu, přesně uprostřed byl jakoby okousán. Do laku bylo vytištěno mnoho důlků, jaké by asi zanechaly psí zuby. O rozměrech chrupu těchto masožravců jsem ovšem neměl ani tušení. Pokud našeho šéfredaktora posedla pošetilá touha mít v čísle nějaký odborný, například kynologický článek, podařilo se mi obvykle snadno sehnat nějakého dostatečně ctižádostivého a zároveň dostatečně potřebného odborníka, který těch pár stránek za dvě nebo tři stovky sesmolil.

„Abyste rozuměl, slovutnosti,“ poučoval mě Anděl s rozčilující shovívavou roztomilostí, „pes pana doktora Mortimera měl ve zvyku nosit tuto hůl za pánem. Jelikož je to těžká hůl, pes ji drží pevně za prostředek a stopy jeho zubů jsou velmi zřetelné. Velikost čelistí… a tak dále a tak dále. O psu mezi buldokem a foxteriérem jsem už, tuším, mluvil.“ Martin založil list dýkou. „Vzpomínáte si konečně? Doktor Mortimer, když se osobně objeví, se obrací na slavného Sherlocka Holmese s podivnou historkou o příšerném, obrovském psu, jenž podle pradávné pověsti rodu panstva z Baskervillu zadávil černou ovci rodiny, zpustlého lotrasa sira Huga. Což mu nelze vytýkat – totiž tomu psu. Neboť, jak nás informuje autor starého dokumentu, byl dotyčný Hugo muž kromobyčej divoký a bezbožný,… ano, a tady ještě: byl nadán letorou zběsilou a ukrutnou, takže jméno jeho učiněno jest pověstným po celém Západu. Tím ovšem není míněn Divoký západ, nýbrž západní část Anglie, kam sir Arthur C. Doyle panství Baskervillu umístil.“

„Ano, vzpomínám si,“ řekl jsem trošku dojat náhle živou vzpomínkou na knihu dávno přečtenou a odloženou, ačkoli kdysi velmi milovanou. „Jenže tatáž psí bestie, větší než kterýkoli pozemský pes a s plameny šlehajícími z tlamy, netrestala jenom, abych tak řekl, kádrově nevyhovující členy rodiny s pochybným morálním profilem, ale měla na svědomí i mimořádně ušlechtilou ratolest kmene Baskervillu, totiž… totiž…“

„Totiž sira Charlese Baskervilla,“ doplnil mě Martin. „Výborně! Pekelný černý velepes,pobíhající po nebezpečných blatech v okolí starého rodového sídla, jej jednoho večera zřejmě vyděsil tak, až z toho chudák, zemřel. A starý dobrý rodinný lékař doktor Mortimer – on vlastně nebyl opravdovým lékařem, jen chirurgem, což tenkrát platilo daleko méně než doktorát, a taky o stáří se u něho nedalo mluvit – nalezl v těsné blízkosti místa, kde sir Charles Baskerville po zběsilém útěku před příšerou naposledy vydechl, otisky nohou obrovského psa.

Není divu, že se obával o osud nového pána, dědice jména, majetku i sídla Baskervillů, sira Henryho Baskervilla, bývalého samostatně hospodařícího rolníka čili farmáře v Kanadě, jemuž spadlo do klína docela pěkné okrouhlé jměníčko. Tuším, že se v románě mluví o miliónu liber šterlinků.“

Rychle jsem si to přepočítával na koruny tuzexové i netuzexové. Obešly mě mrákoty.

„Ten sir Arthur Conan Doyle byl ale v peněžních záležitostech velkorysý, že, Martine?“

Anděl moudře přikyvoval jako posvátný pták marabu. „Tak, tak, milý redaktore! V románech určitě. Ale abychom to dokončili: všechno nakonec dobře dopadlo a Sherlock Holmes ve spolupráci s nepostradatelným, i když poněkud nedovtipným doktorem Watsonem v příšerném psu baskervillském, zhoubě a hrozbě rodu, odhalil – moment, tady,“ Martin rychle zalistoval v knize, „křížence pyrenejské a dánské dogy, zvíře vychrtlé, dravé a veliké jako menší lvice, s mordou namazanou svítící fosforovou mastí. Dopadl i zvrhlého sběratele motýlů Stapletona – to je úplná rarita, sběratelé bývají obvykle duše mírné a holubicí a vraždili by leda pro rozmnožení svých sbírek –, z něhož se vyklubal další nepovedený člen rodu se záluskem na baskervillské jmění. Zlosyn ovšem musel předem odstranit sira Henryho, který však naštěstí odnesl celou aféru pouze leknutím. Vychytralý Stapleton se nakonec šťastně utopil v Grimpenské bažině. Dalšími oběťmi byli jen nafosforovaný velepes barkervillský a chudák čoklík větší než foxteriér a menší než buldok, patřící lékaři Mortimerovi. Prvního zastřelil v hodině dvanácté sám Holmes, druhý skončil o něco dříve v žaludku prvního. Amen.“

„Konečně…,“ oddechl jsem si. „Teď už jenom zbývá, abyste se, Martine, přiznal, že na stará kolena sbíráte kuriozity a že jste kdovíkde vyštrachal hůl, vydávanou za oporu statečného doktora Mortimera. Tedy nepochybně románové figury, zrozené od A do Zet z fantazie Arthura Conana Doyla. Příště mi asi.ukážete Robinsonův slunečník, kord hraběte Monte Crista a fajfku kapitána Nemá. A já ještě nemám vybalený kufr a docela živě si představuji, jak v něm má garderoba minutu od minuty ztrácí elegantní tvary. Takže…“

„Zadržte, nešťastníce!“ vztáhl Martin důstojně paži ve stylu holmesiád.

„Všechno, ale úplně všechno si vykládáte špatně. A kromě toho lžete, protože celá vaše garderoba, určená pro ohromení našeho města, obnáší jedny, slovy jedny manšestrové kalhoty, svetr a dva páry tepláků, takže o zmačkání puků nemůže být ani řeči.“

Což byla naprostá pravda.

„Tak tedy především: hůl jsem nevyštrachal, ale dostal poštou, a to nedopatřením i s cenovou visačkou. Stojí dvě a půl libry, což za tak pěknou, a dokonce legendami opředenou věc není tak moc, nemyslíte?“

Pokrčil jsem rameny. Nejsem sběratelem a za takový ohyzdný klacek bych nedal ani korunu. Ani zadarmo bych ho asi nechtěl. „Proč nedopatřením?“ pátral jsem.

„Protože to měl být dar. Nebo záloha honoráře. Nebo projev snahy vzbudit můj zájem. Můžete si vybrat. Ostatně – všechno máte tak jako tak na svědomí vy. Pokud se pan Archibald Rowen – tak se totiž jmenuje laskavý dárce – nedozvěděl o mé existenci ze sborníku Scotland Yardu, kam jsem před několika měsíci poslal skromný příspěvek k té podivné záležitosti kolem zmizení člunu říční policie i s posádkou roku 1903 takřka uprostřed Londýna, musel zřejmě číst nějakou vaši knihu.“

„Pochybuji…,“ usoudil jsem skepticky. Nemám o rozšíření svých reportáží příliš valné mínění, ani pokud jde o Československo, a tím méně si ovšem dělám iluze o jejich popularitě v Anglii. „Co to je zač, ten váš pan Archibald Rowen?“

„Proč můj pan Archibald, slovutnosti? Ctihodný pan Rowen patří spíše tisícům nadšenců, zamilovaných ještě dnes do dobrodružství Sherlocka Holmese. Je totiž tajemníkem Klubu Sherlocka Holmese a zároveň vydavatelem klubového časopisu Baker Street Journal. Poslal mi pár čísel na ukázku –“ Martin nahmátl v hromádce na psacím stole několik sešitů s velice staromódními, a tudíž ryze anglickými obálkami. „Jistě vás taky budou zajímat. Klub má i vlastní prodejnu holmesovských suvenýrů na proslulém Baker Streetu, jenž měl, jak jistě víte, hostit vyzáblého a tabáku a houslové hře oddaného geniálního detektiva. Prodávají se tam Holmesovy dýmky, čepice, váčky a krabice na tabák, literatura o Holmesovi, zkrátka všechno možné i nemožné – a mezi tím nemožným taky hole doktora Mortimera s otisky psích zubů, vyrobenými patrně kleštěmi. Zkrátka sériový výrobek. Tahle věcička,“ Martin klepl štíhlým ukazovákem na hůl, „je jedním z mnoha exemplářů.“

„Jinými slovy ne vkus, spojený s trochou kšeftu a trochou podvodu, že?“ otázal jsem se rozmrzele. Nebylo mi právě vhod vidět a slyšet Martina Anděla, jak utrácí své mimořádné schopnosti v dětinskostech. Hůl pokousána kleštěmi, holmesovské čepice a kluby potřeštěnců, bádajících o životě postav, žijících jen a jedině v záviděníhodně fantazii sira Arthura

Conana Doyla! Dokázal ji, pokud vím, nejen ve spisech o Sherlocku Holmesovi, ale i v celé řadě dalších knih.

„Nesuďte, abyste nebyl souzen!“ napomenul mne moudrý marabu Anděl slovy bible. „A hlavně se, jinochu, netvařte jako přemoudřelý stařík. To všechno je přece jenom hra, docela roztomilá a vzrušující. Ustaraní otcové rodin si hrají na detektivy-amatéry, pěkně si jednou za týden popovídají – co proti tomu máte?“

„Nic – jenom si dovoluji zdvořile připomenout, že mi před časem, pokud se dobře pamatuji, jakýsi pan Martin Anděl vysvětlil svůj vztah k románovým detektivním postavám. Prý se od nich učí, co všechno ne-má a nesmí dělat, a počíná si při řešení svých případů docela opačně.“

„Tuše – zasažen!“ uklonil se Martin v křesle s úsměvem a zdvihl ruku jako dobře vychovaný šermíř. „Také si na náš malý rozhovor vzpomínám. Ale tak úplně zase pravdu nemáte a na celé čáře jste nevyhrál, milý redaktore! Mně totiž vůbec nejde ani o Sherlocka Holmese, ani o doktora Mortimera s jeho zálibou ve vycházkových hůlkách, ani o hříšné ratolesti rodu Baskervillů, kteří se ovšem ve skutečnosti jmenovali docela jinak.“

„Ve skutečnosti? Cožpak se Doylova kniha opírá o nějakou skutečnost? Přece mi nechcete namluvit, Martine,“ odporoval jsem, „že by se našel člověk, který by namazal ubohému psu mordu fosforem a posílal ho strašit šťastné dědice?“

„Ne, to opravdu nechci,“ řekl Anděl pomalu a zamyšleně, zatímco upřeně pozoroval čepel dýky. „Víte, redaktore, ačkoli je to, jak správně říkáte, strašlivě přitažené za vlasy, připadalo asi tohle vysvětlení siru Arthurovi Conanu Doylovi nejpřirozenějším a nejschůdnějším ze všech, která jeho bujná fantazie na objednávku zplodila. Kříženec dánské a pyrenejské dogy a vraždící sběratel motýlů se mu, dobrákovi, zdáli přijatelnější než docela prostá skutečnost. Na tu sir Doyle ani nepomyslel. Anebo jestli pomyslel, honem tu myšlenku vyhnal z hlavy.“

„A ta skutečnost…?“

„Ta skutečnost?“ zvrátil se Martin do křesla a zkoumavě se mi díval do tváře. „Ta skutečnost je poněkud překvapující: baskervillský pes totiž existuje a straší na Grimpenských blatech dodnes.“

ZPRÁVA CTIHODNÉHO PANA ARCHIBALDA ROWENA

Vážený pane,

jak jste patrně shledal již z hlavičky dopisního papíru, obrací se na vás člen společnosti, o jejíž existenci jste možná neměl ani tušení. To je jeden z hlavních důvodů, proč si dovoluji svou obsáhlou a náročnou žádostí obtěžovat právě Vás.

Druhým důvodem je Vaše znamenitá pověst, získaná řešením spletitých případů, vymykajících se okruhu běžné kriminality a trestnímu či občanskému právu kteréhokoli státu.

Třetím a posledním důvodem, proč píši tento dopis v pevné důvěře, že jej nezahodíte a budete se jím vážně zabývat, jsou mé zkušenosti, získané ve funkci tajemníka Klubu Sherlocka Holmese, kterou, jak doufám, k plné spokojenosti předsednictva i našich velkorysých mecenášů zastávám již déle než dvacet let. Za tuto dobu jsem měl pochopitelně celou řadu možností seznámit se důkladně a při různých příležitostech s – pracně hledám vhodný výraz – ano, s povahovými zvláštnostmi našich vážených členů a příznivců. Klub Sherlocka Holmese totiž sdružuje různé typy členů; někteří z nich vidí v našich, ač velmi tradičně a stylově přece jen přepychově zařízených klubovních místnostech v Nothumberland Strectu klidné a přívětivé prostředí k odpočinku. A to také náš Klub beze sporu poskytuje. Druzí nacházejí v klubovním životě příležitost uplatnit své skutečné i – budiž popravdě řečeno – domnělé detektivní vlohy jednak při zkoumání rekonstruovaných příběhů našeho ideálu, slavného Sherlocka Holmese, jednak v úvahách nad skutečnými, avšak žel nevyřešenými kriminálními případy, jež nám po uplynutí patřičné zákonem stanovené lhůty poskytuje laskavost Scotland Yardu, především díky našemu čestnému a mimořádně zasloužilému členu superintendentovi Frogsovi, F. R. A., K. W. C.

Značnou, ba až příliš značnou část našeho členstva však tvoří pánové, kteří jsou z těch či oněch důvodů skálopevně přesvědčeni o skutečné, fyzické existenci přeslavného detektiva a snaží se rozličnými, často velmi originálními způsoby své mínění dokazovat. Tito členové vytvořili, smím--li to tak nazvat, jakési radikální křídlo Klubu, jehož cílem je prokázat nepůvodnost námětů spisovatele sira Arthura Conana Doyla, jemuž prý byly shodou okolností předány (podle některých obzvláště horlivých přívrženců této myšlenky.dokonce ne zcela bezúhonným způsobem) podklady skutečných případů skutečného Sherlocka Holmese a doktora Watsona, jež sir Arthur pouze – a podle mínění těchže horlivců dokonce nepříliš obratně – literárně zpracoval.

Své stanovisko opírají o celou řadu domnělých argumentů, s nimiž je velmi svízelné polemizovat. Sir Arthur Conan Doyle totiž, ač to není všeobecně známo, použil při skladbě svých románů celé řady skutečných jmen, skutečných místních názvů, a dokonce i skutečných příhod, což ovšem znamenité žene vítr do plachet uvedeným domněnkám.

Bohužel, mezi příslušníky tohoto radikálního křídla počítáme i nejzámožnější a nejštědřejší členy, bez nichž by byla vážně ohrožena jak vydavatelská činnost Klubu, zabývající se přirozeně výhradně holmesovskou problematikou, tak i nezbytné opravy a údržba klubovních prostor – nemluvě o odměnách a platech nepatrného počtu stálých zaměstnanců, mezi něž se, jak už víte, hrdě počítám.

Tito zámožní a pro svou utkvělou myšlenku nadšeně planoucí pánové jsou ochotni při každé sebemenší zprávě o novém holmesologickém objevu odjet třeba na druhý konec světa, být pokud možno první na místě a využít všech prostředků k podpoře milované představy o reálné existenci svého ideálu. S lítostí musím doznat, že se předsednictvo Klubu již několikráte v důvěrných zasedáních zabývalo i trapnými pokusy upravit a pozměnit svědectví některých osob velkorysými dary… Jistě chápete, co mám na mysli…

Toto vše bylo nezbytné předeslat, než přikročím ke své žádosti a prosbě. Věřte, prosím, že jsem dopis psal po mnohých úvahách a s takřka bolestným pocitem prohřešku proti ctihodnému členstvu, vybočujícímu z mezí fair play, jestliže je líčím tímto způsobem. Zároveň však mi bylo naprosto jasné, že jakékoliv zveřejnění poznatků, o něž se s Vámi zanedlouho podělím, by vzbudilo obrovský zájem zmíněného radikálního křídla, jehož přívrženci by se takřka v průvodech rozjeli k tzv. zámku rodu Baskervillů, naplnili všechny okolní hotely a zájezdní hostince a v nejkratší době by různým způsobem, zejména ovlivněním místních rodáků, zcela znemožnili objektivní, nestranné a tím i, dej bůh, úspěšné šetření na místě samém. Moje dvacetileté působení v Klubu mne, při vší skromnosti, kterou jsem se vždy pyšnil, opravňuje k podobným závěrům, pro kriminalistu Vašich zkušeností ostatně samozřejmým. Věřím, že se mnou souhlasíte.

I toto je tedy jedním z důvodů, proč jsem se obrátil právě na Vás, do Československa, kde je styk s členy Klubu Sherlocka Holmese velmi nepravděpodobný, zachováte-li, jak s naprostou jistotou očekávám, o celé věci ne-li plné mlčení (což asi nebude možné), tedy alespoň jistou míru diskrétnosti. Velmi Vás o to prosím nejen proto, že na Vaší opatrnosti závisí moje existence – kdyby byl obsah tohoto dopisu zveřejněn na zasedání Klubu, byl bych s obrovským skandálem svého tajemnického místa zbaven –, ale i pro věc samu, k níž se můj dopis konečně blíží.

Nemohu však pominout ještě nezbytné vysvětlení své vlastní činnosti. Jako tajemník nemám za povinnost pouze organizovat setkání slovutných členů, dohlížet na podřízený personál klubovních zařízení a udržovat v rovnováze rozpočet klubovního vydavatelství, ale i prokazovat svou vlastní oddanost myšlence Klubu soustavným a původním holmesologickým bádáním. Při značném časovém zatížení zhruba vylíčenými povinnostmi je to jistě závazek velice náročný a vyčerpávající, přesto se však smím pochlubit jistými úspěchy. V několika číslech našeho klubovního časopisu, které si dovoluji k dopisu přiložit, naleznete mimo jiné i mé studie Rekonstrukce životopisu dr. Watsona až do seznámení se Sherlockem Holmesem. Sherlock Holmes a středoanglické železnice se zvláštním zřetelem k dobovým jízdním řádům a konečně obsáhlou stať Příspěvek k definitivnímu pohledu na uspořádání bytu Sherlocka Holmese. Zejména poslední článek mne stál nemalé úsilí a vyžádal si značnou přípravnou práci, věnovanou vyhledávání všech, i nepřímých a letmých, zmínek o pojednávaném problému v četných Doylových spisech. Nejzávažnější rukopis mám však pevně uzamčen v zásuvce psacího stolu a nebyl dosud ctihodnému redaktoru Baker Street Journalu a mému osvědčenému příteli siru Titovi Parhamovi předán.

Tím se dostáváme k samotnému jádru. Pevně věřím a doufám, že jsem nevyčerpal Vaši trpělivost a laskavou pozornost, které je právě teď nejvíce zapotřebí.

Zmíněná poslední práce nese pracovní, prozatímní název Historické pozadí Psa baskervillského a sliboval jsem si od ní, doznávám, mimořádné uznání. Zámek rodu Baskervillů, kde se odehrává podstatná část přeslavného románu, totiž odjakživa přitahuje pozornost a zájem holmesologů jako magnet. Všichni členové Klubu se shodují, že takřka fotograficky přesný a plastický popis budovy i jejího okolí, jinak v románech sira Arthura Conana Doyla výjimečný než obvyklý, nemohl vytrysknout z pouhé spisovatelovy fantazie (i když se před ní moudřejší členové Klubu sklánějí), ale že jsou plodem hlubokého osobního prožitku.

Tvrzení ctihodného tajemníka Klubu Sherlocka Holmese o nevelkém Doylově zájmu a pochopení pro přírodní krásy a jejich líčení lze jen potvrdit. Charakteristickým dokladem je např. výňatek z povídky Dobrodružství v krvavé bučině:

Byl ideální jarní den, bledé modrá obloha byla poseta drobnými bílými beránky, putujícími od západu k východu. Slunce svítilo velmi jasně, a přece vzduch překypoval svěžestí, dráždící lidskou energii. Po celém kraji, daleko až k vlnícím se kopcům okolo Aldershotu, vykukovaly mezi bledou zelení nového listí červené a šedé střechy selských stavení.

„Nejsou svěží a krásné?“ zvolal jsem s nadšením člověka, který právě unikl bakerstreetské mlze.

Holmes však vážně zavrtěl hlavou.

„Víte, Watsone,“ řekl, „je to kletba ducha, který se zabývá jistými věcmi a na všechno se dívá výhradně z hlediska svého zvláštního zájmu. Vy se díváte na tyto roztroušené domy a působí na vás jejich krása. Také já se na ně dívám, ale jedinou myšlenkou, která mne napadá, je vědomí izolovanosti a beztrestnosti, s jakou tu může být spáchán zločin.“

Potud výňatek.

Líčení velké Grimpenské bažiny, chmurných kamenných památek po dávných lovcích kamenné doby, rostlin i živočichů, podivných a podivínských obyvatelů blat, téměř obklopujících baskervillský zámek, a konečně sama blízkost věznice v Dartmooru, spisovatelem několikráte výslovné zdůrazněná, by měly hledání skutečné předlohy románového sídla mimořádně usnadnit. Bohužel, při všech dosavadních pokusech se ukázalo, že tomu tak není. Postupně byla ovšem navržena celá řada zámků a šlechtických sídel, povrchně a některými rysy připomínajících Baskerville. Některé z nich dokonce, jak vím, nesou dnes v tomto smyslu sestavené pamětní desky, jimiž se nevybíraví majitelé snaží přilákat zvědavé turisty, platící ovšem nemalé vstupné. Jako odborník však důrazně tvrdím, že se žádný z těchto lži baskervillských zámků nemůže honosit ctí být vzorem slavnému románovému sídlu.

Není jím Wooden Manor poblíže Hedge Bartonu, jak soudil Mr Kelvin Jones, mýlí se i další ctihodný člen našeho Klubu Mr Blakeney, doporučující hledat onu proslulou budovu v okolí Chagfordu, i Roger Lancelyn Green, který oznámil objevení vzoru zámku Baskervillů v Lustleighu, necelých 14 mil od Princetownu – ostatně zdaleka ne jako první. Již v roce 1932 zde byl totiž natáčen první zvukový film podle slavného románu nezapomenutelného sira Arthura.

Snad mi nezazlíváte přílišnou domýšlivost, prohlašuji-li pevně a neochvějně: já, Archibald Rowen, tajemník Klubu Sherlocka Holmese, jsem po letech konečně uspěl tam, kde i nejbystřejší duchové a nejobětavější příslušníci Klubu zanechali marného úsilí nebo upadli v omyl. Nalezl jsem zámek Baskerville!

Svému objevu vděčím za spásný nápad méně si všímat děje slavného románu a více jeho doslovného textu… Věřím, že mne chápete.

Sám román jeví oproti ostatním dílům sira Arthura Conana Doyla celou řadu zajímavých zvláštností. Jedna z nich je hned na samém počátku, vlastně ještě před ním, totiž věnování:

Milý Robinsone,

tato kniha vděčí za svůj vznik Vám – neboť Vy jste mi pověděl o této západoanglické pověsti. Přijměte můj dík za to, i za informace, které pomohly obraz dokreslit.

Váš

A. Conan Doyle

Hindhead

Haslemere

Věnovat své knihy, dokonce věnovat je někomu, kdo spisovatele pouze seznámil s jakousi místní pověstí, kolem níž teprve autor rozvířil úctyhodný a strhující rej vlastní fantazie, nebylo rozhodně spisovatelovým zvykem. To především.

Podivné je i to, že sira A. C. D. musel kdosi teprve seznámit s touto anglickou pověstí – sir byl přece sám vášnivým sběratelem všemožných mýtů a báchorek, kterých pak podle potřeby využíval ve své literární činnosti. A jaké další informace mu, u všech všudy, mohly být ještě tajuplným Robinsonem poskytnuty, aby dokreslily tak geniálně vymyšlený příběh? Vždyť sir Arthur Conan Doyle zpravidla osobně navštívil jeviště svých příštích románů, a to i tehdy, byla li dosti vzdálená od Londýna, a pracoval pak na základě vlastních poznámek! Proč by tomu mělo být právě v tomto případě jinak?

Snad se Vám zdá, vážený pane, můj myšlenkový postup příliš puntičkářský, příliš se obírající zcela nepodstatnými maličkostmi – ale naše holmesologická bádání se od samého počátku opírají pouze o podobné skrovné indicie, vyčtené ze řádků i mezi řádky Doylových románů. Nic jiného k dispozici nemáme. Bohužel.

Začal jsem tedy pátrat po pověsti o obrovském vraždícím psu. Několikrát jsem užuž byl v pokušení zajásat nad dosažením kýženého cíle – naneštěstí se vždy ukázalo, že se slavným románem o baskervillském psu nejsou seznámeni jen ctihodní členové Klubu Sherlocka Holmese, ale i prostí vesničané, kteří v naději na několik šilinků odměny tuto pověst bystře a obratně zařadili mezi místní báchorky vedle skřítků, statečných rytířů krále Artuše a ubohých princezen, vězněných černokněžníky.

Pátrání, vyžadující mnoho cestování a odvádějící mne od tajemnických povinností, se neúnosně protahovalo. Chtěl jsem již přiznat svou porážku, když jsem konečně pojal spásný nápad – a to opět díky oné puntičkářské metodě našemu Klubu vlastní.

Ve druhé kapitole románu nalezneme tento odstavec:

Dr. Mortimer vytáhl z kapsy složené noviny.

„Nuže, pane Holmesi, poskytneme vám nyní něco poněkud modernějšího. Toto jest výtisk časopisu Zpravodaj devonského okresu ze 14. června tohoto roku. Obsahuje stručnou zprávu o tom, co vyšlo najevo o smrti sira Charlese Baskervilla, jenž zemřel několik málo dní před tímto datem.“

Román dokonce přesně určuje datum a hodinu smrti sira Charlese na pozdní večer 4. června, jenže mne daleko více zajímala zmíněná novinová zpráva. Tušil jsem, lépe řečeno, doufal jsem, že i tentokráte, jako na mnoha místech ostatních románů, se sir Arthur Doyle přidržel skutečnosti a že kteréhosi 14. června nalezl v jakýchsi okresních novinách (Zpravodaj devonského okresu existoval přirozeně pouze v jeho představivosti) článek, který ho zaujal tak dalece, aby jej využil ve své knize. Zbývalo najít časopis, a především rok, kdy byla zpráva uveřejněna. Rozličné instituce, mezi nimi i muzea a knihovny, vycházejí sice Klubu laskavě vstříc, nemohl jsem ovšem očekávat, že naši byť i nejochotnější příznivci budou procházet řadu ročníků takřka nespočetných okresních novin pouze pro vrtoch, a snad dokonce omyl stárnoucího nadšence.

Naštěstí poskytuje román další záchytný bod, výpis z Adresáře lékařů, v němž bystrý Sherlock Holmes nalezl záznam o životě Mortimerově. Cituji doslova:

Mortimer Jakub, člen K, K. Ch., promován 1882, adresa: Grimpen, Dartmoor, Devonshire. Sekundář od 1882 do 1884 v londýnské nemocnici Charning Cross. Získal Jacksonovu cenu za srovnávací patologii svou prací. Je nemoc projevem atavismu? Dopisující člen Švédské patologické společnosti. A tak dále. Následuje pouze výčet nemnoha vědeckých prací dotyčného lékaře.

Darem z nebes je ovšem doplňující údaj prvé kapitoly, kde Sherlock Holmes opravuje dedukce svého druha dr. Watsona nad zapomenutou holí Jakuba Mortimera a prohlašuje doslova: Odešel z nemocnice před pěti lety – datum je na holi.

Tím je otázka letopočtu uspokojivě vyřešena. 14. června 1889 se objevila z jakýchsi okresních novinách zpráva, jež upoutala – podle mého vrtkavého předpokladu ovšem – pozornost sira Arthura Conana Doyla, přiměla jej k poradám s milým Robinsonem a posléze k napsání nesmrtelného románu.

Žel, samotný letopočet nezužoval ještě okruh pátrání tak, abych se odvážil obrátit se na kteréhokoli knihovníka nebo archiváře. Bylo třeba omezit hledání listu pouze na několik oblastí.

Poradil jsem se s nejmilejšími druhy dávných dětských let, pohádkami, byť i v kritickém a odborně komentovaném vydání Ferrierova nakladatelství. Nelitoval jsem. Po bedlivé úvaze a po porovnání příšerného obsahu krvavé báje o psu rodu Baskervillů s náměty lidových vyprávění jsem usoudil, že tak chmurná legenda mohla vzniknout pouze v kraji ještě donedávna proslulém čarodějníky a zaříkávači, hovořícími mezi sebou tajnou, dávno zapomenutou řečí a překonávajícími nejkrutější pronásledování církevními i světskými úřady – totiž ve Walesu.

Tak tomu také bylo.

Zbytek byl už věcí trpělivosti, které se mi, díky bohu, dostalo do vínku dost a dost. Nalezl jsem zažloutlé číslo Cardigan Monitoru, nesoucí v záhlaví zjištěné datum roku 1889 a v něm téměř doslovnou předlohu příslušné stati románu, již vzhledem k její poměrné rozsáhlosti nebudu citovat. Naleznete ji, budete-li si to přát, ve druhé kapitole románu. Autor článku, stručně řečeno, lituje smrti dědičného pána, sira Anthonyho Mulcastera, jehož štědrost byla ku prospěchu celému kraji, připomíná velkorysé zvelebovací projekty zesnulého, líčí jeho podivnou smrt a velmi opatrně se zmiňuje i o pověstech, pramenících z místní pověry, a o romantických zkazkách, jez se šuškaly v souvislosti s tímto příběhem. Nepochybně dosti důvodů, aby si spisovatel tak bystrý, takřka jasnozřivý, jakým nepochybně sir Arthur Conan Doyle byl, článku povšiml. Tím spíše, že jeho autor, ačkoli se o pověstech a zkazkách blíže nevyjadřuje, netají ani pochybnosti nad dalším osudem zámku, ani dojem, že si dědic patrně pořádně rozmyslí, nežli se do tak chmurného a hrůzyplnými zkazkami obklopeného místa nastěhuje.

To pouze pro úplnost. Nejdůležitější bylo, že článek poukazuje na místo děje románu, jímž ovšem není neexistující Baskerville nebo Grimpen v devonském hrabství, ale starobylý zámek Ellesmere nedaleko městečka Atyerporthu.

Snad se Vám bude zdát divné, proč sir Arthur věnoval takové úsilí změnám místních i vlastních jmen, aby pak použil takřka doslova celého článku a tím vystavil skutečné dějiště románu nebezpečí velmi snadného odhalení. Také jsem si, vážený pane, tuto otázku položil, a vzápětí velmi snadno zodpověděl; první vydání románu The Hound of the Baskervilles totiž spatřilo světlo světa v nakladatelství Smith, Elder a Co. teprve koncem roku 1908, tedy téměř přesně (a je to pouhá shoda?) dvacet let po uveřejnění článku a po tragických událostech v zámku Ellesmere.

Dvacet let je pro okresní noviny, obvykle rok co rok měnící vydavatele i majitele, takřka nekonečně dlouhá doba. Jakýkoli článek je dávno zapomenut, archívní výtisky zničeny nebo kdovíkam založeny. Jestliže si spisovatel dobrovolně uložil dvacetileté mlčení, než konečně předal rukopis tisku – lze těžko uvěřit, že by se mu teprve po dvaceti letech dostal do ruky právě výtisk Cardiqan Monitoru z 14. června 1889 – pak bylo utajení skutečného zdroje informací téměř jisté.

Vydal jsem se pochopitelně ihned na cestu do Aberporthu. Podařilo se mi ztotožnit celou řadu údajů, obsažených v románu, se skutečností. Nalezl jsem také dějiště baskervillské tragédie a byl jsem naplněn pýchou.

Nad zelenými obdélníky polí a nad vrcholky nevysokého lesíku zvedal se v dáli šedý melancholický kopec s hřebenem podivně rozeklaným. Strměl tam v mlhavé dáli, fantastický, jakoby vzatý z krajiny, jaké vídáme ve snách. V zámku jsem nalezl halu, kolem níž se ve značné výši táhla sloupová galerie, na niž vedlo dvojité schodiště. Od ústí schodiště pak vedly po celé délce zámku dvě chodby, z nichž se vcházelo do jednotlivých ložnic. A v jídelně pak dlouhá řada zašlých předků v nejrůznějších kostýmech, od alžbětinského rytíře až po vyfintěného kavalíra z dob regentství, na nás upřeně shlížela a tísnila nás svou mlčenlivou společností.

Zkrátka – pravděpodobnost se poznenáhlu změnila v jistotu. Souhlasil i popis okolí, kde pochmurnou věznici v Princetownu zastupuje neméně pochmurný ústav pro nevyléčitelně duševně choré, Manor House, a kde se prostírají rozsáhlá třasoviska a rašeliniště, přecházející v ploché pobřeží, zaplavované přílivem a neobyčejně nebezpečné pro neznalé turisty a nadšence vodních radovánek. Pohyblivý písek a bezedné bahno prý (podle vyprávění místních obyvatel) pohltily už nejednu oběť a jen výrazná, z generace na generaci předávaná nechuť okolních sedláků a majitelů několika řídce rozložených samot vydávat se do těchto míst brání daleko častějším nehodám. Zbloudilá zvířata tu ovšem hynou takřka pravidelně.

Lze zkrátka plně souhlasit se sirem A. C. D.: čím déle člověk zde prodlévá, tím hlouběji se mu v duši usazuje duch blat, jejich pustota, ale i jejich ponurý půvab. Jakmile zakotvíte v blatech, dáte tím vale veškeré moderní Anglii, na druhé straně však, kamkoli se zde obrátíte, tušíte příbytky a dílo prehistorického člověka. Ať jdete kudy jdete, všude najdete domy těch zapomenutých kmenů, jejich hroby a obrovské monolity, jež snad vyznačovaly jejich božiště. Díváte-li se na jejich šedé kamenné chaty, vystupující ze zjizvených strání, necháváte za sebou své století, a kdybyste zahlédl chlupatého, v srst oděného muže, jak vylézá z nízkých dveří a přikládá k tětivě luku šíp s kamenným hrotem – ujišťuji vás, že byste jeho přítomnost zde považoval za přirozenější než svou vlastní. Nejpodivnější snad je, že jich tak mnoho žilo právě zde, kde půda už tehdy byla jistě krajně neúrodná.

Toto je tedy jeviště přeslavného románu. Musím přiznat, že svou zvláštní, až přízračnou chmurností ve mně vyvolalo naprosto stejné pocity jako ve spisovateli, ať už je tlumočil ústy dr. Watsona, Jakuba Mortimera nebo samotného dědičného pána na Baskervillu.

Již po pobytu velmi krátkém, avšak zcela dostatečném k ověření mých domněnek a pro okolí vysvětlovaném hmyzozpytnými zájmy – opravdu nevylučuji, že by zde bídný Stapleton nebo kterýkoli jiný entomolog nalezl celou řadu vzácných a jedinečných druhů – jsem zjistil, že místní obyvatelé román sira Arthura Conana Doyla neznají, a znají-li, nijak jej nespojují se svým krajem. Velmi opatrným doptáváním jsem se nedopátral ani stopy po spisovatelově návštěvě či dokonce delším pobytu v nejbližším okolí, což ovšem nemůže překvapit – téměř osmdesát let je dlouhá doba, smývající všechny vzpomínky. Kromě toho lze mít za to, že sir Arthur, utajující místo i skutečné osoby tak pečlivě a důsledně a vyčkávající plných dvacet let s uveřejněním rukopisu, cestoval velmi skromně nebo dokonce na zapřenou. Nezískal jsem ostatně dojem, že by v okolí Ellesmere byli zvlášť pilní čtenáři a je docela možné, že dokonce i příhody přeslavného Sherlocka Holmese byly v době spisovatelova pobytu ve zdejším kraji téměř nebo plně neznámé a jméno sira Arthura Conana Doyla byl pro tyto lidi prázdný pojem.

Tím více mne, překvapilo, že pověst o strašlivém černém psu, prohánějícím se blaty kolem půlnočních hodin a mizejícím podle jedněch pod hladinou moře za pruhem neprůchodného pohyblivého písku (žádný živý tvor, pokud není opatřen křídly, ho nemůže překonat), podle druhých v některé z pohanských kamenných slují, je v okolí velmi živá. Obyvatelstvem je alespoň přijímána jako poloviční skutečnost. Zprvu jsem se domníval, že slouží k odrazování dětí od zvědavých cest ke svrchovaně nebezpečným místům, zanedlouho jsem se však přesvědčil o opaku. Mládež našeho přinejmenším technicky pokročilého věku se legendám o vraždícím psu vysmívá nebo je k nim zcela lhostejná. Zato starší lidé se zdají být o jeho existenci bezmála přesvědčeni, jakkoli o ní jen neradi mluví, považujíce ji za skvrnu na dobré pověsti kraje.

Nejotřesnější pro mne však bylo svědectví seržanta McIvoryho, představitele policie v Aberporthu. Po řádném pohoštění v hospodě U krále Jiřího ke mně pojal důvěru a obeznámil mne se třemi ohmatanými výstřižky bulletinu Scotland Yardu, pocházejícími z let 1923,1937 a konečně 1955. Neopsal jsem výstřižky doslova, nebylo to třeba. Všechny líčily navlas podobný případ: nález mrtvoly v oblasti slatin a v okruhu pověstmi předpokládané působnosti děsivého psa. V prvém případě byl obětí potulný sklenář, snažící se patrně dopravit sebe i skromnou živnost, složenou do bedničky na zádech, z Aberporthu do sousedního, asi pět mil vzdáleného Llandovery, ve druhém případě nájemce nepatrné usedlosti s kouskem pastviny v těsné blízkosti Ellesmere a konečně třetí obětí byl poštovní posel, spěchající jedné letní noci roku 1955 s jakýmsi bezvýznamným telegramem na zámek. Poslední případ vzbudil největší rozruch. Poštovní zřízenec byl totiž v celém okolí všeobecně znám a velmi oblíben.

S případem sira Charlese Baskervilla čili Antonyho Mulcastera jde tedy celkem o čtyři případy, následující za sebou v rozmezí několika let a jevící nápadně podobné, takřka totožné rysy: na žádné z obětí nebylo známek násilí – jen na kůži mrtvoly potulného sklenáře bylo nalezeno několik drobných spálenin, jež vedly porotu a coronera k výroku o smrti bleskem, ačkoli té noci byla obloha jasná a bezmračná. Podle vyjádření vědců přizvaných k šetření však ani takové počasí blesk zcela nevylučuje a jeho smrtící přítomnost na aberporthských blatech je prý, buď jak buď, rozhodně přijatelnějším vysvětlením skonu nebohého sklenáře než například pojízdná elektrárna, tajně pod rouškou tmy dopravená na místo činu. S čímž ostatně nelze než souhlasit.

Dále: žádná z obětí nebyla oloupena, ačkoli např. poštovní posel nesl v brašně větší částku peněz na hotovosti a u sklenáře byl nalezen obnos podstatně převyšující očekávání, přiměřené jeho chudobnému zevnějšku a vtíravému zdůrazňování bídy a hladu, potvrzenému občany, kteří mu poskytli příležitost k výdělku.

A konečně u všech nebohých obětí se věstník Scotland Yardu zmiňoval o křečovitém stažení obličeje, svědčícím pro nejvyšší zděšení, předcházející smrti, které tak mistrně popsal právě sir A. C. D. v případě sira Charlese Baskervilla. Podotýkám, že seržant McIvory nemá o čtvrtém, vlastně prvním případu, týkajícím se sira Anthonyho, ani tušení a uchovává výstřižky jako smutný doklad smůly místní policie, sužované nadpřirozenými protivníky, v jejichž existenci seržant McIvory skálopevně věří, přizná to ovšem pouze v důvěrném rozhovoru. Je pozoruhodné, že ve všech třech – vlastně ve všech čtyřech případech bylo policejní šetření záhy zastaveno a uzavřeno (s výjimkou smrti nebohého sklenáře) konstatováním: „následkem přirozené smrti nezjištěnou chorobou“.

Seržant mi svěřil – podobně jako kdysi Jakub Mortimer Sherlocku Holmesovi – že si velmi bedlivě prohlédl okolí nálezů posledních dvou obětí, jejichž vyšetřování se osobně zúčastnil. V obou případech prý nalezl na bažině řetězy jakýchsi jamek, naplněných prosakující vodou a podobajících se obrovským stopám.

„Jestli to byl pes, pane, to namouduši nemohu říci. Ale když ano, pak nebyl o moc menší než slon. Nechtěl bych se s ním setkat ani v muzeu, ani v cirkuse, natož pak na aberporthské bažině…,“ prohlásil seržant McIvory doslova. Dodal, že na svůj nález upozornil vyšetřující úředníky již roku 1937 při zjišťování okolností smrti nájemce. Málem ho to stálo místo nebo alespoň služební postup, a proto se o stejném pozorování z roku 1955 raději ani nezmínil.

Chápete, vážený pane, že jsem byl svrchovaně zaujat, zároveň jsem však zůstal do té míry kritickým, abych nepřijímal McIvoryho vyprávění, podnícené ještě ke všemu několika sklenicemi horkého grogu, bez patřičné opatrnosti. Rozhodl jsem se prohlédnout si jeviště tragédie sám, a to v noci, ovšem bez zbytečného vystavování se nebezpečí. Aberporthskou bažinu přetíná již několik desítek let nepříliš široká, ale pevná a dobře udržovaná silnice, opatřená po obou stranách řadou patníků a sloužící patrně k dopravě mléka a dalších zemědělských výrobků z několika usedlostí poblíže Ellesmere do zámku a městečka. Tak jsem byl zcela bezpečný před případným zblouděním v močále. Představa být pomalu, centimetr po centimetru, vtažen do rašeliny mne nijak nelákala.

Hned příští noci jsem svůj záměr uskutečnil. Zastavil jsem vůz na kraji silnice nedaleko Ellesmere a vydal jsem se na další cestu pěšky. Scenérie nápadně připomínala líčení sira Arthura Conana Doyla a utvrdila mne v přesvědčení, že také on se tudy před dávnými desetiletími ubíral, i když ne po bezpečné silnici a zcela jistě bez spolehlivého automobilu. Podobnost byla tak nápadná a do očí bijící, že mohu své vlastní zážitky vylíčit slovy spisovatele: Noční vzduch byl prosycen pachem vlhka a tlící vegetace. Chvílemi vykoukl měsíc, vždycky jen na okamžik, neboť po tváři nebes se hnala mračna, a právě když jsem vyšel na blata, začalo drobně mrholit.

Když oči přivykly tmě, rozeznával jsem dobře nízké pahrbky, porostlé trávou a jakýmsi druhem rákosu, bujně živeným spodními vodami, i bizarní tvary obrovských hrubě tesaných balvanů, tu povalených, jinde však dosuď stojících jako výstražně vztyčené prsty. Po několika stovkách kroků jsem na blatech, poměrně daleko od silnice, a v každém případě uprostřed svrchovaně nebezpečných traso vísek a mokřin, uviděl zář ohně. Nenapadlo mne ani ve snu, abych se k ní vydal; naštěstí jsem se však opatřil dobrým světelným kukátkem, jež mi kdysi v mladších letech sloužilo při lovu a jímž lze i v dosti hustém šeru dobře rozeznat podrobnosti.

Prosím, abyste mi věřil, že jsem byl zcela při smyslech. To, co nyní popíši, nebylo výplodem ani halucinace, ani silných nápojů, požitých v hospodě Ú krále Jiřího, a přirozeně ani plodem fantazie, nebo dokonce senzacechtivosti. Obě vlastnosti postrádám od narození úplně.

Mezi obrovskými kameny, vztyčenými v neúplném kruhu, hořel nevelký oheň a kolem něho dílem sedělo, dílem stálo asi deset či patnáct mužů a žen buď nahých, nebo jen svrchovaně nedostatečně oděných do kožešinových obleků, spíše jakýchsi cárů přehozených přes ramena nebo obtočených kolem beder. Někteří mužové, a pokud jsem mohl zjistit, i jedna z žen, třímali dlouhé obnažené meče a dělali s nimi podivné pohyby směrem k obloze, ke kamenům kolem a k zemi; smysl těch pohybů jsem přirozeně vůbec nechápal. Zdálo se, že jsem se stal svědkem závěru jakéhosi podivuhodného obřadu. Oheň zvolna pohasínal, až se posléze změnil v hrst žhavých uhlíků, kterou jsem prostým okem neviděl vůbec a kukátkem stěží. Pak zmizel, jakoby náhle zalit nebo udušen.

A jako v odpověď vyvřel náhle z obrovské ponurosti blat divný ryk. Vítr ho nesl tichem noci – táhlé hluboké mručení, pak stoupající vytí a potom smutné zaúpění, jímž zvuk odumřel. Znova a znova potom zazněl, prostor kolem byl plný toho stoupajícího a klesajícího, pronikavého, divokého a zlověstného zvuku…

Ano, vážený pane, přesně to jsem oné noci uslyšel i já.

Mohu s jistotou prohlásit toliko dvě věci: ten strašný zvuk nepřicházel z míst, kde ještě před několika minutami hořel oheň a kde byla shromážděna ta podivná společnost. Ozval se od řetězu pahorků, na jejichž naprostou nepřístupnost jsem byl upozorněn, poblíže mořského břehu, tam, kde je z obrovských kamenů složena Poustevna svatého Brandana, jak místní občané říkají dolmenu, vzniklému překlenutím dvou kolmých kamenných desek třetí vodorovnou. Toto místo je nejnebezpečnější z celých blat a četné, i když povětrnostními vlivy značně porušené tabulky varují před pokusy o jeho dosažení.

Za druhé pak vím, že zvuk, který jsem slyšel a který patrně nezapomenu do nejdelší smrti, nepocházel z hrdla žádného psa, byť i sebeobrovštějšího. Neznám na této zemi tvora, který by jej byl schopen vydat. Před mnohými lety jsem měl jako voják Jeho Veličenstva málo záviděníhodnou příležitost slyšet z bezprostřední blízkosti řev tygrů, lvů i podrážděných nebo poraněných buvolů – nic z toho však nelze přirovnat k hrůzným zvukům, které oné noci zazněly – pokolikáté už? – nad aberporthskou bažinou. Tvrzení prohnaného vraha Stapletona, že zvuky nad Grimpenskými blaty vydává vzácný pták bukač, je po srovnání s tím, co – jsem slyšel já, prostě směšné – což ostatně zdůraznil i sám sir A. C. D.

Mohu jen pokračovat slovy sira Henryho Baskervilla: „Nemyslím, že bych byl zbabělec, Watsone, ale když jsem slyšel ten zvuk, krve by se ve mně nikdo nebyl dořezal. Sáhněte na mou ruku. Je jako kus studeného mramoru.“

To je vše.

Rychlými kroky jsem se vrátil ke svému autu, nastartoval a odjel do hostince U krále Jiřího, kde jsem strávil nekonečnou, bezesnou noc plnou planých dohadů a nejpošetilejších domněnek, aniž bych došel k nějakému alespoň poněkud logickému a střízlivě uvažujícímu mozku přijatelnému závěru. Necítím se ve svém věku, náchylném už ke stařecké malomyslnosti (proč to nepřiznat?), schopen čelit neznámému nebezpečí, číhajícímu v aberporthské bažině, a jak se zdá, vraždícímu záhadným a nevysvětlitelným způsobem náhodné chodce, kteří se odváží do jeho blízkosti. Nehodlám ani zpytovat záhadu meči ozbrojených postav, vykonávajících podivné obřady na prastarých kamenných božištích. Četl jsem kdysi o dvou nade vši pochybnost ctihodných dámách, které se počátkem našeho století při procházce pařížským parkem setkaly s veselou společností v rokokových pastýřských kostýmech uprostřed altánů a budov, jež při svých každodenních procházkách dosud nespatřily. Jejich halucinace – chcete-li tomu tak říkat – byly naprosto shodné. Po zkoumání vědci, zejména historiky a ovšem i psychiatry, se ukázalo, že obě dámy zcela přesně popsaly stav a zařízení parku v prvních letech vlády Ludvíka

XVI., kdy pastýřské hry vznešených pánů a dam byly na denním pořádku. Nevím…

Snad na některých zvláštních a vzácných místech zůstávají nám neznámým způsobem zachovány dávné děje. Snad jsem se stal mimovolným svědkem druidské slavnosti dávno zapomenutých obyvatelů Británie, snad jsem se na okamžik ocitl ve světě jiného rozměru, kde neplatí železný zákon neúprosného plynutí času, provázející nás, smrtelníky, od kolébky až do hrobu.

Nevím, nic nevím a netroufám si ani vymýšlet nějaké opovážlivé domněnky.

Obracím se tedy na Vás, vážený pane, s dotazem, výzvou a prosbou, zda byste nechtěl pokračovat tam, kde mně slabost starého člověka velela ustát. Žádám Vás o to jménem mrtvých, pohlcených záhadnou smrtí na aberporthských bažinách, jménem zdravého rozumu, který se nemůže beze všeho smířit ani s přízraky pravěkých lidí v těsném sousedství nejmodernější civilizace, ani s podivnými příšerami, sužujícími od staletí kraj. Žádám Vás o to konečně i jako tajemník Klubu Sherlocka Holmese; pomozte objasnit vzrušující záhadu nejslavnějšího románu sira Arthura Conana Doyla! Jediná pomoc, kterou jsem Vám kromě podrobného vylíčení svých zážitků mohl poskytnout, je až dosud úspěšné utajení mé cesty do Ellesmere a hluboká mlčenlivost o jejích výsledcích. Tak je alespoň zaručeno, že nebudete při svém pátrání rušen a zneklidňován sice nadšenými a ochotnými, ne však vždy přiměřeně moudrými členy našeho Klubu. Doufám, že jsem dostatečně vysvětlil důvody, které mne k tak neloajálnímu počínám za zády ctihodného členstva vedly.

Jsem vám přirozeně i nadále zcela k dispozici, ačkoli, popravdě řečeno, nevidím, v čem by mohla moje další pomoc spočívat; vyjma snad v uvolnění jisté částky z badatelského fondu našeho Klubu, částky sice nevelké, přesto však dostatečné, aby uhradila výdaje vašeho případného pobytu v Aberporthu nebo Cardiganu.

Spoléhám se na Vaši diskrétnost gentlemana a, dovolíte-li, tak trochu kolegy. Věřím, že mi upřímnost a snaha dostat se na kloub záhadám nepřinese nepříjemnosti, nebo dokonce nutnost na sklonku života změnit zaměstnání.

Ještě jednou se Vám, vážený pane, omlouvám, že jsem si dovolil zneužít Váš vzácný čas tak obsáhlým dopisem. Domnívám se však, že pojednaná věc je hodná oboustranné námahy. Lituji, jestliže se snad mýlím.

V nejhlubší úctě

Archibald Rowen, B. A.,

tajemník Klubu Sherlocka Holmese

Londýn,

Northumberland Street, 17

12. března 1968

NA OBZORU SE BLÝSKÁ

Ne, opravdu jsem nemohl usnout.

Odhodil jsem zuřivě přikrývku. Tísnila mne jako pancéřová deska. S odporem jsem si prohlédl polštář, který se mi podařilo stálým převalováním zformovat do nepředstavitelné ohyzdné podoby, a sedl si k pootevřenému oknu.

Odněkud voněly rozkvétající lípy. Nad západním obzorem občas vyšlehla ohnivá záře, prosvětlila oblohu a mezi arabeskou listů a větví zahrádky paní Kalousové vyřízla na okamžik ze tmy obrysy mírných kopečků, obklopujících město jako stádo tichých ovcí.

Všechno je to nesmysl, řekl jsem si už asi posté.

Všechno je výplod příliš bujné fantazie pošetilého pana Archibalda, jenž za dvacet let tajemníkování ve výstředním Klubu Sherlocka Holmese ztratil vědomí hranic mezi romány a skutečností. Baskervillský pes! Tajemné noční obřady naháčů pod pravěkými kamennými stavbami! Proboha!

Málem jsem se štípal do ucha, jestli se mi včerejší rozhovor s Martinem Andělem nezdál, jestli celý dopis pana Archibalda Rowena nebyl jen darebáckou hrou snu, znepříjemňujícího mi první den zasloužené dovolené. Bohužel ne. Byl jsem opravdu vzhůru a při smyslech. Dokonce víc, než se na tak pozdní hodinu slušelo.

Nejhorší bylo, že sám Martin zřejmě Rowenovi alespoň podmínečně věřil a snažil se přesvědčit i mne. Tři měsíce, které uplynuly od obdržení choromyslného (jak jsem se ustavičně ujišťoval) dopisu, neprozahálel.

Rafinovaně ověřil podpis pana tajemníka – přinutil bůhvíkoho ze svých známých, aby poslal do Northumberland Streetu sekretariátu Klubu Sherlocka Holmese žádost o jakési informace. V přiměřené době došla zdvořilá odpověď na stejném klubovním dopisním papíru, s lehce třaslavým podpisem Archibalda Rowena, bakaláře umění, psaná dokonce stejně zvetšelou a důstojnou, takřka holmesovskou angličtinou. Totožnost pisatele tedy byla nepochybná. Sáhodlouhý dopis se všemi těmi bláznivými příhodami psal, co naplat, ctihodný pan tajemník. Žert byl vyloučen.

„Ostatně,“ řekl mi Martin před několika hodinami, „byl jsem o tom přesvědčen od začátku. Pisatel, ať už pan Rowen nebo předpokládaný šprýmař, zřejmě nemá ani tušení o tom, že se do aberporthské bažiny a vůbec kamkoli mimo domek paní Kalousové mohu stěhovat nejvýš v duchu. Čili o mně, váženosti, ví tak málo, že by se mu sotva vyplatila tak namáhavá a pracná legrace…“

Dobrá – ale to přece zdaleka nevylučuje, mírně řečeno, duševní zvláštnosti pana tajemníka. Trošku bláznění se mezi potrhlým členstvem Klubu určitě docela dobře ztratí.

Přistihl jsem se, jak nervózně bubnuji prsty na okno s takovým důrazem, že se to rozléhá široko daleko. Rychle jsem přestal. Zlomyslný Anděl by okamžitě pochopil, do jaké nálady mne dostal, a nezřízeně by se radoval. A chudinku paní Kalousovou bych zbytečně vyděsil.

Martin, Martin… Jestli je bakalář umění pan Archibald Rowen hnidopich, je Anděl bacilopich. To, jak za pouhé tři měsíce rozpitval, naruby převrátil a větu po větě zvážil Doylův román, bylo sice výstřední, zároveň však tak trochu imponující. Zajímavé také bylo, že Rowen i Anděl pracují vlastně úplně stejným způsobem. Hledají doličná fakta, nitky, vedoucí k řešení problémů, za psacími stoly. Pan Rowen proto, že se mu to za dvacet let tajemníkování v Klubu Sherlocka Holmese stalo druhou přirozeností, chudák Martin prostě nemůže jinak. Pokud potřebuje vyšetřovat mimo dva pokoje a terasu domku paní Kalousové, musí zaměstnat cizí oči a nohy. V posledních letech jsem tuto funkci zastával já. Nebylo to rozhodně nudné, i když před Andělem, dílem z povinnosti, dílem aby se neřeklo, tu a tam bručím.

Ne, nudné to určitě nebylo…

Zatracený život, už jsem v tom zas!

Přece nesmím tak snadno podlehnout, nesmím naletět na romantické blouznění! Není mi – bohužel – šestnáct, kdy by něco podobného bylo nejen přirozené, ale i docela správné a chvályhodné.

Znovu jsem bod po bodu probíral Andělovy argumenty, vzešlé z rozpitvání té proklaté knihy odstavec po odstavci a věty po větě. Vzácné, jedinečné knihy, jak Martin slavnostně prohlásil, jako by nemluvil o detektivce, ale přinejmenším o veledíle, poctěném Nobelovou cenou za literaturu.

„Víte, redaktore, nač se autoři nejsnáze chytnou a čím se nejspíše usvědčí z fantazírování?“ zeptal se mne.

„Nelogické zápletky…,“ hádal jsem.

„Vůbec ne, samá voda a právě naopak! Knihy bývají přísně logické, protože jsou – nebo by alespoň měly být – výplodem logického, přesně uvažujícího mozku. Život sám zato bývá ohromně nelogický, a proto taky lež většinou vypadá daleko důvěryhodněji než pravda. Ale s tím si nelamte hlavu, do filozofie se raději pouštět nebudeme. Tak abyste tedy věděl: nejspíše se nepořádní autoři chytnou v léčkách staré dobré tetičky astronomie.“

„Nechápu.“

„Ne? Kdysi, před lety, mne hledání a usvědčování literátů – astronomických hříšníků, bavilo. Shromáždil jsem docela pěknou sbírku příkladných nesmyslů, kdy na oblohu vycházela z vůle negramotných autorů v nejnemožnějších hodinách různá souhvězdí; Venuše byla jitřenkou, zrovna když měla být večernicí, ohony komet nemířily od Slunce, jak se sluší a patří, ale na všechny možné strany, k zatmění Slunce docházelo ihned po noci „zalité stříbrem Měsíce“, jak se obvykle ve špatných románech píše, ačkoli pro tuto činnost musí být Měsíc v novu, a tudíž stříbrem nezalévající, a tak dále a tak dále. Pořídil jsem si pro usnadnění své škodolibé činnosti zjednodušené tabulky měsíčních fází za posledních pár set let, takže mohu celkem snadno zjistit, zda autor tahá čtenáře za nohu, ujišťuje-li ho, že toho dne toho a toho roku ‚lil měsíc bledé světlo v jeho sirou jizbu‘.“

„Pro mne za mne! O vaší škodolibosti vím už dávno. Ale co to má společného se Psem baskervillským?“

„Mnoho. V knize je totiž astronomických údajů celá spousta. Lze takřka vyloučit náhodnou shodu v případě, že všechny souhlasí. Pak bychom museli velmi vážně pomýšlet na možnost, že spisovatel velmi přesně popisoval skutečnost.“

„… nebo si opatřil podobné tabulky jako vy, Martine. Tak jedinečně a nedosažitelně důmyslný zase přece jenom nejste, to mi promiňte.“

„Ovšemže ne! Ale u tak plodného a tedy zaneprázdněného autora, jakým nepochybně sir Arthur Conan Doyle byl, to není moc pravděpodobné. Tím spíše, že pořádné chronologické tabulky měsíčních fází a zatmění vydal vlastním nákladem geniální matematik, a přesto chudý úředníček berlínské pojišťovny Schoch teprve roku 1926. Ostatně, taková péče by byla autorovi jenom ke cti, a tak by nepřímo podporovala věrohodnost všech dalších tvrzení.“

„A souhlasí ty vaše astronomické kejkle?“

„Dokonale! Podívejte se: hned v prvé kapitole je opis listiny z roku 1742, líčící zasloužený skon zhýralého alkoholika Hugo Baskervilla. Vybereme si pouze nejzajímavější věty. Věztež tedy, že v době Veliké rebelie (jejíž dějiny, učeným lordem Clarendonem sepsané, pozornosti Vaší co nejdůtklivěji poroučím) na tomto zboží Baskervillském sezením byl Hugo téhož jména. A tak dále. Další úryvek: A tak se jest přihodilo, že jednoho dne, v předvečer sv. Michaela, vidíte, redaktore, ani na datum náš milý důkladný sir Arthur nezapomněl, Hugo s pěti nebo šesti ze svých daremných a zlých kumpánů, dobře věda, že otec i bratří cudné děvy mimo domov dlí, kradl se k chalupě připlížili a pannu unesli. Kupodivu po takové štrapáci nechal zlosyn Hugo cudnou pannu na pokoji, děva byla jest dána do jedné z horních komnat, zatímco Hugo a spřeženci jeho zasedli k dlouhé pitce, jak bylo jejich zvykem každého večera! To víte, redaktore, protialkoholické poradny ani zdravotnická osvěta tenkrát ještě nebyly, a tak se pilo o stošest. Děva využila Hugova hýření, a ačkoli nahoře málem zešílela, přece jen bázní tísněná učinila, čeho by se zalekl nejstatečnější a nejzdatnější muž, neboť po větvích břečťanu, jenž kryl (a stále ještě kryje) jižní zeď, slezla z podkroví a vydala se na cestu domů, napříč přes blata, což činilo devět mil od zámku k chalupě jejího otce.“

„Holka šikovná, cožpak o to,“ řekl jsem uznale, „ale co to má, proboha, společného s astronomií?“

„Časové určení, vy nevzdělance,“ obdařil mne Martin pohrdavým pohledem. „To je v astronomii odjakživa na prvním místě. O koňskou délku před dalekohledem. Poslouchejte dál: když to Hugo zjistil, rozhodl se štvát děvu smečkou psů a sám pak tryskem vycválal jest za měsíčního světla na blata. Kamarádi z mokré čtvrti chvilku stáli jako tumpachoví, ale pak se z nich víno trošku vykouřilo, i nastalo mezi nimi velké zmatení a všichni křičeli jeden před druhého… Nakonec vrátila se však do pomatených hlav alespoň trocha rozumu a všichni vespolek, třináct počtem, nasedli jsou na koně a vydali se za Hugem. A teď pozor, váženosti, přichází to hlavní: Měsíc nad nimi svítil jasně.

Dál už je to astronomicky nezajímavé, jakkoli jinak velice dramatické. Noční pastýř zšílený strachem vyprávěl kumpánům, že Hugo Baskerville jej minul na své černé klisně a za ním bez hlesu běžel obrovský pekelný pes – Bůh uchovej, aby tak hrozný pes kdy běžel v mých patách. Skončilo to jako antická tragédie: nadprodukcí mrtvol. Děva mrtvá hrůzou a vyčerpáním, opodál mrtvola Huga Baskervilla a nad ním stojí a jeho hrdlo drásá cosi příšerného, obrovská černá bestie, mající tvary velkého lovecké ho psa, ale větší než jakýkoli pes, na němž kdy spočinuly smrtelné oči, jeden z Hugových kumpánů téže noci zemřel jest na to, co viděl, a ostatní byli mátožní do konce svých dnů. Doufám, že to otřáslo i vaší otrlou novinářskou náturou.“

„Dokonale. Ale pořád čekám na tu astronomii.“

„Vždyť je před vámi jako na dlani, jen vzít trochu rozum do hrsti. Autor – nebo starý dokument, můžete si vybrat – tvrdí, že v předvečer dne sv. Michaela, tedy 28. září v době Velké rebelie, jejíž dějiny sepsal lord Clarendon, svítil měsíc tak, že krajina byla jeho září dost slušně osvětlena – byl tedy nejspíše kolem úplňku. Velkou rebelií nemůže být nic jiného než anglická revoluce roku 1688, kdy vzal král Jakub II. do zaječích, což potvrzuje i Clarendonův spis a jeho název. Hrozně dlouhý, váženosti, nebudu vás však s ním obtěžovat. Teď jde o to zjistit, v kolik hodin měl být měsíc tak vysoko na obloze, aby dopomohl zlořečenému Hugovi k jeho hrůznému činu.

Kumpáni se vydali za nebohou děvou v předvečer, řekněme tedy v šest hodin. Od chalupy k Baskervillskému zámku bylo devět mil, to jest asi čtrnáct kilometrů, které mohli jezdci urazit pohodlně za hodinu a půl. Máme tedy asi půl osmé. Děva je uvězněna v jedné z horních komnat, Hugo velí, aby páže dalo na stůl zlaté číše a nalilo vína, dolilo výš, jako v té básni o císaři Karlu IV. a o Buškovi z Velhartic. Osm hodin. Následuje dlouhá pitka, jak je výslovně zdůrazněno. Pokud jsem informován o zvycích staré Anglie, rozhodně se dlouhá pitka neodbyla za hodinu nebo za dvě. Řekněme tedy za tři. Jedenáct hodin v noci. Útěk děvy je objeven, Hugo zuří, sedlá, zamotá se do popruhů, pak konečně nasedne na koně, spadne však zase na druhé straně, chvilku mu trvá, než se definitivně dostane do sedla, než vypustí psy a tak dále a tak dále. Svítí sice měsíc, ale na rychlost, jakou v podvečer jeli od chalupy nebohého otce k zámku s unesenou dívkou, není v noci přece jen ani pomyšlení. Na stíhání musíme vyhradit nejméně hodinu. Je tedy půlnoc 28. září roku 1688 a měsíc svítí jako rybí oko. Otázka: svítil opravdu?“

„Jak to mám vědět, k sakru?“

„Svítil, váženosti, svítil! Právě o půlnoci nad Anglií vrcholil a byl týden po úplňku. Písmenko C byste v něm nalezl na prvé podívání. Mimoto počasí toho 28. září bylo, jak shodně vypovídají staré anglické kroniky, výjimečně krásné. Na obloze patrně nebylo ani mráčku.“

„To jste taky zjišťoval, Martine?“

„Ano. Moje píle, povzbuzená důkladným dopisem stařičkého Archibalda, neznala mezí.“

„To vidím…,“ řekl jsem uznale. „A další astronomické údaje? Ten jeden jediný správný by přece mohl být čirou náhodou, ne?“

„Sotva – ono těch nezbytných podmínek bylo trochu mnoho,“ mínil Martin, ale pak mi posloužil celou řadou dalších – jak říkal – astronomických šperků. Pomocí svých tabulek dokázal, že měsíc svítil i 4. června 1889, kdy zahynul sir Anthony Mulcaster i jeho románový protějšek sir Charles Baskerville. Martin vycházel z předpokladu, že se dotyčný pán v pravém a nejtragičtějším smyslu slova na smrt vyděsil pohledem na obludu, hrnoucí se k němu přes blata. Prohlásil, že světélkující fosforová mast je jen domněnka a literární prostředek Mr Doyla – ve skutečnosti se ani v pověsti, pokud nám ji sdělil ctihodný Archibald Rowen, ani ve starém dokumentu nemluví o žádných plamenech, šlehajících psu z huby po způsobu pohádkových draků. V listině stojí doslova: Příšera vyrvala jest z Huga Baskervilla hrdlo, načež – když se obrátila s planoucíma očima a s mordou, z níž kanula krev – ti tři muži vykřikli strachy a pořád ječíce ujížděli přes blata, aby život spasili. O ohnivé tlamě tedy nebylo nikde ani zmínky, a i kdyby bylo takové vylepšení strašlivého psa fosforovou mastí možné (což Martin popíral), zahlédla by oběť i za bezměsíčné noci nejvýš nezřetelnou světélkující skvrnu.

Konečně mi Martin jakýmsi velmi složitým způsobem dokázal, že ani proti odstavci: Měsíc byl nízko na obloze po naší pravé ruce a rozsochatý vrchol žulového skaliska jako by čněl do dolní poloviny stříbrného kotouče na samém závěru IX. kapitoly nemůže být hvězdářských námitek. Že by dva mužové – v románu sir Henry Baskerville a obětavý nedovtipa dr. Watson, kráčející směrem od Ellesmerského zámku na aberporthská blata počátkem podzimu (Ohlédli jsme se a viděli jsme, jak tam žhne červená země nově obrácená pluhem – ostatně kapitola X., Výňatek z deníku dr. Watsona, přímo datuje události do první poloviny října), skutečně spatřili měsíc nízko po své pravé ruce, pokud by se ovšem na nebezpečnou pouť vydali podle návodu románu. Tam nejprve odbila prvá, odbila druhá hodina s půlnoci, než se oběma pánům podařilo překvapit sluhu Barrymora při signalizaci s povedeným švagrem, vrahem Seldenem, skrývajícím se na blatech, a vydat se pak za ním.

Ne, nesmím už na to myslet!

Položil jsem čelo na chladné sklo. Blýskání na časy se změnilo v rozvětvené blesky, doprovázené vždycky po chvíli vzdáleným mumláním blížící se bouřky. Nad městečkem bylo nebe ještě jasné, plné hvězd, ale ve větvích meruněk a jabloní na zahrádce paní Kalousové už šustily a šeptaly první, zatím nesmělé závany větru. Lampy, zavěšené na drátech nad náměstím s benzínovou pumpou a barokním světcem, se houpaly. Všechny stíny se houpaly v rytmu s nimi. Měsíc nebylo nikde vidět. Snad byl v novu. Jestlipak by to Anděl taky vyčetl z tabulek chudého pojišťováka pana Schocha? Nejspíš ano.

Shoda románu se skutečností byla opravdu příliš nápadná, než aby ji bylo lze snadno a rychle vysvětlit řadou náhod. Souhlasily i druhy hmyzu, které jako krycí manévr pro své temné záměry lovil darebák Stapleton. Opravdu se na aberporthských blatech nejen vyskytovaly, ale byly prý dokonce pro ně typické. Souhlasilo i rozložení samot kolem Ellesmere; Martin je s pílí vhodnou spíše pro holmesologického nadšence z bakerstreetského klubu zakreslil a po porovnání s velmi podrobnou mapou, sehnanou bůhvíkde (mám podezření, že nejspíše od vojáků – generální štáby všech zemí totiž počítají se sice radostnou, ale málo pravděpodobnou perspektivou vítězného postupu například na severní pól, brazilskými pralesy nebo nitrem Austrálie), jsem musel přiznat, že existence románových sídel, Lafterského statku, zakoupeného astronomem-amatérem Franklandem, domu obývaného lstivým Stapletonem a jeho sestrou (ve skutečnosti ovšem manželkou), smutného stavení zdejšího typu, působící na stromy zakrnělými a vichřicí zmrzačenými uboze a melancholicky, High Thoru, Foulmire a několika dalších samot i městečka Combe Trasy, ve skutečnosti Aberporthu, byla více než pravděpodobná.

Pokud to bylo ještě zapotřebí, dorazil mne Martin takřka nepochopitelnými doklady o sousedovi Baskervillského zámku, panu Franklandovi, jenž bydlí v sídle zvaném Lafter nějaké čtyři míle od zámku na jih. Vzdálenost a směr souhlasily, dům se pak ve skutečnosti jmenuje, pokud lze věřit mapě, Tremador Chapel. Sir Arthur Conan Doyle popsal pana Franklanda jako staršího člověka, červeného ve tváři, bělovlasého a cholerického. Jeho koníčkem je britské právo a v různých soudních sporech utratil už skutečné jmění. Soudí se pro pouhé potěšení a nezáleží mu na tom, je-li žalobcem, nebo žalovaným. Pan Frankland se však nespokojil ani s touto nákladnou kratochvílí. V přítomné době holduje novému sportu, praví sir A. CD. doslova. Jako hvězdář-amatér vlastní znamenitý dalekohled. Nyní ho má na ploché střeše svého domu a sedí za ním po celé dny a soustavně obhlíží blata v naději, že zahlédne uprchlého trestance.

Dodnes nechápu, jak a kde se Martinovi podařilo vyštrachat jednak fotokopie Soudních případů hrabství Cardingan v létech 1880 až 1890, jednak stručnou zprávičku anglického amatérského hvězdářského časopisu Sky and Telescope z května 1882. Patrně se na této záhadné akci nějakým způsobem podílel Andělův věčně ušmudlaný pobočník Pepík Cabálek a paní generální ředitelka zdejší lidové knihovny.

Soudní případy přímo oplývaly Martinem pečlivě zaškrtanými spory Petra Marklanda, Esg., soukromníka, majitele usedlosti Tremador Chapel v hrabství Cardigan. Pan Markland se zřejmě opravdu soudil pro pouhé potěšení. Procesy Markland proti královně, Markland proti městu Barmouthu, Markland proti Johnu Noolanovi a řada dalších se staly ozdobou právní vědy Británie, jak se alespoň ze stránek Případů zdálo.

V rubrice Naši příznivci, jíž si astronomický časopis zajišťoval vděčnost a štědrost ješitných amatérů, se Čtenáři – pokud je takové věci zajímaly – dozvěděli, že „slovutný člen naší astronomické obce Petr Markland, Esg., statkář na Tremador Chapel, oslavil před nedávném dvacetileté výročí své úspěšné a pro vědu drahocenné astronomické činnosti. Pan Markland nemohl krásné jubileum oslavit radostněji než šťastným nákupem zbrusu nového čtyřpalcového dalekohledu, vyrobeného proslulou firmou Dollond a synové v Londýně.“ Oslavenec byl vedle článku vyfotografován, dokonce i s dalekohledem, opřen o jeho důkladnou montáž jako lovec, jemuž se právě podařilo skolit kapitálního tygra. Díky kvalitnímu papíru i tisku, jimiž se obvykle honosily časopisy na sklonku šťastného minulého století, bylo na první pohled vidět, že pan Markland je skutečně starší pán, brunátný ve tváři (a, žel, i s neobyčejně brunátným nosem, nevylučujícím nemírné požívání whisky), bělovlasý a snad i cholerický…

Martinova důkladnost byla děsivá, jeho útok na mne psychologicky dokonalý.

Ale cožpak reálný podklad, kterého sir Arthur Conan Doyle použil pro svůj román, zároveň dokazuje noční vidění, a hlavně slyšení pana Archibalda Rowena? Všechno je jenom nešťastná náhoda – utěšoval jsem se s vřelým přáním, aby hrom, který burácel stále blíž a blíž, do všeho uhodil, především do sáhodlouhého dopisu ctihodného tajemníka Klubu Sherlocka Holmese. Jenom pro něj mám snad zítra letět do Anglie a přijít tak o další dovolenou? Udělat ze sebe blázna, šaška, stopujícího nadpřirozené psy a fantomy obyvatel z doby kamenné?

Ne! Toho bohdá nebude!

Věděl jsem, že tak jako tak neusnu a že je docela dobrá příležitost vybalit kufr, na který odpoledne pro nekonečný rozhovor s Martinem nezbyl čas. Jen cihly jsem už vztekle odstranil a chystal se je zničit – paní Kalousova se jich však jako pilná včelička zmocnila a vylepšila jimi okraje záhonů.

Rozsvítil jsem a otevřel kufr. Tak; nejdříve košile pěkně na ramínka, kapesníky do skříně, knihy do nočního stolku, papíry k psacímu stroji… Nalil jsem si sklenici vody a jedním rázem ji vypil. Byla teplá a chutnala železem. Ušklíbl jsem se. Pak jsem opatrně vsunul ruku do vrchovatého kufru a šmátral po dně, vyloženém knihami, až jsem konečně nahmatal hledanou detektivku. Obsah kufru jsem zase pečlivě uhladil a urovnal. Abych měl ráno méně práce s balením.

Blesk sjel docela blízko, tak blízko, že hrom práskl, jako když se zlomí suchá větev. A na okno zabubnovaly první těžké kapky lijáku.

MIKULÁŠ BAŠTÍ JENOM VEČÍR

Aberporth býval možná kdysi – když se tu kolem proháněli hrdinové Doylova románu – docela pěkným letoviskem. Takovým, jaké vyhledávají malíři důstojného názoru, že pořádné obrazy mají vypadat jako polité šťávou z roštěnek. Spokojí se úplně několika kopejky s vřesem (těch je tady habaděj), několika skálami nebo alespoň kameny (těmi blata přímo hýří), kouskem moře s parádním příbojem (slabá hodinka cesty) a hospodou, jejíž majitel se nechce stát za rok milionářem.

Všechno tu bylo, i hospoda, dávající okázale najevo, že se majitel nejen vzdal naděje rychle zbohatnout, ale že se vzdal takřka jakékoliv naděje vůbec. Že s trýznivým uspokojením pozoruje nezadržitelné chátrání budovy i celého zařízení. Plechový révový věnec nad vchodem byl ryšavý letitými vrstvami řezu, podlaha nerovná, popálená stovkami zašlápnutých oharků, stoly rozviklané a sklenice, v níž mi melancholický výčepní s ochablými váčky pod očima přinesl pivo, zřejmě přede mnou používala nějaká krasavice – nesla totiž zřetelný otisk rtěnky.

Byl jsem ve výčepu, ozdobeném několika cínovými džbánky a modelem třípalubové plachetnice, sám, nepočítám-li osamělého muže, usazeného zády ke mně v jakémsi výklenku vedle vyhaslého krbu. Oknem, kdysi vykládaným tabulkami barevného skla, zalitými v olovu, dnes většinou vytlučenými a ledabyle nahrazenými sklem, jaké bylo právě po ruce, jsem viděl na hlavní třídu městečka s několika obchody a tu a tam zaparkovanými automobily starších ročníků. O roh jednopatrového domu, jehož přízemí zaujímala drogerie, se opíral asi osmnáctiletý mladík s párátkem v ústech. Zdálo se, že svou úlohu zajišťovat budovu před zhroucením bere svrchovaně vážně. Kromě párátka, putujícího z koutku do koutku, byl stejně nehybný jako parthenónské karyatidy, plnící ostatně tutéž náročnou funkci.

Hospoda se jmenovala – jako stovky dalších po celé Anglii – U krále Jiřího a samozřejmě se pyšnila dávnou návštěvou dobrého krále. Kdyby chtěl dobrý král Jiří obejít všechny ty krčmy, které nesou jeho jméno a jejichž majitelé lžou, že si tu „král Jiří, dej mu pánbůh věčnou slávu, často pořádně přihnul, hehehe!“, zemřel by dotyčný monarcha už v mladém věku alkoholickým ztučněním jater nebo naprostým vyčerpáním.

Melancholický hostinský a zároveň majitel Krále Jiřího pomalými pohyby leštil sklenice u výčepního pultu, pobitého nazelenalým měděným plechem. Zřejmě ho v životě neušetřila žádná jen trochu možná nepříjemnost. Měl obličej podobaný od neštovic, což se dnes v hygienické a doktory prošpikované Evropě tak často nevídá, řídké vlasy špinavě popelavé barvy a na pravé ruce jen palec a ukazováček, kterými držel utěrku jak račím klepetem. Občas se truchlivě, zároveň však pozorně podíval po zádech muže ve výklenku, jako by čekal, že se na nich objeví důležitý světelný signál. Hostinský i podnik působili dojmem zchátralosti, avšak nikoli oné útulné zchátralosti, která zdobí lepší venkovské hospody a je jim ke cti a k reklamě.

Konečně byla poslední sklenice jakžtakž vyleštěna a zařazena na své místo do police. Truchlivý poďobanec se po kratším váhání rozhodl poctít mne návštěvou. Opřel se zmrzačenou rukou o stůl a bezbarvým hlasem, jako by ho to ani příliš nezajímalo, se zeptal:

„Oč de, pane? Fakt, eště sem vás tu jaktěživo nezahlíd. Tady to není zrovna kór moc senzační flek. Fakt. Teda že by byl Aberporth miliónovej, to bysem říct nemoh.“ Vrhl další rychlý pohled na záda u krbu.

„My tady cizincové vídáme moc málo,“ řekl jako na vysvětlenou. „Našinec tu sedí jak přitaženej šraubncírem a můžete si třebas sadit ňáký prachy, že odsuď taky vypadnete, jestli se tu nechcete náhodou uvrtat. Tedy jako kšeftovně, šéfe!“

Vyslal ke mně tázavý pohled, filtrovaný řídkými žlutými brvami, připomínajícími ozdobu očí přestárlých koní.

„Jo, jo. Tak nevím!“ vzdychl, když jsem nejevil chuť zapřádat rozhovory, a odploužil se zase zpátky za výčepní pult.

Na zádech u krbu se zřejmě přece jen rozžehlo nějaké pro mne neviditelné znamení. Hostinský mírně ožil, vytáhl zpod pultu láhev portského, nalil sklenici a kupodivu bystře ji nesl osamělému pijákovi. Když mne míjel, podíval jsem se náhodou ke krbu. Záda tam byla pořád, ale nad nimi i půlka obličeje a oko, které si mne s neobyčejným zájmem prohlíželo. Muž se zase rychle otočil zpět. V okamžiku, kdy jsem měl vzácnou příležitost zahlédnout jeho profil, mne napadla nutkavá podobnost s nějakým ptákem. Aha, už to mám! Pelikán! Muž měl dlouhý, ostrý nos a mohutný krk s několika bradami, zvadle visícími na vysoký staromódní límec. Obojí připomínalo zobák a pod ním pelikání vak zplihlý po neúspěšném rybolovy.

„Tja,“ prohodil hostinský, který se opět změnil v přízrak ze zpomaleného filmu. Asi aby řeč nestála.

Tentokrát jsem se chytil a navázal: „Poslyšte, šéfe, kudy se odtud dostanu na Ellesmere?“

Chvílí se na mne smutně koukal a mechanicky přejížděl mokrým hadrem výčepní pult.

„Na Ellesmere? Tam nikdo nechodí. Žádnej rozumnej člověk. Majore Hobsone, on se ptá, kudy na Ellesmere!“ řekl žalobným tónem směrem k muži-pelikánu, jako bych se dopustil trestuhodného poklesku proti dobrým mravům.

„Proč? Vede tam přece silnice. Na mapě je zakreslená!“ podotkl jsem.

„No jo, to jo. To teda jo. Silnice tam vede, copak o to. Když je na tý vaší mapě, tak holt tam víst muší, í kdyby náhodou sama nechtěla. Nemám pravdu, majore Hobsone?“

Nejraději bych ho byl něčím praštil, jenomže Král Jiří byl patrně jediným hostincem v tomto bohem opuštěném místě, kde bylo možné přespat. Můj kufr byl už uložen o patro výš v ledovém, plísní zapáchajícím a myšlenky na smrt přivolávajícím pokoji s vyhlídkou na krajinu z pohádky o zemi zlého krále. Major Hobson ani tentokrát neprojevil známky života, jeho záda však zřejmě vyslala další záhadný signál a podobaný hostinský transportoval mezi pultem a krbem další sklenici portského a vsunul ji před pelikána s gestem traviče.

„Teda ta silnice do Ellesmere, jo, o tý ste chtěl vědít, jestli si dobře pamatuju. Musíte se obtěžovat „asi padesát nebo šedesát kroků doprava a odtamtud už odbočuje silnice na móře. Nemůže se splíst, že ne, majore Hobsone?“

Muž-pelikán major Hobson byl zřejmě zařízen jako mnohé pohádkové bytosti na třetí vyzvání. Teprve teď se ke mně otočil a tím mi laskavě umožnil, abych si ověřil první dojem, který podporovaly i ocelově šedé, hladce sčesané vlasy, zdůrazňující jeho nápadně malou hlavu a zapadlé oči, posazené blízko u sebe. Krasavec to v žádném případě nebyl, ale já jsem ho také naštěstí nemusel portrétovat. Informace o kraji mi docela postačí. Mínění o rozumných lidech, kteří na aberporthská blata nechodí, mne svrchovaně zaujalo.

Krátkým, trhavým pohybem hlavy se mi lehce uklonil.

„Major Hobson. Edward Hobson. Třetí pluk lancasterské lehké pěchoty, pane.“

„Těší mne,“ řekl jsem a představil jsem se.

„Novinář? Tady zbytečný. Žádná senzace, pane!“ odsekával Hobson. „Zákaz koupání. Spodní proudy. Víry. Nejhorší břehy v celé Anglii, pokud vím.“

Podobaný hostinský vážně přikyvoval, ačkoli by ho mělo takové ostouzení kraje, kde číhal na pocestné, spíše rozhořčit.

„Jo, dočista tak! Žádný koupání a počasí furt na draka.“

Hobson po něm bleskl tmavýma očima, hostinský zmlkl a začal zase symbolicky otírat měděný plech.

„Ellesmere v létě opuštěno, pane. Architektonicky nicotný, přestavěný windsorský sloh. Bídné, trestuhodné. Tak je to, pane!“

Zdvořile jsem poslouchal a říkal si, že od časů sira Arthura Conana Doyla se Combe Tracey – Aberporth zřejmě pořádně změnil. Oklamaná Stapletonova milenka, sličná, leč s klasickou krásou obličeje zkalenou náznakem vyžilosti, Laura Lyonsová, jíž spisovatel přisoudil zaměstnání tehdy stejně nezvyklé a moderní, jako dnes řemeslo kosmonautů, totiž psaní na stroji, by se tu asi zaživa nepohřbila.

Určitě ne, pokud by tu strašil major Hobson.

To jsem si ovšem pouze myslel. Nahlas jsem řekl: „Četl jsem, že na aberporthských blatech je řada památek z kamenné doby. Obrovské kameny…“

„To jo, to jo, teda šutrů tady máme…,“ pokusil se tvůrčím způsobem obohatit konverzaci hostinský, ale major ho dalším pohledem okamžitě umlčel.

„Nezajímavé, pane! Velmi, velmi nezajímavé. Všechno dávno prozkoumáno, hroby otevřeny, kostry odvezeny. Proti anglickým zákonům, pane! Bez souhlasu příbuzných zesnulého. Skandál!“ prohlásil rozhodně.

Na okamžik mne napadlo, že jsem se podivným řízením osudu setkal s převtělením astronoma a nadšeného sudiče Franklanda. Jenom v jeho a jemu podobných hlavách se mohla zrodit námitka proti průzkumu pravěkých hrobů bez souhlasu tisíce let mrtvého příbuzenstva.

Už chvíli jsem pozoroval, že se major Hobson občas dívá někam přes moje levé rameno. Zdálo se mi dokonce, jako by se při každém z těchto letmých pohledů zakabonil. Ohlédl jsem se. Na lavici u stěny, chabě ozdobené otlučenými a zprohýbanými džbány, seděl drobný mužík neurčitého věku – Franta Vobr by řekl mezi čtyřiceti a smrtí – v bílém, sice značně zvětšelém, ale dokonale čistém obleku, což vzhledem k deštivému počasí a blátivým cestám bylo přinejmenším pozoruhodné. Vedle sebe postavil mokrý deštník – kolem okovaného hrotu, prozrazujícího, že slouží i jako vycházková hůl, se rychle zvětšovala loužička. Mužík se v místnosti ocitl záhadným způsobem – neslyšel jsem otevírat dveře, které jsem měl ostatně stále na očích. Vypadalo to, že vykrystalizoval ze vzduchu nebo že je obdařen schopnostmi dědy Posledy, jemuž se ostatně – nejen deštníkem, ale i pocuchaným plnovousem – dosti podobal.

Zdálo se, že ani hostinského, ani majora Hobsona jeho nadpřirozené zhmotnění nijak nepřekvapuje.

„Nezajímavé!“ opakoval tvrdošíjně major.

„Ani pro vědu, ani pro noviny, pane. Kromě toho jsou menhiry většinou nepřístupné. Bažina, rašelina, pohyblivý písek. Všude kolem ostnaté dráty. Konečně vládu napadlo. Jinak trestuhodné. Trrrestuhodné!“ vztyčil varovně prst. Pak se naposledy znechuceně podíval přes mé levé rameno na bílého mužíčka, který vypadal, jako by se snažil co nejúplněji splynout se zdí, trochu prkenně vstal, okamžik zjišťoval přesnou polohu dveří a pak se k nim vydal, rovně jako po šňůře a vzpřímeně, jak se patrně na třetí lancasterskou lehkou pěchotu sluší. Hostinský ho šátravým klusem předběhl a otevřel s uctivou úklonou dveře. Mně věnoval pan major úsečné trhnutí bradou, hostinskému pokývnutí ukazovákem. Bílého mužíčka si ani nevšiml.

Díval jsem se náhradní tabulkou bílého skla za Hobsonem. Díky mizerné kvalitě skla se každým okamžikem měnil, chvílemi se stával ne-stvůrně tlustým a za okamžik se naopak vytáhl v pohádkového čahouna, podobného dětské kresbě z pouhých čar. Jako kdyby po hlavní ulici Aberporthu rázoval rozmarný skřítek, jemuž vůbec nevadí déšť ani proudy vody, stékající tu a tam ze střech. Major Hobson nevěnoval takovým maličkostem nejmenší pozornost.

Nic jej nemohlo vyvést z předem vytčené dráhy podobně jako hvězdy nebo galaxie.

„Jo,“ pronesl pan hostinský, „to byl major Hobson.“

„Vážně?“ podivil jsem se.

„Jo. Osobně. Ve svý vlastní krásný vojenský podobě. Moc šaramantní pán.“

Za mnou se ozvalo skromné zakašlání. Úplně jsem na bílého mužíčka zapomněl. Zdálo se, že hostinský také – alespoň před ním nic nestálo, ani sklenice piva. Napadlo mi, že snad bělostný, ale ošuntělý mužíček nemá kapitál na útratu a rozhodl jsem se spojit dobrý skutek křesťanského milosrdenství (žíznivé napájeti, hladové sytiti – tak nějak to přece v bibli je) s příležitostí seznámit se s dalším starousedlíkem a získat informace, na které byl major tak nápadně skoupý. Kývl jsem na hostinského.

„Ještě sklenici! A když pán dovolí, pozvu ho také na jednu.“

Stařík se rozpačitě usmál a pohladil mne pohledem blankytně modrých očí, sotva patrných mezi pralesem vousů, spojujících se na široké frontě s vlasy. Hostinský plácl hadrem po dotěrné mouše a natočil jen jednu sklenici.

„Mikuláš baští jenom večír!“ prohlásil pyšně, jako kdyby to byla jeho zásluha. Domníval jsem se, že jsem se přeslechl.

„Prosím?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Povídám, že Mikuláš baští jenom večír. A taky jenom večír pije. Takže si nemusíte dělat škodu. Že mám pravdu, Mikuláši?“

„Ano, prosím,“ ozval se poprvé mužík, nazývaný Mikuláš. „Děkuji vám za laskavost, pane. Ale tak jako tak piji jenom vodu.“

„Jo, svatá pravda! On pije jenom vodu,“ dosvědčil hostinský jako ředitel cirkusu, představující obecenstvu své parádní číslo. „Von si asi myslí, že by ho jedno pivo zabilo. Že jo, Mikuláši?“

„To ne, to opravdu ne, nepochybuji o tom, že za jistých okolností… tedy… aby… si snad pán nemyslel, že mám něco… on sám, jak vidím…,“ breptal bílý mužíček rozpačitě. „Když ale dovolíte, přisedl bych si na chvilku. Slyšel jsem volky nevolky váš rozhovor s panem majorem Hobsonem. Vy se tedy račte zajímat o místní starožitnosti?“

Sebral deštník a přicupital k mému stolu. S ustrnutím jsem viděl, že má na nohou bílé tenisky, promočené a pořádně zacákané blátem, a pod nimi bílé ponožky. Trochu roztřepené okraje kalhot byly zarovnány rázným zástřihem.

„Ano – poněkud,“ připustil jsem a představil jsem se podruhé.

„Mikuláš, prosím! Říkejte mi jenom Mikuláš, smím-li vás o to požádat. Přikládám totiž svému jménu… svému skutečnému jménu značný význam. Doufám, že vás tím nijak neobtěžuji, prosím…“

„Vůbec ne, pa… ehm, Mikuláši. Držíte dietu?“

Mužík Mikuláš se pobaveně zatahal za vousy.

„Ne, v lékařském slova smyslu rozhodně ne. Je to můj dávný zvyk, pane. Velmi užitečný, jak jsem shledal.“

Proti gustu žádný dišputát, řekl jsem si. Blázni a podivíni jsou všelijakého druhu. Proč by se někdo nemohl nacpat jako Eskymák teprve večer po celodenním hladovění, když ho to baví? Lékařskou vědu by nad tím ovšem asi ranila mrtvice.

„Není vám, Mikuláši,“ pořád mi to podivné oslovení nechtělo přes rty, „v těch promočených teniskách zima? Jestli chcete, přesedneme si ke krbu a požádáme hostinského, aby zatopil.“

Vykulil na mne nechápavě oči světce nebo dítěte, pak se podíval na své boty. „Opravdu, pane, mám tak trochu… tento… promočené boty. Ale to nevadí, to vůbec nevadí. Takové drobnosti nestojí přece za řeč.“

„Kdepa ten,“ ozval se hostinský. Zřejmě napjatě sledoval náš rozhovor jako náhražku estrádního výstupu, „kdepa náš Mikuláš! Že je ohromnej? A eště se ho schválně zeptejte, proč furt tahá jenom bílý kvádro. Od hlavy až k ponožkám.“

Ačkoli jsem se nezeptal, považoval Mikuláš zřejmě za svou povinnost odpovědět.

„To je, prosím, arkanum,“ šeptl stydlivě.

„Arka… co?“ nechápal jsem.

„Arkanum. Určení… nebo podmínka, nebo také nutnost. Jak si přejete, pane. Zrovna tak jako jídlo jenom jednou denně a čistá voda k pití. Někdy je dost těžké dodržet všechno, jak se patří, ale… ale už jsem si docela zvykl.“

„Promiňte, pane… chtěl jsem říci: promiňte, Mikuláši. Podmínka čeho? Vůbec nerozumím.“

„To je, prosím, opravdu velmi těžké pochopit… Já také dlouhá léta nechápal, až se mi dostalo milosti. Docela neočekávaně, prosím, ale pocítil jsem ji naprosto jasně.“

Trošku jsem si odsedí. Co kdyby se na mne Mikuláš znenadání vrhl a pokusil se mne v náhlém záchvatu šílenství probodnout deštníkem… Rázem jsem však obavy potlačil. Podobaný hostinský zřejmě mužíka dobře znal a byl, jak se zdálo, přesvědčen o jeho neškodnosti.

„Ano – bylo to nepopsatelné, prosím. Podobalo se to jakémusi zakokrhání v páteři. Pak jsem teprve uvěřil, že jsem povolán, abych kráčel cestou pravé ruky. Bratři v Tibetu by řekli cestou agarty, prosím.“

Pohled modrých očí mne znovu pohladil.

„Velice nerad bych vás nudil nebo obtěžoval, pane… Považoval jsem jenom za svou povinnost odpovědět vám na vaši otázku… Myslím, že bude nejlépe, když už zase půjdu…“

„Ale vůbec ne,“ chytil jsem podivného omilostněného mužíka za rukáv, „kam byste chodil? Venku pořád leje jako z konve.“

„Opravdu?“ podivil se. „Vůbec jsem si nevšiml. Ale vlastně jsem se ani nechystal ven, prosím. Mám tu díky laskavosti pana hostinského pokojík, kde se mohu zcela nerušeně oddávat duchovním a dechovým cvičením. Malý, ale naprosto vyhovující, pane. Před chvílí jsem jej po krátké procházce opustil…,“ ukázal okovanou špičkou deštníku k nízkým, stěnou zpola zakrytým dveřím, kterých jsem si dosud nepovšiml. Trochu se mi ulevilo – záhada Mikulášova tajuplného objevení ve výčepu byla konečně uspokojivě vysvětlena.

„Vy jste před chvílí ráčil říkat cosi o vašem zájmu o starobylé památky kraje, jestli se nemýlím. Nebo jsem se snad přeslechl?“

„Ne. Máte pravdu,“ potvrdil jsem. „Opravdu mne zajímají. Já sám jsem sice jenom laik, novinář, ale moje snoubenka je archeolog – a člověk se musí také zajímat o povolání své nastávající. Nemyslíte?“

„To jo, to maj teda ouplně pravdu, jakože…,“ prohlásil hostinský. Zřejmě ho ještě nepřestalo bavit poslouchat. Nedomluvil. Mikuláš se k němu pomalu otočil. Hostinský rázem zmlkl, utěrka se zastavila na půli cesty k další sklenici. Pojednou bylo naprosté, dokonalé ticho a já si uvědomil, že i mouchy, bzučící až dosud po celém výčepu, rázem utichly. Výčepní si nejistě otřel dlaní čelo, na kterém mezi dolíčky po neštovicích vyrazily krůpěje potu, zamumlal něco jako: „ne, ne…“ a potácivě usedl na stoličku pod polici s modelem řadové lodi. Víčka mu klesla. Spal.

Mikuláš se obrátil zpět ke mně. Oddychoval rychle a zhluboka, jako po tělesné námaze, jeho výraz se však vůbec nezměnil. Sáhl jsem si dlaní na šíji – měl jsem ji podivně strnulou a podél celé páteře jsem cítil mravenčení. Mouchy se opět daly do bzučení a hejnem obklopily lustr, poznamenaný četnými stopami jejich trávicího procesu.

„Naprosto, naprosto s vámi souhlasím, pane,“ přikyvoval rozšafně Mikuláš, „počínáte si, pokud to smím hodnotit, velmi moudře. Dovolíte, prosím?“ Vztáhl ke mně drobnou ruku a přejel mi lehce dlaní přes oči. Byl jsem tak ohromený, že jsem se nezmohl ani na jediný pohyb. Strnutí šíje rázem polevilo a mravenci se od páteře rozutekli na všechny strany. Mikuláš se na mne díval omluvně a nevinně jako vousaté novorozeně.

„Je mi velmi líto, prosím, ale domníval jsem se, že mám vzhledem k našemu rozhovoru právo k tomuto… ehm, k tomuto opatření. Velmi by mne mrzelo, kdybyste se snad domníval… opravdu…“

Konečně jsem byl opět schopen slova.

„Člověče – vy jste ho – vy jste ho uspal? Hypnotizoval?“

Mikuláš se zapýřil a sklopil oči.

„Tak by se to patrně vysvětlovalo, prosím… ale o hypnózu vůbec nešlo. Bylo to něco docela jiného, úplně neškodného, pane. Opravdu – ani kdybych chtěl, nemohl bych panu hostinskému uškodit. Kromě toho je ke mně velmi laskav, jak jsem vám už tuším říkal.“

Ne, o hypnózu asi skutečně nešlo. Pokud se ovšem někomu nepodaří hypnotizovat mouchy; a o tom jsem jaktěživ neslyšel. Přihnul jsem si na kuráž.

„Tak co, Mikuláši, nebo jak se vlastně jmenujete? Jak dlouho si ještě přede mnou budete hrát na chlapečka-andělíčka? Nebo snad chcete vyzkoušet svoje schopnosti také na mně? Což kdybyste teď tak trochu vyložil karty na stůl? Co tomu říkáte?“

Mužík se na mne chvíli díval a pak se roztřásl. Chvíli jsem nevěděl, co se s ním děje, ale pak jsem pochopil, že se pod vousy – v pravém slova smyslu pod vousy – směje.

„Jak myslíte…,“ otíral si oči. „Ale ono opravdu celkem není co vykládat na stůl. Pochopte, pane, že v místě, jako je Aberporth, musí každý nosit nějakou tu masku, protože se okamžitě stává středem všeobecného zájmu. Já mám na práci příliš vážné věci, než abych se rozptyloval a unavoval vymýšlením nějaké postavy, nějaké role, která by mi byla docela cizí. Rozumíte? Hraju zkrátka to, co skutečně jsem.“

„A co ty… ty arkana? Co ty bílé šaty, promočené tenisky a jídlo jednou denně?“

„Lituji, že vás zklamu, pane, ale to všechno jsou opravdu arkana. Tady ve vesnici mne díky jim přijímají jako neškodného blázna. Když dovolíte; jsem neobyčejně zvědav, jakou roli se rozhodnete hrát vy. Pokud jsem mohl usoudit, zatím sám dost dobře nevíte. Nemám pravdu?“

„Proč bych měl hrát nějakou roli? Nechápu…“

„Ale ano, chápete velmi dobře, pane! A já plně chápu vás. Oba máme totiž stejný zájem: Ellesmere. Opravte mne, jestli se snad mýlím.“

Neodpověděl jsem. Mikuláš – nebo jak se jmenoval – ani odpověď nečekal. Díval se na mne tak trochu pobaveně a kreslil drobným prstíkem po desce stolu s vystupujícími suky.

„Jak jste to vlastně provedl? Myslím s tím hostinským a mouchami?“

Mikuláš se zavrtěl.

„Snad by bylo přesnější říci s mouchami a hostinským, pane. Uklidnit mouchy je daleko těžší než uklidnit člověka… řekněme, člověka s nepříliš výraznou činností ducha, nemyslíte?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ale ano, věřte mi, mám s tím zkušenosti! Přičemž ovšem ovládnutí much je naopak daleko snazší, než… než kdybych se například pokusil proti vaší vůli uspat vás, pane.“

„Domníváte se, že by se vám to nepodařilo?“ zeptal jsem se potěšeně.

„Domnívám se, že by se mi to podařilo,“ odpověděl nevzrušeně Mikuláš. „Mluvil jsem pouze o obtížnosti, ne o nemožnosti. Jenže takový pokus, ačkoli by byl možná docela zajímavý, nemohu ze zásadních důvodů provést?“

Trochu se mi ulehčilo. „Arkanum?“ zeptal jsem se.

„Arkanum,“ přikývl Mikuláš, „svým způsobem. Ale abych vám nezůstal dlužen odpověď: byl jsem nucen v zájmu našeho nerušeného rozhovoru použít výronu negativní duševní energie, do jisté míry polykající nebo rušící energii vysílanou vstříc. U pana hostinského to byla ostatně energie nevelká.“

„To je neuvěřitelné!“

„Příliš mi lichotíte, pane! U nás, v Evropě, snad trochu nezvyklé. V Tibetu tomu, tuším, říkají aweysha, a pokud se o podobných schopnostech píše v bibli, je použito obrazného výrazu obrácení toku Jordánu. Náhodou jde o jeden z mála duchovních výkonů, které může vyzkoušet každý.“ Na okamžik se zamyslel a opravil: „Vlastně skoro každý. Pana hostinského – při vší úctě k jeho laskavosti – a jemu podobné raději vypouštím.“

„Hrozně mne to zajímá, pane… eh, Mikuláši. Mám vám tak říkat dál?“

„Ovšem, znovu vás o to prosím, pane! Skutečně vás to zajímá?“

„Předpokládám, že návody k podobným… duchovním prostocvikům jsou tajné, ne?“ sondoval jsem půdu. Panebože, to by byl článek do našeho časopisu!

„Domníváte se snad, že lékaři kolem pacientova lůžka také hovoří tajnou řečí, i když jim nemocný nerozumí ani slovo?“ natáčel si Mikuláš přemítavě vousy kolem prstu. „Nebo že příručky vyšší matematiky jsou psány tajnou řečí? Nějak podobně je to i s ‚tajemstvími‘, která asi máte na mysli. Pro nezasvěcence jsou ovšem nepřístupná a cesta k nim je dlouhá, a ne právě pohodlná.“

Vzpomněl jsem si na promočené tenisky a na dobrovolnou hladovku.

„Arkana?“ zeptal jsem se.

„Arkana,“ přikývl Mikuláš. „Základní pokus, přesvědčující o existenci aweyshi, je ovšem zcela prostý a srozumitelný: postačí se v noci soustředit na cokoli, na nějaký docela jednoduchý předmět, písmeno, zářící bod – zkrátka na co chcete a co vás právě napadne. Tím zabráníte výronům své duchovní energie do okolí, dojde dokonce k jakémusi pohlcování energie osob v bezprostředním okolí. Pokud spí, připravíte je o sny – a rázem se všichni probudí. V okruhu několika metrů se při dostatečně hlubokém a alespoň pár vteřin trvajícím soustředění vzbudí zcela určitě.“

„To je neuvěřitelné, Mikuláši. Nechce se mi věřit, že by tak snadno…“

„Promiňte, prosím, že vám skáču do řeči, pane,“ přerušil mne, „ale neřekl jsem, že pokus je snadný. Prostý a srozumitelný, to ano. Soustředit se pevně a bez zakolísání těkavé mysli třeba jen na několik vteřin je však náramně těžké a bez určitého cviku takřka nemožné. Já sám bych mohl vyprávět…,“ usmál se a mávl rukou. „Ale obávám se, že vás už opravdu nudím. Bude nejlépe, odejdu-li. Jistě nemáte času nazbyt. Ostatně – při zkoumání okolí Ellesmere, ať už je podnikáte za jakýmkoli účelem, si vám dovoluji doporučit jistou dávku opatrnosti. Nejen před bažinou, pane…“

Popadl deštník a vstal z lavice. Nebyl teď o mnoho vyšší, než když seděl. „Pokud bych vám snad, pane, mohl svými skromnými silami pomoci, jsem vám zcela k službám. S radostí, prosím…“

„Počkejte, Mikuláši, neutíkejte,“ snažil jsem se ho zadržet. „Ještě jste mi…“

Zdvořile, ale rozhodně zavrtěl hlavou. Sáhl do kapsy, vytáhl starobylé rozměrné hodinky, odklopil víčko a vážně studoval ciferník.

„Bohužel – dnes se vám již při nejlepší vůli nemohu věnovat. Mám jakési…“

„Arkanum?“

Radostně se usmál, jako kdybych mu právě sdělil něco mimořádně příjemného. „Vy sám jste to řekl, pane. Domnívám se ostatně, že vaše záležitost tak příliš nespěchá. Venku je, jak jste sám prohlásil, velice nevlídné počasí a kromě toho… kromě toho…,“ chvilku uvažoval – „kromě toho nemyslím, že by se na blatech až do soboty dělo něco zajímavého. Bylo mi potěšením, opravdu, pane!“

Opsal deštníkem oblouk, který měl patrně představovat šermířský pozdrav, a drobnými krůčky odcupital k poloskrytým dveřím do svého pokoje. Na prahu se zastavil a upřeně pohlédl na spícího hostinského. Po páteři se mi zase rozběhli mravenci a svaly na šíji se křečovitě napjaly.

Dveře zaklaply.

Podobaný hostinský se protáhl, otevřel oči, pleskl utěrkou po dotěrné mouše a prohlásil: „Jo, o čem jsme to… Aha. Mikuláš holt baští až večír. On je strašný číslo!“

DVA DOPISY

Aberporth 1968

Vážený, milý, zatracený Martine,

do čeho jste mě to zase, Vy zlosyne, uvrtal?

Připadám si tu jako v blázinci. Jednoslabičný, protivný major, poháněný směsí vzpomínek na vojenskou slávu a portským, neštovicemi poznamenaný hostinský, který zřejmě s obzvláštní oblibou odpuzuje hosty a líčí jim – nehledě k dalším nectnostem – zdejší kraj v nejčernějších barvách, pokoj veselý a útulný jako márnice. A jako koruna všeho kouzelník formátu zahradního trpaslíka (skoro) a s tváří zahradního trpaslíka kříženého s cherubínem. Jmenuje se Mikuláš. Předvedl mi, pokud ovšem nebyl jako poutač starobylé hospody U krále Jiřího, kde jsem zatím rozbil tábor, s hostinským domluven, docela pěknou ukázku hypnózy. Co o těchto věcech soudíte? Je vůbec možné působit silou ducha na mouchy?

Ne – prostředí na mne ještě tolik nepůsobí, abych mluvil, vlastně abych psal z cesty, a portské jsem neměl nikdy v lásce. Ani tady si na něj nehodlám zvykat. Místní pivo, vlastně to, čemu tady pivo říkají, by neporazilo ani mravence, pokud by měl sebemenší zkušenosti s poctivým plzeňským prazdrojem. Ptám se vás docela střízlivě a vážně a očekávám docela vážnou odpověď.

Dnes – tj. ve čtvrtek – jsem provedl první předběžný průzkum blat mezi Aberporthem a Ellesmere, maje na paměti Holmesovo varování: Pamatujte, sire Henry, na jednu větu té podivné staré pověsti, kterou nám doktor Mortimer předčítal, a vyhýbejte se blatům v hodinách temnoty, kdy mocnosti zla jsou nejsilnější.

Vydal jsem se na cestu dopoledne. Počasí se kupodivu trochu umoudřilo. Mezerami mezi mraky, které se tu plazí takřka břichem po zemi, jako by chtěly co nejdříve splynout s nedalekým mořem, dokonce občas vysvitlo slunce. Zahlédl jsem dva, slovy dva motýly – což Vám nesděluji jako milovník přírody, ale jako shovívavý člověk, přiznávající i zvrhlému Stapletonovi polehčující okolnosti. Prohánět se v této mrtvé a opuštěné krajině za babočkami musela být zábava opravdu jen pro vraha.

Upřímně řečeno – ten laškovný tón ze sebe tak trochu nutím. Nedovedu vlastně vysvětlit proč, ale všechno kolem působí jako přelud, jako ve snu – ve velmi nepříjemném snu – a moje první vycházka do okolí mne v tom, pokud bylo ještě třeba, dokonale utvrdila.

Samozřejmě že jsem se nepustil rovnou přes blata, ale silničkou, kličkující mezi okrajovými domky Aberporthu. Přesně podle slov románu – vlevo i vpravo stoupaly v mírných vlnách kopečky, jejichž stráně sloužily za pastviště. Tu a tam vykoukl z husté zeleně vikýř starobylého domu, ale za pokojnou slunnou krajinou zvedal se, kam oko zabloudilo, do večerního nebe melancholický obrys blat, z něhož strměly rozsochaté zlověstné kopce…

Tyto věty opisuji z knihy, která leží přede mnou – skoro ji však ani nepotřebuji. Nakazil jsem se asi fanatismem ctihodného pana Archibalda Rowena a začínám věřit, že každé slovo pošetilých holmesiád je pravda pravdoucí. Psa baskervillského znám už téměř doslova. Proto také ve mně pořádně hrklo (zážitek s hypnotizujícím trpaslíkem Mikulášem mně moc duševní rovnováhy nepřidal), když se po několika stech krocích doslova a do písmene opakovala románová situace:

Přede mnou strměl vysoký sráz, vřesem porostlý výběžek blat. Na hřebenu se rýsovala tvrdě a jasně, jako jezdecká socha na obrovském podstavci, silueta vojáka na koni. Temná a přísná postava měla na ruce pušku připravenou k palbě. Voják střežil silnici, po které jsem šel.

Vidíte, ani slovo jsem nemusel změnit. Je to jen náhoda, Martine? Nebo jsme se zapletli do něčeho, co nechápeme a co nám snad ani není souzeno pochopit, prostě proto, že si lidský mozek za milióny let vývoje zvykl řešit jen problémy obyčejného, každodenního života? A že jako křídlo není uzpůsobeno k plování, není mozek uzpůsoben rozluštit nic, co tento každodenní život přesahuje?

Vidíte, vidíte, Martine, do jaké nálady jsem se tu dostal! Ale abych pokračoval: v románu sira Arthura C. Doyla se doktor Mortimer a sir Henry Baskerville od vojáka dozvědí, že se někde na blatech už tři dny skrývá nebezpečný vrah, chlap, který se nezastaví před ničím, uprchlý z princetownské věznice, Selden, bratr paní Barrymorové, služky na Baskerville.

Vůbec by mne nepřekvapilo, kdyby mi jízdní policista – byl to totiž policista – odpověděl stejnými slovy. Naštěstí to neudělal – to by už moje křehké nervy asi nesnesly. Napřed si mne podezíravě prohlédl, jako by uvažoval, nemá-li mne pro jistotu sebrat, a pak zahuhlal zprávu skoro stejně zlou jako v románu: z psychiatrické léčebny prý nějak uprchl velmi neklidný – ano, doslova tak se vyjádřil – pacient. Mohl by se stát nebezpečný lidem v okolí. Ošetřovatelů je prý v Manor House příliš málo, mám prý jít svou cestou a nerušit úřední výkon. Zda se dá koukání na blata říkat úřední výkon, víte lépe Vy než já.

Zkrátka, nic mi tu osud neusnadnil. Zdá se, že kdesi na této bezutěšené pláni ten zlosyn – nebo spíš ubožák? – skrývá se jako divoké zvíře v nějaké sluji, se srdcem plným nenávisti a zloby proti lidskému pokolení, které ho vyvrhlo. Toho ještě bylo třeba k dokreslení ponurého obrazu, jaký skýtala pustá, neplodná země, chladný vítr a stmívající se obloha!

Až na tu stmívající se oblohu – bylo totiž časné odpoledne – se mohu s klidným svědomím pod mínění sira Arthura podepsat..

Za chvíli jsem už byl uprostřed blat. Přiznám se, že jsem se opatrně I ohlížel přes rameno, jestli na mne za některým balvanem, jimiž jsou blata takřka poseta, nevykukuje sešklebená tvář toho manorhouského chudáka. Trochu jsem litoval, že jsem si do Anglie od Vás nevypůjčil dar ctihodného Archibalda Rowena, i když pochybuji, že bych byl schopen třísknout takovým klackem někoho přes hlavu. Naštěstí se nikdo a nic neukázalo – s výjimkou zmíněných dvou samotářských motýlů. Ani jeden jediný pták, Martine, ani sluka, kterých u nás nad takovými třasovisky bývá vždycky dost. Je to hrozná krajina, nejhorší, jakou jsem si vůbec mohl na dovolenou vybrat.

Nedovedu si ani v nejbujnější fantazii představit, jak by bylo možné provést průzkum blat. Jsou obrovská, táhnou se od obzoru k obzoru. A za druhé, vzpomínáte si na obzvláště sugestivní odstavec XIV. kapitoly? Já jsem si na něj vzpomněl velmi rychle a přesně:

Od míst, kde se výběžek pevné půdy ztrácel v bažině, nás vedly malé kolíky a nenápadné laťky a proutí. Značkovaly klikatou pěšinku, jež vedla od jednoho shluku rákosí ke druhému a proplétala se mezi zelenou pěnou zavodněných proláklin a mezi úseky odporného bahna, které nezasvěcená tarasilo cestu. Ze zahnívajícího rákosí a bujného porostu slizkých vodních rostlin stoupaly nám do chřípí pach rozkladu a těžké výpary choroboplodných miazmat. Nejednou nás chybný krok ponořil až ke stehnům do tmavého rosolovitého bahna, které se na metry kolem nás pod našimi kroky vlnilo. Jeho přilnavá síla nás chytala za paty, i když jsme šli po pěšině, a když jsme – uchýlivše se od ní – klesali do bahna, měli jsme dojem, že nás čísi poťouchlá, zlomyslná ruka stahuje do hnusných hlubin. Tak úporná a cílevědomá byla síla bažin.

Jediná procházka po blatech mne přesvědčila, že sir Arthur Conan Doyle skutečně měl jakési osobní zkušenosti s místními přírodními krásami, i když jsem ovšem neriskoval svoje jediné slušné šaty – nepočítaje Vámi opovrhované manšestráky a tepláky – ponořováním až ke stehnům“. Mohu zcela potvrdit, že už pár metrů od silničky mne jediný chybný krok málem stál botu a že jsem ji bahnu uzmul jen s největším úsilím a ve značně špatném stavu. A tehdy jsem si vzpomněl na přesně stejně zablácené tenisky hypnotizérského cherubína Mikuláše. Zřejmě byl na blatech také – ale proč?

Raději jsem od dalších průzkumů upustil – příště si sem asi přece jen vezmu manšestráky. Bude jich menší škoda.

Pozoruhodné je, že jsem na blatech zřetelně zahlédl několik jakžtakž vyšlapaných cestiček. Pochybuji, že by tu chodila zvěř. Na kyselé trávě a ostřici, která tady představuje, nepočítaje všelijaké žabince, vrchol vegetace, by si asi moc nepochutnala. Ostatně na jedné z cestiček, po nichž jsem se pár kroků odvážil, jsem nalezl zřetelný otisk ženské boty, sice dost veliké, podle mého mínění asi tak číslo 40, ale polovysoký podpatek by určitě na první pohled poznal i ještě daleko horší stopař, než jsem já. Pokud tu ovšem nerázoval moderně obutý mladík z čeledi „Mods“ na kramflíčkách – i takové jsem v Londýně viděl.

Ale dost už blat! I v neobyčejně nepřívětivém pokoji, který mi patron Krále Jiřího velkomyslně pronajal a kde píši dopis, se ještě teď otřesu, když na ně vzpomenu.

Trochu jsem přidal plyn a za necelou půlhodinu jsem byl u cíle. Vlastně bych si mohl popis cesty ušetřit – račte laskavě vzít k ruce VI. kapitolu: Pojednou se našim zrakům objevila jakási rozlehlá prohlubeň pohárovité-ho tvaru, nestejnoměrně posázená duby a borovicemi; kmeny byly zprohýbané a deformované lety zuřivých vichřic. Dvě vysoké štíhlé věže vyčnívaly nad stromy. Kočí ukázal bičem: „Zámek Baskerville,“ řekl.

Opět podepisuji s dvěma výhradami. Především tu nebyl kočí, který by ukazoval bičem – poslyšte, Martine, nevíte, proč kočí vždycky ukazují jenom bičem? I ten legendární vozka z proroctví slepého mládence, který prý ukáže, jeda po Karlově mostě, bičem a pronese historické: „Zde stávala Praha…“ Až se vrátím, připomeňte mi to, prosím Vás! Je to moc zajímavý problém. Haha!

Za druhé pak zámek Ellesmere neleží v prohlubni pohárovitého tvaru, leda by to byl pohár, kterému někdo urazil asi třetinu obvodu. Tou třetinou se totiž prohlubeň otevírá k moři, a proto také ty zkroucené kmeny, které sir A. C. D. tak sugestivně popisuje. Deformovaly je vichřice ad moře, počasí je tu téměř ustavičně bouřlivé, neklidné a napohled odporně mokré. Ve skutečně uzavřeném dolíku by asi stromy rostly rovně jako vojáci.

Myslím, že vypuštění moře z popisu krajiny, ačkoli nabízelo znamenité literární efekty, bylo hlavním prostředkem Doylova zašifrování skutečného vzoru Baskervillského zámku. Domníval jsem se zprvu, že změnil i počet věží – zámek má ve skutečnosti jednu –, po bližším obhlédnutí budovy jsem však zjistil, že celé křídlo je důkladně přestavěno, a to právě v místech, kde podle zákona souměrnosti, jíž se tento styl anglické windsorské architektury pokorně podroboval (viz zámek na Hluboké), stávala věž druhá. Po této stránce tedy je všechno v nejlepším pořádku.

Hodně věcí se tu, jak se zdá, od dob společného řádění baskervillského psa a sira Arthura Conana Doyla změnilo. Od brány parku, kterou, mimochodem řečeno, netvoří fantastická spleť umně tepaných a proplétaných železných mříží, nečasem ošlehané pilíře po jejích stranách, obrostlé lišejníky a nesoucí na vrcholcích znak Baskervillů, ale dva betonové sloupy s docela obyčejnými plechovými garážovými vraty, netáhne se alej, kde se větve stromů nad našimi hlavami spojují ve strop šerého ponurého tunelu. Padla asi za oběť široké asfaltované cestě, kterou majitel v záchvatu velkorysosti vybudoval od zámku k silničce, míjející Ellesmere. Asfalt je popraskaný a všelijaký plevel, vyrážející tu a tam po celé šířce vozovky, nasvědčuje, že tu moc čilý dopravní ruch určitě nepanuje.

Bylo by se mi moc líbilo, kdyby byl ze stínu podjezdu vyšel urostlý muž, přistoupil a pravil: „Vítejte, sire Henry! (nebo sire Karle, to se rozumí) Vítejte na zámku Baskerville!“

Muž byl naneštěstí velice průměrné postavy a s bříškem, takže o nějaké zvláštní urostlosti nemůže být řeči. Nevycházej z podjezdu, nýbrž se právě snažil na záhonku, dříve sloužícímu k okrase, najít nějakou zeleninu do polévky. Neměl hustý černý plnovous jako románový Barrymore. A taky mne nevítal nijak radostně a okázale. Právě naopak. Zaškaredil se a zeptal, co tam chci a jestli prý nemám oči, že jsem neviděl vrata.

Ujistil jsem ho, že od té doby, co jím pravidelně mrkev, se můj zrak takřka zázračně, zlepšil a vytasil jsem se s legitimací mezinárodní novinářské organizace FIJ (čili po našem Fižetu) a s prosbou, zda bych si nemohl zámek prohlédnout. Při tom jsem diskrétně, ač s krvácejícím srdcem, vystrčil pod legitimací růžek librové bankovky. Člověk je křehká nádoba, Martine, a občas musíme volky nevolky využít i jeho slabých stránek…

Jak jsem očekával, byl jsem nakonec milostivě vpuštěn. Barrymore – nevím, jak se ve skutečnosti jmenuje, ale říkejme mu tak z úcty k siru A. C. D. – mne sledoval krok za krokem. Milý příteli, jaktěživ jsem nebyl tak zklamán! Kdepak krásná místnost, prostorná, vysoká, s ohromnými stropními trámy z dubu věkem zčernalého! Kdepak starosvětský krb, kde za vysokými železnými kozami praskají a srší ohromná hořící polena! Kdepak dubové táflování a na zdech jelení parohy a erby a znaky, a všechno nejasné a temné v tlumeném světle lampy, jez hořela uprostřed haly!

Nynějším majitelům se podařilo udělat ze zámeckého interiéru něco na způsob motelu poslední třídy, zařízeného ve stylu nepochopeného Expo 58 svítidly z plastických hmot, nepohodlnými křesílky z laminátu, nesmyslnými nízkými stolečky, o které si člověk ustavičně otlouká kolena,a ohyzdnými strakatými tapetami. Obávám se, že cudně zakrývají zmíněné dubové táflování. Velectihodný pan Archibald Rowen musí mít obrovskou představivost, jestliže i za tohoto stavu nalezl podobnosti s románem, jakkoli zde skutečně je sloupová galerie s dvojitým schodištěm, od něhož vedou dvě chodby po celé délce zámku. Tak dalece se pánům na Ellesmere přece jen nepodařilo budovu zdemolovat.

Požádal jsem Barrymora, aby mi ukázal jídelnu, kde, pokud jsem si pamatoval, měly být obrazy předků od alžbětinského rytíře až po vyfintěného kavalíra z dob regentství. Moc se mu do toho nechtělo, ale pak odevzdaně pokrčil rameny a vyšlapal se mnou schody do druhého patra. Jídelna se asi také měla upravovat – byl tu hrozný nepořádek – ale obrazy tu opravdu visely a s trochou fantazie připouštím, že to snad byly i ony, popisované sirem Arthurem Doylem. Zajímavější než obrazy byla však police, zřejmě odněkud přenesená, s příhradami plnými starých listin, ve vepřovici vázaných knih a důkladných, zřejmě účetních sešitů.

„Zámecký archív?“ zeptal jsem se Barrymora.

„Chcete-li tomu tak říkat…,“ změřil si se zřejmým pohrdáním celou sbírku.

Jak se sluší na Vašeho detektivního příručího, povšiml jsem si na hřbetě některých svazků letopočtů – nejstarší, který jsem nalezl, nesl rok 1716 –, ale v hromadách papírů a pergamenů mohly být i starší.

Něco mne napadlo.

„Poslyšte, příteli,“ řekl jsem Barrymorovi, „měl bych tu pro vás ještě jednu libru, kdybyste mi pomohl najít listiny z roku 1742. Myslíte, že by to dalo moc práce?“

„Který rok jste říkal?“ zeptal se Barrymore, jako by dobře neslyšel.

Abych to zbytečně neprotahoval: sotva jsem mu to ještě jednou řekl, vyhodil mne neobyčejně rychle a s neočekávaným důrazem z Ellesmere. Je to trapná historka. Ten chlap byl o pár let starší, o pár centimetrů menší a navzdory bříšku o pár kilogramů lehčí než já, měl však na zámku víceméně domovské právo a já bych tu hrozně nerad začínal nějakými maléry s policií. I bez nich je tu veselo jako na hřbitově.

Jeden pozitivní výsledek však má návštěva na Ellesmere měla: jsem si jist, že Barrymore velmi dobře ví o totožnosti zámku a románového Baskervillu. Že však této skutečnosti nevyužívá majitel, aby sem přilákal houfy ctihodných členů a příznivců Klubu Sherlocka Holmese a aby ze značně zchátralého a, jak se zdá, většinu roku opuštěného zámku udělal jakousi národní svatyni, je trochu podivné, nemyslíte? Ale s tím si třeba zase lámejte hlavu Vy, Martine!

Na zpáteční cestě se nic zvláštního nepřihodilo – zmokl jsem jako tady vždycky a policajt tam seděl pořád.

Srdečně Vás zdraví a paní Kalousové s toužebnou vzpomínkou na její péči se poroučí

Váš

Karel

Slovutný redaktore, především se musím s Vámi podělit o holmesologickou senzaci prvého řádu, alespoň pokud jde o nás Čechy, statné junáky, muže co květ.

Představte si, že vše tečka Sherlock Holmes zasáhl i do osudů naší země. Pomohl českému dědičnému panovníkovi vyklouznout z osidel vyděračky a mezinárodní dobrodružky Ireny Adlerové, vlastnící králův a svůj fotografický dvojportrét kabinetního formátu, což je patrně v královských kruzích strašlivý malér a zejména to dobrotivému panovníkovi ohrožovalo vytoužený sňatek s Clotildou Lothmanovou von Saxe-Meningen, druhou to dcerou, nastojte, krále skandinávského. Jméno pana krále poněkud připomíná sňatkového podvodníka: Wilhelm Gottsreich Sigismund von Ormstein, velkovévoda z Cassel-Felsteinu, dědičný král český. Potlačte svůj údiv, příteli, a vyšlechtěte, jak byl náš otcovský panovník oděn. Cituji slova: „… oblek měl tak bohatý, že by se to v Anglii považovalo téměř (téměř – redaktore!!!) za nevkusné. Na rukávech a na prsou dvouřadového obleku měl našité široké pásy astrachánu, tmavomodrý plášť, přehozený přes ramena, byl obrouben hedvábím ohnivé barvy a u krku sepnutý broží z jediného zářícího berylu. Boty, sahající do poloviny lýtek, na horním okraji zdobené bohatou hnědou kožešinou, doplňovaly dojem barbarské nádhery, kterou sálal celý jeho zjev. V ruce měl klobouk se širokou střechou a na horní části tváře černou masku, sahající až pod lícní kosti.“

To koukáte, co? Mám vážné podezření, že by takový šašek, slepený z premovaného vrátného nočního baru, operetního kozáckého atamana a přeludu z horečného snu, vzbudil například na pražské Jubilejní“ výstavě roku 1891 (právě tehdy byla totiž Doylova povídka Skandál v Čechách napsána) rozhodně větší pozornost než vesnice Habešanů, produkce lvů a starty statečných balónových vzduchoplavců dohromady. Mr Doyle měl zkrátka v osvíceném 19. století o Čechách ještě pitomější představy než William Shakespeare, který naši přívětivou zemičku položil o pár století dříve na břehy rozbouřeného moře, nebo pařížský estét Jules Janin, považující podle jména Bohemia Čechy za pravlast a výhradní sídliště spoluobčanů cikánského původu.

Snad jste pochopil, proč se o Jeho Veličenstvu Wilhelmu Gottsreichovi atd. tak rozepisuji, ačkoli si to vůbec nezaslouží: chci Vás uchránit před holmesovskou nákazou a zdvořile upozornit, že ne vše, co Mr Doyle zplodil, je svaté, pravdivé nebo alespoň vzdáleně na faktech spočívající. Bude dobré, když si na to občas vzpomenete, váženosti!

Snažil jsem se proto vytřídit za těch pár dnů, co jste opustil přívětivé pohostinství paní Kalousové, z románu všechno sporné nebo nepravděpodobné a soustředit se pouze na ověřená fakta.

Jedním z faktů, o němž jste již ostatně informován, je reálná existence milovníka soudních procesů a amatérského hvězdáře Franklanda, ve skutečnosti Petra Marklanda, usazeného se svým dalekohledem v zapadlé samotě na blatech.

Teprve po Vašem odjezdu, což svědčí o upadajících duševních schopnostech, mne napadlo, že aberporthská bažina patrně nebude nejvhodnějším místem k nákladným astronomickým pozorováním a nelenil jsem ověřit si svoji domněnku poradou s odborníky krajské lidové hvězdárny. Přinesli mi mapu Evropy s vyznačenými oblastmi průměrného počtu jasných, bezmračných nocí. Milý redaktore, právě Cardigan je na tom po této stránce bezmála nejhůře v celé Evropě a hvězdář si tam musí připadat asi stejně dobře jako vodní pólista na Sahaře. Menší počet jasných nocí má už jenom část Bretaně a bezprostřední okolí Londýna – přesto je však i v Anglii řada okresů s velmi dobrými podmínkami.

Napadlo mi, zda snad Markland nezvolil Tremador Chapel z finančních důvodů vzhledem k domku, který vlastnil. Páni hvězdáři se mi vysmáli, když jsem jim ukázal fotokopii ze Sky and Telescope. Na první pohled totiž poznali typ dalekohledu, tzv. brachyteleskop (doufám, že jsem název pochytil správně), čili brachyt, kdysi neobyčejně oblíbenou, avšak po všech stránkách mimořádně náročnou konstrukci. Z proslulé Dollondovy továrny musel takový čtyřpalcový brachyt stát hrůzu peněz, podle mých laskavých poradců přinejmenším tolik jako deset slušně vybavených venkovských domků. O šetrnosti tedy nemůže být řeči.

Zbývá tedy vysvětlit, proč pan Markland setrvával tak urputně právě na mlhavých a špatným počasím pronásledovaných aberporthských blatech. Snad by Vám k objasnění tohoto zajímavého problému pomohl názor pana doktora Plavce, ředitele hvězdárny. Podíval se na obrázek lupou a prohlásil, že to sice nemůže říci s určitostí, ale že na dalekohledu je pravděpodobně nasazený tzv. terestrický okulár, sloužící pozemskému pozorování a nepřevracející tedy strany, což jinak dělají všechny hvězdářské dalekohledy. Zároveň ovšem poznamenal, že tak drahý stroj si pro pozemní pozorování opatří leda blázen a že vzhledem k mimořádné světelnosti čtyřpalcové optiky brachytu by jím ve dne prakticky nebylo díky přezáření vidět zhola nic. Tak nevím! Vy budete šťastnější, a hlavně chytřejší.

A teď k dalším zajímavostem.

Snad se pamatujete na onu část dopisu pana Archibalda Rowena, kde popisuje skromný, leč závažný výstřižkový archív seržanta McIvoryho, rozmnožující záhadnou smrt sira Charlese, lépe řečeno sira Mulcastera, o další tři případy s celou řadou společenských znaků – především, teď cituji doslova z páně Rowenova dopisu, s „křečovitým stažením obličeje, svědčícím pro nejvyšší zděšení, předcházející smrti“.

Nuže: právě včera se mi dostalo do ruky poslední číslo západoněmeckého kriminalistického časopisu s popisem a uzavřením tzv. „případu brémských kleští“. Jen stručně – šlo o havárii dopravního letadla typu Convair se 46 osobami na palubě. Letadlo se po prvním nezdařeném přistávacím manévru zřítilo 28. ledna v 18.50 hodin opodál letiště v Brémách, a to v okamžiku, kdy pilot nalétával znovu na okruh. Úplně se roztříštilo. Všichni na palubě zahynuli. Vyšetřovatel neprozřetelně sdělil senzacechtivým novinářům, že prý nalezl v ruce druhého pilota Schadhoffa dosti rozměrné a těžké kleště, které zaručeně nepatřily k výzbroji letadla, a pohotový bulvární tisk z nich přes noc učinil vražedné náčiní a vycucal si takříkajíc z prstu divokou historku o zápasu v kabině, o atentátu na piloty, zkrátka o kriminálním činu, jenž byl příčinou katastrofy. Pojišťovna neméně pohotově odmítla vyplatit pozůstalým odškodné v zákonné výši 35 000 marek za každou oběť. Došlo k zajímavému soudnímu sporu, rozhodnutému až po dvou letech v neprospěch pojišťovny a historky o „vraždících kleštích“. Odborníci dokázali, že kleště v ruce pilota jsou nesmyslem a novinářskou kachnou; účinkem setrvačnosti při nárazu letounu o zem by vyletěly i z ruky vynikajícího kulturisty. Propočítaná síla, kterou by v tomto okamžiku působily, obnáší totiž 90 kg. To za prvé. Za druhé – a teď se dostávám k pro nás zajímavé části soudně lékařské expertízy – podle lékařských dobrozdání se ruka po smrti nezavírá, ale naopak, prsty se napřimují, což je způsobeno obecným ochabnutím všech svalů, předcházejícím mrtvolnou ztuhlost, rigor mortis. Toto ochabnutí svalstva, prohlásil před senátem profesor soudního lékařství dr. Braun, je zcela obecným jevem, který se (a teď pozor, redaktore!) nedostavuje tehdy, a jenom tehdy, byla-li smrt způsobena jedem nebo jinou příčinou, mající vzápětí za následek prudké křeče. Tehdy se vytvoří ve svalstvu přebytek kyseliny mléčné, bránící poklesu svalového napětí, a údy i obličej mrtvoly jeví křečovitou ztuhlost. Jako nejčastější příčinu jmenoval prof. dr. Braun rostlinné jedy, zejména strychnin.

Nezdá se vám, že se zde přímo vnucuje nový směr řešení záhadných úmrtí v okolí Ellesmere? Tak například musíme připustit, že na aberporthských blatech roste nějaká prudce jedovatá rostlina, svými plody nápadně podobná třeba, co já vím, jahodám nebo brusinkám. Ubohé oběti si mlsly – a byly nalezeny mrtvé, s křečovitě zkroucenou tváří. Obrovské stopy v okolí mohly být produktem poněkud vystrašené fantazie seržanta McIvoryho a spáleniny na těle potulného sklenáře náhodnou shodou okolností. Kdovíkde přespával. Takoví „světem pracující“ tuláci s oblibou vyhledávají např. pece na sušení ovoce nebo cihelny a není divu, když se tu a tam trochu připálí.

I tomu věnujte, prosím, pozornost, a hlavně na blatech nejezte žádné dary štědré matky přírody. Biftek od Krále Jiřího, byť i třeba tuhý jak kramflek, je určitě bezpečnější.

A konečně vás chci, milý redaktore, seznámit se záležitostí, nad níž si marně lámu ustaranou hlavu. Pořád jsem měl pocit, že jsem o Aberporthu v nějaké souvislosti četl, ale navzdory poměrně slušnému pořádku v písemnostech se mi podařilo příslušný výstřižek nalézt teprve po Vašem odjezdu a to ještě náhodou; zastrčil jsem ho totiž do zvláštní obálky, chovající kriminalistické kuriozity a nesmysly. Dnes už bych ho tam nevrátil – kolem aberporthských blat se nahrnulo tolik podivných okolnosti, že jsem ochotnější věřit v lecjaké neuvěřitelnosti, které se tam dějí, než před několika měsíci. Výstřižek přikládám – přečtěte si ho a dejte na sebe pozor, ať také nezmizíte. Slečně Barbaře by to možná poněkud vadilo. Alespoň dočasně.

Srdečně vás zdraví

Váš

Martin Anděl

P. S.

Málem bych byl zapomněl: redaktore, důrazně Vás prosím, opatřete si ihned jakéhokoli psa a berte ho s sebou na všechny vycházky na blata. Nemohu Vám už vysvětlovat proč, chci dopis rychle odeslat, ale určitě mě tentokrát poslechněte!

„UŽ MĚ DRŽÍ!“

A toto je příběh chlapce, který sice nezmizel za bílého dne, přesto však zmizel nepopiratelně a nevysvětlitelně.

Na Štědrý večer roku 1909 seděl Owen Thomas s rodinou a přáteli ve velké kuchyni své farmy v Caerswy (několik kilometrů na západ od waleského městečka Aberporthu). Na stole se kouřilo z punče a očka dětí, které dokázaly odolat spánku, se zatřpytila pokaždé, když se obrátila na slavnostní přípravy: o tomto každoročním svátku, náboženském a rodinném zároveň, na který se v těch dobách ještě velmi dbalo, se vždy projevilo dokonalé kuchařské umění paní Thomasové.

U krbu seděl pastor ze sousední vesnice, místní zvěrolékař a dražební odhadce z Breconu se svými rodinami, celkem asi patnáct lidí.

Krátce před jedenáctou hodinou večer požádala paní Thomasova svého jedenáctiletého syna Oliviera, aby došel ke studni pro vodu, a podala mu prázdné vědro. Chlapec si natáhl holínky, neboť venku zatím napadlo nějakých deset centimetrů sněhu. Před chvílí přestal padat a na obloze se zatřpytily první hvězdy. Matka ovinula chlapci kolem krku šálu, protože začínalo mrznout. Olivier vzal vědro a šel. Od té doby ho už nikdo nespatřil. Nějakých deset vteřin po tom, co za ním zapadly dveře, všichni uslyšeli jeho křik a pak volání o pomoc.

„Vlk!“ vykřikl Owen Thomas a sňal pušku visící nad krbem; ke dveřím pospíšil zvěrolékař s pastorem, další muž šel za nimi s lucernou.

Venku nic neviděli, úplně však zkameněli hrůzou, když slyšeli zoufalý křik malého Oliviera kdesi ve tmě, nad hlavou! Chlapec křičel: „Už mé drží! Pomoc!… Pomoc!…“ Křik a volání o pomoc se ozývaly ještě asi minutu, stále však slaběji, jako by dítě stoupalo vzhůru!

„Pojďte všichni za mnou!“ vykřikl pastor a vzal svítilnu. „Pojďme po chlapcových stopách!“ Stopy byly normální a jasně ukazovaly, že hoch šel ke studni, dvacet kroků od domu však naráz končily, jako by byl Olivier pozvednut se země! O dva metry dál se našlo vědro, které chlapec upustil.

Za úsvitu byli na místě breconští policisté. Na pastorovu žádost byl kolem stop zmizelého dítěte zakreslen široký kruh. Nedůvěřiví policisté krčili rameny a začali prohlídkou studny. Potom prohledali celý dům a jeho okolí, všechno však bylo marné. Při úředním výslechu mohli svědci jenom opakovat to, co slyšeli a viděli.

Anglická policie neobjasněné případy nikdy doopravdy nezařazuje „ad acta“ a akta Oliviera Thomase jsou dodnes spolu s mnoha podobnými akty v jedné ze sedmnácti skříní, jejichž kovové dveře jsou označeny malým otazníkem a jež stojí v nových budovách Scotland Yardu.

George Langelaan, Planete, Paříž 1968

(doslovný překlad výňatku z článku)

JITRO ČARODĚJŮ

Cítil jsem, že mám rudé uši, a ze všeho nejvíc jsem toužil vypadnout už konečně za poslední domy, domky a barabizny Aberporthu. Tvořili jsme s Mikulášem, sahajícím mi sotva k hornímu knoflíku saka, rozhodně nápadnou dvojici a místní povedené kopy nám to dávaly znát více i méně nevtipnými poznámkami, adresovanými vesměs Mikulášovi, Mikuldovi, klackovi, stěhováci pian a jak ještě mého maličkého společníka s dobráckým výrazem a andělsky modrýma očima titulovaly. Kromě toho mně vůbec nezlepšovalo náladu ustavičné zakopávání o šňůru, na které jsem poprvé vláčel psa, vypůjčeného od podobaného majitele hospody U krále Jiřího. Podle jeho ujištění to byl čistokrevný jezevčík. Skutečně vypadal, jako by od mládí rostl pod skříní, ale tím jakákoli podobnost s jezevčíkem končila; od tupého čenichu přes srst neurčité barvy až k malým a vztyčeným uším všechno nasvědčovalo hojnému a radostnému míšení nejméně dvaceti ras. Pajda – jak jsem obludu pojmenoval – byl zkrátka reprezentantem psů, kterým se říká balabáni a jejichž ohyzdnost už dosahuje jistého stupně zvláštní krásy. Zřejmě nebyl zvyklý na výlety a hystericky se radoval z neočekávaně nabyté chvíle svobody.

Konečně jsme se dostali na silnici vedoucí přes blata. Sem už nás žádný občan Aberporthu nenásledoval, dokonce ani horda povykujících kluků, považujících nás za vítanou atrakci v nudě sobotního odpoledne. Společný výlet na blata jsme si s Mikulášem smluvili včera, v pátek, kdy jsem se mu po obdržení Martinova dopisu rozhodl objasnit v hlavních rysech důvod svého pobytu v cardiganském hrabství. Bylo to poněkud obtížné.

Vlastně jsem žádný dobrý důvod kromě pošetilé domněnky o své případné schopnosti zabránit dalším záhadným úmrtím na blatech neměl. Jen trochu přirozené a omluvitelné novinářské zvědavosti. Mikuláš naopak jaktěživ neslyšel nic ani o siru Arthuru Conanovi Doylovi, ani o baskervillském psu, ba ani o přeslavném Sherlocku Holmesovi – nakonec jsme se však přece jen v jeho maličkém pokojíčku s holými stěnami a takřka bez nábytku, nepočítáme-li stůl s několika knihami, postel a židli, domluvili.

Když jsem mu líčil – samozřejmě bez udání jména pisatele – část dopisu pana Archibalda Rowena, týkající se podivného nočního zážitku se skupinou svrchovaně nedostatečně oblečených bytostí, mávajících mečí mezi pravěkými menhiry, začal si navíjet prstýnky vousů na prst, což bylo, jak jsem už zjistil, spolehlivou známkou dobré nálady. Nezhoršila se ani, když jsem mu přeložil dopis Martinův. Přišel právě toho dne ranní poštou.

„Váš přítel je, když dovolíte, velmi prozíravý a důvtipný muž!“ prohlásil s určitostí.

Byl jsem o tom už dávno skálopevně přesvědčen, ale zajímalo mne, proč si to myslí i Mikuláš.

„Pro ten dalekohled? Nebo vám imponuje, jak šikovně aplikoval kriminalistický rozbor letecké havárie na případy záhadných úmrtí tady v okolí?“ pátral jsem. „Aha, vy máte na mysli to ztracení. To je opravdu…“

Mikuláš zdvořile, ale rozhodně zavrtěl hlavou.

„Promiňte, ale to všechno je jenom důvtipné. Neobyčejně prozíravou a do jisté míry geniální se mi však zdá být douška dopisu, doporučující vám nějakého čtvernohého společníka. Vřele se k přání vašeho přítele přikláním, pane!“

„Proč, proboha?“

Podíval se na mne andělsky modrýma očima přemítavě a zamyšleně.

„Je dost těžké to vysvětlit. Za jistých okolností… pro vnímání elementárních sil, řekněme… mají zvířata lepší schopnosti než člověk.“

Napadla mne hejna špačků, opouštějících kraj těsně před zemětřesením, krysy, prchající z podpalubí ohrožené lodi, a psi, vyjící k neutišení, navštíví-li dům smrt. Ani jeden z těchto případů se mi však nezdál právě vhodnou ilustrací průzkumu blat. Zemřít bych tu rozhodně nechtěl, a když už by k té nepříjemnosti došlo,-pak mne nějaký čokl tak jako tak nevzkřísí…

„Nerozumím vám, Mikuláši. Jaké elementární síly?“

„Na blatech budeme mít více příležitosti k rozhovoru a snad také vhodnější prostředí. Nezůstanu vám dlužen odpověď, pane…“

S tím jsem se musel chtě nechtě spokojit.

Podobaný patron Krále Jiřího projevil nevšední ochotu zapůjčit mi ohavu Pajdu kdykoli a kamkoli si jen budu přát – poněkud záhadná záležitost byla tedy vyřešena podle Martinova přání a k všestranné spokojenosti. Nežli jsme s Mikulášem vyrazili – podle dohody přesně o čtvrté hodině odpoledne – přehazoval jsem chvíli v rozpacích z ruky do ruky malou čézetku ráže 6.35, kterou jsem až do Anglie vláčel především proto, aby smrtelně nevyděsila mírumilovnou paní Kalousovou, kdyby ji náhodou v mém pokoji našla. Proti pekelným i zcela pozemským baskervillským psům (pokud by měli formát podle románu) by mi asi moc nepomohla, přízraky z dávnověku taky sotva ohrozí, ale snad by mohla alespoň zahnat na útěk uprchlého pacienta z Manor Housu, kdyby na nás někde vybafl… Pokud mi bylo známo, pátrání po něm dosud pokračovalo. Dopoledne přelétl nad blaty několikrát sem a tam policejní vrtulník. Nejspíš zbytečně – mezi nesčetnými obrovskými kameny, vytvářejícími ideální skrýše, se jeden jediný člověk ztratí daleko snáze než jehla v příslovečné kupce sena. Nakonec jsem pistoli raději nechal doma. V součinnosti s Mikulášovým okovaným deštníkem se snad i tak ubráním veškerému protivenství.

Mikuláš nesl svůj deštník důstojně a hrdě jako nejvyšší velitel diamanty vykládanou maršálskou hůl. Bylo to ostatně prozíravé; nebe bylo, jako zatím za mého pobytu stále, svrchované nevlídné. Tuším, že tomu meteorologové říkají: zataženo, občas přeháňky – jinými slovy: pořád prší, a když neprší, tak je zima a lezavo a hnusně. Zdvihl jsem límec šusťáku a s obdivem a soucitem sledoval Mikuláše, jak opatrně hopkuje přes kaluže a bláto, aby si příliš nepromočil tenisky. Už jsem se ani neodvážil zavádět řeč na jeho zvláštní úbor. Arkanum je prostě arkanum. Nedá se nic dělat!

Po několika stech krocích jsme se dostali k prvním megalitům, obrovským, hrubě přitesaným kamenům, stojícím tu v řadách, tu zase osamoceně na blatech. Mikuláš si je se zájmem prohlížel. Na jeden povalený, ležící tak těsně u silnice, že se až dotýkal patníků, poklepal špičkou deštníku.

„Cítíte tu sílu?“ obrátil na mne tázavě oči. „Tu strašnou vůli lidí, kteří to stavěli? Ještě teď, po dvou nebo třech tisících letech…“

Nenapadlo mě nic chytřejšího než pronést nějakou bezvýznamnost. Přesně se už nepamatuji jakou, ale zamotal jsem do toho první architekturu, což byl zřejmý nesmysl. Před staviteli megalitů žili lidé desetitisíce let v chatrčích ze slámy, proutí nebo hlíny – což je také svým způsobem architektura.

„Nejen to, pane, nejen to…,“ rýpal Mikuláš zamyšleně deštníkem do bochánků mechu na spadlém velikánu. „Spíše první písmo, první vědecký spis, první stánek vědy, první filozofické vyznání…“

„Nepřeháníte, Mikuláši?“ zeptal jsem se zpola udiveně, zpola pobaveně. Filozofické vyznání zarostlíků s kamennými sekerkami a na úrovni nejprimitivnějších australských Křováků se mi zdálo přece jen trochu přitažené za vlasy.

„To bych opravdu nerad,“ prohlásil zdvořile Mikuláš. „Domnívám se, že tvůrci těchto kamenných monumentů nežili příliš dlouho. Hubily je nemoci, zápasy se zvěří i vzájemné boje. Pokud je mi známo, je průměrný věk neolitického člověka odhadován na nejvýše dvacet, pětadvacet let. A přece ti lidé usilovali i ve svém krátkém životě vytvořit něco, co bylo určeno věčnosti, nemyslíte? Co mělo vzdorovat věkům, co mělo protestovat proti nemilosrdnému plynutí času a proti nevyhnutelné smrti. To jsou hluboké a ryze filozofické myšlenky, pane! A zároveň velmi silné, dokázaly-li přimět ubožáky, těžce bojující o prosté zachování života a o každodenní sousto potravy, k tak neobyčejně náročným stavbám bez jakéhokoli praktického smyslu… Domníváte se, že by byl za stejné situace, při vší úctě ovšem, schopen takových činů například onen ctihodný muž na pahorku?“

Kývl deštníkem směrem k řetězu nízkých kopců, skrývajících v dálce moře a věže Ellesmere. Najeden z nich vyjel právě jízdní policista, tentýž jako včera. Když jsme jej za několik minut míjeli, pobídl koně k nám, jako by nás chtěl zadržet, ale pak si to zřejmě rozmyslel. Poznal v drobné bílé postavičce Mikuláše a zavolal na něj patrně nějaký šprým, jenže vítr ve stéblech rákosí jeho slova přehlušil. Mikuláš mu přívětivě pokynul deštníkem – zřejmě ho už dávno nerozčilovalo, že někteří lidé považovali jeho maličkou postavu a zvláštní zvyky za příležitost k uplatnění svých humoristických vloh…

Když jsme policistu minuli, pokračoval jsem v naléhání. „A vědecký spis, první stánek vědy?“

„Obávám se, že nejsem zcela povolaným vykladačem, pane… Škoda, opravdu moc velká škoda, že tu není vaše slečna snoubenka! Je archeolog, jak jste mi laskavě naznačil, že?“

Přikývl jsem a přelétl krajinu, ilustrující docela dobře scenérii Dantova předpeklí, kde úpí – podle mého názoru poněkud neprávem, podle církevních dogmat zato naprosto zaslouženě – nekřtěňátka a ctnostní pohané. Kéž má Barbara ve vzdáleném Mongolsku přívětivější okolí než já tady! Na okamžik jsem zapomněl Mikuláše poslouchat.

„. ,. něco na způsob moderních počítačů,“ říkal zrovna, „zejména některé kromlechy, Stonehenge a dva kruhy na ostrůvku Erlanic. Muselo to dát obrovskou práci, ale jejich tvůrci pak mohli rok co rok určovat okamžiky slunovratů s přesností takřka na minutu a opravovat tak kalendář daleko lépe než mnohem pokročilejší kultury. Takové úrovně dosáhl například egyptský kalendář teprve na počátku tamější železné doby. A římský se ještě za Julia Caesara rozcházel se Sluncem o tři měsíce. Ale nenudím vás?“

„Vůbec ne, Mikuláši, vůbec ne,“ ujistil jsem mužíka rychle, ačkoli jsem byl právě myšlenkami na zelených a voňavých mongolských pastvinách. „To bylo ohromně šikovně zařízeno, že?“

Mikuláš se zastavil, zhluboka vydechl a pak řekl: „Zrovna v tom to je, pane. On totiž přesný kalendář neměl pro stavitele absolutně žádnou praktickou cenu – praktickou ve smyslu, jak ji chápeme dnes. Nebyli rolníky. Pěstovali jen dobytek a sklízeli seno. Nemuseli v přesně určenou dobu sít – a přece všechny ostatní kalendáře na světě začaly v zemích závislých na zemědělství. Určením; abych tak řekl, agrotechnických lhůt. Věda si toho možná ještě patřičně nepovšimla, ale důvod, proč lidé kolem menhirů tak usilovně pečovali o kalendář, musel být docela jinde, pane. Jsem si tím jist.“

„Víte, Mikuláši, že mi v některých okamžicích připomínáte mého přítele Martina Anděla?“ řekl jsem. Mikuláš se polichoceně zatvářil a uklonil se. „Ano. Říkám mu také někdy posel tajemství a vy tajemstvím zrovna překypujete.“

„Já? Ale co vás napadá, pane! Mýlíte se. To… kameny. V kamenech je mnoho tajemství, která teprve čekají na rozluštění, když dovolíte.“

Naše okolí bylo vynikajícím dokladem Mikulášova tvrzení. První lehký soumrak začal sotva znatelně zneostřovat obrysy menhirů i kopců kolem blat. Červené slunce, klesající k západu nad moře, vrhalo štěrbinami mezi mraky šikmé paprsky na celý tenhle bohem i lidmi opuštěný kraj a každý kámen za sebou vláčel ohon dlouhého stínu. A nad třasovisky, hlásícími se jasně zelenou barvou trávy a rákosí, se zvedly první chomáče mlhy.

Ne, to není ono. Sir A. C. D. se ve spisovatelském řemesle vyznal lépe: Slunce již zapadlo, když jsem dosáhl vrcholku kopce, a dlouhé stráně pode mnou byly zlatitě zelené na jedné straně a ponořené v šedý stín na straně druhé. Lehounká mlha halila dálné obzory a z ní čněly fantastické obrysy Belliveru a Liščí skály. Nic se nehnulo v obrovské prostoře a žádný zvuk nerušil hluboké ticho. Jediný velikánský pták, racek či koliha, kroužil vysoko, vysoko v modrém nebi. On a já jsme snad byli jediní tvorové mezi obrovskou klenbou oblohy a mezi pouští pod ní. Pocit hrozné osamělosti se mne zmocnil, siroba pustého lesa na mne dolehla, a když jsem si znovu uvědomil tajuplnost a naléhavost svého poslání, až mne zamrazilo…

To bylo přesné. Až na to, že po žádném ptáku nebylo ani stopy – ostatně nemám ani tušení, jak asi vypadá koliha.

„Major Hobson, třetí pluk lancasterské lehké pěchoty,“ napodobil Mikuláš úsečný způsob řeči válečnického milovníka portského vína, „je například přesvědčen, že v každém megalitu je ukrytý král.“

„V každém… co? Král? A uvnitř?“

„Přesně tak, pane! A nejen tady, na blatech, ale v celé západní a jihozápadní Anglii a po celých atlantských březích Francie. Je velkým znalcem starých anglických dějin,“ Mikulášova modrá kukadla se dívala na svět tak bezelstně, že jsem při nejlepší vůli nevěděl, jestli mluví vážně nebo ne, „a dozvěděl se při svých studiích, že se úsloví: He had gone west – odešel na západ, používalo ve smyslu: zemřel. Vytvořil si proto, když dovolíte, mimořádně osobitou teorii o nesčíslných generacích panovníků, knížat a velmožů, kteří byli po smrti dopravováni z celé Evropy až na konec světa, kde začínal Velký oceán, a tam pohřbíváni v menhirech.“

„Snad pod menhiry nebo u nich, Mikuláši? Cožpak…“

„Vidíte, pane, i tahle bláznivá myšlenka má v sobě kus rozumného jádra…,“ podotkl Mikuláš. Často se teď zastavoval a pečlivě zkoumal pomalu se stmívající blata po pravé straně silnice. „Někteří vědci, přesněji řečeno vědci obdaření pronikavějším duchem, smím-li to tak říci, žasnou nad nesmírně přesným opracováním obrovských kamenů dávno vyhynulými národy. Ačkoli tehdy byly, jak se dosud domníváme, pravěkým kameníkům k dispozici opět pouze kamenné nástroje, nejvýše snad dláta z měkké ohebné mědi.“

„Nezlobte se, Mikuláši, ale megality kolem nás mi zrovna moc nesmírně přesně opracované nepřipadají… Lehneš, Pajdo! Copak je?“

Balabán Pajda se neklidně vrtěl, kňučel a podle všeho měl tisíc chutí rozběhnout se zpátky do Aberporthu.

„I ten pes…,“ zamumlal Mikuláš, ale nemohl bych na to přísahat. „Ne – tyhle opravdu ne, ačkoli by doprava dvousettunových bloků do vzdálenosti mnoha desítek kilometrů přes hory a řeky byla ještě dnes svrchovaně obtížná, pane. Ostatně se zdá, že tam, kde to bylo zapotřebí, kde kameny skutečně sloužily astronomickým účelům, bylo jejich vyměření, usazení a definitivní opracování mimořádně pečlivé. Ale například v libanonském Baalbeku jsou obrovské a desetkrát těžší kamenné bloky usazeny bez malty tak, že mezi ně nelze vsunout ani čepel nože, ani list nejslabšího papíru. Totéž platí o stavbách Inků, Sacsayhuamanu, o tajemném městě Machu Picchu a řadě dalších. Megality v troskách inckých měst jsou otesané tak přesně, jako když příslovečně trpělivý čínský řemeslník opracovává kus poddajné slonoviny.“

„Inu, prostě spojení kamenů tak dlouho zkoušeli, až byli s výsledkem dokonale spokojeni,“ mínil jsem.

Mikuláš se na mne, jak se mi zdálo, podíval trochu útrpně.

„Nejspíš máte pravdu, pane! Zbývá pouze vysvětlit, jakými prostředky incký nebo fénický kameník stokrát zdvihal obrovský blok, až celá masa na zlomek milimetru přesně opracovaného kamene zapadla do zdiva jako zátka do láhve. Znáte nějaké řešení?“

„Ne,“ přiznal jsem a vzal chlupatého šeredu Pajdu do náručí. Snad se trochu uklidní.

„Vědci také ne. Vyskytla se proto domněnka o schopnostech starých národů kámen změkčovat jakýmsi nám dnes neznámým a dávno zapomenutým způsobem, aby později zase ztvrdl a tak vytvořil přesné spojení sousedních bloků. Major Hobson je zřejmě přívržencem tohoto názoru a domnívá se, že staří králové byli změklým kamenem obaleni jako jádro sochy modelovací hlínou…“

„Nebo švestka v knedlíku těstem. Rozumím. V tom případě je major Hobson blázen,“ prohlásil jsem s určitostí.

„Opravdu vám nechci, pane, odporovat,“ zašveholil Mikuláš, jehož čínské zdvořilosti mi začaly pomalu, ale jistě drásat nervy. „Major Hobson však není blázen obvyklého druhu, pokud vím. Major Hobson je… něco jako oběť.“

Pro mne za mne, blázen, oběť – ten chudák z Manor Housu, kvůli němuž se rojí po blatech jízdní policajti a vrtulníky, je nejspíš také obojí.

„A pokud jde o megality jako písmo – četl jste, pane, Fulcanelliho Mystéria katedrál?

„Jaktěživ jsem o té knížce neslyšel,“ doznal jsem.

„Byla to ode mne hloupá otázka, promiňte,“ omlouval se horlivě Mikuláš, jako by mně byl právě deštníkem vypíchl oko. „Kniha vyšla nepatrným nákladem v Paříži roku 1925 a je dnes neobyčejně hledanou raritou, pokud vím. Fulcanelli se domnívá, že nalezl v určitých rytmech, rozměrech a zvláštních, zřejmě úmyslných nepravidelnostech architektury nejstarších katedrál, jejichž stavitelé byli takřka všichni negramotní – snad víte, pane, že sám císař Karel Veliký se svou negramotností přímo pyšnil –, zašifrovaná prastará mystéria, obřady pocházející snad ještě z doby, kdy tyto kameny –“ mávl deštníkem v širokém kruhu, „byly skryty v pevných skalách.“

„Opravdu originální,“ řekl jsem bez zvláštního zájmu. „Jak na to, prosím vás, Mikuláši, ten pan…“

„Fulcanelli, prosím. Nicollo Fulcanelli.“

„Jak na to tedy ten pan Fulcanelli přišel?“

Mikuláš se na mne zpytavě podíval. V houstnoucím šeru byly jeho šaty jedinou bílou skvrnou na hnědých, šedých a olivově zelených blatech. Chvíli přemítal.

„Jeho nakladatel a žák, Eugene Canseliet, jediný, který Fulcanelliho osobně poznal, tvrdí, že to byl člověk sice mladě vypadající, ale zároveň nesmírně starý. Tak starý, že snad… byl sám přítomen stavbě katedrál. Kniha je ostatně psána tak zasvěceně, že se toto poněkud překvapující řešení samo od sebe vnucuje. Z dobrých důvodů se domnívám, že se před několika lety s Fulcanellim setkal v jedné pařížské kavárně můj dobrý přítel, spisovatel a nukleární fyzik Jacques Bergier. Popis osoby se dokonale shoduje. Za těch padesát let se Fulcanelli – byl-li to ovšem on – ani v nejmenším nezměnil. Ale teď, když dovolíte, sejdeme ze silnice. Tady, na blata. Nemusíte se obávat, pane – prošel jsem tudy už několikrát a znám cestu takřka poslepu. Snad bude nejlépe, nebude-li vás to příliš obtěžovat, půjdete-li v mých stopách. Pokusím se dělat co nejdelší kroky. Schůdná stezka je velmi úzká a obávám se…,“ roztáhl ručky jako manekýn, „že bych se svou postavou byl velmi chabým zachráncem…“

Následoval jsem ho. Půda se pod námi houpala, zapadali jsme do bahna a kaluží, páchnoucích hnilobou. Mikuláš – ach, jeho ubohé tenisky a jeho vždy čistě vyprané bílé kalhoty! – šel opatrně, ale s jistotou. Čert ví, podle čeho se řídil. Deštník držel před sebou jako proutkařskou virguli, proplétal se mezi pahrbky rašeliny, polozapadlými balvany i ostrůvky rákosí, vyrůstajícího z jezírek černé vody. Beze slova jsme tak ušli asi dvě stě metrů – Pajda, schovaný pod kabátem, ani nedutal, cítil jsem na košili jenom jeho spokojené funění. Konečně se Mikuláš zastavil.

„Tady zůstaneme, nemáte-li nic proti tomu,“ řekl.

Pokrčil jsem rameny. Tady nebo jinde! Stáli jsme na temeni mírného, sotva znatelného pahorku, z něhož však byl znamenitý výhled na jih, na západ směrem k moři i na sever. Na východním svahu pahorku, těsně pod vrcholem, byly o sebe opřeny dva mohutné, hrubě otesané balvany, vytvářející jakousi stříšku v podobě písmene A. V krajním případě nás alespoň jakžtakž uchrání před deštěm, pomyslil jsem si. Mikulášův deštník je přes svůj nepoměr k postavičce majitele pro dva trochu malý.

„Máte dost času, pane, nejméně hodinu nebo dvě, jestli se nemýlím. Doufám, že vás nebudu rušit a že nebudu překážet.“

„Podívejte se, Mikuláši, nechte si ty vaše ustavičné přepjaté zdvořilosti! Noste si svou masku u Krále Jiřího, ano? Tady je zbytečná,“ poklepal jsem mu na rameno a vysadil Pajdu na zem. Rázem se mi schoulil u bot. „Říkal jsem vám už, že máte mnoho společného s Martinem Andělem. Především toho hodně víte o věcech, o kterých já nevím nic, a rád se poučím. Jenom, prosím vás, nezačínejte s alchymií a s elixírem života, propůjčujícím nesmrtelnost, a vůbec s čarodějnictvím. To není nic pro mne.“

„S alchymií? Proč. ,. Ach ano, mluvili jsme přece o Fulcanellim! Jak si přejete, pane, ale alchymie, skutečná alchymie, přece neměla nikdy nic společného s čáry a kouzly. To je hrozný a osudový omyl! Alchymie byla, a snad dosud je, jen nesmírně trpělivou prací s hmotou – podobná zahradnictví, dětské hře nebo ženské ruční práci, jak se alchymisté vyjadřovali. Především je ovšem dnes, bohužel, jen troskou, řekl bych – koruptelou.“ (Koruptel je kolem nás mnoho, i když si je mnohdy ani neuvědomujeme. Takovou jednoduchou koruptelou jsou například některá dětská říkadla, neuměle napodobující latinské nebo německé modlitby („ . . . ábr fábr domine" a další), koruptelou je ne zrovna libozvučný název Postoloprt — ačkoli v překladu ze středověké češtiny znamená Botosprávy (postoly = střevíce, prtat = ševcovat) — vzniklý z původního Porta apostolorum, Brána apoštolů. Koruptelou je dokonce podle mínění českého historika Karbusického i známá posloupnost bájných přemyslovských knížat: Krok, Kazi, Teta, Libuše, Přemysl, Nezamysl, Mnata, Vojen, Vnislav, Křesomysl, Neklaň a Hostivít. Ve skutečnosti prý šlo o zlomky staročeské básně

Krok kazi, (Thetka?), lub . . . přemysl . . .

nezamysl ... m ... na ta voj'n ... ni zla,

kr'z . . . my s . . . neklaň . . . , gosti vít

... Kroky překaz, raději přemýšlej,

nezamýšlíme na ně vojny ani zla,

kříži my se neklaníme, hosty vítáme

pocházející, jak vyplývá z textu (kříži my se neklaníme), patrně ještě z dob pohanských, zcela nesprávně potomky pochopenou. Pozn. aut.)

Měl jsem matný a neurčitý dojem, že tenhle výraz nějak souvisí s Přemyslovci, středověkem a vůbec s dávnou historií, než jsem však mohl něco v hlubinách své dost mizerné paměti vystopovat, Mikuláš pokračoval:

„Ano, koruptelou, zkresleným zlomkem a nepochopeným textem, který byl kdysi mnohem rozsáhlejší, jednotný, a hlavně moudřejší než pošetilá honba alchymistů za zlatem, kamenem mudrců a elixírem věčného života těmi nejpodivnějšími a někdy nejsměšnějšími prostředky.“

„Vy tedy věříte, Mikuláši… Ale ne, ve dvacátém století… To přece nemyslíte vážně!“

„Smrtelně vážně, pane! Já velice pevně věřím, že zdánlivě nesmyslné a tisíckrát opakované destilace vody, prováděné alchymisty jako příprava všech laborací – aniž ovšem věděli proč –, jsou špatně pochopenou ozvěnou prastarého návodu k výrobě těžké vody. Dnes se, pokud je mi známo, vyrábí přesně stejným způsobem, ovšem pomocí poněkud důmyslnějších zařízení, než jaká měli k dispozici chudáci alchymisté se svými neohrabanými křivulemi a tyglíky. A těžká voda, jak jistě víte, pane, je používána jako moderátor v některých atomových reaktorech. Stejně pevně jsem přesvědčen – a můj vzácný a učený přítel Bergier se mnou souhlasí – že jisté alchymické operace, pro něž bylo předepsáno světlo měsíčního úplňku a jež pošetilí zlatodějové o své újmě doplnili všelijakými magickými kejkli a zaříkáváním, jsou vzdálenou nápodobou chemických a fyzikálně chemických reakcí, jejichž podmínkou je polarizované světlo. Ve středověku byl jeho zdrojem právě jen – Měsíc. Dnešní věda zná mnoho takových reakcí. A věřím dokonce, že strašlivá, duchamorná zdlouhavost a stále znovu opakované, stále stejné alchymické procesy byly vlastně kdysi, v době, kdy byly už dávno ztraceny účinné zdroje umělého pronikavého záření, pokusem o jeho náhradu trpělivým vyčkáváním na mimořádně vzácnou, přece jen však možnou pomoc zářením přírodním, například sprškou kosmických paprsků. Ani to ovšem naprostá většina zlatodějů netušila a nechápala – a jak by také mohla? Zlomky dávno zapomenutých objevů nám dovolila luštit teprve dnešní, technicky pokročilá doba. Tak je to, pane…“

Všechno se ve mně vzpíralo přijmout mužíkova fantastická tvrzení.

„Jinými slovy, vy tvrdíte, Mikuláši, že alchymické pokusy o přeměnu hmoty nebyly ničím jiným než dědictvím pravěké atomové fyziky. Snahou o rozbití atomů. A to tady říkáte, jako by se nechumelilo a docela vážně?“

V houstnoucím šeru jsem viděl, jak Mikuláš rozhodně přikývl.

„Přesně tak, prosím! Pochybuji, že vás tím přesvědčím, ale mohu vám posloužit docela zajímavou příhodou: K jednomu z prvních nukleárních fyziků, Helbronnerovi, se dostavil roku 1937 muž, který se sice nepředstavil, ale podle popisu se opět velmi podobal pozoruhodnému panu Fulcanellimu. Sdělil ustrnulému profesorovi, že je alchymista – což samo o sobě je tváří v tvář vážnému vědci dosti odvážné, nemyslíte? – a že ho důtklivě varuje před následky pokusů s radioaktivními látkami. Tvrdil, že alchymisté mají už tyhle věcičky dávno za sebou a že jich zanechali, protože mohou vést k obrovským katastrofám a k zamoření značných území.

Profesor se pochopitelně návštěvníkovi vysmál a požádal ho žertem o laskavé vysvětlení, jak by asi staří alchymisté vůbec mohli dospět k takovým výsledkům se svými hliněnými píckami a destilačními aparáty, utěsňovanými hnojem a slámou, když on věnuje podstatnou část energie získávání nemalých částek na drahé elektrické přístroje, vakuovou techniku, elektronická zařízení a tak dále, a přesto ještě považuje vybavení své laboratoře za nedostačující.

Návštěvník prý zdvořile pokrčil rameny a poznamenal, že k podobným malérům není třeba ani vakuové techniky, ani elektroniky, dokonce vůbec žádné složité aparatury – jen jistého geometrického uspořádání jistých čistých látek. Jména těchto látek bohužel prý nesmí panu profesorovi prozradit, ale ujišťuje ho, že k jejich sestrojení, lépe řečeno k potřebnému přečištění, docela stačí kuchyňská kamna a několik hrnců. S tím se zdvořile odporoučel.“‚

„A dál?“ zeptal jsem se nedůvěřivě.

„Dál už nebylo skoro nic, pane,“ řekl klidně Mikuláš. „Pan profesor Helbronner byl možná rád, že se pobavil, možná nerad, že byl vyrušen z práce. Výstředního návštěvníka už nikdy neviděl. Ale roku 1942 postavil italský vědec Enrico Fermi na stadiónu chicagské univerzity tajný atomový reaktor, první na světě. Jeho podstatou bylo jisté geometrické uspořádání kostek čistého uranu a grafitu, pokud se dobře pamatuji. Nic víc. Asi jako když si dítě staví ze stavebnice domeček. Žádná elektronika, žádná vakuová technika.“

„A potom přišla atomová bomba…,“ doplnil jsem.

„Ano, potom přišla atomová bomba, která zničila a zamořila značná území. Máte pravdu, pane. Není to podivné?“

„Je to jedna z nejpodivuhodnějších, nejfantastičtějších, nej…,“ hledal jsem marně výraz, „zkrátka, je to úžasné, ale já tomu stejně pořád nevěřím, Mikuláši.“

„To je příznak opatrného a zralého ducha, pane,“ vypálil mužík další ze svých nespočetných zdvořilostí. „Trochu jsme se však vzdálili tématu o smyslu naší vycházky. Mimochodem řečeno, dnes večer budete mít, doufám, možnost sledovat jiný druh takové… ehm, komptely…“

Čekal jsem mlčky na další vysvětlení a hladil Pajdovu ohyzdnou palici. Chudák balabán se svíjel rozkoší – zřejmě nebyl na něžnosti zvyklý.

„Předpokládám totiž, že se staneme svědky podívané, která tak ohromila vašeho tajemného informátora. Je sobota, měsíc ubývá, jsou tedy pohromadě ty nejlepší podmínky. Račte snad vědět, že všichni duchové temnot se dívali na Zemi obvykle z ubývajícího měsíce, že? Paní Zelené země, pontská Issais, egyptský bůh zmaru a smrti Seth, chaldejský Nergal…“

Nejsem ani trochu pověrčivý, ale trochu mne zamrazilo.

„Vy si opravdu myslíte, Mikuláši, že…?“

Asi přikývl, ale díky houstnoucímu šeru jsem to spíše tušil než viděl.

„Ano, prosím, je to velmi pravděpodobné! Jinak bych si nikdy netroufl vodit vás v tak nevhodnou hodinu na blata.“

Něco mne napadlo.

„Vy se domníváte, že Paní Zelené země a Seth mají na psacím stole náš kalendář a že vědí, kdy je sobota?“

„Ne, to si nemyslím,“ odpověděl Mikuláš a podle hlasu jsem poznal, že se směje. „Zato určitě nějaký kalendář bude mít pan major Hobson a hlavně paní Becket-Claptonová. Ostatně myslím, že už přijíždějí.“

Na silnici, kterou jsme teď už jenom tušili podle sotva viditelného růžence bílých skvrn patníků, se opravdu objevila ztlumená světla automobilu a vzápětí za ním druhého. Oba vozy přejely místo, kde jsme ze silnice odbočili na blata, a zastavily asi dvě stě nebo tři sta metrů dále směrem k Ellesmere.

Pajda na okamžik nechal očuchávání mých bot, se zájmem se zadíval na světla, vzápětí se mi však zase začal vnucovat. Byl úplně klidný a v nejlepší náladě. Ani nezaštěkal – což bylo ostatně v pořádku.

Netrvalo dlouho a na blatech, mezi naší pozorovatelnou a řetězem pahorků nad mořským břehem posetým kameny, místy seskupenými nebo navršenými na sebe, se objevil plamének zažehnutého ohně. Vzpomněl jsem si na Poustevnu svatého Brandana, o níž se zmínil pan Archibald Rowen ve svém dopise.

Naklonil jsem se k Mikulášovi a šeptal jsem, jako by postavy, které se počaly v záři ohně nejasně objevovat, mohly slyšet můj hlas na vzdálenost těch několika set metrů a přes hvízdání větru mezi balvany v rákosí: „Myslím, Mikuláši, že setkání s vámi je jedním z mála šťastných okamžiků, které jsem v životě měl. Kdoví jak dlouho bych tu chodil sem a tam – a docela zbytečně. Víte, já měl vždycky hroznou smůlu,“ svěřil jsem se mu v návalu sdílností a pod dojmem ulehčení, že na blatech nestraší pralidé, ale major Hobson, třetí pluk lancasterské lehké pěchoty, ať už je jinak jakkoli protivný. „Když si kluci dělali frkačky z pampelišek, tak frkaly všem, jenom mně ne. Zato jsem dostal slintavku a proležel jsem celé prázdniny.“

Mikuláš se tiše zasmál.

„Přeceňujete mou pomoc, pane! Nepochybuji o tom, že za pár dnů, strávených v Aberporthu, byste věděl nejméně tolik co já.“

„Docela jistě ne,“ řekl jsem s hlubokým přesvědčením. „Takových jako vy, Mikuláši, je už asi moc málo. Co se dá dělat, moderní civilizace přinesla soumrak kouzelníků.“

Mikuláš dlouho mlčel. „Mýlíte se,“ řekl nakonec bez obvyklého vodopádu omluv a zdvořilostí. „Moderní civilizace nemá s tím, co máte na mysli, vůbec nic společného. Kdo má oči k vidění, ať se dívá. Třeba právě na to, co uvidíme my…“

Umlkl. Mezi cáry mraků, které se podobaly dřevorytům čínských draků a ubíhaly nad našimi hlavami tak nízko, že jsi měl chuť si na ně sáhnout, se objevila sírově žlutá záře; pokropila blata a zasvítila na plochách (vlhkých, mlčenlivých balvanů.

„Vychází měsíc. Ubývající měsíc,“ řekl slavnostním tónem Mikuláš, I který se vedle mne objevil v tom sirném světle jako fantastický bílý motýl. „Dávejte pozor, pane! Přichází naopak jitro čarodějů.“

II. DIL

PSI JAKO BALVANY

Magie je snění, které má být protiváhou nejistoty a neklidu, snění s otevřenýma očima, podléhající jistým pravidlům. Je nepochybně fantastické, ale tak metodické, ze se někdy zdá vědecky podložené.

Raoul Allier, Duše divocha

BALVAN, KTERÝ SE PLAZIL

Oheň v kromlechu, vytvořeném kruhem obrovských, ale většinou povalených a hluboko do bažiny zapadlých megalitů, jasně ozařoval mírně děsivou scenérii. Naštěstí jsme byli ušetřeni nejhoršího; díky sychravému a větrnému počasí nepovažoval ani třetí lancasterský lehký major Hobson, ani paní Becker-Claptonová, ani jejich další společníci za nezbytné svléci se do nahá a zbavili nás tak trapných rozpaků. Většina účastníků nočního reje si moudře ponechala kabáty s ohrnutými límci, jen major Hobson, jehož profil pelikána jsem občas v záři ohně i na dost značnou vzdálenost rozeznal, vystupoval v jakémsi podivném kostýmu, připomínajícím krále vil Oberona ze Shakespearova Snu noci svatojánské. Podobal se (ten kostým) takzvaným plným plavkám, které cudná Anglie předepisuje i pro pány, chtějí-li už za každou cenu chytit rýmu ve studeném moři na některé z pláží; byl však, jak se na dálku zdálo, vyroben z tygří kůže. Velmi pozoruhodně působil tygří ocas, který za sebou major vláčel.

Mikuláš mne ujistil, že druidové, váženou společností usilovně napodobovaní, zcela určitě v tygřích kůžích nechodili, že však major Hobson kdysi sloužil několik let v zapadlé pohraniční indické posádce, a že tedy…

Chápal jsem dokonale.

Paní Becket-Claptonová, manželka notáře, byla, pokud jsem mohl ze svého místa posoudit, hubená, vytáhlá a šlachovitá ženština. Oblečena byla v jakousi řízu, kterou by patrně neuctivý nebo nedostatečně zasvěcený divák nazval noční košilí. Kolem hlavy měla věnec z větviček jmelí a v ruce dlouhý meč, patrně tentýž, který tak vyděsil mírumilovného

Archibalda Rowena. Stejným způsobem byli vyzbrojeni i někteří pánové – ale paní Becket-Claptonová si vedla s mečem nesporně nejvýbojněji.

Přiznám se, že se mi ohromně ulevilo, i když jsem si připadal jako (s prominutím) idiot, utrácející dovolenou i peníze (jejichž náhrada z fondů Klubu Sherlocka Holmese byla přinejmenším spornou) na absolutně bláznivou podívanou.

To, co se před námi odehrávalo, rozhodně nebylo ani tajuplné, ani zajímavé. Nudilo to i Pajdu – schoulil se mi na boty a usnul. Ze spánku občas vyrážel drobný štěkot – asi ho navštívil nějaký šťastný balabání sen o ráji jezevčíků, plném králíků, patníků a kamarádských kolegů.

„Víte, co mi tohle – „ mávl Mikuláš drobnou rukou směrem k ohni, kde rituál zaklínání vesele a, jak se zdálo, dosti jednotvárně pokračoval, „– připomíná? Všechno to vzývání Mocného, pošetilé přezdívky…“

„Přezdívky?“

„Ovšem. Přece si, pane, nemyslíte, že si říkají paní Claptonová a majore Hobsone? Alespoň na několik hodin se změní v Thelému, Keryxe, Ariela a Taliesina, v čaroděje vyznávající Velkou Matku Astarte, Dione, Meluzínu, Afroditč, Cerridwen nebo Arianu. To jsou ostatně jenom různá jména pro jednu a tutéž… řekněme… bytost. Bohyni Měsíce. Ovčí srdce probodená trny a pokládaná na náhrobky, kříže sestavované z dětských kostí ukradených z hrobů, podvazky z hadích kůží…“

„Zdá se, že o nočních rejdech roztomilých obyvatel Aberporthu víte víc než dost!?“

Mikuláš se tiše zasmál.

„Rozmilí obyvatelé Aberporthu, ačkoli o jejich ctihodnosti si ani na okamžik nedovoluji pochybovat, za tak podrobné studium nestojí. Vím o lepších čarodějnických zábavách, pane. Slyšel jste někdy o Staré Dorothy?“

„Jaktěživ ne.“

„Škoda. Moc zajímavá dáma! Byla těsně před druhou světovou válkou velekněžnou čarodějníků a čarodějnic v Novém lese nedaleko Londýna, kde se taky seznámila s jakýmsi panem G. B. Gardnerem, bývalým britským úředníkem na Dálném východě. Čarovali pak spolu a spolu také zorganizovali Operaci kužele síly. Ani to vám nic neříká?“

„Přisámbůh, vůbec nic. Samá voda!“

„Bylo to 1. srpna 1940, v Den dožínek, kdy se zdálo, že nic nemůže odvrátit Hitlera od invaze na britské ostrovy. Dorothy a Gardner svolali všechny čarodějné Kruhy na jisté místo Nového lesa, vytvořili Velký kruh a pak udělali to, co se podle shodného tvrzení středověkých odborníků v čarování smí provádět pouze v případě svrchovaného nebezpečí. Vyvolali totiž Velký kužel síly a zaměřili ho do povšechného směru, kde předpokládali, že je právě Hitler. Spojenou silou byl vydán rozkaz: Nesmíš přeplout moře! NESMÍŠ PŘIJÍT! Totéž prý bylo ostatně jejich čarodějnickými předchůdci řečeno i Napoleonovi, když už měl na březích Kanálu připravenou Velkou armádu k přepadení Anglie a čekal jen na několik mlhavých dnů, aby unikl britským řadovým korábům.“

„To je fantastické a směšné zároveň, Mikuláši!“

„Viďte? Celý obřad byl opakován čtyřikrát, pak se sešla Velká rada čarodějů a usnesla se, že Hitler je patrně šťastně zastaven a že ve vysílání Kužele síly nebudou pokračovat, aby nebylo zabito příliš mnoho příslušníků Kruhu. Mohlo by jich být ještě naléhavě zapotřebí.“

„Jak to – zabito?“ nechápal jsem.

„Nu ano, pane! Po obřadech celá řada lidí, kteří se zúčastnili Velkého kruhu, zemřela…,“ řekl Mikuláš po chvilce mlčení. „To je také… arkanum.“

„Kristepane, přece mi nechcete, Mikuláši, namluvit, že tihle blázni s meči a vavřínovými věnci a jmelím a… a s ovčími vnitřnostmi by byli schopni zastavit fašisty! Měl by vás slyšet některý z chlapců, kteří vybojovali bitvu o Anglii za pilotní pákou spitfirů a hurricanů, a opravdu ji zachránili!“

„Nic takového jsem přece netvrdil, pane,“ odpověděl bílý mužík vedle mne klidně a nevzrušeně. „Ani já si nemyslím, že by Stará Dorothy nějak zvlášť význačně zasáhla do chodu dějin. Opravdu ne, prosím! Jenže nalezne-li docela malé dítě ruční granát, se kterým nedovede zacházet, znamená to snad, že nemůže být roztrháno? Když dovolíte, já si myslím pravý opak… Ale promiňte, trochu jsem odbočil. Dovolil jsem si zahájit náš rozhovor zmínkou o tom, co mi tohle všechno čarodějnictví připomíná. Nuže: hnutí cargo.“

„Cargo? Náklad? Nechápu, Mikuláši!“

Mikuláš měl přímo svatou trpělivost. Zdálo se, že mu vůbec nic nevadí mé základní neznalosti v oblasti veškerého čarodějnictví a všech příbuzných oborů.

„Cargo bylo, prosím, nebo vlastně ještě je velice zajímavé hromadné šílenství domorodců na Nové Guineji a pak ještě na řadě ostrovů tam dole…“ Mikuláš mávl rukou neurčitým směrem někam k Ellesmere, což asi mělo znamenat Tichý a Indický oceán, Polynésii, Mikronésii a nějaké ty další tisíce ostrůvků kolem.

„Jméno cargo, náklad,“ pokračoval, „mu dali evropští vědci, kteří se, na naléhavou žádost vlád celou záležitostí zabývali. Domorodci totiž pojednou přišli – kdoví jak – na myšlenku, že zásilky, dopravované do odlehlých vesnic v džungli letadly s bílými piloty, jsou vlastně velkorysým darem jejich mrtvých předků a že běloši jsou jen nevítanými prostředníky, kteří největší část všech znamenitých věcí zkrátka ukradnou. Rozhodli se obejít se bez nich. Postavili na střechy chatrčí jakési antény z bambusových tyčí, mluvili do konzervových krabic tak, jak viděli Evropany mluvit do mikrofonů vysílaček, pořádali pořadová cvičení s holemi místo pušek, vytyčili barevnými hadříky letiště pro přílet cargo, letadel z nebes, a mnozí – což bylo nejhorší a pro úřady asi nejnebezpečnější – dokonce spálili chatrče i úrodu. Domnívali se, že už je nebudou potřebovat. Že jim letadla štědrých předků dopraví všechno nové, a daleko lepší.

Na to jsem, když dovolíte, myslel při pohledu na paní Claptonovou a na majora Hobsona.“

Pokrčil jsem rameny a trochu pohnul zdřevěnělýma nohama. Pajda na znamení protestu zamručel a rázem zase usnul.

„Ano. Proč také ne, Mikuláši? Jak tato čarodějnická společnost, tak původci a duchovní otcové hnutí cargo jsou prostě pošetilci a blázni. Nic víc.“

Mikuláš opsal deštníkem elegantní oblouk na znamení protestu.

„Proto jsem se ovšem o cargu nezmiňoval, prosím! Napadlo mi něco zcela jiného, totiž že i toto hnutí při vší své zřejmé pošetilosti velmi osobitým způsobem… dokazuje existenci letadel, vysílaček, pušek a ostatních předmětů, které tak neuměle napodobuje a vzývá. Myslím, že přirovnání stojí za přemýšlení, ale teď už dávejme pozor. Ubývající měsíc stoupá, pane! Jeho paní, pontská Issais, královna Zelené země, se na nás dívá. Jeviště by mělo být připraveno.“

Nevěděl jsem, zda Mikuláš mluví vážně – poznalo se to ostatně jenom zřídkakdy. Ale jeviště bylo opravdu připraveno. Mezi obrovskými kameny kromlechu pomalu dohasínal oheň. Postavy se změnily v nezřetelné stíny a major Hobson (třetí pluk lancasterské lehké pěchoty), vláčející za sebou dekorativně pruhovaný tygří ohon jako rozepnuté šle, i velekněžka paní Becket-Claptonová se zřejmě chystali k vyvrcholení obřadu – snad již byli ve svém poměrně nedostatečném oděvu dostatečné prokřehlí.

Ubývající měsíc, stoupající nad bažiny, jako by ze země vytahoval (což je ovšem zřejmý nesmysl) lehké kotouče mlhy, ovíjející jednotlivě stojící menhiry i celá sloupořadí kamenů. Tančily nad černými kalužemi vody, mrkajícími do noční oblohy jako obrovské oči, rozhozené po blatech. Kraj byl mrtvý, bezhlasý. Neozval se jediný noční pták, nezaskřehotala jediná žába a neuslyšeli jsme naštěstí ani zaúpění, které lstivý Stapleton určil jako hlas bukače, toho velmi vzácného ptáka, nyní v Anglii skoro vyhynulého… Jen tu a tam zabublal výron bahenního plynu jako hluboký a vlhký kašel na smrt nemocného pacienta.

Dva účastníci nočního shromáždění přivlekli zatím k ohni jakéhosi vzpouzejícího se žalostného tvora. I na dálku jsem poznal bílou kozu, vlastně spíše kůzle. Usedavě mečelo a snažilo se trapičům vytrhnout – leč marně. Velekněz od třetího pluku lancasterské lehké pěchoty pozdvihl meč, čepel se zableskla v záři skomírajícího ohně a jediným máchnutím uťala ubohé kozičce hlavu. Pak Hobson širokým obloukem postříkal kapkami krve celou „obec věncích“.

Málem se mi udělalo nevolno. Pocítil jsem naléhavou potřebu nakopnout pana majora do zadku, ne-li teď, tedy docela určitě co nejdříve ve výčepu Krále Jiřího, kde se s ním nepochybně nad nevyhnutelným portským brzy setkám.

Zdálo se, že zájmový kroužek čarodějů zachvátilo jakési vytržení. Přes blata až k nám doléhaly vřískavé, nepřirozené hlasy, paže se vztahovaly k nízkým potrhaným mrakům a k srpku měsíce.

„Přijď, ó Astarote!“

„Astarote!“

„Astarote!“

Při vší zřejmé pošetilosti měla scéna do sebe cosi fascinujícího, cosi ze starých rituálů, obcházejících svět. Menhiry, prastará pohanská obětiště, věnce, uvité z nejspíše první čarodějné (a, mimochodem řečeno, dost nebezpečně jedovaté) evropské rostliny – jmelí, meče, docela určitě pokřtěné posvátnými jmény Sanedin, Panorain, Jariol a Adonaj… Byl jsem zkrátka asi tak právě duševně připraven, když se ochotný ďábel vskutku objevil. Jenže pak už to nebyla legrace.

Vyzývání Astarota přešlo na okamžik v bezdeché, napjaté ticho, pak se noc nad blaty rozevřela výkřiky strachu, mezi nimiž jsem zřetelně rozeznával obzvláště ječivý soprán ctihodné velekněžky Becket-Claptonové, přeskakující smrtelnou hrůzou.

Zaříkávání bylo až příliš účinné.

Jako čertík ze škatulky stál – kde se vzal, tu se vzal – na jednom z povalených menhirů při vzdálenější straně obětiště skoro nahý muž s tělem zahaleným jen několika zcela rozervanými cáry a s obličejem pokrytým krví a blátem. Měl úplně holou lebku a široká ramena – svaly se na nich rýsovaly jako provazy, když vztáhl žehnajícím pohybem paže nad prchající a ječící společnost kouzelníků a pak – seskočil rovnou do ohně.

Jiskry a žhavé uhlíky se rozlétly na všechny strany v praskajících ohňostrojích. Vřískání paní Claptonové přešlo ještě do vyšší oktávy – a pak zmlklo, když velekněžka v marné snaze co nejrychleji uprchnout zapadla do jedné z bahnitých tůní a zápasila tam o život, aniž se o ni kdo staral.

Odstrčil jsem Pajdu a chtěl jsem se rozběhnout k ohni.

Mikuláš mne však šetrně, ale rozhodně zadržel.

„Ne, ne, pane – tudy přece nevede žádná stezka! Museli bychom se vrátit až na silnici, což by ve tmě trvalo nejméně puť hodiny. Nemá to smysl. Počkejme raději. Snad si panstvo s ďáblem Astarotem nějak poradí samo!“

Zatím tomu nic nenasvědčovalo. Ďábel Astarot – nebo co se to vlastně mezi menhiry po zaříkávání objevilo – už opustil ohniště. Nezdálo se, že by cítil bolest, ačkoli byl, pokud jsme mohli ve špatném světle posoudit a pokud to dovoloval nános bláta, kterým byl celý potřísněný, bos. Podařilo se mu vyrvat meč z ruky strnulému majoru Hobsonovi, který se navzdory své vojenské minulosti ani nepokusil o odpor. Doufal jsem proto, že meče – s výjimkou obětního zabijáku – nejsou nabroušené. Mýlil jsem se.

Poslední účastníci čarování prchali z dosahu. Velekněžka se konečně vyškrabala z bahnité tůně a uháněla za nimi. Holohlavý muž s dlouhým mečem v ruce se rozhlížel nepřítomně kolem sebe – naštěstí si nakonec vybral poměrně nejméně politováníhodnou oběť: bezhlavé tělo sťaté kozy. Zuřivě a s vítězným řevem je probodal, pak klesl na kolena a začal si rozmazávat krev nevinného čtvernožce do vrstvy bahna po těle…

„Myslím, že už přichází pomoc, pane,“ poznamenal klidným hlasem Mikuláš. „Slyšíte? Doufám, že si s tím ubožákem poradí.“

Skutečně! Na silničce se, ozýval dusot kopyt cválajícího koně. Policista, střežící blata mezi námi a Ellesmere, byl zřejmě přivolán zvukovými efekty, doprovázejícími neočekávaná zjevení. Což ostatně nebylo divu – za výkon paní Claptonové by se nemusela stydět ani poplašná siréna.

Za chvíli se již brodil podle pokynů jednoho z mužů čvachtavým blátem k dohasínajícím oharkům ohně. Měsíc vystoupil tak vysoko, že ozařoval planinu studeným, jasným světlem. Jízdní (teď ovšem opěšalý) policista se opatrně blížil k mužovi, dřepícímu jako vlk u rozbodané a rozsápané oběti. Ten na něj obrátil oči podlité krví, ale nepohnul se – děsivá socha z bahna a krve uprostřed noci pod ubývajícím měsícem.

Policista přiskočil – zaklapla pouta. Ani teď se nahý muž nepohnul – obrátil jen obličej k černému nebi s cáry mraků a…

Hrozný výkřik – zaječení hrůzy a úzkosti explodovalo z ticha blat a zdálo se nám, že nebere konce. Děsivý zvuk zmrazil krev v mých žilách.

„Kriste na nebi!“ vydralo se mi ze sevřeného hrdla. „Co to bylo? Co to znamená?“

Ani jsem si neuvědomil, že používám slov Doylova románu a že se situace opět jednou s příznačnou důsledností opakuje. Snad jsme byli s Mikulášem, majorem Hobsonem, paní Becket-Claptonovou i s ostatními nevědomky zapleteni do osudového kola, které se točilo mimo nás

a bez našeho vědomí – a přece vtahovalo do kolotavého víru naše životy, naše osudy.

„Ten chudák, pane? Nemocný z Manor Housu. Naši přátelé přece vyvolávali ďábla Astarota a ďábel se podle svého zvyku dostavil zcela dochvilně a přesně, pokud ovšem věříme středověkým autorům, připisujícím všechno šílenství bez výjimky posedlosti zlým duchem. Někteří světci byli úplnými přeborníky ve vymítání nečistých sil – dnes bychom asi řekli, že se naučili být dobrými psychiatry. Kdyby dnešní pacienti věřili lékařům alespoň zpolovice tak jako tenkrát věřící ovečky svým duchovním pastýřům, pane, to bychom teprve viděli zázraky!“

Na další zázraky jsem už neměl jediné pomyšlení, a tak jsem Mikulášovi ani pořádně neodpověděl.

„Jitro čarodějů končí, doufám,“ poznamenal jsem jenom, sleduje skupinku rozčileně diskutujících černokněžníků, doprovázejících policistu a spoutaného, kulhajícího šílence – skok do ohně nezůstal asi tak docela bez následků – k silničce mezi blaty.

„Právě naopak, pane, právě naopak! Nikdy by mne ani ve snu nenapadlo vylákat vás na blata jenom proto, abych vám předvedl rejdy pana majora Hobstina nebo paní Becket-Claptonové. Zapomněl jste asi, co jsem vám vyprávěl o vzpouře cargo jako o důkazu, že…“

Nemusel vysvětlovat dál. Důkaz se představil sám v podobě tak příšerné, že na to dodnes jen velice nerad vzpomínám.

Zatímco zadní obrysová světla automobilů ellesmerského Kruhu čarodějů mizela v mlze válející se nad blaty a zatímco utichal klapot kopyt koně jízdního policisty – okolí, zalévané studeným modravým světlem ubývajícího měsíce, se zdálo klidné a pokojné – balabán Pajda náhle zešílel. S vytím, vyjadřujícím v psí řeči svrchovaný strach a zděšení, se ke mně vrhl, lépe řečeno vyšplhal se po mně s naprosto neočekávanou obratností, za niž by se nemusela stydět ani veverka, a zaryl třesoucí se čumák pod klopy kabátu, aby se u silnější bytosti schoval před celým světem.

Mikuláš přemítavě sledoval Pajdovo chování.

„Pozor, pane… Nezapomeňte, že váš český přítel je, jak se zdá, velice moudrý muž…“

Pajda pod kabátem, kde jsem jej s obtížemi přidržoval, hystericky vřískal, což bylo u starého a mnohými s nadšením přijatými boji zakaleného psího veterána přinejmenším podivné. Za několik vteřin jsem však pocítil neodolatelné nutkání vřískat stejně hlasitě.

Jeden z obrovských balvanů, povalených a zpola propadlých do bažiny nedaleko nás, se dal zvolna, plazivě po pohybu a blížil se k nám. Podobal se gigantickému červu, housence – čemukoli chcete. Viděli jsme v měsíčním světle zřetelně, jak překonává bez zřejmých obtíží tůně černé vody i třasoviska, porostlá ostřicí. Zdálo se, že se pohybuje jako skutečná housenka na řadě jakýchsi výčnělků, podobných zrůdným nohám – bahno a voda se alespoň rozstřikovaly na všechny strany.

Chytil jsem Mikuláše za rameno, neschopen slova ani pohybu. Pajda havaroval na zem, překulil se a jako ušmudlaný chlupatý blesk zmizel opačným směrem. Bylo slyšet žbluňknutí a pištivý nářek, když vletěl do nejbližší tůně.

Nepopsatelná příšera podoby balvanu, plazící se jako červ, se zatím přiblížila na několik desítek metrů. Na jejím konci, obráceném směrem k nám, se v kameni otevřely dvě matně lesklé plochy, světélkující zelenavými záblesky jako oči nočních tvorů, oči bez duhovky a bez zornic, strašlivé oči obrovských psů Andersenových pohádek.

A ještě něco: všude kolem nás na bažině se pojednou rozsvítila mihotavá světélka bludiček. Rozhodně to nebyly, jak se občas zcela mylně tvrdí, hořící obláčky bahenního plynu, ale něco docela jiného, vydávajícího světlo podobné elektrické doutnavce a sršící občas praskajícími fialovými jiskrami. Nestvůra, obklopená čestnou stráží skotačících světelných skřítků, se na okamžik zastavila a kývala se ze strany na stranu.

„Ustupte,“ sykl Mikuláš. „Jděte pryč, proboha! Tohle je moje záležitost…“

Já vím, že to není omluva, že jsem asi měl zůstat s ním a čelit té hrozné Věci. Vím, že jsem neměl Mikuláše poslechnout – ale snad nám to oběma zachránilo život. Ostatně kdoví, jak by se v této fantastické situaci, jako vystřižené ze strašidelného románu, zachoval kterýkoli z laskavých čtenářů – s prominutím…

Potkalo mne totéž, co před pár vteřinami chudáka balabána Pajdu. Po několika krocích, lépe řečeno po několika zoufalých skocích, jimiž jsem se snažil dostat co nejdále od menhiru, mrkajícího perleťovýma očima a prohánějícího se uprostřed suity strašidýlek po blatech, se mi půda pod nohama zahoupala, rozevřela a já zapadl až po pás do černé páchnoucí bažiny, kde jsem se zmítal jak moucha na mucholapce. Někde nedaleko mne funěl a kňučel stejně postižený Pajda.

Ven z bažiny to zatím nešlo. Bahno a slizké kořeny vodních rostlin mne držely pevně jak chapadla chobotnice.

S námahou jsem se pootočil. Na pahorku mezi balvany, který jsem právě tak neslavně opustil, stála vzpřímená malá bílá postava, podobající se v přízračném světle noční můře, s rukama vztaženýma před sebe. V čvachtání bahna a pleskání bublin, unikajících při každém pohybu z mazlavého bahna, jsem zaslechl Mikulášův hlas – nerozuměl jsem však slovům.

A pak se za pahorkem zjevila obrovská černá hmota jak nekonečně zvětšená pijavka, nesmírný kamenný červ. Věc se vztyčila nad Mikulášem do výše – byl proti příšeře maličký a bezmocný.

„Mikuláši!“ zařval jsem. „Miku…“

Prudkým pohybem mi uklouzly nohy definitivně a já se ponořil obličejem do bažince a všelijakého vodního neřádu, pokrývajícího tůň. Teď už jsem bojoval o život. Bahno mne stahovalo s neúprosnou silou. Několikrát se mi podařilo nadýchnout – jenže nohy mi stále klouzaly a nemohl jsem se znovu postavit.

Abych se dlouho nezabýval sám sebou; zachránil mne bahnem pokrytý a napůl shnilý kořen, kterého jsem se nakonec zachytil a centimetr po centimetru přitáhl k okraji tůně, kde bylo dno přece jen pevnější a méně zákeřné. Kamenné strašidlo s perleťovýma očima zatím zmizelo. Na pahorku nehybně ležela bělavá hromádka bílých šatů jak odhozená kukla lysaje. Světlušky zmizely.

A náhle od blat dolehlo ke mně zaúpění, dlouhé, hluboké a nepopsatelně smutné. Zaplnilo celý prostor kolem mne, a přece bylo nemožné říci, odkud přichází. Nejasný tlumený tón sílil a vzrostl v hluboký řev a zase klesl v melancholické srdceryvné lkáni…

Tohle nebyl určitě ani bukač, ani hlas ubožáka z Manor Housu, ostatně již asi opět uvězněného za, doufejme, bezpečnými mřížemi ústavu pro duševně choré. Vlastně vůbec žádný hlas, vycházející z plic a hrdla smrtelného stvoření. To se ozvala ellesmerská bažina a její vládce. Věc, jejíž skutečnou podstatu ukryl sir Arthur Conan Doyle do daleko přívětivějšího hávu pouhého vraždícího psa.

Snad nebyl ani sám, ani první – možná že i skřítkové, víly a permoníci našich pohádek jsou z lásky a z ohledu k dětem jen přikrášlenými podobami něčeho daleko hroznějšího, děsivějšího…

Ze všech sil jsem se škrábal z bahna, abych pomohl Mikulášovi –pokud se mu ještě vůbec dalo nějak pomoci. Vzepřel jsem se při břehu tůně na rukou – a strnul.

Měsíc byl nízko na obloze po mojí pravé ruce a rozsochatý vrchol žulového skaliska jako by čněl do dolní poloviny stříbrného kotouče. A tam, před tímto stříbroskvoucím pozadím, jsem viděl na skalisku černou siluetu, ostrou, jako z ebenu vyřezanou. Nebyla to zraková halucinace. Ujišťuji vás, že co jsem živ, jsem neviděl nic zřetelněji. Mohl to být sám duch tohoto hrozného kraje… Když jsem se odvrátil, silueta zmizela. Ostrý vrchol skaliska byl stále ještě zabodnut do dolního okraje měsíce, ale po mlčenlivé, nehybné postavě nebylo stopy.

NÁVRAT

Podobaný a za obvyklých okolností velice řečný pan hostinský od Krále Jiřího neprojevil žádný zvláštní údiv, když jsme konečně ve čtyřech dorazili zpět do Aberporthu.

Mikuláš, klopýtající mezi mnou a nedocenitelným seržantem McIvorym – Doylovskou postavou na vrcholu rozsochatého žulového skaliska byl on, nikoli posmrtné vtělení Sherlocka Holmese – ho zřejmě nemohl nikdy ničím překvapit. Byl sám překvapení samo.

Seržant McIvory se po patřičném posilnění několika sklenicemi nevalné whisky (soudě podle vůně, kterou kolem sebe šířil, schopné, jak tvrdí středověké čarodějné grimoáry, odpuzovat i duchy, nejen osoby rodu lidského) za námi vydal na blata hned, jak začal zmatek kolem přerušené pobožnosti paní Becket-Claptonové. Cítil se v duši odpovědný za celou sérii místních malérů, jež ho málem připravily o nezáviděníhodné místo venkovského policajta, a obava z dalšího pokračování byla asi silnější než strach ze strašidel a bubáků všeho druhu.

Všichni tři jsme byli obaleni bahnem a ukázkami místního vodního rostlinstva od hlavy k patě. Pajda, poslední člen společnosti, se podobal nejspíše protáhlé hroudě bláta, takže byl nemilosrdně vykázán z výčepu, zatímco šéf podniku předstíral horečnou činnost kolem přípravy koupele. Zatím spočívala v marném vyvolávání podomka, který by toto břemeno sňal z jeho přetížených beder. Myslím, že životem zocelený Pajda byl na protivenství osudu zvyklý, a hlavně že jim dával jednoznačně a nadšeně přednost před dalšími výlety na blata, které by si ti pitomí dvojnožci mohli ještě případně vymyslet. Asi se na nás zlobil.

Mikuláš, bledý jako stěna a omluvně se usmívající, klesl na lavici u krbu, zatímco McIvory rázně Organizoval pro všechny – což zdůraznil – horký grog a jiné osvědčené léky proti nachlazení, chřipce, duševním otřesům a všem dalším utrpením těžce zkoušeného lidstva.

Byl právě ponořen do této důležité činnosti, když jsem ho vyděsil – začal jsem totiž zděšeně koktat: „Ba… Ba… Ba…,“ což za dnešního nervově vysloveně náročného večera muselo znít úděsně. Seržant málem převrhl džbán s horkou vodou, Mikuláš však jen unaveně pootevřel víčka, chápavě a vševědoucně se usmál a pak zase oči zavřel.

Mezi dveřmi s rozličnými tabulkami stála Barbara v pršáku a dívala se na mne pohledem, vyjadřujícím tři čtvrtiny zděšení, čtvrtinu odporu a nějaké to promile soucitu. Na mou duši, že jsem si ho zasluhoval.

„Ahoj…,“ pronesla po chvíli napjatého mlčení, které se tu zřejmě nemuselo vždycky týkat jenom much. „Tak jsem tady,“ dodala úplně zbytečně.

K vřelému objetí zatím nedošlo – podobalo by se totiž něžnému celo-vání traktoru po tvrdé hluboké orbě rozbahněného pole. Co nejstručněji jsme si objasnili Barbařino mírně strašidelné zjevení v rozhodujícím okamžiku, vlastně těsně po něm.

Ba odjela do Anglie nad očekávání brzo – vrátila se totiž z Mongolská právě den po mém odletu z Prahy a ruče se vydala po mých ještě teplých stopách za panem Archibaldem Rowenem do Londýna a od něho už rovnou za nosem do Aberporthu. Od prvního kluka na ulici se sice bez obtíží dozvěděla, kde bydlím, a dokonce, kam jsem se právě v ten podvečer s Mikulášem vydal (zřejmě jsem byl jakožto vzácná místní pozoruhodnost pro občanstvo jakousi ostře sledovanou náhražkou estrádního programu), nenalezla však naštěstí ani živou duši, ochotnou doprovodit ji a pomoci jí vyhledat nás na blatech. Po chvíli beznadějný podnik vzdala a rozhodla se vyhledat místní rameno spravedlnosti a požádat o přispění. To už však drahoušek seržant McIvory byl z vlastního popudu na blatech a Barbaře nezbylo než se ke Králi Jiřímu vrátit.

Jak říkám, právě v nejlepším.

„Tomu se nediv, člověče,“ vysvětlil jsem jí. „Poslechni si ty noční zvuky venku! Nenajdeš zde člověka, který by šel v noci přes blata, ani kdybys mu platila. Podívej se na toho neznámého muže, který se tam někde skrývá a čeká! Nač čeká? Co to všechno znamená? Neznamená to nic dobrého pro nikoho, kdo nese jméno Baskerville…“

Barbara postavila sklenici s kouřícím grogem, kterou převzala od McIvoryho a nesla od výčepu Mikulášovi, na nejbližší stůl, otřela mi s čela silnou vrstvu bahna a sbírku vodních rostlin a zkoumala, zda nemám horečku.

„O čem to, prosím tě, Karle, blábolíš? Jaký neznámý muž se schovává v bažině? A co s tím mají společného páni Baskervillové?“

„Ale nic, nic. Promiň! To byl jenom citát z románu jistého pana Doyla. Já už vlastně sám nevím, kde končí kniha a kde začíná skutečnost. Nebo obráceně. Můžeš si vybrat, děvče!“

Potřásla hlavou na znamení nesouhlasu s mou příliš bujnou fantazií.

„Kdoví co jste tam, panstvo, viděli! Jakožto archeolog protestuji proti tvrzení, že by se menhiry, tedy předměty spadající zcela do našeho oboru, plazily jako žížaly po světě. To bychom to vedli moc špatně, Karle! Jenom si představ, že by se třeba sfinga v Gize dala na pochod a mašírovala si to na výlet za kamarádkou do Alexandrie, nebo že by Věstonická venuše vzala z Brna roha a repatriovala zase do Macochy. Pane Mikuláši…,“ přešla do angličiny.

„Jenom Mikuláši, vážená paní, smím-li prosit!“ zašeptal zablácený mužík, jehož bílé šaty – arkanum! – prosvítaly jen tu a tam pod nánosem značného dílu aberporthských blat a tenisky se ztratily úplně. „A jenom vodu, prosím. Nepiji alkohol. Nikdy, prosím!“

Kdepa Mikuláš a špiritus,“ potvrdil ochotně Mikulášova slova výčepní. „Toho by štamprle ouplně vyřídila k. o.! On je jak Limonádovej Joe, madam!“

Mikuláš s úsměvem pokýval hlavou. Tentokrát nechal hostinského i mouchy kolem lustru na pokoji. Seržant McIvory chvíli přemýšlel, jestli má všechno řádně zapsat, ale pak se moudře odporoučel a zmizel v lezavé tmě přede dveřmi.

„Tak tedy, Mikuláši, pokud dovolíte!“ souhlasila Barbara. „Vyprávěl mi Karel o nějakém kamenném strašidle, které vás prý porazilo a málem zabilo. Prosím vás, potvrďte mi, že je to nesmysl a že Karel proti svému zvyku tady v hospodě přebral!“

„Bohužel – to opravdu nemohu, prosím! Pan redaktor má, řekněme, zhruba pravdu. Jen v jednom se mýlí…“ Mikuláš se odmlčel, když hostinský plíživým krokem a takřka celý změněný v jedno jediné ucho prošel kolem krbu, kde jsme seděli a vyhřívali si zkřehlé údy. Opravdu nebylo třeba, aby slyšel náš rozhovor.

„… ano, v jednom ohledu se mýlí. Nebylo to strašidlo, prosím. Alespoň ne v obvyklém slova smyslu.“

„Mikuláš je – jak bych to řekl – expert na tyhle věci. Ba!“ poznamenal jsem. Vůbec se neobtěžovala vzít mne na vědomí.

„Proč myslíte, pa… eh, proč myslíte, Mikuláši?“

„Vysvětlení by trvalo příliš dlouho, paní, když dovolíte. Ale smím-li si už podle laskavých slov pana redaktora přivlastňovat jakési vědomosti o – řekněme o strašidlech – to slovo tu padlo a já ho nevyslovil první, prosím – pak je do jisté míry mojí povinností, abych znal i prostředky, jak je odvrátit.“

Barbara vykulila oči jako právě vyoraná myška.

„Vy… vy…,“ úplně se zalykala rozhořčeným vzrušením, „vy věříte na strašidla? Propána!“ Vypadala, jako by se Mikuláš právě přiznal k obzvláště hanebné neřesti.

„Opakuji, paní, že jsem toho slova nepoužil jako první, prosím! Věříte například ve zlé a zneklidňující sny?“

„No… ano, to se rozumí…“

„Děkuji! Když dovolíte, ještě jednu všetečnou otázku: jsou místa, kde se necítíte právě nejlépe, ačkoli nejsou nijak spojena se zážitky pro vás nepříjemnými?“

Barbara chvilku přemýšlela a podle svého zvyku si natáčela blond culíky (nebo jak se to vlastně v odborné kadeřnické mluvě jmenuje) na ukazováček.

„Celkem… ano. Také, Mikuláši! V některých lesích nebo budovách se necítím dvakrát veselá. Ale to, myslím, každý z nás, ne?“

„Určitě. A ještě naposledy, madame: věříte v předtuchy?“

Barbara se znovu zamyslela – jak ji znám, ani ne nad otázkou samotnou, spíše nad Mikulášem, který na ni zřejmě i v tomto silně pošramoceném a velice málo pohledném stavu začal působit zvláštní pronikavou silou své osobnosti. Měl jsem s tím již jisté zkušenosti a přihlížel jsem s mírnou škodolibostí.

„Ne. Vlastně nemohu to říci s jistotou, Mikuláši! Něco snad i na tom…“

„Děkuji vám, paní,“ uklonil se Mikuláš jako rokokový kavalír. „Myslím, že bychom se určitě dohodli. Všechny tři pocity nebo stavy, na něž jsem se ptal – a o předtuchách a viděních, předcházejících nebo doprovázejících vzdálená neštěstí a katastrofy, byly v dávné minulosti i docela nedávno napsány celé tlusté knihy –, můžeme koneckonců vykládat jako následek působení, s prominutím, strašidel. Ano, prosím, i sny,“ doplnil, když spatřil Barbařin odmítavý posuněk. „Staří filosofové se shodli, že dobré sny pocházejí od boha, zlé od jeho protějšku, jemuž teď říkáváme ďábel, nebo od zlomyslných duchů. Je to jen otázka výkladu a přístupu k docela přirozeným jevům.“

„Jinými slovy, vy jste, Mikuláši, ochoten vykládat docela přirozené jevy docela nepřirozenými pohádkami o docela nadpřirozených bytostech, že?“ nevzdala se ještě ctihodná paní doktorka.

„Celý svět, i kámen, i východ slunce, i všechno, co dosud neznáme nebo nedovedeme vysvětlit, je stejně přirozené, paní,“ odvětil klidně a mírně Mikuláš, „nebo stejně nadpřirozené. Pochopitelně. Jde jenom o to, ovládnout každý jev přiměřenými prostředky. Tím se vlastně, když dovolíte, vracím zase k počátku naší rozmluvy. Tygra lze přemoci kulkou, mořskou hlubinu potápěčským přístrojem, vzduch letadlem, výboj elektrického proudu vhodnou ochrannou izolací a strašidla…“

„A strašidla? No honem, jak si poradíte se strašidly?“ popichovala Barbara.

„Tyto otázky vyřešili už mnozí zasvěcenci v minulosti, paní. K plné spokojenosti.“ Mikuláš se nenechal vyvést z klidu. „Za nejsilnější jsou považována jistá zaříkávání, formule, které – snad to pro vás bude přijatelnější než jiná vysvětlení – působí na ducha toho, kdo je pronáší, jako mocná vzpruha a posilují ho proti všem jevům z oblasti obvykle neviditelného světa.“

„Rozumím,“ poznamenala Barbara. „Asi jako některé léky používané v psychiatrii brání vzniku všelijakých vidění u duševně chorých. A vy jste takového zaříkávání použil?“

Mikuláš kývl a trochu se pousmál bledými rty. „Tak doslova bych sice účinek magických formulí nevysvětloval, paní, ale i vy můžete mít pravdu. Ano, použil jsem jednoho z nejmocnějších zaříkávání, jaké znal středověk a jež zůstalo skryto jen v několika málo zachovaných grimoárech, černých knihách. Dnes už dávno zapadlo v zapomenutí, ačkoli ještě na dvoře vašeho adepta, císaře Rudolfa II., jej znalo několik vyšňořených pánů…“ Mikuláš jako by se na okamžik zamyslel. „Ovšem – dozvěděli se ho od starého a tehdy už pošetilého Lowa Jehudy ben Bezalela. Až příliš tomu panstvu důvěřoval a předal jim poklad, skutečný, doslovný překlad Geomantie od Gerharta z Cremony. Já…“ Pojednou sebou trhl a omluvně se usmál. „Promiňte, zapovídal jsem se! Tak tedy použil jsem rituálu třetí strofy Saanaa. Podle tradice se prý smí využít nejvýše třikrát v životě. Mám už tedy svůj příděl vyčerpaný.“

Měl jsem na jazyku otázku, při jakých dvou dalších příležitostech konzumoval Mikuláš svůj čarodějný „příděl“, ale situace byla očividně nevhodná. Místo toho jsem se zeptal: „Nu a…?“

Mikuláš pokrčil rameny. „Nic. Vůbec nic. Formule, která spolehlivě působí i v nejnebezpečnějších případech dočasného oživení mrtvé hmoty, ani v nejmenším nepomohla.“

„Pochopitelně,“ přitakala Barbara se zadostiučiněním.

„Pochopitelně, paní,“ souhlasil Mikuláš. „Ta věc v bažině totiž vůbec nebyla strašidlem. Neměla s lidmi, s jejich vědomím a podvědomím pranic společného. A já jsem si naprosto jist, že to, co za těchto okolností nejen odolá rituálu Saanaa, ale dokáže ještě zranit a snad i zabít, nemá nic společného ani s tímto světem.“

„Vy jste se nebránil, Mikuláši? Viděl jsem vás stát se vztaženýma rukama, když se ta potvora na vás přiřítila jako rychlíková lokomotiva.“

„Bohužel – nemohl jsem v těch několika zbývajících okamžicích mnoho dělat. Zachránil mne patrně spásný nápad. Pan redaktor – „ podíval se na mne andělský modrýma očima, „měl možnost zažít můj malý pokus s aveyshou, obrácením toku Jordánu a jak tomu ještě říkali staří adepti. Zkrátka se zastavením životních funkcí bez úhony na zdraví. Někteří indičtí fakíři, prosím, tohle umění znají také – jenže příprava trvá velmi dlouho a vyžaduje půsty, soustředění a ještě ledacos jiného. Já jsem se tentokrát pokusil zastavit své životní funkce co nejrychleji. Naštěstí se to alespoň částečně zdařilo a strašidlo – jak onu věc nazýváte vy, paní – mne pouze omráčilo. Měl jsem pocit, jako kdybych se dotkl předmětu nabitého elektrickým proudem – ale to jsem už klesal do stavu saman-dhi, do nevědomí.“

„Bylo to nebezpečné, Mikuláši?“ zajímala se Barbara, teď už docela bez ironie.

„Pokud mohu soudit, velice nebezpečné! Jen panu redaktorovi a ovšem i statečnému seržantu McIvorymu vděčím, že jsem se vůbec probudil.“

„Byl jste strašně bledý, Mikuláši, a vůbec jste nedýchal,“ poznamenal jsem.

„Vím o tom. První podmínkou uvedení se do zdánlivé smrti je polknout svůj vlastní jazyk, lépe a odborněji řečeno: ucpat si kořenem jazyka hrtan, pane.“

Dál jsem raději diskusi nerozpřádal. Ostatně i kdybych chtěl, nemohl bych. Podobaný pan hostinský, který, chudák, samou zvědavostí zestárnul o pár let, oznámil: „Tak, panstvo, máte nahoře moře kýblů horký vody! Můžete se kliďánko umejt zaseje do lidský podoby, víme?“

Což jsme učinili a odešli spát. Už toho na nás bylo trochu moc.

Když jsme druhého dne s Barbarou přišli do výčepu pojíst jedno z jídel, jež skýtala péče pana hostinského v pramalém výběru, byl Mikuláš pryč.

„Máte tu od něj balíček,“ hlásil šéf podniku. „On byl holt vždycky strašnej poděs. Vzbudil mě už v šest hodin a mydlil si to na vlak. Prej vás moc pozdravuje. No, hlavně když mi zaplatil, že jo?“ uklidnil se a zřejmě vypustil navždy a dokonale bílého mužíka z hlavy.

MIKULÁŠŮV DOPIS

Zatím jsem balíček odložil. Měli jsme oba notný hlad, a byl už nejvyšší čas buď na opožděnou snídani, nebo na poněkud časnější oběd. Barbara totiž odešla hned ráno někam do ulic – marně jsem klepal na dveře jejího pokoje. Vrátila se teprve v jedenáct hodin.

„Byla jsem v okresní metropoli, v Cardiganu,“ prohlásila, jako by se nechumelilo. „Strašné!“

„Pěšky?“ vyvalil jsem oči.

„Nemluv nesmysly, Karle,“ usadila mne. „Samozřejmě že autem! Náš pan hostinský si zřejmě nežije nijak zvlášť špatně. Požádala jsem ho, jestli by mi na chvíli nepůjčil vůz, a byla jsem duševně připravena na nějakou starou a rozhrkanou dodávku, stejně zchátralou jako celý Král Jiří…“

„… i jeho majitel,“ doplnil jsem.

„Fuj! Nepomlouvej jiné a podívej se radši do zrcadla! Po té štrapaci taky zrovna nevypadáš na filmového milovníka. A víš, co má schovaného v kůlně? Hádej!“

„Rolls-Royce, model Silver Shadow. Jako anglická královna, bůh ji ochraňuj,“ mínil jsem.

„Šašku! Ale náhodou nejsi tak daleko od pravdy. Pan hostinský má v kůlně mezi lopatami, rozcáknutými zrcadly a prázdnými basami od piva prima bentleye, ročník 1966. Frčela jsem si jako pán. Kousek před Cardiganem jsem to natřela jednomu jaguáru.“

To jsem si dovedl velmi živě představit i po zkušenostech s pouhým červeným fiátkem 850.

„No a? Cos vůbec dělala v tom víru velkoměsta?“

„Sháněla nějaké maličkosti – potom ti všechno povím. Myslíš, že nám dal opravdovská vajíčka a opravdovský špek?“

Opravdovsky rozhodně nevypadalo ani jedno, ani druhé. Obojí chutnalo jako strava hrdinných kosmonautů dálných tratí, ukuchtěná z mořských řas a pro potěšení oka upravená tak, aby chatrně napodobovala vzhled vybledlých vajec a slaniny, jejíž nejlepší věk už dávno uplynul.

S přemáháním jsme do sebe vpravili poslední sousta.

„Tak – povinnost je šťastně za námi. A nyní přichází na řadu zábava!“ odložila Barbara s povzdechem příbor. „Rozbaluj, adresáte!“

V pečlivě převázaném a mým jménem nadepsaném balíčku byla nevelká kniha ve zlacené kožené vazbě – na titulním listu bylo červenými literami klasického řezu vytištěno jméno autora i název:

Fulcanelli, Le Mystére des Cathédrales

Nakladatelství i rok vydání chyběly. Vzpomněl jsem si, že Mikuláš právě o této knize mluvil jako o vzácné a hledané. Co ho to, proboha, napadlo, posílat mi takové prezenty?

Barbara zřejmě o Tajemství katedrál alespoň něco někde zaslechla, protože zálibně mlaskla a prohlásila, že bych měl knihu určitě pečlivě uschovat, aby nějaký fanda-bibliofil neodešel z tohoto slzavého údolí předčasným infarktem. Ze závisti. A že si je taky půjčí a přečte.

V knize byly vloženy poněkud ušmudlané listy papíru s hlavičkou podniku U krále Jiřího a s kresbou čehosi, co se na první pohled podobalo věnci buřtů, při bližším ohledání jsme však s Barbarou usoudili, že snaživý malíř měl patrně na mysli věnec révový.

Četli jsme dopis společně. Barbara mi nahlížela přes rameno, a jak se zdálo, vůbec ji tento zřejmý společenský prohřešek neuváděl do rozpaků.

Vážení a milí přátelé,

promiňte, že se s Vámi loučím tímto způsobem, ale mám mnoho práce, která mne ihned a co nejrychleji volá z Aberporthu. Snad odjedete i Vy. Mohu Vám pouze znovu opakovat to, co jsem včera prohlásil ve výčepu, předmět, s nímž jsme se setkali na blatech, původní (a nade vši pochybnost příšerná) předloha slavného baskervillského psa, nemá nic společného ani s výplodem chorých mozků, jež zrodily celou řadu skřítků, strašidel a démonů, ani se silami ducha, jež na sebe mohou za mimořádných okolností brát viditelné tvary a být k lidskému světu lhostejné, přívětivé nebo naopak svrchovaně nebezpečné a škodlivé. Paní doktorka se mnou nebude patrně souhlasit. Tím lépe – opatrnost v úsudku je základním předpokladem příští moudrosti.

Dovolte mi však, abych Vám sdělil několik poznatků, nebo spíše myšlenek, jež mne napadly dnešní noci.

Citoval jste, tuším, pane redaktore, několikrát výňatky ze slavného díla sira Arthura Conana Doyla, s nímž jste zřejmě výtečně obeznámen. Také já jsem si je opatřil. Dovolte mi, abych Vás nesměle napodobil a zároveň upozornil, že se Vaše hodnocení Doylova díla pohybovalo, možná k neprospěchu Vašeho pátrání, pouze po povrchu slov, aniž usilovalo o proniknutí do hlubšího, vnitřního smyslu.

„Ten ti to ale dává, Karle, co?“ poznamenala jakoby nic Barbara.

Neuznal jsem za důstojné odpovědět a četli jsme dál:

Sir Arthur Conan Doyle na několika místech zdůrazňuje hlubokou souvislost pochmurných událostí kolem rodu Baskervillů nejen s přízračnou a děsivou krajinou blat, ale, a to zejména, s prastarými sídly budovatelů menhirů, dolmenů a kromlechů. Jistě si dobře pamatujete i slova románu:

Čím déle zde člověk prodlévá, tím hlouběji se mu v duši usazuje duch blat, jejich pustota, ale i jejich ponurý půvab. Jakmile zakotvíte v blatech, dáte tím vale veškeré moderní Anglii, na druhé straně však kamkoliv se zde obrátíte, tušíte příbytky a dílo prehistorického člověka. Ať jdete kudy jdete, všude,najdete domy těch zapomenutých kmenu, jejich hroby a obrovské monolity, jež snad vyznačovaly jejich božiště. Díváte-li se na jejich šedé kamenné chaty, vystupující ze zjizvených strání, necháváte za sebou své století, a kdybyste zahlédl chlupatého, v srst oděného muže, jak vylézá z nízkých dveří a přikládá k tětivě šíp s kamenným hrotem – ujišťuji vás, že byste jeho přítomnost zde považoval za přirozenější než svou vlastní.

A teď prosím, pane redaktore, o zbystřenou pozornost. Sir Arthur Conan Doyle pokračuje:

Nejpodivnější snad je, že jich tak mnoho žilo právě zde, kde půda jistě už i tehdy byla krajně neúrodná. Nejsem archeolog, ale domnívám se, že to byly kmeny nebojovné, pronásledované, a že se musely spokojit s tím, co nikdo jiný nechtěl.

„Nesmysl!“ prohlásila rozhodně Barbara. „Nebojovné kmeny! Pchá! Tahali se přes půl Anglie s balvany na smycích a na vorech napříč územím všech možných rodů a tlup – a nebojovní! Právě naopak, Karle! Tady, v takových pustinách, se mohla udržet jenom smetánka, jenom nejlepší z nejlepších, obzvláště když ještě dokázala udělat tak šílený kus práce. Kdyby byli chtěli místo vláčení šutrů válčit, položili by levou rukou na lopatky kdekoho. A ani by se moc nezadýchali. Ostatně tihle chudáčci – jak se pan Doyle naivně domnívá – si to štrádovali přes celou Evropu. Obchodovali až s Řeckem. Dovedeš si to představit? Na jednom z kamenů slavného Stonehenge je totiž vyryta docela určitě mykénská dýka.“

„Prima. Ještě že tě mám,“ zalichotil jsem Barbaře. „Tak to bys snad mohla vědět i odpověď na otázku, proč se usadili zrovna tady, mezi žábami a komáry.“

„Podívej, já jsem přes Střední a Dálný východ, rozumíš, ty rejpale? Raději čti! Třeba to za nás vyřeší náš milý Mikuláš.“

Dopis pokračoval:

Domnívám se, že zde je právě jádro problému, vážení přátelé. Zde a snad také v úvahách o kalendáři. Pamatujete se ještě, pane redaktore, na náš rozhovor o zbytečnosti přesného kalendáře pro stavitele kromtechů?

Nuže – po společných zážitcích na blatech jsem nucen položit si otázku: byly tyto vědomosti opravdu zhola zbytečné? Nebyly snad dokonce naopak životně důležité pro neznámý lid, který zde kdysi žil? Nenarážíme zde opět jednou na koruptelu, zcela nepochopenou, ačkoli se nám přímo vnucuje její skutečný význam?

Není přece pochyb o tom, že přesné datování mělo a dosud má zcela rozhodující význam pro lidové pověry a čarodějnické praktiky. Haloween, svatojánská noc, slunovraty – však víte! Navrhuji Vám přijmout alespoň tuto pracovní domněnku: to, co se věky změnilo v pošetilé čarování pana majora Hobsona a paní Becket-Claptonové, bylo kdysi smrtelně vážným opatřením ochrany a obrany proti silám, o jejichž podstatě nevíme dnes už zhola nic a sotva se co určitého dozvíme. Jisté však je, že tato opatření musela být prováděna podle naprosto přesného časového plánu, a to předem, dříve než se skutečné nebezpečí dostavilo. Vzhledem k obtížím, spojeným v propastech minulých věků s jakýmkoli cestováním pustými krajinami, obydlenými nepřátelskými kmeny a plnými nebezpečných zvířat, bylo jen logické umístit kalendářní pomůcky – pochopitelně neskonale nepohodlnější a rozměrnější než náš dnešní kalendářík a hodinky – tam, kde se vše odehrávalo. Byť i by to bylo tam, kde půda už i tehdy byla krajně neúrodná. Tedy i do bažin v okolí Ellesmere a-Aberporthu.

Nepovažujte, prosím, tuto myšlenku předem za zcela neplodnou. Kdyby si byl londýnský Scotland Yard právě nadhozených souvislostí konstelace nebeských těles s daty všímal bedlivěji, byl by patrně rozřešil i krvavou záhadu tajemného Jacka Rozparovače, vraždícího za mlhavých večerů v londýnských ulicích a děsícího po řadu let milióny lidí.

Teprve po desetiletích policie oznámila, že v pozůstalosti známého lékaře-lidumila byl nalezen Rozparovačův plášť a několik nebezpečně vypadajících rezavých nožů. Zpráva měla zřejmě uklidnit veřejnost; přívětivý pan doktor však použil zmíněných rekvizit nejvýš na maškarní merendě – i když, připouštím, to není příliš vkusný nápad. Podařilo se mi zjistit, že časové rozložení vražd nebylo náhodné, právě naopak. Mělo svou železnou astrologickou zákonitost, shodující se zvláštními konstelacemi planet a hvězd takřka na minutu s takzvanými okamžiky obětování. Vraždil pochopitelně šílenec – ale šílenec mimořádně důkladně obeznámený s prastarými mýty a rituály, což samo o sobě mohlo, jak zajisté uznáte, podstatně omezit okruh pátrání.

Nemohu Vám přát úspěch. Byl bych daleko raději, kdybyste zvolili stejné.řešení jako já – a z Aberporthu odešli.

Mikuláš

P. S.

Přijměte, prosím, Fulcanelliho knížku laskavě. Podotýkám ostatně, že právě v době, kdy (také podle astrologických aspektů) vraždil ve francouzském zámku Tiffauges pravzor krvežíznivého rytíře Modrovousa vévoda Giles de Rais, scházeli se pod klenbami katedrály Notre-Dame v Paříži alchymisté a snažili se pomocí zpráv, zašifrovaných (jak doufali) do architektury, rozluštit odkaz adepta Nicolase Flamela, zapsaný před jeho nepotvrzenou smrtí kabalistickými značkami.

M.

„Prima,“ prohlásila Barbara. „Ještě štěstí, že máme kapesní notýsky. Hrozně nerada bych se po světě tahala s menhirem, nebo dokonce s celým kromlechem. A že se už, doufejme, podle kalendáře a hvězd nerozparuje.“

„Co budeme dělat?“ opominul jsem reagovat na její podnětné poznámky. „Odjedeme někam, kde alespoň občas neprší?“

„Určitě! Rozhodně tu nechci strávit zbytek kratičného sladkého života. Dřív se ale podíváme ještě jednou na blata. Přinesla jsem si na to nějaká hejblata, Karle. Můžeme to sfouknout všechno dnes večer, zítra ty věcičky zase v Cardiganu vrátím a odpoledne hurá do Londýna. Co ty na to?“

„Beru. Jenomže co ti bude platný výlet na blata, když není zrovna Saturn s Jupiterem v opozici, o konjunkci s Marsem ani nemluvě?“

„Tohle nech na mně,“ prohlásila rozhodně, jako by řízení pohybů planet bylo jejím dávným koníčkem. „Ostatně ono jde asi spíš o Měsíc a ten si vezmeme s sebou. Karlíčku, víš?“

Mám už s Barbarou jisté životní zkušeností. Raději jsem mlčel.

POSLEDNÍ KOLO

„Že by tu bylo nějak zvlášť utěšené místo, to tedy zas není…,“ prohlásila Barbara, když jsme toho dne vpodvečer vystoupili z nečekaně přepychového bentleye pana hostinského na silničku uprostřed blat.

Nechci to tvrdit s určitostí, ala zvolna ve mně sílil dojem, že jeho ochota riskovat tak drahý vůz na tak mizerných silnicích má něco společného s nejasným tušením našeho nepříliš kladného vztahu k majoru Hobsonovi a ke všem ostatním čarodějům. Možná že i lhostejnost poďobance k rozvoji turistického ruchu v Aberporthu a okolí byla jen zdánlivá a že by byl nejraději poslal pana majora třetího lancasterského lehkého pluku, líčícího každému náhodnému pocestnému rodný kraj v nejčernějších barvách, k čertu. Což by z obchodního hlediska bylo zcela pochopitelné a omluvitelné.

Blata byla liduprázdná, pustá a tichá. A popravdě řečeno, o nic přívětivější odpadnutím jedné z velice bezprostředních hrůz, totiž uprchlého chudáka z Manor Housu. Na Ellesmere, předloze Baskervillského zámku, svítilo už jedno okno v hradní věži, ačkoli se sotva začalo šeřit. Mrkalo přes bažinu jako slídivá zornice za klíčovou dírkou.

Neměl jsem však naštěstí možnost hodnotit podrobněji okolí, scenérii a obecnou náladu. Téměř jsem se prohýbal pod kufříky a dřevěnými bedýnkami, opatřenými držadly, které Barbara přivezla z města, aniž by se navzdory svému slibu namáhala vysvětlit, co vlastně přivlekla a k čemu mají všechna ta hejblata na blatech posloužit. Usmiřovalo mne, že se sama také nijak nešetřila; přes rameno nesla rozměrný a nepochybně i velmi těžký stativ s filmařskou panoramatickou hlavicí, takže vzdáleně připomínala Zahoře z Erbenovy balady, ozbrojeného mohutným kyjem. Pod paží třímala neustále se rozmotávající svazek izolovaných kabelů, o jehož konce co chvíli zakopávala. Neodvážil jsem se poznamenat, že široko daleko jediné elektrické vedení visí na sloupech kolem silnice, a že je tedy pošetilé se od něho vzdalovat. Barbara většinou ví, co dělá a proč. Nebo si to alespoň myslí.

Tu a tam se na sušších místech bažiny zachovaly ještě stopy, jež jsme tam na zpáteční cestě zanechali, Mikuláš i McIvory, Pajda a já. Ulehčilo nám to hledání schůdné stezky mezi zákeřnými tůněmi, maskovanými vrstvou vodních rostlin, a bezednými plochami bahna. Balabán Pajda nás tentokrát neprovázel. Barbara celkem rozumně usoudila – a já souhlasil –, že svou povinnost už vrchovatě splnil za minulé noci plné hrůzy a zmatku, a že má tudíž právo na slušný psí život bez dalších nervových otřesů.

Na včerejší pozorovatelně jsme znovu rozbili tábor. Barbara postavila stativ a připevnila na něj reflektor zvláštního tvaru, v němž byla žárovka nahrazena skleněnou trubičkou, jaké bývají v horských sluncích.

„Jódovka,“ oznámila mi suše. „Jódová lampa. Půjčil mi ji okresní velmistr fotografie, který je naštěstí taky vášnivým filmařem a má tahle světýlka asi tři. Funguje to na baterie a dává to světla jako tři kila, což jsou, abys věděl, odborně řečeno tisíciwattové žárovky.“

„Kdes ty vědomosti nabrala, prosím tě?“ nezdržel jsem se.

„Při pilné a poctivé archeologické práci, Karlíčku! Dneska už bez fotografů neuděláme pomalu ani krok, a tak jsem jim odkoukala všechno možné. A ještě něco kromě světýlek – to by nám mohlo obzvláště pomoci. Dívej!“

Moc toho k dívání nebylo. Dvoje brýle v podivných rámečcích – trochu se podobaly prázdným ráfkům brýlí očních lékařů, umožňujícím vyměňovat různě silná skla – a několik kulatých, různobarevných skleněných destiček v kovových obrubách. Posledním Barbařiným přínosem našemu dobrodružství bylo cosi, co vzdáleně připomínalo nůžkový dalekohled, s nímž jsem se poněkud seznámil v dávných dobách svého vojákování u kanonýrů, jenže tenhle měl mezi oběma rameny s objektivem svítilnu velikosti automobilového hledáčku.

„No – fajn,“ ocenil jsem bez velkého nadšení kořist Barbařina ranního výletu do Cardiganu. „Svítit si na to strašidlo tedy můžeme, jenomže co potom, to mi už trochu…“

„Mně taky, abych ti pravdu řekla,“ přerušila mne Barbara. „Jenomže, víš, Karle, já si myslím, že hlavní je napřed vědět, s čím vlastně máme tu čest. A pak už třeba nějak poznáme, jestli to chce protitankový kanón nebo atomovku nebo jed na krysy. Snaž se být alespoň trochu optimista, ano!“

Přikývl jsem a nechal si raději pro sebe domněnku, že důkladné seznámení se s kamennou pijavkou bude málo platné, skončíme-li nakonec jako ubohý sklenář nebo sir Anthony Mulcaster. A už vůbec se mi nelíbilo, že bych měl odejít ze světa jako jeho románové znovuvzkříšení sira Charlese Baskervilla, jenž, jak Sherlock Holmes bystře zjistil už v třetí kapitole románu, utíkal, zoufale utíkal, utíkal, aby spasil život, utíkal tak dlouho, až mu puklo srdce a padl mrtev na tvář. Fujtajxl.

Mraky táhly – nebo se to přinejmenším zdálo – tak nízko, že si otíraly břicha o šustící stébla ostřice, rostoucí z tisíců tůní a louží. Vzduch byl vlhký, prosycený zápachem tlení a hnijící vody. Kupodivu nepršelo – což se ovšem mohlo kdykoliv změnit k horšímu. Napadlo mne, že by se nám Mikulášův obrovitý deštník znamenitě hodil, tím spíše, že bychom jím mohli chránit i vypůjčená hejblata, vypadající dosti nákladně. Člověk by si těžko vybíral, zda chce být raději sežrán skotačícím megalitem, nebo fotografem, připraveným o nejcennější kusy inventáře, jejichž devizová náhrada byla zcela mimo rámec možností chudého, ač mimořádně schopného redaktora zemědělské rubriky oblíbeného listu.

Barbara je zkrátka dobrodruh.

Netrvalo dlouho a hejblata byla rozložena, stativ s nůžkovým dalekohledem a reflektorem pokud možno pevně zakotven do půdy pahorku, nacucnuté vodou ustavičných dešťů jak houba, a jódovka namířena na blata ve směru, z něhož se po včerejším čarodějnickém představení vyřítila kamenná pijavka.

Vyfasoval jsem od Barbary jedny z brýlí. Nejprve jsem si myslel, že v nich je obyčejné ploché sklo, česky řečeno fenstrglás. Pak jsem si povšiml, že přece jen sotva znatelně ztemňují krajinu kolem jako velmi slabé brýle proti slunci.

„Vidíš teď odlesky na loužích, Karle?“ vyslýchala mne Barbara, když jsem brýle poslušně zkoušel.

„Ne – všechny louže jsou černé… Aha, tak v tom je ten vtip, že,“ dovtípil jsem se. „Co je to za kouzlo?“

„Na opravdové kouzlo je to strašně jednoduché,“ odtušila Barbara, „ty brejle totiž stojí pouhých šest šilinků kus a prodávají se automobilistům, aby prý nebyli oslněni odrazy od mokré vozovky a nerozmnožili hejna motorizovaných dušiček ve věčných lovištích. A skla jsou polarizační.“

Pokýval jsem hlavou moudře jako Šalomoun, ale pro jistotu jsem neřekl ani slovo, abych se před svou vyvolenou opět jednou neprojevil jako beznadějný technický antitalent. Už proto, že mi občas neprozřetelně půjčuje fiatka.

„Víš, Karle,“ pokračovala Barbara, „chci se pokusit tu potvoru přilákat polarizovaným světlem. Mám na to filtr, který nasadíme před jódovku – a bude to. My se budeme koukat těmi brejlemi – musíme si podle potřeby pootočit analyzátory – chci říci ta skla – jinak se celé zorné pole zatemní. A ve tmě zase alespoň uvidíme tady tím infravizorem.“

S potěšením jsem vzal na vědomí, že se dá skly v brýlích kroutit, a hned jsem to vyzkoušel. Opravdu – v určité poloze všechny reflexy na loužích zmizely; když jsem otočil tím, jak se to jmenuje, no, analyzátorem o devadesát stupňů, zase se objevily, jako bych se díval prázdnými obroučka-Věda je zkrátka velká věc, marná sláva!

Barbara se zatím schoulila do výklenku mezi dva balvany a vytáhla ze síťovky, kterou dokázala vláčet ještě kromě stativu, termosku s horkým čajem. Přišla nám ohromně vhod. Nad blaty se začal pomalu, skoro neznatelně snášet večer, mísící se s příšeřím pod nízkými mraky.

Chvíli jsme mlčeli.

„Proč se do toho vlastně pouštíme, nevíš náhodou?“ zeptal jsem se konečně, když už ticho bylo moc dlouhé. Kdyby tu alespoň pípnul nějaký pták – třeba ta mizerná koliha – nebo projel automobil…

Pokrčila rameny.

„Můžeš si vybrat, Karle! Zvědavost, senzacechtivost nebo, jestli si snad chceš připadat obzvlášť ušlechtile, ti chudáci, co tady na blatech vydechli naposledy. Bojíš se?“

„Bojím,“ připustil jsem. „Já jsem tu bestii na rozdíl od tebe totiž viděl. Bojím se, že ji těmi světýlky nakonec opravdu přilákáš. Bojím se tak, že kdyby se třetí lehký lancasterský pěší major bál jenom zpolovice tak jako já, dávno uteče.“

Barbara mně pohladila ruku. „Já věděla, Karle, že jsi kus chlapa. Asi to budu za chvíli potřebovat. Když si vzpomenu na pana… pana Mikuláše a na ty jeho řeči, vřískala bych strachem. A víš ty co? Tohle bude asi ten hlavní důvod, proč tady líčíme na strašidýlka, místo abychom se jeli na zbytek dovolené koupat někam k moři.“

„Nerozumím ti, Ba,“ potřásl jsem hlavou.

„No přece to, že se bojíme. Když má někdo z něčeho strach, musí to zabít, nemyslíš? Obři byli odjakživa zlí, a proto je taky Anglie plná pohádek o Jacku Obrobijci a naše pohádky zase plné hloupého Honzy, který to nakonec vyhrál. Oba se obrů určitě strašlivě báli a věděli, že by je ten strach pronásledoval celým zkaňhaným životem. A tak se do toho pustili. Co ty na to, naděje našeho zemědělství?“

„Podívej, už je skoro tma…,“ řekl jsem nepříležitostně. Na západním obzoru, trochu prosvětleném mraky, seshora ozářenými zapadajícím sluncem, se rýsoval zámek Ellesmere. Matná zář prosvítala sklíčky starobylých, sloupkových oken a z štíhlých komínů na vysoké srázné střeše vystupoval osamocený sloup černého kouře.

K čertu s románem! Jako bychom neměli dost svých vlastních starostí…

Barbara zřejmě vytušila moje myšlenky šestým smyslem, který bývá dán všem ženám obzvlášť v těch nejnevhodnějších chvílích.

„Za pokojnou slunnou krajinou zvedal se, kam oko zabloudilo, do večerního nebe melancholický obrys blat, z něhož strměly rozsochaté, zlověstné kopce,“ zarecitovala. „A my máme nejvyšší čas rozsvítit náš malý přenosný úplněk.“

Nasadila před trubičku jódové lampy polarizační a tmavě oranžový filtr, zapojila kabely do hromsky těžké skříňky, obsahující, jak už jsem zjistil, baterii, a cvakla vypínačem.

Blata před námi směrem ke Kazatelně sv. Brandana, kde se včera odehrály čarodějnické reje za blahovolné záštity ďábla Astarota a nečekané asistence chudáka z Manor Housu, se ocitla v nepopsatelném světle, přízračně klouzajícím po hřebenech pahorků, objímajícím prastaré kameny a vracejícím se k nám zrcátky tisíců droboučkých reflektorů vodních kapek na ostřici a na rákosí.

„Uprav si brýle, Karle, ať o nic nepřijdeš,“ poradila mi Barbara. Uposlechl jsem.

„Představ si, že ten Předmět nebo ta Věc tisíce a tisíce let čeká někde v bažině. Na úplněk. Na polarizované světlo, odražené od vrásčitého ciferníku kamaráda Měsíce…“

„To je ovšem jenom tvoje domněnka, Barbaro!“ přerušil jsem ji.

„Ano, to je opravdu jenom moje domněnka, ale jsem skoro přesvědčena, že se tak moc nemýlím. Proč by tu jinak byly všechny ty astronomické stavby kolem, Karle? Ty dolmeny, kromlechy s průhledy k bodům jarní a zimní rovnodennosti, jamky, které prý sloužily jako docela slušně fungující neolitický počítací stroj, což tvrdí můj vážený kolega Burlingame, a umožňovaly dokonce předem vypočítat okamžiky částečných a úplných zatmění Měsíce… Kristepane, můžeš mi říci alespoň jedno jediné trošku rozumné vysvětlení, proč by zrovna starověké pastevce a rybáře tak strašně zajímal přesný kalendář? Proč byli ochotni tahat se přes celou Anglii s padesátitunovými balvany, ne-li proto, že pro ně byly otázkou života a smrti. Ale z docela jiných důvodů, nežli jsme si až dosud mysleli, Karle. Určitě!“

„Raději to moc nehlásej mezi moudrými pány kolegy, až se zas vrátíme domů. Jestli se vrátíme!“ poznamenal jsem skepticky. „Uštípali by tě jako vosy.“

„Myslíš, že to nevím,“ ušklíbla se Barbara. „Zůstaneme raději u hezkých pohádek o zarostlých praobyvatelích, kteří si celé dny a noci otloukali z pazourků trvale úzkoprofilové kamenné sekerky a v nesčetných volných chvílích tahali jen tak z nudy megality na stavbu observatoří pro své zájmové astronomické kroužky. Není to hezké?“ ukázala na blata, ozářená oranžovým světlem.

Bylo to hezké, jenže jsme tuhle iluminaci asi neviděli jenom my. V ellesmerském zámku se rozsvěcovala další okna. Zdálo se, že jsme obyvatele poněkud vyplašili.

„Ty, poslyš, Barbaro – ona se potvora podle všeho objevovala opravdu jenom při světle ubývajícího měsíce. A jestli ty předpovědi zatmění měly vůbec mít nějaký smysl, tak asi také v určitém okamžiku, kdy byl kotouč měsíčního úplňku zčásti zakryt stínem Země. Zarostlí praobyvatelé se proto zajišťovali, aby na ně z ničeho nic nevybafla kamenná pijavka, zrovna když si za úplňku připadali docela bezpeční a sbírali třeba, jako by se nechumelilo, na blatech puškvorec.“

„Proč by to dělali?“

„Co?“

„No, proč by měli sbírat právě puškvorec?“

„Prosím tě, Ba, nech toho! Moje nebožka babička dělávala například výtečné puškvorcové koláčky. Co říkáš mému nápadu?“

„Nic. Cos čekal? Že budu jako trampové provolávat umííí, umíííí? Možná že máš pravdu, jenže ověřit ji zatím nemůžeme.“

„Omyl. Můžeme! A dokonce asi budeme muset, protože tímhle ohňostrojem vyděsíš každé slušné strašidlo k smrti. To není úplněk, tím méně ‚ ubývající měsíc, podle Mikuláše podmínka všech tajemných rejdů. To je spíš přiměřený reflektor do Dvořákovy Rusalky na pana Hakena, když s brčálovými vlasy leze z propadliště a běduje nad nezdárnou dcerou a chudí příslušníci pracující inteligence na bidýlku Národního chtějí také trošku vidět, co se děje. Zeslab to, prosím tě!“

Barbara pokrčila rameny a chvilku manipulovala dvojitým filtrem před jódovou výbojkou. Jak otáčela kotouči, světlo sláblo. Vzdálenější pahorky a kameny se ponořily do tmy.

„Hm – řekněme, že by to zatím stačilo,“ usoudil jsem. Asi nějak tak bylo okolí osvíceno předešlé noci. Museli jsme se s tím spokojit a doufat, že Věc naši světelnou vábničku zahlédne.

Žlutavé světlo bylo namířeno do krátkého údolí, sevřeného rozeklanými skalisky, vedoucího na otevřené travnaté prostranství, kropenaté bílým suchopýrem. Uprostřed této louky strměly dva obrovské balvany, nahoře zvětralé a špičaté tak, že vypadaly jako velké pahýlovité tesáky nějaké olbřímí bestie. Po všech stránkách to odpovídalo dějišti dávné tragédie.

Doufal jsem, že Barbara právě tento citát z Doylova románu přehlédla nebo zapomněla; hodil se totiž znamenitě, ovšem až na ten suchopýr, který by tady, v krajině nasáklé vodou, působil jako pěst na oko a záhy by zahynul utopením. Docela slušně ho zastupovaly nějaké žluté kytičky, podobající se našim upolínům nebo stulíkům. Představa, že jsme se usadili právě na místě označovaném pověstí za jeviště tragédie zlotřilého Huga Baskervilla, rozhodně nebyla povzbuzující.

Minuty ubíhaly. Okna v zámku Ellesmere, kromě posledního v nejvyšším patře věže, zase ztemněla. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že v tom zbylém zářícím obdélníku, úzkém jako zornice kočky, jsou dvě velice zvědavé oči, bedlivě sledující všechno, co se děje na blatech. Amatérský hvězdář pan Markland zřejmě nebyl ani jediným, ani posledním zájemcem o podivné kejkle odehrávající se v okolí.

„Hopsající kámen asi stávkuje, Barbaro,“ přerušil jsem mlčení a vyrušil paní doktorku, která začala klímat. „Myslím, že bychom se měli sbalit a jít spát. Ta včerejší noc s programem přímo volá po pořádné rekreaci.“

Barbara neodpověděla. S hlučným zíváním dovrávorala k reflektoru a znovu pootočila filtry. Světlo ještě více zesláblo – teď už osvětlilo sotva okruh několika metrů. Údolíčko s oběma balvany, podobnými tesákům olbřímí bestie, se proměnilo v pás naprosté tmy uprostřed sotva proniknutelného šera.

„Počkej, vrať to ještě na chvíli zpátky,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy dnešní Timesy, plné obvyklých optimistických zpráv o mordování, zemětřeseních, požárech, povodních a katastrofálním suchu na všech stranách naší roztomilé a útulné planety. Přeložil jsem noviny vpůli a zavěsil je na filtr reflektoru. „Třeba je ta potvora zvyklá opravdu jen na ubývající měsíc,“ poznamenal jsem.

Barbara zase vrátila polarizační filtr do původní polohy, takže se Černé tesáky skal znovu objevily proti nízkému nebi, a přemístila noviny na opačnou stranu.

„Barbare!“ prohlásila vyčítavě. „Již staří Římané, abys věděl, nazývali Měsíc Luna mendax – Luna lhář, protože když píše C, crescit, čili roste, tak ve skutečnosti ubývá. A naopak když píše D, jako že ubývá, což se, abys věděl, říká po latinsku decrevit, tak roste, mrška. Což asi nevíš, protože nemáš o latině a vůbec o antice ani ponětí!“

„Ale zato na rozdíl od tebe spolehlivě rozeznám ječmen od pšenice, ty vševěde!“ odsekl jsem. Nemám rád, když mne někdo poučuje. A už teprv ne, když to dělá Barbara.

Vůbec mne neposlouchala. Sehnutá k zemi štrachala mezi megality.

„Sbíráš brusinky?“ zeptal jsem se jedovatě. Dýchalo se mi lehčeji. Kamenná žížala zřejmě dnes nestraší, takže z celého pracně připraveného podniku zbude jen příjemná vyjížďka výtečně odpérovaným bentleyem, spojená s pobytem na čerstvém vzduchu. A v příjemné společnosti, to se rozumí.

„Sbírám všechno, co hoří: Pojď mi pomoci, nevychovanče! Nevidíš, jak se dáma dře? Zapomněli jsme na oheň – ten přece ctitelé ďábla Astarota vždycky přidávali k měsíčku, ne?“

Kus pravdy měla.

Za chvíli jsme opodál reflektoru pracně shromáždili hromádku suché trávy, pár papírů, posbíraných po kapsách, a chomáč dřevité vlny, do níž opatrný mistr fotografického kumštu uložil filtry a výbojky. Utěšoval jsem se, že to nějak dopadne. Když si na zpáteční cestě dáme pozor, doneseme snad hejblata bez úhony, i když zrovna nebudou hajat na měkkém. Pak jsem škrtl zapalovačem. Vyskočil plamének, zakmital se jako bludička a ve chvilce celá hranická vzplanula.

Využil jsem příležitosti, abych si trochu ohřál ruce, ale než se mi prsty zkřehlé sychravým počasím dostaly do obvyklé formy, popadla mne Barbara nešetrně za rameno.

„Psst,“ sykla, „n… n… nech t… t… toho a nasaď si b… b… brýle!“

Chvíli trvalo, než jsem očima oslněnýma ohněm rozeznal v oranžovém šeru okolní předměty.

Tam, kde ještě před chvílí byly dva obrovské balvany, nahoře zvětralé, se teď rýsovaly tři stíny. Na prostředním z nich se světlo odráželo v páru mastně lesklých oválných ploch, které se na nás upřeně dívaly.

SMRT KRÁSNÉHO ĎÁBLA ASTAROTA

Barbara seděla za volantem bentleye s hlavou opřenou o předloktí a nezdálo se, že by byla v dohledné době schopná ujmout se řízení.

O mně samozřejmě nemohlo být ani řeči – mám dost a dost práce s maličkým červeným fiátkem a za kormidlo osmiválcové chromované nestvůry bych si nesedl, ani kdyby mně to mělo zachránit život (to trochu přeháním).

„Ty, Karle,“ řekla chraptivým hlasem Barbara a těžce polkla. „Já… já jsem nikdy nevěřila, že…“ Zase složila hlavu na ruce. Oddechovala jako po maratónském běhu.

Pohladil jsem jí konejšivě blond drdůlek.

„Už je to za námi, Ba. Hlavně že jsme celí a že jsme panu fotografovi úplně nezničili inventář. Můžeš řídit?“

„Já… já nevím. Asi ne, ale to nevadí. Musíme se tam stejně vrátit, Karle! Ať to máme všechno jednou provždy z krku. Strašilo by mne to ještě na smrtelné posteli, věříš?“

Přikývl jsem a otevřel dvířka vozu. Barbara trochu vrávoravě vystoupila. Při sporém světle kapesní baterky jsme se vydali znovu na blata, kde…

Ale snad bych měl vyprávět trochu souvisleji.

Několik okamžiků ležela nestvůra mezi oběma obrovskými megality nehybně. Teprve teď jsem mohl odhadnout její skutečnou velikost; přirovnání k rychlíkové lokomotivě, kterého jsem, tuším, použil v některé z předchozích kapitol, Předmět či Věc rozhodně podceňovalo. Beztvárná hmota, podobná vy vřelé a náhle utuhlé černé lávě, byla daleko větší – představte si housenku velikosti slušné velryby. Představte si pijavku, velkou jako upoutaný balón. Představte si…

Ne. Nedovedu to. Nejsem profesionál hrůzy Alfred Hitchcock a obávám se, že by i jeho osvědčená virtuozita v popisování všelijakých příšer zklamala, kdyby místo výplodům vlastní fantazie stál tváří v tvář ohavné skutečnosti – jako té noci já s Barbarou.

Vnímal jsem – je to podivné, jaké myšlenky člověka v takových okamžicích napadají – náhlé ticho nad bažinou. Myslivec by možná řekl po svém: stalo se pozornost. Kamenná pijavka se tentokráte neozvala, neopakovala svůj hlasový výkon z předchozí noci, jenž patrně zavdal příčinu ke vzniku dávných pověstí o obrovském strašidelném psu; jen k nám vytrvale obracela dvě mrtvé bělavé plochy čehosi, co si dnes nedovedu vysvětlit jinak než jako děsivé, nezemské oči. Utichlo i občas slyšitelné šumění moře od ellesmerského zámku, ticho bylo i nad šuměním deště, který se právě v tomto okamžiku spustil. Vítr hnal před sebou po rzivé půdě kaskády deště a těžké, břidlicově namodralé mraky visely nízko nad krajinou a splývaly v šedých girlandách po stráních fantastických kopců. Ze vzdálené prohlubně po mé levici strměly nad vrcholky obě štíhlé věže Baskervillského zámku zpola zahalené tmou. Byly, kam až oko dohlédlo, jedinou známkou života, kromě shluku prehistorických chýší na stráních pahorků.

„Zhasni, proboha!“ zašeptal jsem Barbaře.

„Počkej – vidíš? Vidíš ty stíny kolem… kolem té… té Věci?“

Viděl jsem – díky polarizačním brýlím, které jsem si docela mimovolně nasadil. Obluda byla obklopena několika postupně slábnoucími obrysy, podobajícími se spíše oranžové svatozáři než stínům. Svatozář pulsovala, vzdalovala se a opět přibližovala, v některých okamžicích mizela, aby se zase vzápětí objevila.

v „To… to je neuvěřitelné, Karle… má to kolem sebe strašně mocné silové pole. Jestli se to k nám přiblíží, tak…“

Nikdy jsem se nedozvěděl, co Barbara předvídala, ačkoli si to mohu docela dobře domyslet. Kamenný červ se dal totiž právě v tom okamžiku do pohybu, právě tak jako včera. Zvolna a lehce se sunul k nám na jakýchsi výrůstcích, jež se objevovaly – dnes jsem je pozoroval zřetelněji – a zase mizely jako řady masitých, pytlům podobných noh. Obrovské těleso se plazilo bažinou a přes tůně, jako by to byla pevná, bezpečná betonová silnice.

„Zhasni!“ opakoval jsem, teď už hlasitě. Skoro jsem křičel. Barbara stála jako solný sloup. Skočil jsem tedy k reflektoru sám a horečně hledal vypínač nebo připojení kabelu, které bych mohl vytrhnout. Tápal jsem marně, zatímco se kamenný červ, Předmět, Věc, krok za krokem blížila, dokonce daleko rychleji než dříve. Snad proto, že jsem v zoufalé snaze nějak vypnout ten zatracený, prokletý reflektor shodil noviny clonící polovinu jeho plochy. Dvojnásobné světlo se zřejmě potvoře zalíbilo: rozjela se tak, až z tůní vystřikovala černá voda. Hlavou mi bleskla vzpomínka na osamělou hromádku bílých hadříků, když se včera večer s Věcí setkal Mikuláš. Jestli se hodně rychle něco nestane, budu tu za chvíli ležet já. A Barbara.

Ne, to se nesmí stát! Čert vezmi reflektor i pana fotografa!

Udeřil jsem pěstí vší silou. Ozvalo se tříštění skla a do oranžového příšeří vyšlehl proud oslnivého světla poctivých tří tisíc wattů jódové lampy hodného pana fotografa. Reflektor i lampa vydržely – zato jsem na kusy rozbil oba polarizační filtry i oranžové sklo, kterým se Barbara snažila napodobit barvu měsíčního svitu.

Předmět, plazící se k nám, na místě zarazil. Poprvé jsme si ho mohli prohlédnout zevrubněji – světlo ho zalévalo a odhalovalo každou podrobnost. Podobal se nejspíše obrovskému kornoutu – kuželovité tělo bylo na předním konci (byl-li to ovšem přední konec a mají-li zoologické anatomické výrazy v tomto případě vůbec nějaký smysl a obsah) ostře seseknuto. Na hrbolaté, jakoby bradavicemi poseté šedomodré ploše „tváře“, barvou k nerozeznání podobné okolním kamenům, zářily dvě vypuklé bílé plochy, přes něž v krátkých přestávkách přebíhaly vlny duhově zbarvených pruhů, podobajících se lomu světla v mastných kalužích.

Náhodou jsem se přiblížil dlaní ke krytu pošramoceného reflektoru. Ucítil jsem mravenčení, jako by někde probíjel elektrický proud, ale zároveň mi vstaly vlasy na hlavě způsobem, jaký lze vidět leda v kreslených groteskách. Mokré kameny kromlechu, mezi nimiž jsme byli schováni, se tu a tam rozsršely modrými jiskrami a všude kolem nás se objevil slavnostní doprovod nestvůry, bludičky.

„Pozor, Karle, to je…,“ vykřikla Barbara, když vtom světlo znenadání zhaslo.

Ocitli jsme se v úplné tmě. Před oslněnýma očima mi běhala barevná kola. Tápal jsem k Barbaře a objal ji kolem ramen – přitiskla se ke mně. Nemohli jsme dělat nic víc, nemohli jsme vlastně dělat vůbec nic. Každý krok mohl znamenat pád do bažiny nebo do tůně se všemi následky. Mohl dopadnout daleko hůře než dobrodružství chudáka Pajdy, doplácejícího skromňoučkou psí spokojeností na lidskou zvědavost.

Barevná kola se zvolna rozplývala a bledla. Už jsem trochu rozeznával příkrov mraků, svrchu zřejmě ozářený stoupajícím měsícem. Čekal jsem, kdy se proti němu každým okamžikem objeví vztyčená silueta Předmětu, chystajícího se nás zavalit a rozdrtit nebo elegantně zpopelnit elektrickým výbojem. Uplynuly nekonečné vteřiny. Věc se neukazovala, zato před námi v bažině se něco dělo. Ozývalo se odtud čvachtání, pleskání vody, syčení, jako by se do tůně ponořovalo rozžhavené železo, a konečně nevýslovně odporné bublání, jako když bubliny prorážejí hustou kaší a obtížně se derou na povrch. Já vím, je to podivné, ale to bublání bylo hnusné, tím hnusnější, že nás od prolákliny, kde jsme naposled Předmět spatřili, ovanul horký vzduch, pálící skoro na tvářích a přinášející závan dusivého, klihového zápachu.

Docela neočekávaně se lampa opět rozsvítila, zdaleka ne však už jasně a oslnivě. Sotva žhnula rudým žárem, vrhajícím jen velice sporé světlo.

„Ta… ta Věc zřejmě ionizovala ovzduší a v reflektoru byl někde zkrat. Skoro to vybilo akumulátor…“

Napínali jsme zrak k bažině.

Marně. Světlo bylo příliš slabé.

Barbara mne popadla za rukáv. „Infravizor, člověče! Pojď honem!“

„Nemáme proud pro reflektory, Ba…“

„To nemáme, ale ta Věc je horká, vydává sama infračervené paprsky. Třeba něco uvidíme.“

Uviděli jsme, každý u jednoho okuláru nůžkového dalekohledu, opatřeného nějakým složitým zařízením, podobným obrazovce. Nerozumím tomu, ale to myslím nevadí.

Několik desítek metrů od nás se převalovalo cosi podobného obrovské hroudě bláta, převracelo, kypělo a splaskávalo puchýři, vyprazdňujícími se do tůní a na bažinu. Dusivý zápach se stával nesnesitelným, jeho vlny k nám donášel vítr s každým křečovitým pohybem nepopsatelného Předmětu. Snad nejhrůznější byly dvě bílé plochy, oči, chcete-li, které se houpaly na povrchu polotekuté hmoty, rozkládající se před našimi zraky. Netkvěly už v čemsi, co bylo možné nazvat, i když se značnou dávkou fantazie, obličejem, ale plovaly na páchnoucí hmotě nezávisle a samostatně.

„Pojď, Karle, prosím tě, pojď…,“ popadla mne Barbara za ruku a přitiskla si kapesník k nosu a k ústům. Pojď, nebo…“

Nechali jsme dohasínající reflektor a všechno ostatní být a klopýtali jsme k silničce, k autu, kde se Barbara, jak se na něžnou dívku sluší, konečně složila a změnila v tragický kyblíček pocuchaných nervů.

Ale to už víte.

Teď jsme se znovu vraceli, krok za krokem, napjatě naslouchal Bažina byla tichá, mrtvá. Minuli jsme už docela zhaslý reflektor – zakopl jsem pochopitelně o kabely a natáhl se jak široký tak dlouhý do bahna, ale takové drobnosti mne už naprosto nemohly vzrušit. Držíce se pevně za ruce jako Jeníček a Mařenka v nepřívětivém lese,scházeli jsme do úžlabiny. Tentokrát jsem si musel dát kapesník k nosu i já. Zápach pálených pneumatik, kostí, rohů a klinu by se dal skoro krájet, pokud by byl po ruce ostrý nůž.

Cítil jsem, jak mně Barbara zaryla prsty do paže.

„Co je, Ba?“ řekl jsem co nejklidnějším tónem.

„Ka… Ka… Karle… já… já v něčem šlapu a… a ono se to… hýbe!“ Poslední slova už, vyjádřeno šetrně, pravila tak silným hlasem, že musel být slyšet jak na Ellesmere, tak do ulic Aberporthu.

Setřel jsem si s obličeje kapky lijáku, bičujícího prudkými poryvy celý kraj, a posvítil Barbaře k nohám.

Vzápětí jsem však baterku zase rychle vypnul a odtáhl třesoucí se trosku ještě před několika hodinami sebevědomé vědecké pracovnice o pár kroků dál. Dvě tři vteřiny dokonale postačily, abych měl pro celý život náramně nepříjemnou vzpomínku.

Celé dno úvalu mezi pahorky bylo pokryto nepopsatelnou hmotou, která se rozkládala, roztěkala a – snad ani to není nejvýstižnější výraz – hnila před očima jako mrtvoly ve strašidelných povídkách Alana Edgara Poea, uvedené v posledním okamžiku do hypnotického spánku a po letech vzbuzené už jen k okamžitému, takřka bleskovému rozkladu. Lepkavá a mazlavá hmota, obalující stébla rákosu a se sykotem se mísící s bahnem a vodou, hrůzným podivným způsobem žila. Třásla se jako svalstvo zabitého kapra, vysílala na všechny strany drobné výrůstky, které se jak hádci zachycovaly ostřice, kamenů a shnilých kusů kořenů, aby za okamžik mrtvě odpadly a změnily se v kalužinku rozbředlé břečky, splachované lijákem do tůní.

Bílé, duhově nabíhající polokoule nebylo už díky bohu nikde vidět.

„Pojď, Barbaro! Tady už nemáme co dělat. No tak, děvče – vzpamatuj se. Přece tu nebudeme moknout do rána. Všechno skončilo, rozumíš, Ba?“

Takovými a podobnými řečmi, spojenými s mírným fyzickým násilím, jsem Barbaru nakonec šťastně dostal alespoň k místu, kde jsme zanechali majeteček pana fotografa. Pracně, po hmatu jsem shledával kabely, stativ, akumulátor a ostatní krámy (pro pořádek jsem si do kapes nacpal i rozbitá skla), zatímco Barbara si štítivě a s výrazem nekonečného hnusu otírala střevíce, na nichž utkvěla vrstva klihovitého rosolu. Nakonec je rázně vyzula a jediným dobře mířeným kopancem poslala do tůně. Mlčel jsem – promoklí a promočení jsme byli tak jako tak a Sandie Shaw koneckonců zpívá taky bosá. Tak jaképak copak!

Ověšený jako vánoční stromeček jsem vrávoral před Barbarou k silničce. V téměř úplné tmě to nebylo obzvlášť příjemné, ale absolvovali jsme díky včera i dnes nabytým zkušenostem cestu bez úhony.Naskládal jsem všechny vypůjčené poklady na podlahu bentleye před zadní sedadla; čeká nás malér s fotografem, jemuž jsme rozbili sklíčka, a nebylo třeba přivolávat ještě hněv patrona od Krále Jiřího nad zašpiněným, nebo dokonce potrhaným polštářováním nóbl sedadel.

Ve světle stropní svítilny bentleye vypadala bosá Barbara bezmocně a zbědované. Opírala se o blatník a já se pošetile domníval, že je úplně vyčerpaná, neschopná pohybu. Nebyla. Jak se zdá, ani kamenné pijavky nejsou s to slečnu doktorku trvale nebo alespoň na delší dobu udolat. Brzy jsem pochopil, že napjatě poslouchá směrem k Ellesmere.

„Karle –“ sykla, „někdo jde! Kdo by to mohl takhle pozdě…?“

Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Kroky se stále blížily, a kde se vzal, tu se vzal, vstoupil podivně strnulým krokem, podobným chůzi loutky, do okruhu světla reflektorů, které Barbara rozsvítila (bůhví jak se tak rychle vyznala v hejnech všelijakých knoflíků a tlačítek) – major Hobson.

Jeho náhlé objevení na liduprázdných blatech a v hodině duchů bylo přinejmenším podivné. A velká, šeredně vypadající armádní pistole, kterou třímal před sebou jak pugét a mířil jí střídavě na mne a na Barbaru, rozhodně nepřispívala k všeobecnému veselí.

„Nechte toho, majore…,“ zahájil jsem otevřenou a přátelskou – jak se říká – výměnu názorů, ale Hobson mne přerušil bezbarvým hlasem, v němž nebylo znát nejmenší vzrušení. Pak jsem se mu podíval do očí a pochopil jsem, že proti nám stojí šílenec. Kraj byl na ně zřejmě bohatý.

„Zabili jste krásného ďábla Astarota,“ oznámil, jako by nám říkal, že vlak na Londýn pojede kolem čtrnácté hodiny. „Zabili jste. Vy oba. Vy –“ ukázal hlavní pistole na mne, přičemž jsem se instinktivně přikrčil v očekávání výstřelu, „a vy.“ Hlaveň se přestěhovala ve směru Barbary, což bylo ještě horší.

Odhadoval jsem vzdálenost. Kdybych po něm skočil… ale ne! Během těch několika kroků by do nás mohl vpálit celý zásobník, a kromě toho jsem si nebyl jistý, jestli by po té dnešní štrapáci neskončil tygří skok trapným fiaskem. Nezbylo než s pomatencem vyjednávat – jenže mi k tomu neposkytl příležitost.

„Mlčte –“ řekl, když viděl, že se chystám otevřít ústa. „Teď musíte ha rozkaz mrtvého krásného Pána mlčet. Navždy. Jako ty kameny, které tou patří. A aj, Pán náš, krásný ďábel Astarot se znovu zrodí z posvátného meče Panorainu a dýmající krve…“

Zarazil se. Jako hypnotizován jsem se díval do černého kroužku hlavně mimořádně velké ráže. Blázni by takové hračky neměli nikdy dostat do ruky…

Pistole se v majorových rukou roztřásla – zřetelně jsem viděl, jak se snaží stisknout kohoutek, ale ukazováček ho neuposlechl. Zavrávoral, prsty se mu křečovitě rozevřely a zbraň dopadla na mokrý asfalt. Za dvě, za tři vteřiny jsem ji už držel já. Major Hobson se vůbec nepokusil mi v tom zabránit. Popadl jsem pistoli za hlaveň – měl jsem sto chutí pořádně toho potřeštěnce pohladit pažbou po hlavě. A náhle jsem si uvědomil, že nemohu hýbat hlavou, že mám šíji strnulou a že mně podél celé páteře pochodují ukázněné čtyřstupy mravenců. Tenhle pocit…

„Dobrý večer!“ řekl Mikuláš omluvně a vstoupil do okruhu světla, čímž rozmnožil naši zmoklou společnost o dalšího člena. „Tušil jsem to, pane! Promiňte, že jsem nepřišel o chvilku dříve – byl bych vám, a zejména paní, ušetřil nepříjemné okamžiky. Dovolíte?“ Vystoupil na špičky a přejel nejprve Barbaře a pak mně dlaní přes oči. Strnuti šíje a mravenčení zmizely. Zbyla jen lehká bolest hlavy.

„Aveysha?“ zeptal jsem se.

Mikuláš přikývl. „Ano. Bylo to nejrychlejší a nejjednodušší, prosím. Teď půjde pan major domů a bude čtyřiadvacet hodin spát. Až se vzbudí, nebude vědět o Astarotovi nic. Vůbec nic.“

„Paní Becket-Claptonová bude velmi překvapena, pane… pane… ehm, bude překvapena, Mikuláši!“ našla řeč Barbara.

Bílý mužík – tentokráte měl místo deštníku bílý nepromokavý plášť, takže vypadal jako minicukrář nebo pidichirurg – se sotva znatelně pousmál.

„Také se obávám, paní! Ale bohužel, svět nelze vždycky uspořádat k plné spokojenosti všech zúčastněných…“

Obrátil se k Hobsonovi a tiše pronesl několik slov, která přehlušil pleskot lijáku. Velekněz krásného ďábla Astarota se dal pohyby dřevěné loutky na pochod k Aberporthu a po několika okamžicích zmizel za záclonami deště. Vytáhl jsem z kapsy pistoli a hodil ji obloukem do nejbližší bažiny. Plesklo to, vystoupilo několik bublinek a na světě bylo o jednu zbytečnost méně.

„Mimochodem řečeno… ne že bych tedy proti vašemu zjevení jako dobrotivého deus ex machina něco měl, Mikuláši,“ řekl jsem nesměle. Pořád jsem měl pocit, že bych si měl přidržovat čelist, aby mi necvakaly zuby. Vzpomínka na černý prstýnek velkorážové hlavně mířící na Ba rozhodně nebyla ani uklidňující, ani příjemná. „Ale zjevujete se vždycky a v poslední chvíli, aby byla co největší legrace? Zestárl jsem tu zatím asi o deset let.“

„Znovu se omlouvám,“ roztáhl Mikuláš lítostivě ruce, „ale dělal jsem co jsem mohl. Byl jsem totiž dnes majoru Hobsonovi ustavičně v patách. Což nelze brát doslova, prosím. Má nohy nejméně dvojnásobně dlouhé… Pár minut, bohužel, jak vidíte…“

Čelist se pomalu, ale zřetelně přestávala zmítat.

„Víte, Mikuláši, co se před chvílí…“

„Ano. Vím. Měli jste obrovské štěstí, když dovolíte. Ale ta… ta Věc, jak jste ji tuším nazval, zřejmě na šťastné lidi velice dlouho čekala. Docela jako zakleté duše v pohádkách, smím-li to tak říci,“ přerušil mne Mikuláš. „Kromě pana majora a několika dalších by vám mělo být celé okolí vděčné, pane. Snad by stálo za to uvažovat i o pomníku nebo alespoň o nějaké pamětní desce…“

„Nechte si ty legrácky, Mikuláši,“ ohradil jsem se proti nemístnému vtipkování. „Nebýt vás – ale, nechme toho!“ mávl jsem rukou. „Snad byste se mohl alespoň obtěžovat s poučením, co nás to vlastně v bažině málem sežralo.“

„Velice rád. Je-li to možné, snad by bylo nejlépe zajet na okamžik na zámek Ellesmere. Tam uvidíte vysvětlení na vlastní očí. Zejména paní – je to, tuším, tak trochu její obor.“

„Ani nápad, Mikuláši! Odtamtud mne vyhodili už jednou a nerad bych zažil repetici da capo al fine. A teď, o půlnoci, bychom vyletěli určitě.“

„Myslím, že se mýlíte,“ zašveholil svým flétnovým hlasem Mikuláš. „Zámek je teď zcela prázdný. Patří totiž majoru Hobsonovi…“

„Majoru Hobsonovi?“

„Ano. Koupil jej už dávno. Velmi levně, pokud vím. Muž, se kterým jste se patrně setkal, je zahradník. Také jeden z kroužku čarodějů paní Claptonové. Pracuje v zámecké zahradě jenom přes den.“

„A psi?“

„Jsou zavřeni. Před chvílí jsem na zámku byl, pane. Domníváte se, že bychom tam mohli na malou chvíli zajet?“

„Ale ano –“ řekla unaveně Barbara. „Ta dnešní noc asi vůbec nikdy neskončí…“

Za chvíli jsme už seděli ve voze a jeli pomalu, takřka krok za krokem, k temnému zámku. I poslední okno už zhaslo. Brána byla otevřena.

„Teď doprava, prosím –“ naklonil se Mikuláš k Barbaře. „Ano, to je správné. Ještě doprava – a pořád přímo alejí. Už jsme zde. Můžeme vystoupit.“

Reflektory vyřezávaly z noci jakousi vysokou a dost rozlehlou kůlnu, postavenou ze silných fošen a s dveřmi pobitými železnými pásy. Mikuláš se o ně opřel rameny – povolily. Malá bílá postavička zmizela ve tmě, ale za chvíli se vnitřek kůlny rozsvítil. Zřejmě tam byl zaveden proud. Barbara vypjala reflektory a oba jsme se vydali za Mikulášem.

Na prahu jsme se překvapeně zastavili; bouda skrývala totiž dolmen, dva obrovské balvany, překlenuté třetím, jakých je na blatech takřka k nespočítání, o žádný z nichž však není tak pečlivě postaráno.

Mikuláš zatím vstoupil pod zastřešující megalit a rozsvítil další reflektor, mířící do tunelu, tvořeného balvany. Mlčky ukázal na hladkou, zřejmě uměle vyrovnanou plochu jednoho z nich; chvíli jsme se s Barbarou nemohli orientovat – ale pak jsme konečně viděli.

Několik čtverečních metrů povrchu kamene bylo pokryto jemně vyrytými kresbami, kdysi, jak se zdálo, dokonce kolorovanými. Nasvědčovaly tomu tu a tam zachované zbytky červené a žluté barvy. Kresbičky, vlastně lépe řečeno reliéfy, byly hodně primitivní a podobaly se křováckým nebo eskymáckým kresbám – nebylo však pochyb o tom, co představují.

Do věnce drobných, natěsnaných postaviček, zpodobených pravěkým umělcem ve shodném postoji, vyzbrojených luky a šípy nebo oštěpy, pro-míšených na několika místech reliéfu skupinami hovězího dobytka a zvířat, která připomínala morčata a která měla být pravděpodobně ovcemi, umístil tvůrce několik podivných předmětů, seskupených kolem ústředního, zřejmě obrovitého tělesa bizarního tvaru. Aby byla jeho velikost jaksepatří zdůrazněna, bylo několik figur v nejbližším okolí – podobně jako je tomu na románských obrazech, stupňujících velikost postav podle ctihodnosti a důstojenství – tak maličkých, že jsme se k nim museli sklonit.

„Karle,“ popadla mne Barbara za rameno, „vidíš to? Víš ty vůbec, co to je? To je přece Sahara, Žabbáren a Tasili! Vidíš ty skafandry? Řeknu ti, tohle je tedy… to je…“ Vůbec nenacházela slova. Zachvácena posvátným archeologickým šílenstvím úplně zapomněla na únavu i na šoky, které nás před chvílí nejprve s kamennou pijavkou a pak s nepříjemným panem majorem potkaly.

Spojení žhavé Sahary s uplakanou a promočenou západní Anglií se mi sice moc nezdálo, ale ze zásady nemluvím odborníkům do jejich odborných záležitostí. Postavičky ostatně opravdu měly na hlavách cosi jako skafandry a přilby s průzory, opatřené anténami (nebo co to bylo) ve tvaru V. Na prsou nosily nějaké destičky nebo skříňky – čert ví – mistr kumštýř nebyl naturalista a spokojil se s jejich naznačením trochu šišatými obdélníky. Kromě mužíčků ve skafandrech bylo kolem ústředního velkého předmětu seřazeno několik menších podivností, jež při značné dávce fantazie (jakožto redaktor zemědělské rubriky z vlastní i cizí fantazie žiji) připomínaly terénní pásová vozidla a vrtulníky, spojené s hlavním objektem klikatými čárami. Ty mohly – a ovšem také nemusely – představovat potrubí a hadice pro pohonné hmoty nebo kabely k nabíjení akumulátorů.

„To nejzajímavější, když dovolíte, je tady, trošku stranou,“ ozval se Mikuláš a galantně poodstoupil, aby udělal Barbaře místo.

Na nevelké plošce rozměru menšího kapesníku byla zřejmě tímtéž umělcem nebo jeho až příliš věrným a otrocky kopírujícím žákem vyvedena další podivná scéna. Opět už známé mrňavé postavičky s luky, šípy a oštěpy, jenomže tentokrát ne ve strnulých a navzájem si jak vejce vejci podobných postojích, ale v akci, v boji. Patrně v těžkém boji; řada postaviček ležela na zemi vedle svých zbraní. Zdálo se, že všichni dosud žijící míří napjatými luky i oštěpy, připravenými k vrhu, jedním směrem – kamenná plocha se však po pár centimetrech počala krabatit. Obrázku chyběl smysl.

Mikuláš souhlasil. „Ano, opravdu! Jenže muž, který tohle všechno vyryl do kamene a omaloval, byl velice pečlivý, skoro jsem v pokušení říci realistický umělec, pane. Ti bojovníci neútočí. Právě naopak! Zoufale se brání a zdá se, že užuž utekou, ačkoli nebezpečí je ještě dost daleko. Tady.“

Vystoupil na špičky a ukázal prstem k hladkému místu skály, velkému sotva jako dlaň. Několika čarami tu byla zpodobena kornoutovitá kamenná pijavka, Předmět, Věc, se zkoseným koncem těla a dvěma kroužky, naznačujícími – vlastně ani nevím, čím ty děsivé, mastně lesklé polokoule, kterými na nás nestvůra z bažin zírala, byly.

A nad Věcí, tam, kde zbyl docela malý kousíček plochy, se vznášel neobratně vyrytý srpek ubývajícího měsíce.

V CARDIGANU

„Tak už má dušička pokoj? Máš pocit, že ses docela určitě dosyta vypovídal?“

Barbara seděla pohodlně v hotelové lenošce u okna s výhledem na moře a dívala se na mne jako entomolog na obzvláště zrůdně zbarveného motýla.

„Jestli ano, pak mě chvilku poslouchej, milý, leč pošetilý příteli. Já znám pány kolegy trochu lépe než ty, Karle. To musíš připustit!“

Připustil jsem.

„Tak vidíš! V každém případě bych si uřízla nebetyčnou a nesmrtelnou ostudu, kdybych na nějakém archeologickém kongresu nebo v odborném časopise vysypala všechno tak, jak si to oba myslíme. Na mou duši!“

„Ale Ba, přece…“

„Počkej, nech mě domluvit! Já taky moc dobře vím, že všechno zapadá do sebe jako kolečka hodinek – jenže to vím já. Zkus o tom vyprávět třeba našemu profesorovi. Poslední a jedinou dobrodružnou knihou, kterou si v životě přečetl, byla Babička Boženy Němcové. A teď bych na něj vybafla s historkou o nepozemských kosmonautech a vraždící kamenné pijavce, úřadující uprostřed sice zmoklé, nicméně však kvetoucí a civilizované západní Anglie. To je holý nesmysl. Šílenství.“

„Jak myslíš, Barbaro,“ vzdechl jsem odevzdaně. „Jenomže já pořád nemohu uvěřit, že by naše důkazy nic neznamenaly.“

„Důkazy? Jaké důkazy? Jediný opravdový důkaz se nám roztekl před očima a zničil mi zánovní střevíce z Tuzexu.“

„A kresby na megalitech v parku ellesmerského zámku?“

„Víš ty co, Karlíčku? Já ti docela přesně předvedu, co by mi na to řekl náš pan šéf.“ Vstala, opřela se o stůl, chvíli si čistila neexistující brýle a pak spustila mečivým hlasem:

„Tedy, milá kolegyně, váš zcela zřejmý zájem o všechno nové a… a vzrušující… je, tedy, neobyčejně cenným příslibem pro… tedy budoucnost mladé… a… tedy talentované vědecké pracovnice. Nelze ovšem zapomínat, že zkušenosti a… a tedy rady zkušených jsou pro horlivé mládí naprosto nezbytné. A tak dále a tak dále,“ pokračovala už normálním hlasem. „Pak bych byla poučena, že pumprlíci ve skafandrech jsou lovci ve slavnostních tanečních maskách, že raketa nebo kosmický koráb, stojící mezi nimi, je kmenový totem, ověšený kožišinami a kůžemi ulovených zvířat, nebo posvátná skála nebo nějaká jiná pitomost – s prominutím.“

„A kamenná pijavka?“

„Ta už vůbec nebude dělat obtíže, Karlíčku! Prostě vylodění nepřátelského kmene, kterému se místní starousedlíci ohněm a mečem brání. Žádná pijavka, tím méně kamenná. Kdepak! Prostě člun – nebo ještě spíše ztroskotaná loď, jejíž polovina byla vyhozena na pobřeží. Puntík. A paní doktorka Medunová je bláznivá ženská, která místo vážného studia čte příliš mnoho vědeckofantastické literatury a místo s fousatými pány kolegy se stýká s výstředními a lehkomyslnými pracovníky hromadných sdělovacích prostředků. Myslíš, že budu tohle riskovat? Ani mě nenapadne! Túdle!“

Chytil jsem se za hlavu. „Prosím tě, ještě jednou si to trochu probereme. Přece někde musí… Já se z toho zblázním! Cožpak není docela jasné, že kdysi dávno, řekněme tak někdy kolem začátku našeho letopočtu, přistála v západní Anglii návštěva z hvězd? Nepozemšťané se tu po ohlédli, zjistili, že obyvatelstvo je tak hluboko pod jejich úrovní, že bez jakékoli snahy předat jim alespoň část vědomostí a znalostí ztroskotal na strachu a pověrečných představách. Možná že dokonce slíbili vrátit se za určitou dobu – to by byl jeden z docela dobrých důvodů kalendářového šílenství a stavby mnoha kromlechů, postavených takřka současně. Asi jako když obzvláště zavilý pesimista nevěří jedněm jediným hodinkám a pro jistotu s sebou stále nosí dvoje nebo troje a porovnává je navzájem.

Nevíme – a asi se už nikdy nedozvíme – jak a proč se na bažinu dostala elektřinou nabitá kamenná pijavka.“

„Měla bych o tom, když budeš hezky poslouchat, několik pozoruhodně důvtipných teorií,“ prohodila Barbara sebevědomě.

„Sem s nimi!“

„Tak tedy především mohla zůstat na Zemi čirou náhodou – třeba jako zárodek, smetí. Snad utekla ze zvěřince, který s sebou nepozemšťané vláčeli od planety k planetě, aby je podle místních podmínek oživovali důvěrně známými tvory a rostlinami nebo něčím mezi tím, vždy však vhodným pro místní klimatické a jiné poměry. Třeba pro nepozemšťany mají kamenné pijavky – tenhle název se mezi námi ujal asi proto, že je naprosto nesmyslný, nemyslíš? – nějaký význam. My taky pěstujeme krávy a koně a psy…“

„Pěkně děkuji,“ naznačil jsem odplivnutí. „To bych raději choval žraloky nebo morové bakterie.“

„Barbara pokrčila rameny. „Jiný kraj, jiný mrav! Někdo vdolky, jiný holky, třetí pijavky. Co my víme o pánech návštěvnících? Vůbec nic. Ale to je jenom jedna z teorií. Druhá se mi zamlouvá ještě trochu víc: kamenná pijavka byla na Zemi zanechána úmyslně. Napadá mne hned celá spousta možných důvodů.

Možná že ta potvora měla udržovat obyvatele v uctivé vzdálenosti, aby nedošlo při dalším přistání ke střetnutí nebo k obětem na životech. Já sice kosmonautice rozumím asi jako koza petrželi, ale četla jsem kdesi, že i zničení Sodomy a Gomory mohlo být docela dobře malérem s přistávající nebo startující kosmickou lodí na atomový pohon.“

Přikývl jsem. Také jsem to četl.

„Možná že jim ta elektrická bestie zprostředkovala spojení se Zemí. Třeba byla obdařena nějakým zvláštním druhem inteligence. Možná že to dokonce ani nebylo zvíře v pozemském slova smyslu, ale nějaký mechanismus na principech dosud lidstvu neznámých.“

„Nedovedu si představit mechanismus, který se rozteče a strašlivě páchne po spálených pneumatikách, Ba!“ namítl jsem.

„Vidíš – a to zase já klidně! Už dávno mi připadají naše stroje se všemi pákami a převody a ozubenými koly a já nevím čím ještě i proti nejjednoduššímu tvorečkovi strašně neohrabaným harampádím. Lidská ledvina je veliká sotva jako pěst a při troše štěstí a rozumného zacházení slouží hrdému majiteli osmdesát let. Umělá ledvina zabírá dva pokoje a pacient s ní vydrží jenom pár hodin.“

I to byla pravda. Barbara mívá občas zajímavé postřehy.

„Ať už je to jak chce,“ řekl jsem, „kamenná pijavka tu zkrátka zůstala po nepozemšťanech. A pozemšťanům netrvalo příliš dlouho najít účinné prostředky OPP, řečeno po vojensku.“

„Co to je?“ zajímala se Barbara.

„Obrana Proti Pijavce. Vypočítali si, že vylézá – bůhví odkud, ale v nepřístupných místech aberporthské bažiny je takových míst stovky a stovky a podle mínění pana tajemníka Rowena nemůžeme vyloučit ani moře za pruhem pohyblivého, tekoucího písku – přesně podle kalendáře, v obdobích zcela určité intenzity polarizovaného světla ubývajícího měsíce. A patrně také, jak už jsi ostatně sama říkala, při zatměních, která stavitelé Stonehenge a ostatních kromlechů sledovali bedlivěji a taky předpovídali přesněji než hvězdáři celá století po nich. Nejspíše tím chránili okolní obyvatelstvo a včas je varovali. Možná že byl tehdy na bažině čilý ruch. Snad tu rostla nějaká důležitá rostlina, snad tu tenkrát byly obzvláště bohaté pastviny…“

„Počkej, Karle – „ přerušila mne najednou Barbara. „Napadlo mě něco úplně fantastického… Moment, musím si to… Ale ano! Člověče, ono to perfektně souhlasí!“ Rozesmála se. „Kdybych s tímhle přišla za starým, chci říci za naším panem profesorem, tak ho v tu ránu klepne mrtvice. Na mou duši!“

„Nechtěla by ses se mnou jakožto nastávajícím manželem podělit o svůj humorný nápad?“

„Kdepak humorný nápad! Objev – a jako trám! Člověče, já jsem zrovna teď rozluštila odvěkou záhadu, proč vlastně Stonehenge a ostatní kruhové kromlechy vznikly. Proč zrovna tady a jenom tady. Pravda, obrovských kamenů je po světě dost, ale ty kamenné ohrady nikde jinde. Nenapadá tě nic?“

Zahanbeně jsem zavrtěl hlavou. „Astronomie?“ hádal jsem.

„Můj ty smutku! Ta až docela nakonec. Tak abys věděl, dříve než kromlechy, třeba zrovna Stonehenge, byly na místě budoucích kamenných palisád hluboké příkopy. Páni kolegové archeologického řemesla je ovšem čiperně vysvětlili – prý sem zdejší prakovbojové na zimu zaháněli dobytek. Pak byly po okrajích příkopů vztyčeny silné dřevěné kůly asi tak v metrových odstupech. Zbytky po nich se našly a umožnily dokonce zkoumáním poměru radioaktivních izotopů určit stáří staveb. Tenkrát už uprostřed kolové hradby stával obvykle dost velký srub – jestli taky pro krávy, tím se už milí kolegové netrápili. A nakonec sem kdosi odkudsi, ale určitě hodně zdaleka, přivalil kameny a naskládal je pěkně jeden vedle druhého místo dřevěných kůlů. Už chápeš?“

„Jestli myslíš…“

„Ale ovšemže myslím, Karle! Od samého začátku to byly prostě pevnosti, součást, jak tomu říkáš, OPP, Obrany Proti Pijavce. Kdepak krávy na zimu! Utíkali sem lidé, když se ta hrozná Věc objevila a začala skotačit po kraji. Kůly i kameny byly tak blízko sebe, že se nemohla protáhnout, to dá přece rozum! A kameny, přivlečené sem s obrovskou námahou, poskytovaly jedinou skutečně spolehlivou záštitu. Za ty se zřejmě ani ta ohyzdná okatá potvora nemohla dostat. Kromlechy zkrátka vznikaly jako postupně zdokonalované úkryty, rozmístěné tak, aby některého z nich mohli obyvatelé po předchozím varování rychle dosáhnout a zůstat tam, než nebezpečí přešlo.

No – a to by chtělo, Karle, Nobelovu cenu. Nejméně!“

„To by… tedy… to určitě, Barbaro,“ připustil jsem nejistě. „Ale přesto bych, být tebou, byl trošku, tento, opatrný…“

„To tedy… a to určitě, ano,“ přešla zase do mečivého tónu Barbara, „protože tedy s tímhle by přišel… a… a vážně to přednesl, tedy… pouze zoufající si vědecký sebevrah a… a tedy pošuk.

Snad sis nemyslel, že to opravdu někde vysypu, Karle? Necháme si to jako rodinnou strašidelnou pohádku pro dlouhé zimní večery.“

Ulevilo se mi, i když Barbařina teorie byla docela rozumná, rozhodně rozumnější než všeobecně přijatá domněnka, že stavitelé Stonehenge tahali padesáti tunové bloky přes půl Anglie z nudy nebo prostě proto, že jim tahle rasovina způsobovala obzvláštní a vybranou rozkoš.

„Pak už se můžeme jenom dohadovat,“ pokračoval jsem. „Zprávy o kamenné pijavce se zřejmě ústním podáním nebo v nějakém rukopise zachovaly. Zůstaly taky v povědomí obyvatel, jenže nepozemská potvora se věky proměnila v pozemského, a proto pochopitelnějšího vraždícího psa. Snad se za ta tisíciletí umoudřila a zestárla. A pro kroužek čarodějů paní Claptonové se Věc vtělila v ďábla Astarota, kterého zřejmě vzývali a uctívali – i když mi pořád není jasné, jak to mohli přežít a že vůbec sebrali odvahu volat tu bestii, věděli-li, jak vypadá.“

„Jestli to ovšem věděli,“ poznamenala Barbara.

„Ovšem. Jestli to věděli. Možná že se jí nikdy nedostali tváří v tvář. Nic proti paní Claptonové, až na ty chudinky povražděné kozy, nemám a ani bych jí to nepřál.“

„Já zase ano,“ prohlásila Barbara pomstychtivě, „je to hrozná bába! Ale to finále je mi zato zcela nejasné. Proč se ta, ta pijavka roztekla? Vždyť jsme ji přece světlem naopak přilákali, ne?“

„Trochu jsem o tom přemýšlel, Ba,“ odpověděl jsem. „Je to hrozně odvážná domněnka, když ji stavím na tak nedostatečném materiálu, ale snad se úplně nemýlím: Nepozemšťané přiletěli odněkud, kde vládne věčná tma nebo alespoň pološero. V naší sluneční soustavě by to mohl být například Uran, Neptun nebo Pluto. Nebo taky od Slunce trvale odvrácená strana Merkuru. Jejich život je nějakým způsobem vázán na polarizované světlo určité intenzity. Jódová lampa vydává, pokud vím, množství ultrafialových paprsků, které na ně zřejmé působí zhoubně. A na pijavku, přirozeně taky, jestli byla doma na rodné planetě nepozemšťanů.

Máme ostatně malý nepřímý důkaz, nebo alespoň argument, i ve výstřižku, který nám poslal důvtipný Martin Anděl. Myslím toho nešťastného chlapce, malého Oliviera, z dvorce Carswy poblíže Ellesmere. Snad se nepozemšťané vrátili do míst, kde kdysi přistáli. Snad došlo k nešťastné náhodě. Snad potřebovali vzorek obyvatelů Země…“

„Ty máš ale ošklivé nápady,“ poznamenala káravě Barbara. „Vzorek obyvatelů! Jako kdybychom byli prvoci nebo červí.“

„Doufám, že nejsme, Ba, ale neodvažuji se ani hádat, jak připadáme nepozemšťanům. Mohu jen doufat, že lépe.

Jestli se všechno odehrálo nějak takhle, jestli ti, kdo hocha už drželi, jak volal, byli opravdu návštěvníci z vesmíru, pak je zajímavé, že přišli opět v noci. V měsíční noci, kdy byl, jak jsem podle data zjistil, měsíc v poslední čtvrti. Ubýval. Víš… ony ultrafialové paprsky dovedou zabít i pozemské živočichy, kteří by na ně vlastně měli být odjakživa zvyklí. A nejen žížaly. Někde jsem četl, že krokodýl – a ten má přece nějakou kůži! – hyne na sluníčku už po dvaceti minutách. S kamennou pijavkou to šlo z kopce ještě rychleji.“

„Díky bohu!“ oddychla si Barbara vroucně. „Jinak jsme tu neseděli, nekoukali se na lodičky a na ty kousíčky moře mezi nimi a prázdnými lahvemi a konzervami a chudák seržant McIvory mohl mít další oplétání s nadřízenými, kteří nevěří na baskervillského psa.“

Rázně vstala a navlékla si šusťák.

„Nedá se nic dělat, Karle. Musím vypít číši hořkosti až do dna a oznámit panu fotografovi, že měl krásné polarizační filtry a že je už nemá. Nějak to s ním musím sfouknout, jinak si nás tu asi nechá jako zástavu.“

Věděl jsem, že je-li na světě vůbec nějaký člověk, který tohle dokáže, pak je to Barbara.

„Nezajedeš za Mikulášem, Ba?“

„Ještě nevím. Kdoví, jestli bych vůbec teď ve dne našla jeho hotel. Víš, že tam měl po celou dobu, co byl U krále Jiřího v Aberporthu, pokoj? Zřejmě si ani on nežije tak špatně, jak se na první pohled zdálo. Ostatně – kdo si může dovolit rozdávat na potkání nejvzácnější bibliofilie?“

„Proboha, vždyť jsme mu ještě ani nepoděkovali, Barbaro! Rozhodně za ním, prosím tě, zajdi. Připadám si teď jako nevychovanec.“

„Jenom připadáš?“ střelila po mně jednou z četných drobných jedovatostí, na které jsem se už obvykle ani nenamáhal odpovídat. „Tak zatím ahoj a dívej se hezky na lodičky. To ohromně uklidňuje nervy. Sestupuji do jámy lvové a vrhám se do boje s rozzuřeným fotografem.“

Odešla. Teprve teď jsem se mohl na chvíli oddat vzácnému přepychu nicnedělání a koukání na lodičky přesně podle Barbařiny rady. Byly moc hezké.

Hodiny utíkaly – půtka s fotografem a ostatní pochůzky se zřejmě protáhly.

Odeslal jsem zatím telegram Martinovi, že „akce B“ celkem úspěšně skončila, že jsme s Barbarou kolem a kolem vzato živí a že se těšíme domů a na paní Kalousovou.

Kousl jsem i do značně trpkého jablka a přinutil se napsat zdvořilý dopis ctihodnému panu tajemníku Archibaldu Rowenovi do Northumberland Streetu. Snažil jsem se lhát co nejméně.

Vysvětlil jsem mu, že podivné postavy, s nimiž se setkal na blatech, byly kroužkem místních čarodějů, který se pravděpodobně v nejbližších dnech úplně a navždy rozpadne. A pokud jde o podivný kvílivý hlas, rozléhající se bažinami, svedl jsem ho na chudáka chovance Manor Housu, konečně šťastně dopadeného a vráceného laskavé péči pánů doktorů… Tím je, jak jsem si dovolil doufat, celá záležitost vyřešena k oboustranné spokojenosti.

Spokojí-li se tím pan tajemník, dobře. Nespokojí-li se, taky dobře. V doušce dopisu jsem přesně vypočetl náklady cesty a pobytu. Zaplatí-li pan tajemník, dobře. Nezaplatí-li, taky dobře. Koneckonců to stálo navzdory mizernému počasí za to…

(Spěchám čtenáře ujistit, že pan tajemník Rowen v nejkratší možné době peníze poslal, čímž jednak obohatil devizový fond republiky, jednak umožnil Barbaře opatřit si v Tuzexu nové boty. Což bylo nakonec jen spravedlivé. Poslal i dopis, ve kterém – ať ze srdce nebo ze zdvořilosti – zjišťuje, že je s výsledkem mé expedice navýsost spokojen a že co nejdříve závěry svého holmesovsko-baskervillologického bádání uveřejní. K čemuž mu přeji hodně zdaru a klubovních poct.)

Konečně se Barbara vrátila. Pověsila mokrý šusťák na ramínko a setřásla si z vlasů perličky deště, ačkoli jí tam vlastně moc slušely.

„Fotograf je o. k. Nechce to ani zaplatit, dobrotisko. Mikuláše jsem v hotelu nenašla. Pak jsem byla chvíli v knihovně,“ hlásila. „Moc prima! Knihovník je ohromný děda, jako z pohádky, fandí archeologii a byl by mne tam nechal třeba do rána,“ libovala si.. „No a? Co jsi objevila?“ zajímal jsem se zdvořile.

Vytáhla z kabelky zápisník a nalistovala v něm stránku popsanou drobným hustým písmem.

„Ale nic, jen takovou legraci. Vzpomněla jsem si, jak jsi vyprávěl o tom alchymistovi, Fulcanellim, víš, o tom, co napsal knihu o katedrálách.“

„Vím,“ přisvědčil jsem.

„Náhodou tu knížku pohádkový dědeček měl. A pak ještě jednu – jmenuje se O podstatě symbolů. Je zařazena mezi rarissima, nejvzácnější knihy, a půjčuje se pod hrozbou hromem zabití jenom do čítárny. Opsala jsem ti kousek úvodu od nakladatele Canselieta.“

„Proč?“ nechápal jsem. Chtělo se mi spíše ležet a spát nebo se alespoň procházet kolem moře (to v krajním případě, raději spát) a neposlouchat žádné úvody.

„Jen tak. Poslouchej přece, ty nezdvořáku, když už jsem se tak namáhala:

Fulcanelli na mne působil jako host z minulých století – nejen chováním, pohyby a tváří, ale i oblekem, dokonale bílým od hlavy k patě, s bílou hedvábnou vestou a nejjemnějšími rukavicemi z bílé kozinky. Vypadal, jako by vystoupil z galantní Watteauovy rokokové rytiny…“

„To je všechno?“ zabručel jsem.

„Od pana Canselieta ano. A ještě jsem po krátkém, ale divokém zápasu s autorským katalogem nalezla líčení profesora Helbronnera, víš, toho, který se setkal s alchymistou, co mu vyprávěl o atomové bombě.“

„Nevyprávěl,“ protestoval jsem. „Říkal jenom, aby…“

„No dobře, nechytej mě za slovíčka! Tady to mám:… měl jasné, modré oči, inteligentní tvář, ostře řezané rysy. Nebýt nápadně drobné postavy, domníval bych se podle jeho úboru, že jde o tenisového trenéra z blízkých dvorců v Drancy. Návštěvník mne však velmi rychle vyvedl z omylu. Projevil značné chemické vědomosti… a tak dále a tak dále. Pak už to není zajímavé. A abych nezapomněla: přišel ti dopis.“

„Mně? A sem?“

„Jo. Tobě a sem.“

Podala mi obálku z těžkého ručního papíru. Adresována byla správně: Hotel Golden Anchor, Cardigan, a moje jméno. Dopis nesl francouzskou známku a razítko pošty v Dieppe.

Obálka byla zapečetěna černým voskem, do něhož byl otištěn, jak se zdálo, pečetní prsten. Ostrá, přesná rytina prozrazovala moderní práci ocelorytce, vybaveného pantografem zmenšujícím předlohy, ale současně zachovávajícím téměř zázračně jemné detaily. Požádal jsem Barbaru o zvětšovací sklo – archeologové, botanici a filatelisté bez lupy neudělají ani krok.

Zvláštní pečeť, podivný erb…

Políčko bylo rozděleno na dvě části. V horní části byly tři pahorky a na nich košatý strom, zpod jehož kořenů vytékal pramen. Nad stromem se vznášel pentagram, pěticípá hvězda, se žížalovitými hebrejskými nebo arabskými znaky, jejichž význam jsem pochopitelně nedovedl vysvětlit. Pod stromem a pramenem jsem lupou rozeznal droboučké písmo klasického řezu: Summa sciencia – nihil scire, Největší moudrostí je nevědět nic.

Ne, takový erb jsem jaktěživ neviděl. Rozhodně nepatřil žádnému ze známých rodů. Pokud něco vím o heraldice – jakože o ní vím moc málo – odporoval všem nejzákladnějším pravidlům, na která si urození pánové, a zejména milovníci erbovní vědy tolik potrpí. Strom – snad bájný Yggdrasil nonnanských ság? A ten nápis, protismyslný a pro člověka dvacátého století stěží přijatelný…

Raději jsem se vzdal dalších úvah – měl jsem jich za poslední dny až po krk – a rozlomil pečeť.

„Víš, kdo píše?“ obrátil jsem se udiveně na Barbaru, když jsem si přečetl podpis. „Mikuláš! Představ si!“

Dopis byl svrchovaně stručný.

Milý pane,

lituji, že se s Vámi nemohu rozloučit osobně. Odjíždím na delší cesty a je velmi nepravděpodobné, že bychom se ještě kdy tváří v tvář setkali. Chci Vás proto alespoň takto ujistit potěšením, že jsem Vás poznal, a popřát Vám i Vaší snoubence splnění všech dobrých přání.

Váš přítel Mikuláš

Dieppe 1968

Roztomilé, vid?“ řekl jsem Barbaře. „Přítel Mikuláš nám přeje vyplnění všech dobrých přání – to je celý on. Kde jenom sehnal ten nádherný papír?“

Promnul jsem list v prstech a prohlédl proti světlu. Ano, nemýlil jsem se. Byla by to taky pro starého novináře, který se v jistém smyslu slova papírem živí (jako některé druhy brouků rušníků) ostuda: měl jsem v ruce alespoň dvě stě let starý, těžký Van Gelder s rozcupovanými okraji, prozrazující ruční výrobu z nejušlechtilejších hadrů – což není vtip. Vodotisk labutí mnou diagnózu potvrdil. Takový dopisní papír si mohou dovolit jenom milionáři. Každý bibliofil by zešílel radostí, kdyby si na původním Van Gelderu mohl vytisknout třeba útloučký soukromý tisk.

„Podívej, tady je monogram,“ upozornila mne Barbara.

Skutečně. V levém horním rohu byla frakturou vytištěna dvě složitě propletená, drobná písmena: N a F. Vystupující linky prozradily tisk z hloubky, patrně ocelorytinu.

„En ef, en ef,“ uvažoval jsem. „Kdo by to mohl být? Norbert Frýd? Novák František? Národní fronta?“

Barbara stála u okna a dívala se ven na moře, ustavičně přeplněné parníky, bárkami a vlečnými motoráčky. Zdálo se, že o něčem přemýšlí.

„Nebo taky třeba Náš Ferda, bez toho mravence,“ prohodila. „Jenže Mikuláš nevypadal ani na zloděje, ani jako ješitný snob, schopný vypůjčit si pro větší efekt od někoho cizí dopisní papír. Vzhledem k té bílé hedvábné vestě a k rouchu, podobnému rovnošatu tenisového trenéra, bych měla ještě jeden iniciativní návrh.“

Cítil jsem, že mi trochu vyschlo v krku.

„A to?“

„Fulcanelli. Nicolo Fulcanelli čili Mikuláš Fulcanelli. Nebo Nieolas Flamel, ten s kabalistickými znaky v katedrále Notre-Dame v kdovíkterém středověkém století.“

„Tři Mikulášové…,“ řekl jsem nesvým hlasem.

„Ba ne, Karle. Jenom jeden. Ale nikomu o tom radši nevyprávěj.“

ZÁVĚREM

Lípy už odkvetly, ačkoli jsem byl pryč sotva deset dní (je to vůbec možné – tak málo?), na jabloních dozrávala první letní jablka a broskve, pýcha paní Kalousové, se cudně rděly na obsypaných větvích, když Barbara bravurně zakotvila fiatka u vrátek.

Paní Kalousova nás tentokrát nečekala, netušila, že se toho dne vrátím. Zanesl jsem kufr do pokoje a raději honemhonem vybaloval, zatímco moje sličná snoubenka lenošila na pohovce, aby si, jak prohlásila, odpočinula před zpáteční cestou do Prahy. Což byla, mimochodem řečeno, nestydatá lež, protože je hříčkou přírody a jako taková při řízení automobilu zjevně okřívá.

Zanedlouho se paní Kalousova objevila, udýchaná a hrozně nešťastná, že pro nákup u pana Tatíčka nebo jiného představitele místního obchodního světa zmeškala náš příjezd.

„Karlíčku, Karlíčku,“ hlásila, sotva se jásavě pozdravila s Barbarou, „máte být tak hodný a hned, ale hned zaběhnout k panu Andělovi. Moc už na vás kolik dní čeká.“

Cítil jsem, že se mi krev hrne do hlavy.

„Řekněte mu,“ zahulákal jsem, až chudinka maličká paní Kalousova poskočila, „ať mi vleze… Řekněte mu, že mám záškrt a příušnice a že nesmím čtrnáct dní opustit pokoj. Řekněte, že mám zlomenou nohu a spalničky. Řekněte… počkejte, paní domácí,“ zastavil jsem zděšenou stařenku, snažící se nepozorovaně uniknout. Podíval jsem se nenápadně na Barbaru. Předstírala, že se o mne vůbec nezajímá. Listovala v detektivce, kterou jsem ráno před odjezdem do Anglie zapomněl na nočním stolku.

„Řekněte Martinovi, že tam za moment budu…,“ dokončil jsem docela skleslým hlasem.

„Tak ahoj, Karle!“ zvedla se Barbara z pohovky. „Já už zase musím frčet. Na Madagaskaru nebo tam někde v okolí si tě vyzvednu. Zkus to tentokrát pro změnu bez strašidel a nesmrtelných staříků, ano? Já mám taky jenom jedny nervy. Čao!“

Za chviličku jsem už slyšel, jak se fiatek pod okny rozjíždí. Hodil jsem pro jistotu pyžamo zpátky do kufru, zhluboka se nadechl a vydal se do prvního patra. Za Andělem.

A JEŠTĚ TEČKA

Tím jsem vám, milý Watsone, pověděl všechno, co mohu říci bez nahlédnutí do poznámek, ale nemyslím, že jsem opomenul něco podstatného.

Sir Arthur Conan Doyle, Pes baskervillský, kap. XV.

KONEC

O ČEM VAŠI ĎÁBLI?

Pan doktor je velkorysý. Má na to postavu, hádal bych, ze mu nechybí mnoho ke dvěma metrům výšky a siřit se o šířce je zcela zbytečné, neboť to není písmák skrytý v přísném ústraní, ale osobnost, známá dnes už v celé kráse i miliónovému publiku televizních diváků. Mnoho se ví i o šířce jeho zájmů a tvůrčí aktivity, abych obrátil pozornost k rozměrům niternějším a patrně podstatnějším. Ví se, že doktorát má z medicíny, že se oddal fotografii, že píše pro mládež o všem, co je na světě zajímavého, také vědeckofantastické příhody – ba i ve třech svazcích, ale také příběhy spíš jen fantastické, jako například detektivky. Věřím, že píle dokáže zdolat mnohé překážky, ovšem píle Ludvíka Součka se mi zdá až neuvěřitelně velkorysá, neboť chrlí jednu knížku za druhou, přestože v nich jde o věci, které by jiný autor musil předem sedmnáct let studovat, než by vůbec sedl ke psaní.

„Jak to, sakra, děláte? Jste zázračné dítě, nebo máte elektrickou mašinu?“

„Něco lepšího, jak by vám ochotně potvrdil přítel malíř Lhoták mám tady vedle několik dáblů, a ti dělají za mne“

Vyskočil jsem a hnal se vedle, abych se těm čertům podíval na kopejtko. Našel jsem knihovnu od podlahy ke stropu a od zdi ke zdi, velice malý psací stůl a sádrového trpaslíka. Protivy se přitahují, blesklo mi hlavou, golema si sem nedá, to se ví. A copak to visí tamhle? Velice slušný soubor obrazů Mikuláše Medka a Lhoták a Tikal a Bouda. Ale…

„Samí surrealisti, čert žádné ji“

„Tamhle přece visí jeden Spála, jak se patří na spořádanou úřednickou rodinu,“ uklidnil mě pan doktor.

„Tak se mi zdá, že rád lidi houpete!“

„A to ne! Já si nevymejšlím, leda románovou fabuli, což jinak nejde.“

„Chcete mi tvrdit, že vaše fantastické romány jsou učiněný realismus? Stará finta, pane doktore!“

„Scifi se dělá všelijak, ale já jsem proti fantazírování, to je snadné a nezajímavé. Jsem pro non fiction i v tomto žánru. Jeho dobří autoři ve mně pořád znovu budí úžas svou jasnozřivostí. Ovládají umění odvodit logické a seriózní argumenty z přísných faktů. Jejich fantazie se pohybu je po stejných cestách jako fantazie vědců, rekonstruují skutečnosti na základě exaktně zachycených stop. Nejprve je to hypotéza, kterou je možné brát na lehkou váhu, ale po letech se najednou ukáže, jak se ta hypotéza málem do puntíku plní. Jeden příklad z doby současné: Van Voqht v románě Oheň rozvedl situaci, která vznikne hromaděním průmyslových odpadů na hladině oceánů. Vytvoří se na nich jakýsi film, povlak, který zabrání odvarování vody, což má katastrofální důsledky na zemské klima. Pevniny se mění v pouště a nakonec hoří“

„Ufffr

„Poslyšte, to není legrace. Dnes o tom píší ve Vesmíru jako o reálném nebezpečí.“

„Vesmíru se dá věřit, ale já jsem ze zásady opatrný. Raději mi povězte, která fakta vás momentálně podněcují k domýšlení hypotéz, o čem vaši ďábli pracují?“

„V téhle chvíli, ale vlastně už několik let, píšu knížku, která se má jmenovat Tušení stínů.“

„Horrorek a duchařina?“

„Ne, je to vážné téma, ke kterému se vracím z hlubokého přesvědčení. Stále přesvědčivěji totiž mluví fakta nasvědčující, že z dávné minulosti lidstva září do jeho dějin nějaká starší, ukončená civilizace.“

„Atlantida?“

„Na to nechrne odpovědět knížku. Řeknu jenom, že podle všech předpokladů se ona civilizace nakonec zničila sama. Tak totiž musí asi skončit každá civilizace.“

„Při našem tempu v našich končinách není rozvoj civilizace naštěstí zdaleka tak bouřlivý, jak po tom, zřejmě neuváženě, baží někteří pošetilci. Ale tímhle tématem jste se už dost zabýval ve Velkých otaznících. Uplynula léta, bádání pokročilo a například vyvrátilo létající talíře

„To přede mnou neříkejte, na létající talíře pořád pevně věřím. Z velice prostého důvodu, na vlastní oči jsem totiž jeden viděl. A ne sám, byla při tom manželka a několik dalších lidí.“

„Kristepane, a byli jste v pořádku? Myslím duševně, atak..“

„Naprosto. Je možné, že jsme se snad nějak mýlili, ale nelze popřít existenci neznámého horizontu, na který jsme narazili. Vývoj pokročil ovšem i v pozitivním smyslu, mnoho z toho, co jsem psal o tunguzské katastrofě, už neplatí. Výzkumy bezpečně prokázaly jaderný výbuch ve výši pěti kilometrů. To tedy velice nahrává výkladům, dříve označovaným za fantastické. Žádný z nich totiž nemůže být tak fantastický jako střízlivé úvahy exaktní vědy. Ty by totiž musely počítat s tak unikátními náhodnostmi, že se téměř vymykají počtu pravděpodobnosti. Otazníky zkrátka trvají a otazníky, jak známo, vyvolávají neurózy. Odstranit je může jedině uspokojivá odpověď.“

„Můžeme tedy čekat něco jako Otazníky po deseti letech?“

„Ne doslova. Chystám si materiál na druhý díl Otazníků, ale tentokrát z oblasti společenské, z historie. Otázky Napoleonovy smrti, Železné masky a tak“

„Že se k tomu vracím, který ďábel vám zas ten materiál shání? Vy abyste měl doma pandémonium nebo zazděnýho, dobře živenýho pansofistu.“

„Slyšel jste o pánovi, který přečetl jedinou knížku a stačilo mu to?“

„Jestli se nepletu, tak ptát se mám já.“

„Jen klid, byl to Huxley.“

„To se mi ulevilo. Ale to čet bibli, ne?“

„Britskou encyklopedii.“

„Zkrátka pro spisovatele je štěstí, když umí číst. Vy čtete rád Doyla, soudě podle obšírných citací v Případu baskervillského psa.“

„Ano, kritikové se na něho teď dívají trochu… zdá se jim staromodní, protože si zvykli na jinou školu, na realištičkou, lépe řečeno drastickou detektivku, ale tu já vůbec nemám rád. Děsí, místo aby bavila. Slováci mají možnost seznámit se s Sherlockem podrobněji, u nás jeho díla souborně dosud nevyšla.“

Probrali jsme v dalším věci mnohé a učené: od fotonových motorů přes záhady antigravitace až k parapsychologii. Ale to je prach pana doktora, s tím ať střílí on, mně by to mohlo utrhnout hlavu.

„Co takhle vaše soukromé záliby, hobby zkrátka?“

„Fotografie, astronomie, šachy, ale je s tím jedna potíž. Nic nedokážu dělat amatérsky, zaberu se do toho, začnu to študovat a nakonec o tom napíšu.“

„Tak tedy antihobby?“

„Těch by bylo! Ale jeden kuriózní antikůň – odmítám řídit auto, odmítám se tomu učit, nemám ani řidičský –průkaz. Vozí mě manželka nebo syn.“

„A proč ta neslýchanost?“

„Mám strach, že bych někoho přejel.“

Upřímně, přátelé, napadlo vás, že si dneska někdo ausgerechnet s takovouhle maličkostí dělá hlavu?

S dr. L. Součkem rozprávěl Jaroslav Dewetter

CHARLES NODIER

TAJEMSVÍ GHISMONDSKÉHO ZÁMKU

Ne. To jste mi špatně porozuměli. Nezdráhal jsem vyprávět, že bych nechtěl, nedovedl nebo snad neměl co. Váhal jsem, protože můj nejsilnější zážitek může vypadat jako výmysl nebo jako pokus dělat si z posluchačů blázny.

Skutečně čekám, že mě nakonec nazvete baronem Prášilem, ale co na tom? Nazývat cizí pravdu lží je tak lidské, a nudit se snad nebudete.

Na nudu je tento náš vezdejší život trochu krátký.

ROZKAZ: BARCELONA

Svět, jak asi víte, je rozdělen na ty, kdo poroučejí, a na ty, kdo poslouchají. Ti první považují řád světa za dokonalý, ti druzí si zareptají, ale nakonec stejně poslechnou, a vojenský rozkaz už je teprve rozkaz.

Když mi krátce před vánočními svátky 1812 velitel jezdecké posádky v Gironne, kde jsem sloužil jako kapitán, oznámil rozkazem, že ráno na Boží hod musím být v Barceloně na každoročním koňském trhu, proslulém v celé Katalánii, přišlo mi přinejmenším vhod, že mě mají doprovodit moji přátelé, poručíci Sergy a Boutraix. S dvěma lidmi tak odlišnými bylo cestou o zábavu postaráno.

Máte-li rádi úsloví, Sergy a Boutraix si byli podobni jako oheň a voda.

A spíš míň než víc.

JAKÝ BYL SERGY

Sergy byl osobnost, měl vzdělání a fantazii. Takové přednosti svět nerad odpouští, ale časem se mu úspěšně podařilo překonat počáteční antipatie posádky. Snad osobním kouzlem, snad solidaritou, snad vojenským nadáním tím překvapivějším, že byl svou podstatou spíš básník a filosof, ctitel umění, a především hudby. Houslové sólo ho dovedlo rozplakat, po vysokém „c“ třeštil nadšením, a byla-li zpěvačka dokonce krásná, vzplanul jak troud.

Leckdo ho mohl považovat za obyčejného záletníka. Byl opravdu nepřetržitě zamilovaný. Měl však příliš mnoho ducha, aby byl aspoň šťastným záletníkem. Každé jeho námluvy začínaly na žebříku do nebes, každé končily pádem do pekla. Potřeboval, a dobře to věděl, duši stejně vroucí, s níž by se mohl ztotožnit, ale pokaždé mu odpověděla jen obyčejná, přízemní touha. Přestal si věřit, přestal věřit ve svůj příznivý osud a začal hledat po způsobu přecitlivělých lidí útěchu v mystice, snít o vybásněné milence, která není z tohoto světa.

Někdy jsem se bál o jeho zdravý rozum.

Posledním Sergyho omylem před naším společným odjezdem do Barcelony byla průměrná zpěvačka z kočovné herecké společnosti principála Bascary, hostující právě v Gironne. Celé tři dny v ní Sergy uctíval Olympanku. Čtvrtý den na ni zapomněl.

JAKÝ BYL BOUTRAIX

Boutraix, jak jsem už naznačil, byl pravým opakem křehkého Sergyho. I on byl sice čestný a oddaný svým kamarádům, ale jinak v tom hromotlukovi vězelo pramálo ducha i citu. Duševní lásku považoval za bohapustý výmysl a podvod básníků, jež ostatně bere vážně jen nakladatel a blázen. Rozumný člověk musí vědět už kolem dvacítky, že na tom světě stojí za hovor jen dvě věci pořádná bitva a plný stůl, při němž si může podle chuti i přihnout. O víně Boutraix klábosil rád, často a s rozkošnickým zalíbením, za jaké mu nikdy žádná žena nestála. Ačkoli někdy pil víc než dost, nikdy se neopil. Nanejvýš zdříml, ale to se mu stávalo i bez vína.

Pustit proti sobě Sergyho a Boutraixe byla zábavička pro bohy. Sergy měl na tisíc věcí dva tisíce názorů, a žádný nepovažoval za dokonalý nebo konečný. Boutraix jich měl naopak jen několik, ale tím zarytěji na nich trval. Všecko, čemu nerozuměl, jednoduše popíral či odsuzoval jako fanatismus a předsudek, a když mu protivník na jeho primitivní zaklinadla neskočil, natáhl se v židli, okázale civěl do stropu nebo protivně popiskoval. Jeho sebevědomí osvíceného syna osvícené doby nemělo trhlinku.

Zato v koních se Boutraix vyznal z nás všech nejlíp. Což se mi před nákupem v Barceloně výborně hodilo.

HROM DO ZEMĚ PANCHOVY

V Gironne bylo nájemných vozidel vždycky dost, majitelé se předháněli v úslužnosti, ale ráno na Štědrý den jako by se byla pod nimi slehla země. Měli jsme předvídat, že na slavný koňský trh nepocestujeme jediní. Ještě kolem poledne jsme posedávali, od minuty k minutě netrpělivější, na silničních patnících, a když jsme konečně zaslechli slibný rachot kol, Boutraix, který uznával násilí jako jediný zaručený prostředek k zdolávání překážek, spustil na vozku jak na usmoleného kloučka.

„Potřebujeme se dostat co nejdřív do Barcelony, arriero, musíme tam být vlastně ještě dnes večer. Ať si tě všichni čerti v povětří roztrhají, jestli nás okamžitě nenaložíš.“

Pověrčivý povozník Estevan, kterého jsme dobře znali, se rozčileně křižoval a měl sto chutí prásknout do oslů. Dlouho jsem ho musel chlácholit, že všecko byl jen žert, než vykoktal, že do Barcelony koneckonců stejně jede a veze jen jediného cestujícího, ředitele a režiséra kočovných komediantů Bascaru, který se zdržel balením zavazadel.

„Ale v tvém povoze je dost místa pro čtyři osoby, Estevane. Snad by pan Bascara nic nenamítal, kdybychom, ačkoli sami nemáme zavazadla, zaplatili tři čtvrtiny jízdného. A on si klidně může vyúčtovat celou částku. Nikdo se nic nedozví.“

Po pár minutách Bascarových cavyků, s nimiž jsem ostatně počítal, jsme konečně opouštěli Gironne zalité takřka zářijovým sluncem, ale sotva jsme minuli poslední domy, octli jsme se uprostřed nejvýstřednějšího prosince. Obloha se zatáhla, spadla mlha a vzápětí se spustil tak Irobný a hustý sněhový déšť, že nebylo vidět na krok.

„Tak se mi zdá, že peklo vzalo tvé klení doslovně,“ popichoval Sergy klímajícího Boutraixe, a Boutraix opravdu pootevřel na chvíli oči, vychrlil svá zaříkadla: pověra, předsudek, fanatismus, načež oči zase zavřel a naráz usnul. Ani nestačil pokárat Bascaru, utíkajícího se nahlas do ochrany svatého Ignáce, patrona mořeplavců. Lijavec se skutečně změnil v potopu, zchvácené spřežení se těmi spoustami prodíralo jen krokem, Estevan lamentoval, že to všechno stejně není samo sebou, a Sergy a já jsme se pomalu vzdali naděje strávit dnešní noc v Barceloně.

„Estevane!“

„Prosím, pane kapitáne.“

„Co jsou ty zdi před námi, Estevane?“

„Mattaro, pane kapitáne.“

Mezci už sotva klopýtali, všichni jsme byli hladoví a kola se protáčela rozvodněným pískem jako dnem řečiště.

Vyskočil jsem a zabouchal na vrata zájezdního hostince.

„Jsme císařští vojáci a cestujeme na vojenský rozkaz. Potřebujeme pokoj pro pět mužů a stáj pro dva mezky.“

Možná že to znělo příkřeji, než jsem chtěl.

„Pane kapitáne,“ odpověděl rozložitý hostinský a nenápadně mrkl na podomka, „kdyby nás dnes ráčil navštívit sám francouzský pán, císař Napoleon, nenašel by pro sebe ani židli.“

„A jiný hostinec tu není?“

„Není, pane kapitáne.“

Ten chlap se z nějakých důvodů našimi nesnázemi bavil.

„To máme strávit štědrovečerní noc pod širým nebem?“

Olisně připustil, že by to bylo nepříjemné. Ale pan kapitán prý trochu přehání. Kdyby bylo nejhůř, vždycky je tu ještě zámek Ghismondo.

„Hrom do země Panchovy! A kde je ten váš mizerný zámek?“

„Blízko, pane kapitáne, necelou míli, ale že by to byl náš zámek, to zas jako není.“

Znovu si s podomkem vyměnili rychlý pohled, který domácímu člověku řekne všecko a pro cizince je urážkou.

„Je to ďáblův zámek, pane kapitáne, ale jak jsme slyšeli, francouzští vojáci se neleknou ani ďábla, nebo snad přece?“

Odsekl jsem, že po seznámení se Španěly, kterým by nevadilo nechat své hosty na Štědrý den zmrznout, může být ďábel ten nejpříjemnější společník. „Jestli jste si jisti, že se tam nepotrmácíme nadarmo, přineste slámu a seno pro mezky, jídlo pro pět mužů, z nichž jeden jí za čtyři, a nezapomeňte na víno.“

Nechtěl jsem riskovat, že by nám chudák Boutraix lekl žízní.

ŠEPTÁME SI SE SERGYM

Estevan, který si na chvíli zaběhl mezi přátele vozky, vyvalil oči na naložený povoz. „Kampak, pane kapitáne?“

Až mnohem později jsem si uvědomil, že už v té otázce se zatetelila nepříjemná předtucha.

„Na zámek Ghismondo. Víš, kde to je?“

Jednou rukou si zatřepal boltcem, jako by chtěl vyhnat z ucha dotěrného vetřelce, druhou přitiskl na prsa.

„Rodičko boží, stůj při mně! Na Ghismondo já nepůjdu. Ani moji mezci by tam nejeli. Kdybych se rozkrájel, tam bych je nedostal. Na Ghismondo nikdy, pánové!“

Vrazil jsem mu do ruky hrst peset. V polemice se Španěly to býval nejpřesvědčivější argument. I Estevan na pár vteřin zmlkl, ale vzápětí chtěl mermomocí peníze vrátit.

„Já jsem chudý člověk, pane kapitáne, a krejcarem nepohrdnu, ale na Ghismondo nejedu. Vy nevíte, co je zámek Ghismondo, ale já jsem z kraje. Straší tam, pánové, jak je Bůh nade mnou, že tam straší. Ne, na Ghismondo nikdy!“

Dávno jsem věděl, že požadavek vlastní svobody vykoupíme jen důsledným respektem k svobodě druhého člověka. Také Sergy rozpačitě přešlapoval. I když byl Estevanův strach primitivní, zbytečný a za příznivější povětrnosti směšný, cítili jsme, že už nemáme právo naléhat, ale byl tu ještě Boutraix.

„Arriero,“ začal poručík svým nejvyrovnanějším hlasem, „vy asi nevíte, že celé peklo je jen výmysl starých panen a vychytralých farářů, a vy jste přece svobodný muž z ušlechtilé kastilské krve, a nevěříte proto na babské pověry. Jedeme! Po večeři si o všem pohovoříme jako rovný s rovným. Teď mi strašně kručí v břiše, a na lačný žaludek zásadně nefilosofuji. Přísahám vám i tuhle panu Bascarovi, který mi s tím svým pánbíčkářským mumláním už hezkou chvíli leze na nervy, že vás před ďáblem ochráním oba, jen se už mordyje hněme z místa.“

Železný logik, chlouba pluku, zmohl víc než můj naivní úplatek. Estevan sice nepřestal nahlas vzdychat, ale přece jen popohnal mezky, Bascara si zpíval litanie o poznání tišeji a my tři jsme klopýtali po hrbolaté silnici vedle povozu. Míle byla pro vojáky zvyklé dlouhým pochodům pouhopouhá procházka, ale v té tmě a plískanici nám připadala nekonečná, a také utýraní mezci se každou chvíli zastavovali, tajemně větřili a otáčeli hlavy k svému majiteli, jako by ho přemlouvali vzít rozum do hrsti a zavčas obrátit.

„Prosím tě, co si o tom všem myslíš?“ ptal se mne Sergy šeptem.

Začal jsem mu stejně tiše vysvětlovat, že ten zatracený zámek bude nejspíš azyl různých rošťáků, proti nimž jsme naštěstí dostatečně vyzbrojeni, ale přestrašený Estevan to přece jen zaslechl. „Nerouhejte se, pane kapitáne,“ napomenul mě s pověrčivou nedůtklivostí. „Mluvil byste jinak“, kdyby ještě žil můj otec, byl to velký dobrák, snad mu Pán Bůh odpustil, že si někdy přihnul.“

„Blázníš? Na tom přece není vůbec nic zlého,“ pospíšil si Boutraix nápadně horlivě obhájit památku neznámého španělského nebožtíka. „No a co? Chceš snad tvrdit, že tvůj otec ďábla viděl?“

„Vypravuj, Estevane,“ přidal se Sergy, ctitel fantastických příběhů, a arriero se nedal dlouho prosit. Jistě doufal, že nás odradí od další chůze.

POVĚST O GHISMONDU

„Onen Ghismondo, po němž se prokletý zámek jmenuje, pocházel ze slavné rodiny pánů de Las Sierras, dodnes se o nich dočtete v našich starých kronikách. Zamlada to byl pán krásný, vlídný, svobodomilovný a oblíbený široko daleko. Pak najednou začal vyhledávat podezřelou společnost, spolčovat se s lapky, skrývat kdejakého mizeru, který byl na štíru se zákonem, s královskou nádherou pořádal hony, plesy a pitky, až mu z celého jmění zbyl jen zámek. Jedna kapsa prázdná, druhá vysypaná, lichváři si u něho podávali dveře, ale ze svých peněz neviděli nikdy ani vindru. Když začali křičet, že má platit aspoň úrok, dal Ghismondo zámek přestavět v pevnost, odkud vyjížděl jen na loupežné přepady, a dál si vesele hýřil za cizí zlato se svými oblíbenci, štolbou a krásným pážetem. K úplnému štěstí mu už chyběla jen žena, a protože dávno ztratil poslední lidské svědomí, neváhal zneuctít dokonce vlastní rod. Prý ta jeho krásná neteř Iněs de Las Sierras s únosem tajně souhlasila… Možné to je, v dvaceti rozum zpravidla ještě spí, ale když se probudí, žádná sopka se takové smršti nevyrovná. Na Štědrý den při půlnočním sezvánění si svedené děvče uvědomí, že se octlo mezi lotry, že muž, kterého miluje, je vyvrhel, ztracený člověk, nezachrání-li ho ještě zavčas její láska. Běží ze své komnaty zámeckou galerií do hodovní síně, vrhne se na kolena, pláče a prosí, ale Ghismondo se jen směje, a teprve když ho štolba a páže popichují, aby nebyl baba a zarazil konečně ty drzé ženské tlachy, pýcha, víno a krev mu stoupne do hlavy, strhne se zdi meč a vrazí ho milence do prsou. Když ve tři hodiny ráno vstoupili do sálu Ghismondovi zbrojnoši, našli kolem krbu v tratolišti krve a vína čtyři těla. Tři opilce odnesli na lože, mrtvou oblékli do rubáše.“

Estevan zmlkl a rozhlížel se na všecky strany. Pak pohladil utýrané mezky, poplašeně hýkající při každém zaharašení kamení pod naší podrážkou, a zamyšleně pokračoval.

„Nejspíš ani sám pan Ghismondo nevěděl, jak dlouho se převracel v neklidném spánku, než ho probudily tiché kroky blížící se zámeckou chodbou k jeho dveřím. Vteřina dlouhá tisíc let – a dveře zívnou ze tmy do tmy, obnaží kamenný práh a na tom prahu stojí Iněs v bílém rubáši, mlčky, po špičkách kráčí se vztaženou rukou k loži svého vraha, ta ruka plápolá, je to plamen, Ghismondo sténá, prosí, křičí, volá o pomoc, ale jeho divoké srdce hoří až do východu slunce stejně bolestně jako srdce pážete a štolby. Ráno se ti tři sejdou před krbem bledí jako smrt. Byla to skutečnost, nebo sen? Několik večerů chodili spát se strachem, ale když se už Iněs neobjevila, začali zase podnikat loupežné přepady, zas trávili společně veselé noci kolem hořícího krbu, a v tom hříšném lehkomyslném živobytí pokračovali beztrestně celý rok. Celý rok, ale ani o den víc, páni důstojníci. Když se znovu v kraji rozezněly štědrovečerní půlnoční zvony, ozvalo se z galerie zámku: – Už jdu, už jdu, – a vzápětí vstoupila Iněs, odhodila rubáš, a v drahých šatech, ověšena blýskavými šperky přisedla jako čtvrtá ke stolu, jedla a pila, tančila a zpívala jako živá. Pak náhle zchladla, zpřísněla, rozevřela šat na prsou, ukázala otevřenou krvavou ránu, tak krvavou a otevřenou, jako by ji meč zasáhl do prsou teprve včera, a vztáhla opět ruku proměněnou v plamen. Ve tři ráno vynesli zbrojnoši z hodovní síně čtyři mrtvá těla, uložili je v hrobce, vzali nohy na ramena a už nikdy se v našem kraji neukázali. Zámek Ghismondo zpustl, i cesta k němu, jak sami vidíte, zarostla a zpustla. Jen málokdo se za celá ta staletí odvážil blíž k zámku, ale každý z okolí vám dosvědčí, že vždycky na Štědrý den se v hodovní síni objeví světlo, kavalír, štolba a páže zasednou ke stolu, potom za vyzvánění půlnočních zvonů vstoupí Iněs, tančí, jí, pije, zpívá, pak si rozhalí šat a…“

Boutraix, který si už chvíli pískal, se Sál neovládl. Smál se a smál, až mu přeskakovalo v hrdle, a přátelsky mlátil arriera po zádech.

„Čert aby tě vzal, ty starý lháři, ačkoli vyprávět umíš, to je fakt, nebo snad tomu všemu doopravdy věříš? Ale teď už toho básnění nech a popožeň mezky. Je mi docela jedno, jestli budu večeřet s ďáblem, nebo s mrtvým panem Ghismondem, jen když budu mít co.“

Udivilo mě, jak byl arrierův hlas chladný, až odměřený.

„Právě tak, pane poručíku, mluvil můj otec, když jako voják nesehnal v celém Mattaru na Štědrý den nocleh, noc byla na krku a nějaký dobrodinec chudých psů ho poslal do Ghismondu. Právě tak si nedal říct, když ho druzí varovali, právě tak se chvástal: – Já tam jdu, i kdybych si měl připít se satanem. – A šel!“

„Teď mě napadá,“ přerušil ho Sergy, v němž ještě doznívala černá poezie staré ghismondské balady, „žes ještě poručíku Boutraixovi neodpověděl na otázku, co vlastně tvůj otec na zámku viděl.“

„Eh, pánové, celkem si to můžete sami domyslit. Když prošel zámeckou galerií, spatřil v hodovní síni kolem kulatého stolu ty tři zatracence a tančící Iněs. Srdce se mu sevřelo, skácel se jak podťatý, a ráno se probudil v kostelní lavici.“

„Kde usnul při půlnoční. To se lehce stane, když si člověk trochu přihne,“ usmál se Boutraix s porozuměním. „A jestli se nemýlím, zámek už je tamhle.“

„Zaplaťpánbůh!“ poliboval si Sergy. „Ta vánice je pořád nepříjemnější, a ačkoli to v tuhle dobu snad ani není možné, jako bych byl slyšel zahřmení.“

„Na cestě ke Ghismondu je možné všecko,“ pokrčil arriero významně rameny, právě když klikatý blesk otevřel oblohu a ozářil zříceniny sinavě bílým světlem.

V KONÍRNĚ ĎÁBLI NEJSOU TAK ZLÍ

Zámeckou branou neprošel nikdo už celou věčnost. Křídla, vytržená ze zrezivělých čepů, ležela přes sebe a štěrbinou by se nebylo protlačilo dítě. Dlouho jsme prokřehlýma rukama odstraňovali kamení a rozdrcené zdivo, než se nám podařilo uvolnit vjezd do stromořadí, kam také lidská noha vstoupila naposledy někdy za Ferdinanda Katolického. Rychle jsme zažíhali pochodně, jimiž jsme se zásobili v Mattaru, ale hned při prvním sírovém záblesku se proti nám vzbouřili noční ptáci, bili nás křídly do tváře a pronikavě houkali, jako by svolávali tajemné noční stráže.

Jediný Boutraix zachovával ledový klid a věcně informoval Estevana: „Heleď, tamhle můžeš ubytovat své mezky!“ Za chvíli jsme už za kvílení kol a vystrašeného oslího hýkání vjížděli na zpustlé nádvoří, kde se doposud zachoval kus střechy nad podlouhlým klenutím. Podle železných kruhů zakovaných do zdiva tam bývala konírna.

Zatkli jsme pochodně do železných skob a Estevan okamžitě pookřál. Zkušeně a láskyplně začal mezkům podestýlat a předkládat seno/ vonící dodnes svatou nádherou letních luk, ale naše pozvání k společné večeři nepřijal,

„Mezkáři je dobře všude, kde je dobře jeho mezkům, a pak… V konírně se já bojím ďábla míň než v salóně. Konírenští ďábli jsou spíš čtveráci. Zaplétají sice oslům žíně nebo je hřebelcují proti srsti, ale na to ještě žádný mezek neumřel, a s námi vozky jsou ti ďábli celkem taky zadobře. Když nás pořádně štípnou do lýtka nebo si nám lehnou na žaludek, mají radost za milión a jdou o dům dál. S těmihle pokušiteli si už vždycky nějak poradím.“

Přidělil jsem mu tři láhve starého palamoského, dva chleby, čtvrt pečené ovce, zapálili jsme nové pochodně a vyrazili k zámku.

KAVALÍR S ČERVENÝM CHOCHOLEM A DÁMA S VÁŠNIVÝMA OČIMA

Krok za krokem jsme zlézali ruiny vstupního schodiště, provlékali se kolem zubatých pilířů matoucích svými bizarními stíny, přeskakovali barikády navaleného zdiva, podlézali trouchnivé trámy, bortící se nám za patami v krajkové třísky a štiplavý šedožlutý prach, prosekávali spleť travin a křovin, zasemeněných před desetiletími přičinlivým větrem, lepším bratrem dnešní sněhové vichřice, která nás čekala za posledními gironnskými domy, doprovodila do Mattara, z Mattara na Ghismondo a teď nás pronásledovala i v otevřených zámeckých prostorách. Stkala, skučela, vyla a řvala, že už to by zaostalému španělskému venkovanovi stačilo jako důkaz ďáblovy existence.

Ohlédl jsem se po Bascarovi. Před chvílí si ho Sergy a Boutraix vzali mezi sebe a po francouzsku zabrnkali na strunu jeho španělské ješitnosti, vlastnosti snad ještě španělštější než strach z duchů. Ubohý principál se opravdu přestal bát nahlas, ale když jsme se pak konečně vyšplhali na ochoz prvního poschodí, zatajil se nám dech všem a každý z nás v duchu ucouvl.

V dušné záři našich pochodní, těžce bojujících s průvanem, táhla se před námi zdánlivě do nedohledna úzká, tmavá a dlouhá chodba s pahýly dveří vedoucími k rozvaleným komnatám dávno zetlelých zámeckých pánů.

Nevěřil jsem ani za mák Estevanově strašidelné pověsti, ale ta špetka fantazie, kterou jsem si přinesl do ‚důstojnické uniformy z lepších dětských let, neslušně ožívala, nestačil jsem ji dost rychle podrobit chomoutu rozumu. Neubránil jsem se dokonce stísněnému výkřiku, když jsem nahlédl do čtvercového sálu, kde před staletími bývala zbrojnice. Ještě tu stály ve dvou řadách trosky dubových lavic, ještě tu a tam visely na zdech zrezivělé trofeje a na roztříštěných podlažních dlaždicích se povalovaly zbraně, jako by je tam bylo zanechalo vojsko ve zmatku rozprchlé.

Vzdát, nebo jít dál?

Abych Bascaru předčasně nepoplašil, zeptal jsem se na to napřed Sergyho, ale vtom Boutraix překvapeně sykl.

„Honem sem pojďte, lidičky. Jestli se nepletu, našel jsem tu galerii, kam se kdysi vecpal arrierův tatík.“

„Arrierův pantatínek přece usnul při půlnoční, protože měl nakoupeno,“ připomněl mu Sergy, ale Boutraix jen zavrčel, že se nikoho na nic neptal, a dál ohmatával břevna na stěnách. „Jasně. Tohle jsou rámy nebo to aspoň bývaly rámy, a někde dokonce, koukej, Sergy, zůstal ještě kus plátna.

Měl jsem rád Sergyho i jeho lásku k umění, ale ještě jsme nevěděli, kde přečkáme noc, a začínal jsem taky chápat, jak těžký život má takový Boutraix, hladový od rána do večera.

„Prosím té, Sergy, teď toho nech, uznej, že se nemůžeme zdržovat.“

Ale Sergy už bloudil se zdviženou pochodní kolem stěny a náhle vykřikl: „Tenhle kavalír s červeným chocholem je Ghismondo. Určitě je to on. Přesně tak jsem si ho představoval při Estevanově vyprávění.“

Boutraix se pohrdavě uchechtl.

Výjimečně jsem s ním souhlasil.

„Samozřejmě, Sergy. Tenhle hezoun je Ghismondo a ta fešanda vedle Iněs. Poznáváš ji, ne?“

Naklonil pochodeň a několik vteřin prohlížel plátno značně zachovalejší než všecka ostatní. „Ano, poznávám ji. Je to ona.“ Hlas se mu třásl. Čekal jsem, že se rozpláče. Nebylo by to poprvé. „Takhle vášnivé, a přitom hluboce duchovní oči mohla mít jen ona. Představoval jsem si ji krásnou, ale byla ještě krásnější.“

Bascara, který z něho nespouštěl zrak, se zas už začínal třást.

„Nebuď pitomec, Sergy. Vsadím se, že je to nějaká ‚dívčina od dvora Karla Pátého.“

Lhostejně pokrčil rameny. „Jak chceš.“

Boutraix, který z nás byl nejdelší a vždycky při chuti Sergyho zesměšnit, začal s neobvyklou horlivostí seškrabovat staletou špínu u horního okraje gotického rámu. Brzy toho však nechal a zatvářil se velice otráveně.

„Nějaký nápis tu sice je, ale buď je to německy, hebrejsky, nebo asyrsky.“

Vytáhli jsme se na špičky.

Ve zlatém poli s třemi pahorky stálo gotickým písmem Iněs de Las Sierras. Sergy měl tedy pravdu.

Ale také Estevan měl pravdu? ta nešťastnice skutečně kdysi existovala a žila na tomto zámku.

Jako bychom si byli řekli nebo jako by nás něco všecky naráz popohnalo, rozběhli jsme se kupředu. Pochodně zaplápolaly – a vyčalouněna zlatě inkrustovanou kůží ležela pod námi obrovská hodovní síň Ghismondova.

NIKDO NEPOKOUŠÍ ĎÁBLA BEZTRESTNĚ

Kolem kulatého stolu před hořícím krbem stála čtyři nádherná vysoká křesla. V jednom seděl Sergy, v druhém Boutraix, v třetím já. Čtvrté zůstalo prázdné. Bascara je odmítl. Vzal si sice pár soust z pestrého obsahu mattarských košů, pro něž jsme se vrátili k tvrdě spícímu Estevanovi, vína se však ani nedotkl, mlčky postával zády k nám a u krbu se objevoval, jen aby se přesvědčil, že rozvěšené herecké kostýmy, které sem s posledními silami dovlékl, slibně prosýchají. Nedivil jsem se. Ta veteš bylo celé jeho podnikatelské jmění.

„Tak co vlastně budeme dělat?“ ptal se Boutraix. Měl už trochu v hlavě, ale i Sergy a já jsme překročili obvyklou míru. „Mně se kupodivu vůbec nechce spát.“ Uznale pleskl do opěradel prastarého křesla. „Ať byl Ghismondo jaký chtěl, žít uměl.“ Za nic by to nepřiznal, snad si to dokonce ani jasně neuvědomoval, ale i on si bezděčně představoval, co všecko se kdysi v těchto zdech odehrálo.

Nebyl jsem fantasta jako Sergy, přesto však v intervalech stále kratších a kratších stoupal i můj pohled k zámecké galerii, kam jako by nepřátelsky zalehla všecka tma, která tu po staletí byla doma a kterou roztrpčil drzý vpád našich pochodní. Byla to zvláštní tma; tak hustá a tak černá, jako by se vědomě stavěla mezi hlučné vetřelce a krvavé drama, jehož prokletí hrdinové měli ostatně podle pověsti každou chvíli vstát z mrtvých.

„Teď bych nechtěl být v kůži lidí z okolí.“

„Proč?“ zeptal se Sergy.

„Protože dnes skutečně uvidí na zámku světlo.“

„Co tam tak asi vidí jindy?“

Ukázal jsem na dvě vysoká gotická okna, která se větru nepodařilo vyrazit, ačkoli všude jinde nám skřípěla pod podrážkami skleněná drť.

„Když svítí měsíc, může to z dálky vypadat jako světlo zevnitř.“

„A to, co viděl Estevanův otec?“

Pokrčil jsem rameny.

„Nevíš?“ zasmál se Boutraix. „Někdo si z toho starého trouby udělal legraci, možná právě ten dobrodinec chudých psů, který ho sem poslal. Čestné slovo, že bych udělal totéž, jen kdyby sem někdo chtěl strčit nos.“ Vyskočil, posbíral herecké kostýmy a navlékal nám jednomu po druhém vetché rytířské kazajky pošité cetkami. „Já jsem štolba, protože na to mám figuru, kapitán je Ghismondo, protože na to má hodnost, a Sergy páže, protože je to starý hezoun. Chybí jen Inés. Hoďte na sebe nějakou tu esmeraldu, Bascaro, ať jsme kompletní.“

Poprvé od chvíle, kdy jsme zasedli před Ghismondovymř krbem, se k nám Bascara otočil celou tváří. Musel na nás být pohled pro bohy, ale v přísných španělských rysech páně Bascarových se neobjevil ani náznak úsměvu a také tón jeho hlasu přesvědčil okamžitě mne i Sergyho, že člověk vnitřně důstojný nepotřebuje k sebejistotě laciné opovržení druhými.

„Jsem samozřejmě herec, páni důstojníci, a musím lidi bavit, i když na to kolikrát vůbec nemám náladu, ale k tomuhle divadýlku se nepropůjčím. Možná že moc brzy budete litovat. Ještě nikdo nepokoušel ďábla beztrestně.“

PŮLNOČNÍ ZVON

Vzápětí se od Mattara rozhlaholily zvony. Byla půlnoc.

Půlnoc na prokletém Ghismondu.

„Půlnoc!“ vykřikl Boutraix vítězně. „A kavalír nikde, štolba nikde, páže nikde, a kde čert nosí Iněs, to bych sám rád věděl.“ Dlouhými kroky se vrátil ke stolu a dolil sklenice. „Tak co, kdo měl pravdu? Podělaný španělský pánbíčkář, nebo já? Ať žije Iněs de Las Sierras!“

„Ať žije Iněs de Las Sierras!“ opakovali jsme po něm Sergy a já, každý trochu jiným tónem, ale už jsme se nenapili.

Ze zámecké galerie potopené do temnot nám odpověděl neznámý hlas: „Tu jsem, tu jsem!“

ČEST FRANCOUZSKÝCH DŮSTOJNÍKŮ JE OHROŽENA

První se jakžtakž vzpamatoval Boutraix, ale byl tak rudý, jak byl Sergy bledý, a na skráních mu vyrazil pot. „Tak vám řeknu, že nás někdo jak se patří vypekl.“ Bascarovi zvonil růženec mezi prsty. Vzpomněl jsem si okamžitě na Estevana. Španělský Sancho Panza si po třech lahvích starého palamoského, které jsem mu dokonce dal já sám, dodal netušené kuráž vyplatit nás za naše rouhavé chvastounství a jistě i za svůj povedený Štědrý den.

„Jakýpak někdo? Estevan, ten poťouchlík, ale jenom se prosím tvařte normálně, nebo se bude zítra na náš účet bavit celá Barcelona.“

„Kašlu na Barcelonu,“ vybuchl Sergy. Prvně v životě někým skutečně pohrdal. Pohrdal mnou. „To nebyl žádný Estevan. To byla žena.“

A byla to skutečně žena. Vzápětí jsme ji už všichni viděli, jak se blíží, celá bílá jako přízrak, rychlými kroky k našemu stolu, odhazuje rubáš a usedá do čtvrtého křesla.

„Vítám vás na Ghismondu, pánové.“ Byla krásná, černé vlasy měla svázány do nepořádného uzlu, byla to nejkrásnější žena, jakou jsme kdy viděli.

PROČ SE UŽ NESMĚJETE, PÁNOVÉ?

Neznámá, které mohlo být jen málo přes dvacet, jedla ‚dlouho, mlčky, skoro hltavě. Patrně už dávno neviděla prostřený stůl. Nepochyboval jsem ani vteřinu, že je to člověk z masa a krve jako já. Obsluhoval jsem ji trpělivě a dvorně, ale nepřestával jsem přitom soustředěně pozorovat její tvář, vyzařující zvláštní zneklidňující vyrovnanost, jakou lidským rysům propůjčuje dlouhé utrpení nebo smrt.

Kdo je ta žena?

Chtěl jsem se to dovědět co nejdřív, přál jsem si vědět to hned. Úmyslně jsem se nedíval na své společníky, ale slyšel jsem je mlčet. V tom mlčení praskal strach, který se mohl kdykoli změnit v hysterický výbuch. Kdo je ta žena? Její zelené damaškové šaty, připomínající střihem svatební slavnosti našich prabáb, bývaly kdysi drahé a jistě i krásné. Teď ozdoby visely zplihle, sukně byla zmačkaná a nasáklá studenou hrobovou vlhkostí.

Mimoděk jsem se otřásl.

Všimla si toho. Zarmouceně zatékala hlubokýma černýma očima od tváře k tváři. Na tváři Sergyho setrvala nejdéle.

„Je mi líto, že jsem vám zkazila náladu.“

Měla zvláštní, podmanivý hlas. Napadlo mě, že na zabarvení toho hlasu nezapomenu do smrti.

„Proč se už nesmějete, pánové? Byli jste to přece vy, kdo tak poplašil noční ptáky? Určitě jste to byli vy, ještě z galerie jsem slyšela smích. Jsem snad tak hrozně ošklivá? Neviděla jsem se v zrcadle celou věčnost, přesně od chvíle, kdy jsem opustila svět. Ale bývala jsem krásná. Každý mi to říkal. Teď musím být dokonce hrozně ošklivá. Chvílemi jako byste se mne až báli.“

Ocenil jsem galantní pohotovost, s jakou jí rozechvělý Sergy začal vysvětlovat, že je stále krásná, dokonce nesmírně krásná, a naše mlčení zavinil jen obdiv, někdy stejně málomluvný jako strach.

„Skutečně je to tak, madame, přítel Sergy jedinečně vystihl pocity nás všech, ale přičtěte nám k dobru i to, že jsme o štědrovečerní půlnoci a na tak osamělém místě nebyli připraveni na návštěvu neznámé mladé dámy.“

Ačkoli jsme to sami doposud neudělali, doufal jsem, že se představí, ale vypadala jen užasle.

„Nechcete snad proboha tvrdit, že nevíte, kdo jsem? Slyšela jsem přece, že mě voláte.“

Boutraixovy zřítelnice se rozkmitaly jako zasažené kuželky. „Že vás voláme?“ zašeptal mrákotně. „Víte určitě, že jsme vás volali, že jsme volali právě vás?“

„Ano. Volali jste přece Iněs de Las Sierras?“

„Iněs de Las Sierras! Tak je to tedy přece ona!“ vykřikl Boutraix. Nepřetvařoval se. Měl v očích tutéž hrůzu jako Bascara, skrčený za mým křeslem.

Nevysvětlí-li se všecko co nejrychleji, Boutraix a Bascara se zblázní a vším budu vinen já, který jsem je na Ghismondo přivedl.

„Madame,“ začal jsem s úsměvem, který mohl vypadat trochu příkře, „vy možná znáte pověst o tomto zámku líp než my a chcete si zahrát. Proč ne, jestli vás to baví, něco podobného nás už před chvílí taky napadlo, ale mám-li být zcela upřímný, především asi chcete utajit své pravé jméno. S tím si nedělejte starosti. Jsme diskrétní. Nikdo se vás na ně nezeptá.“

Pokusil jsem se o úsměv, ale neoplatila mi ho.

„Opakuji, že jsem Iněs de Las Sierras, i když mi to dnes na našem starém rodinném zámku živá duše nedosvědčí. Jsem Iněs, nešťastná hříšná prokletá Iněs, a nezapírám své jméno, i když se kolem něho stále vznáší to, co jste šetrně nazval pověstí. Nezapírám, protože jsem za své viny dávno zaplatila.“

Měla v očích slzy.

Viděl jsem, že Sergy touží setřít je, ale nenachází k tomu dost odvahy.

Slyšel jsem klesnout Boutraixovu hlavu, až stůl zaduněl.

„Víte snad, jak vypadal náš rodinný znak?“ ptala se tajemná půlnoční návštěvnice s vášnivou umíněností, které Sergy dobře rozuměl.

Přikývl jsem.

Stáhla s paže náramek.

V obroušeném starém zlatě jsem jasně rozpoznal tři pahorky a jméno vyryté gotickými literami.

„To je poslední dar od mé nebožky matky. Nevzdala jsem se ho ani v největší bídě.“ Dívala se na mne panovačně, takřka nepřátelsky, a najednou bleskurychle, aby se už nemohla rozmyslit jinak, rozhalila šat. „Sem vjel meč. Slyšeli jste přece o té vraždě?“

Boutraix zaječel hrůzou, vyskočil od stolu a vrhl se tváří k zemi na podlahu za křeslem.

Sergy plakal.

Jizva byla hluboká, široká, zarudlá, byla to jizva po strašlivé ráně. Tak hroznou jizvu jsem nikdy neviděl ani na hrudi starých napoleonských gardistů. Odvrátil jsem se.

„Všichni muži jsou stejní,“ řekla Iněs, protože teď jsem už ani já nepochyboval, že to je opravdu Iněs de Las Sierras. „Zabít ženu dovedou, ale nesnesou pohled na její ránu.“

MILENKA, KTERÁ NENÍ Z TOHOTO SVĚTA

Nikdo ani nedýchal.

Snad to byla noc básníků, ale byla to strašná noc, a až skončí, protože jistě skončí jako každá jiná, kdo budeme my, Boutraix, Bascara, já, a především Sergy, zamilovaný už až po uši do nešťastné krasavice, ztělesňující jeho sen o vysněné milence, která není z tohoto světa?

Iněs si upravovala šaty a zatrpkle se omlouvala, že je dnes špatnou společnicí. Jen pracně shledává slova, připadá jí, jako by se probouzela z omráčení od chvíle, kdy ji ruka, kterou milovala, poslala k mrtvým, má v hlavě prázdno a tmu.

„Dokonce jsem vám ani neoplatila váš přípitek.“

S velkým půvabem zvedla sklenku, připila mně, připila Boutraixovi, nakonec se s milostným úsměvem obrátila k Sergymu, který už čekal se svou sklenicí, jež mu najednou byla těžká, že ji sotva udržel.

„Na vás, krásné páže, a na vaši lásku! Ať je jí ta, kterou milujete, hodna, a jestli ještě nemilujete, připijte té, která miluje vás.“

Vyměnili si sklenice.

Bylo to vyznání, byla to výzva, chtěl jsem Sergyho zadržet, napadlo mě, že z Iněsina poháru vypije smrt, ale už bylo pozdě.

„Jste stejně krásný jako dobrý,“ šeptala Iněs. Konečky prstů se dotýkala místa, pod nímž bilo Sergyho srdce. Ta ruka se kdykoli mohla změnit v plamen. Sergy to věděl a čekal jako já, ale z výrazu kolem jeho úst jsem pochopil, že doufá v to, co mě tak děsí. „Mám ti zazpívat, Sergy? Ráda bych to udělala, ale neznám už svůj hlas. Býval kdysi čistý a krásný, ale pod zemí je tak vlhko a chladno. Ty nevíš, Sergy, jak je hrozné být věčně sama a sama v té studené tmě.“

Sergy ji objal.

Znovu jsem se otřásl.

Jak Iněs padly vlasy k pasu, opět jsem ucítil hrobovou zatuchlinu.

NA ŽIVOT A NA SMRT

Sergy s pěstí u úst nahlas plakal. Boutraix se vrátil do svého křesla. Bascara pozapomněl na svůj strach a sténal obdivem nebo závistí. Jako by byl Iněsin zpěv vysvobodil Ghismondo ze staletého prokletí, jako by Iněs byla stejně živá jako my: i tma na zámecké galerii zprůsvitněla.

„Iněsí Zpívejte ještě!“

Vrtěla hlavou. Prstem obkroužila sál. Ten sál jí prozradil, že už nezpívá jako dřív. Dřív jí každá částečka vzduchu odpovídala. Dnes ne. V očích měla stesk, pohrdající něčím, čemu jsme nerozuměli. Připomněl jsem si starý portrét. Ve skutečnosti byla krásnější.

„Nebuď smutný, Sergy. Nestačí, že jsem smutná já?“ Dolila sklenice a sama první pila do dna. „Na naši lásku, Sergy! Mám ti zatančit?“ Shýbla se, vytáhla z kapsy u lemu sukně kastaněty. „Kdysi jsem uměla krásně tančit, ale možná že mi v ghismondských podzemních kobkách ztuhly kotníky. Sergy, chtěla bych ještě umět tančit. Pro tebe, Sergy.“

Nerozuměl jsem Sergyho odpovědi, protože mi Boutraix položil ruku na rameno. „Přišla.“ řekl chraptivě. „Přece jen přišla. Je to zázrak. Takový zázrak, že se snad blíží konec světa.“ Měl v očích lesk, který jim doposud chyběl. „Neboj se, bude tančit, já to vím. Je to zázrak.“

A byl to zázrak. Pro Iněs neplatily přírodní zákony. Dotýkala se země, jen když chtěla, hned se od nás vzdalovala do temnějších koutů sálu, hned se vynořovala, kde jsme ji nejméně čekali, a kastaněty, jimiž se doprovázela, nám pověděly o nás samých víc, než nám na nás prozradil celý náš dosavadní život. Rodila se před našima očima, umírala před našima očima, byl to květ servaný z větve, točící se osaměle jen kolem sebe sama, až se náhle uprostřed melodického víření zastavila s otevřenou náručí.

Teď odejde, a nikdy už ji neuvidíme a neuslyšíme.

Snad byla dnešní noc strašná, ale byla to noc básníků.

Všichni jsme se vymrštili k poslední poctě, jen Sergy se křečovitě držel opěradel křesla.

„Iněs! Nechceš-li mě zabít, zůstaň!“

Slyšela ho, rozuměla mu. Vykročila vpřed jako náměsíčná, oběma rukama ho objala, zapomněla, že nejsou sami, tak jako na to zapomněl i on.

„Poslouchej mě dobře, Sergy! Až vyjdeš ze sálu a přejdeš galerii, uvidíš dlouhou, úzkou a tmavou chodbu. Nebudeš se bát? Neboj se, Sergy, ale buď opatrný, aby ti nezhasla pochodeň. Stačí chybný krok, a zlomíš si vaz. Na konci chodby je schodiště. Některé stupně chybějí, ale jestli je tvá láska pravá, pomůže ti překonat překážky. Na konci prvního schodiště uvidíš druhé, mnohem užší, pobořenější a tmavší. Vede k mé hrobce, kde tě už budu čekat. Neboj se ani sov a sýčků. Od chvíle, kdy jsem sestoupila mezi mrtvé, byli to moji jediní přátelé. Jakmile tě uslyším, zavolám na ně, že jsi to ty, a půjdou zas spát. Přijď, Sergy, přijď brzy. Přijdeš, Sergy?“

„Jsem tvůj na život a na smrt,“ vydechl Sergy, vyskočil od stolu, ale Iněs si už přehodila rubáš a celá bílá, jak přišla, zmizela v temnotách zámecké galerie.

ZBRANĚ JSOU NABITÉ

Vrhl jsem se Sergy mu do cesty a pevně jsem ho držel. Z druhé strany mi pomáhal Boutraix, kterému strach o kamaráda vrátil obvyklou rovnováhu, a přiskočil dokonce i Bascara, jako by i on chtěl nepříčetnému milenci zatarasit svým slabým tělem cestu k sebezničení.

„Pane poručíku,“ oslovil jsem Sergyho, „jako váš velitel a jako váš přítel vám zakazuji udělat jediný krok. Copak ještě nic nechápete? Ta žena, které jsme všichni naletěli, je obyčejná dobrodružka, komplicka zločinecké tlupy, s níž jsem předvídal srážku už cestou sem. Chtějí nás rozdělit, patrně nejsou dost ozbrojeni, a vy nerozhodujete jen o svém vlastním životě, na který máte koneckonců právo. Jste voják a jako voják spolurozhodujete o životě svých přátel vojáků. Buď společně padneme, nebo společně zvítězíme.“

Dodnes nevím, pochopil-li Sergy i smysl mých slov, nebo zda se jen prostě neodvážil neuposlechnout rozkazu proneseného tak nezvykle strohým, velitelským tónem. Mlčky dovrávoral ke křeslu a zakryl si křídový obličej rukama.

Rychle jsem kontroloval jeho i své zbraně.

„Vy máte nabito, poručíku Boutraixi?“

„Mám,“ odpověděl Boutraix. „Ale tady se nebude střílet, kapitáne.“ Už měl zase svůj vyrovnaný hlas, hlas pro všední dny. „V situaci, kterou jste si vymyslil, se jako velitel chováte jistě správně, ale je to situace špatně vymyšlená. Na Ghismondu není kromě nás živé duše. Prostě se vzpíráte uvěřit v zázrak.“

Ta prokletá holka popletla hlavu i jemu…

Otočil jsem se k Bascarovi. Snad jsem zachytil v zádech pohled jeho pronikavých černých očí. Nikdy jsem takové oči neměl rád.

„Jste možná dobrý stratég, ale špatný psycholog, pane kapitáne, takových je mezi vojáky z povolání víc,“ řekl Bascara, jako by byl na chvíli účtování připraven už dávno. „Zločinci bývají zpravidla primitivové a žádného primitiva by nemohlo napadnout, že ve francouzské důstojnické uniformě, ať pan poručík Sergy promine, vězí blázen, ochotný následovat přízrak až do hrobu. To ne, to je nesmysl, pane kapitáne. Takoví holomci by počkali, až se pořádně napijete a usnete, a pak by vás pohodlně podřezali. Poručík Boutraix má pravdu. Děláte všecko, abyste nemusel uvěřit v zázrak.“

NEVIŇÁTKO BASCARA

Dvakrát nebo třikrát mě tu noc napadlo, jestli se ještě někdy dokážu nahlas zasmát, ale teď jsem tu stál a smál se a smál, až ten smích nevěděl kudy kam a utíkal se vyplakat na tmavou galerii.

„Už v Gironne jsem, pane Bascaro, věděl, že jste dobrý herec, ale teprve na Ghismondu mohu doopravdy ocenit vaše herecké i režisérské nadání. To děvče je váš objev pro barcelonskou sezónu a na nás amatérech jste si vyzkoušel, co její talent unese. Gratuluji, unese všecko. Když si představím, jak musí lichotit vaší ješitnosti, že se Vám podařilo vyvést aprílem tři důstojníky, ke všemu Francouze!“

„I sakra!“ zaklel Boutraix a důkladně si přihnul. Velice rychle se vracel k starému způsobu života, a jak jsem hádal z jeho úsměvu, vracel se k němu rád. „Tak se mi zdá, že vás kapitán vyhmátl, vy starý mizero.“

Bascara ani nedutal.

„Jestli si pro změnu chcete zahrát němého,“ rýpl ho Boutraix, „tak na tenhle špek už vám neskočíme.“ S obvyklou pružností vypověděl Španělovi spojenectví a podporoval můj útok.

Noc, kterou jsem považoval za noc básníků, ačkoli byla nocí herců, minula, nechtěl jsem prodlužovat dramatické napětí, všichni jsme měli nervy tak dost pocuchané.

„Vždyť se nic nestalo, pane Bascaro,“ začal jsem přátelštěji, dokonce jsem principálovi podával ruku. „Nespáchal jste žádný zločin, jenom jste se pobavil na náš účet, a špatné představení to nebylo. Jako psycholog jsem skutečně selhal, neměla mi ujít nápadná souvislost mezi vaším nenadálým uklidněním a koncem půlnočního melodramatu. Kdepak máte tu svou Iněs? Zavolejte ji, docela rádi si zaplatíme reprízu.“

I Sergy se pomalu vzpamatovával. „To je úžasné,“ řekl. „Ona je živá!“

„Jako ty, a možná víc!“ zasmál se Boutraix a obratně urazil hrdlo poslední láhvi. „Tak skončete už tu komedii, Bascaro, a hezky rychle podejte našemu kapitánovi ruku. Do téhle chvíle máte všecko pardonováno, ale kdybyste chtěl pokračovat, mohla by nás trpělivost přejít. Nač čekáte?“

„Na návrat vašeho proslulého francouzského rozumu,“ promluvil konečně Bascara, a slyšel jsem v tom doživotní nenávist příslušníka poraženého národa. Také ruku mi nepodal. „Proč se mám bránit, když nejsem vinen? Pokud vím, nebyl jsem to já, kdo si přisedl do Estevanova vozu, a kromě toho jsem se celý čas od vás nehnul.“

„To je pravda,“ řekl Sergy.

„Je,“ přikývl Sergy ještě sklesleji.

„Ale ani zdaleka celá, páni důstojníci. Mohl jsem snad předpokládat, že nás chytí ta strašlivá metelice a že se nedostaneme včas do Barcelony? Nebo jsem snad navrhl přenocovat v Mattaru, protože jsem předem věděl, že je přeplněno, a byl jsem to snad já, kdo přišel na bizarní nápad ubytovat se zrovna na Štědrý den v ghismondských zříceninách? Jestli tu s vámi jsem, pak jen proto, že jsem se neubránil.“

„To je všecko pravda,“ souhlasil Boutraix sklesle.

„Je,“ přikývl Sergy ještě sklesleji.

„Vidíte,“ řekl Bascara. Nebyla v tom jen vítězosláva, ale i uspokojení, že pravdu nelze natrvalo, potlačit. „Možná že má váš kapitán, já ho neznám, špatný den, to se hercům také stává, ale všecko, co tu napovídal, je od a až do zet nesmysl. Myslíte, že umělkyni jako Iněs, Bůh buď její duši milostiv, bych si potřeboval vyzkoušet na třech gironnských důstojnících, z nichž jeden, pan poručík

Sergy, mi i tentokrát promine, považoval za zázrak obyčejnou venkovskou subretu? S takovou umělkyní bych se rozjel rovnou do milánské Scaly nebo do pařížské Opery, a za jediný večer by byl z chudáka boháč. Madridská La Pedrina, která vyvolala jediným vystoupením takovou senzaci, se k téhle ženě nemůže ani přirovnat, a já bych riskoval, že si nejlepší tanečnice světa zláme nohy a nejlepší zpěvačka světa ztratí v téhle psí zimě hlas? Pan kapitán mi dokonce vyčítal, že jsem se najednou přestal bát. Instinktivně jsem vytušil ze spěchu toho nešťastného děvčete, že čas ztělesnění vypršel a s ním, aspoň pro mne, i nebezpečí, že se přece jen objeví ještě i ti tři proklatci.“ Pochodně dohořívaly.

„Bože, odpusť, že jsem zapochyboval, a slituj se nad námi!“ vykřikl plačtivě Boutraix. V Sergyho tváři zapadalo slunce. Tušil jsem, že to slunce už nikdy nevyjde.

PŘÍSAHA

Jak jsem před chvílí zdánlivě všemu rozuměl, teď jsem zas naopak nerozuměl ničemu. Jsme tu čtyři. Tři z nás jsou blázni.

Ale ti tři blázni se tváří, že jediný blázen mezi nimi jsem já.

Vrátil jsem se do křesla. Nezáleželo na tom, zda bývalo Ghismondovo, pážete nebo štolbovo. Šlo o to čtvrté prázdné křeslo, kde ještě před chvílí někdo seděl, o čtvrtou opuštěnou sklenici, z níž ještě nedávno někdo pil.

Udeřil jsem pěstí do stolu.

„Tak co jsme to tedy viděli?“

„To, co jiní smrtelníci nikdy neuvidí,“ odpověděl Bascara za všecky. „Duši z očistce.“ Snad jsme byli blázni všichni. Snad přece jenom ti tři.

„Ne,“ řekl jsem, „tomu nevěřím. Jsem s rozumem v koncích a proti vám v nevýhodě, protože nemám pro to všecko ani nejmlhavější vysvětlení. Vím #jen, že čest francouzských důstojníků, a tím celé Velké armády, nesmí být kompromitována. Přísahám, že o dnešní noci nepromluvím, dokud její záhadě neporozumím, a neporozumím-li jí nikdy, zamlčím ghismondské tajemství navždy. Jste ochotni přísahat i vy?“

Přísahali všichni, Boutraix, Sergy i Bascara.

NA KŘIŽOVATCE DĚJIN

Náhle jsme si uvědomili, že máme na sobě doposud ty komediantské hadry. S nepříjemným studem jsme je začali svlékat. Do úsvitu už nikdo z nás nepromluvil. Pak jsme stejně mlčky opustili Ghismondo a odjeli s vyspalým, nic netušícím Estevanem do Barcelony.

Na posádku v Gironne jsme se vrátili za dva dny právě včas: Napoleon stahoval elitu své armády na severní bojiště. Boutraix a Sergy byli odveleni se mnou, ale Boutraix se teď podobal víc Bascarovi než sám sobě a Sergy, dřív každou chvíli šťastně zamilovaný, cítil se nyní navždy nešťastným milencem své vysněné Iněs. Padl mi po boku v první bitvě – a zemřel rád.

Za nějaký čas jsme se vrátili do Francie bez svého nejvyššího velitele. Císařství padlo. Byl uzavřen mír. Velký počet důstojníků odešel z vojska. Boutraix se uchýlil do kláštera, kde žije snad dodnes, já se ujal malého hospodářství po svých rodičích; záhada Štědrého večera ve starých ghismondských zříceninách mi však ležela v hlavě a na srdci dál.

Za deset let jsem se rozjel do Španělska za jediným přítelem, který mi tam zbyl. Jmenoval se Pablo.

NÁVRAT DO BARCELONY

Boží hod sice nebyl, ale ulice byly stejně přeplněny lidmi a vozidly jako tenkrát v roce 1812,

„Co se to děje?“ ptal jsem se Pabla, sotva jsme si stiskli na uvítanou ruku.

Prostě máš štěstí. Zpívá La Pedrina. Rychle se převlékej. Máme nejvyšší čas.“

„La Pedrina?“

To jméno jsem už jednou slyšel. O madridské La Pedrině se zmínil Bascara tenkrát na Ghismondu, ale celých deset let jsem se divadlu vyhýbal a věděl jsem proč.

Zkusil jsem se vymluvit na únavu po cestě, ale Pablo mi už vybaloval zavazadlo.

Koneckonců nebyla to jediná ani poslední bitva, kterou jsem v životě prohrál.

ZÁZRAČNÁ LA PEDRINA

Stačilo malé zpoždění, a už jsme se na sedadla neprohráli.

Z místa, kde jsme se nedobrovolně zastavili, nebylo na jeviště vidět, ale z výbuchu publika jsem usoudil, že se už zpěvačka objevila.

Ten jásot, potlesk, řev, jemuž jsem za deset let venkovského samotaření odvykl, mě dráždil, odpuzoval, varoval. Co tu dělám? Proč člověk prohrává i bitvu, v níž i velí sám? Proč jsem připustil, aby se mezi mne a vzpomínku na Ghismondo, deset let úzkostlivě opatrovanou, vetřel cizí hlas?

Pablo mi sliboval, že uslyším zázrak, ale zázrak jsi byla, nes, jen ty. Tisíckrát za těch deset let jsem se vracel střemhlavými zkratkami času a touhy na tajemné Ghismondo. I teď se tam vrátím, i teď se tam vracím. V staletých svícnech hoří pochodně, zas šumí víno, vyzvánějí půlnoční zvony a ty, Iněs, zpíváš, zpíváš ještě čistěji, pevněji a vroucněji než tenkrát. Každému z nás jsi popletla hlavu, každému jinak. Pro mne jsi zůstala symbolem všeho krásného, čemu nerozumím, ačkoli bych chtěl, a čím víc chci, tím tomu rozumím méně.

Stál jsem v davu docela sám, sám mimo prostor i mimo Čas, pak zmizely i ghismondské kulisy a zůstal jen ten hlas, milostná romance o věčné touze, o marné touze, stará jak lidstvo, věčně nová, z níž jako bych byl už podruhé zaslechl jméno kdysi tak dobře známé a drahé. To není možné, to přece není možné, to je šílenství, to mi uši lžou, nebo snad prožívám novou záhadu a nový zázrak?

Začal jsem se třást, dral jsem se dopředu, nestaral jsem se o pohoršení diváků. Šlo mi o všecko. Musel jsem hledat a najít Iněs, musel jsem ji vidět, a když jsem ji uviděl, zatočil se se mnou svět.

„Sergy je mrtev!“

Ale Pablo už mě držel za rameno a vyváděl z hlediště. „Pablo, víš jistě, že se ta žena jmenuje La Pedrina? Víš určitě, že to nebylo zjevení?“ Užasle se na mne díval.

„Zjevení? Ne. Zázrak, to ano/ale proč zjevení? A La Pedrina je jen její umělecké jméno. Ve skutečnosti se jmenuje Iněs de Las Sierras.“

Zavřel jsem oči. „Iněs de Las Sierras?“

Díval se na mne zpola netrpělivě, zpola starostlivě.

„Ano. Ty to jméno znáš? Ostatně proč bys je neznal. Sloužils ve Španělsku, byls přítel Sergyho a Sergy byl přítel romancí.“

ČAS STARÉ PŘÍSAHY VYPRŠEL

Do divadla jsme se už nevrátili. Já jsem nemohl a Pablo nechtěl. Bál se nechat mne samotného. „Proboha, Pablo, co víš o té ženě?“ Pokrčil rameny.

„Moc toho není. Je poslední ze slavné španělské rodiny pánů de Las Sierras, která se od nás v šestnáctém století vystěhovala. Já nejsem fatalista, vždyť mě neznáš od včerejška, ale je to přinejmenším podivná náhoda: v každé generaci někdo z nich sešel mečem a nezměnilo se to ani po přesídlení do Mexika. Poslední mužský potomek, Iněsin otec, byl probodnut na ulici a La Pedrinu se před deseti lety pokusil její milenec zabít stejným způsobem. Našli ji v hotelovém pokoji takřka vykrvácenou.“

„A vrah?“

„Vrah byl nějaký dobrodruh ze Sicílie, který se zavčas vytratil s celým jejím zbylým majetkem, a už nikdy ho nikdo nespatřil. Chudák děvče se uzdravovalo celé měsíce, a úplně se už neuzdravilo nikdy. Chvíli je normální, pak ji to posedne, nemá stání, prohlašuje o sobě, že je prokletá, nechce ani užívat svého rodného jména, protože je zneuctila hříšným poměrem, prostě blázní. Taková umělkyně, a takový osud… Strašně rád bych ji slyšel ještě jednou.“

„Copak je to tak těžké?“

„U ní člověk nikdy neví. Před deseti lety, po svém prvním fantastickém vystoupení v Madridu, jako by se pod ní slehla země. Všecko pátrání bylo marné, každý už věřil na sebevraždu, a víš, kde ji našli? Na Ghismondu. Víš vůbec, co je Ghismondo? Starý zámek kousek od Mattara, patřící kdysi rodu pánů de Las Sierras, a vlastně už dávno ani zámek, jenom zříceniny, o kterých se v kraji po staletí tradovalo, že jsou sídlem ďáblovým, že tam straší, že se tam pokaždé na Štědrý den objeví v oknech světla a mrtví vstanou z hrobů. Nikdy jsi o tom neslyšel?“

Mlčky jsem přikývl.

„Kdo našel Iněs na Ghismondu, Pablo?“

„Policie, a ještě náhodou. Když udělali na Boží hod časně ráno mezi troskami razii, protože se tam v noci skutečně objevila žlutá záře, zaslechli – už na odchodu – najednou ženský hlas.“

Cítil jsem kamenět své nohy, tuhnout svou krev. Věděl jsem, čí jméno volal ten hlas, slyšel jsem zoufalý pláč, když ten, kdo se konečně probil do hrobky, nebyl on, kdo byl očekáván. Kdybych tenkrát Sergymu nebyl bránil, snad by si byl zlámal vaz mezi ruinami, ale není lepší padnout na cestě k možnému vítězství než v předem prohrané bitvě? Proč člověk vsází bez rozmyslu na zkompromitovaného koně svého rozumu, a co by byl na mém místě udělal někdo jiný?

A co policie? Proč policie, která přece měla k dispozici stopu tak schůdnou jako Sergyho jméno, nezahájila pátrání po francouzských posádkách? Ještě nás mohla zastihnou v Gironne.

„Co udělala tenkrát, Pablo, vaše policie? Vykašlala se na všecko, viď?“

„Ne. Proč?“

Teprve teď si asi Pablo uvědomil, že můj zájem o La Pedrinu nevznikl z prudkého okouzlení umělkyní stejně nadanou jako krásnou. Odmlčel se a dlouze mě pozoroval.

„Udělali, co mohli, ale z Iněs nedostali rozumnou výpověď. Buď se jí v hlavě všecko popletlo, nebo z nějakých důvodů své kavalíry vědomě kryla. Popsala jejich oblečení, jako bychom žili ve středověku, a to jméno, které volala – to už teprve nikdy nikomu neprozradila.“

Přerušil jsem ho.

„Slyšelo je snad málo lidí?“

„Právě že málo,“ přikývl netrpělivě. „Zřetelně je vlastně slyšel jen ten mladíček, který se pro ni do podzemí odvážil.“

„A to nestačilo?“

„Ne. Než se s Iněs šťastně dostal nahoru, zase je zapomněl. Byla to jeho první akce.“ Pokrčil rameny. „Nevím, ale v poslední době se prý La Pedrinina nemoc zlepšila. Moc bych se nedivil. Staral se o ni celých deset let nejlepší španělský psychiatr. Včera dokonce svolil, aby ji angažoval divadelní ředitel Bascara, a Bascara si ji už určité ohlídá. Taková umělkyně je zlatý důl.“

Bascara..

Tak tedy Bascara…

Iněs, já, Sergy, Boutraix a Bascara… Bylo nás tenkrát na Ghismondu pět. Uteklo deset let, a Bascara je možná jediný opravdu živý z nás všech. Boutraix a Iněs jsou zpola mrtvi, Sergy padl a mne na doživotí pohřbila venkovská samota.

Čas dávné přísahy vypršel.

„Teď, Pablo, budu vyprávět já.“

Až do úsvitu jsme bloudili ulicemi, nad hlavou vysoké španělské nebe, vybuchující za noci hvězdami a ve dne sluncem jako Iněsina krása a jako Iněsina krása přitahující mračna, hromy a blesk.

PŘÍPITEK NA ROZLOUČENOU

Slyšíte to ticho?

Skončil jsem a čekám, kdy mě už nazvete baronem Prášilem, protože nazývat cizí pravdu lží je tak snadné a především lidské. Nikdo nemůže milovat cizí pravdu, a já nemám někdy rád ani svou vlastní. Barcelona s Pablem nikdy nebyla, je jenom Ghismondo, vánoce 1812, Štědrý večer, zvoní půlnoční zvony, z galerie se snáší neznámý hlas a vchází Iněs, která se nikdy nestala La Pedrinou.

Připíjím Iněs de Las Sierras. Připíjím všemu krásnému a tajemnému, čemu nerozumíme,… a čemu snad ani rozumět nebudeme.

Přeložila Eva Jílková

ZA TAJEMSTVÍM NEJPODIVNĚJŠÍHO PÍSMA SVĚTA

Na samém konci světa, oddělen od nebližší země obývané lidmi tisíci a tisíci kilometry mořských plání, leží, sní Velikonoční ostrov. Jeho obyvatelé nazývají svou ráčenou vartu jižních moří jménem Rapa Nui. Záhady Velikonočního ostrova upoutaly mimo jiné i slavného plavce z Kon-Tiki – Thora Heyerdahla. Zaujaly ho tu zdejší podivné obrovité sochy. Rapa Nui však nabízí hledačům tajemství, luštitelům hádanek dějin lidské kultury i jiné vzrušující problémy. Snad nejzajímavější z nich je záhada podivného písma rongo ronga a takzvaných „mluvících holí“.

V době přípravy mé výpravy na Velikonoční ostrov jsem se s nimi seznámil v hlavním městě Chilské republiky, k níž dnes Rapa Nui náleží – v Santiagu. Prvá taková mluvící hůl (rapanujsky „kohau rongo rono“), jakou jsem poznal v chilském národní muzeu, byla nalezena vlastně náhodou, Tahitskému biskupovi Tepáno Jaussenovi, do jehož diecéze několik tisíc kilometrů vzdané Rapa Nui náleželo, odevzdal – v roce 1868 – otec Gaspard Zumbohn, jeden z prvních misionářů na Velikonočním ostrově, dar, kterým mu Polynésané z Rapa Nui chtěli vyjádřit svou úctu: svazek, upletený z lidských vlasů věřících. Pás byl obtočen kolem kusu dřeva. Tato hůl (rapanujsky ohau“), na níž byl dar navinut, zaujala však biskupa mnohem více než vlasy jeho poddaných oveček. Byla totiž odshora dolů pokryta zvláštními znaky. Když si je Jaussen dobře prohlédl, zjistil, že se jedná o rozsáhlý, zřejmě hieroglyfický nápis.

Kde by se ale vzalo písmo na nejizolovanější, nejposlednější výspě Polynésie, když nikde jinde v Oceánii, dokonce ani na kontinentech, které s jižním Pacifikem sousedí – v indiánské Jižní Americe a v Austrálii –, nikdy skutečné písmo neexistovalo? Tepáno Jaussen nebyl však pouze církevní hodnostář. Měl i hluboký, opravdový zájem o dějiny a kulturu Polynésie, a tak i když mu chybělo odborné národopisné vzdělání, snažil se, seč byl, sbírat a zaznamenávat všechno to, co po jeho soudu stálo v polynéské kultuře za pozornost.

Teď poprvé však stál tahitský biskup před otázkou, kterou se dosud nikdo jiný neznal. Věřil, že objevil písmo, první písmo, které kdy bylo (a bude) v Polynésii nalezeno! Chce se o něm dovědět více. A proto potřebuje další takové hole. Nástupcem Gasrda Zumbohna, novým misionářem na Rapa Nui, je otec Roussel Biskup tedy požádal Roussela, aby se snažil mu opatřit ještě jaké jiné „mluvící tabulky“ Misionář získal pro svého představeného pět dalších ko-hau které jsou v lepším stavu než hůl, kterou přinesl Jaussenovi Zumbohn.

Teď už bylo také možné přesně určit, jak vlastně ta rapanujská kohau rongo ronga vyhlížejí. Měří 43x16 cm a jsou – stejně jako všechny jiné mluvící hole – z obou stran zcela zaplněna znaky, jimiž je text napsán. První objevená tabulka čítala 1135 znaků. Nápisy jsou do dřeva vyryty zubem žraloka či jiného mořského dravce.

Znaky, které jsem poprvé spatřil na jedné ze santiagských tabulek, nalézám pak i na druhé a dalších, které jsem měl možnost spatřit v jiných městech, například v Leningradě. Některé znaky nacházím v nápisech mimořádně často. Například glyf mořské vlaštovky. Vedle tohoto nejposvátnějšího ptáka Rapanujců objevuji mezi znaky kohau zejména ryby, mořské měkkýše, květiny, hvězdy, půlměsíc a tak dále.

Tento pohled a první dojem, který i mě samozřejmě sváděl překládat například „obrázek“ ryby slovem „ryba“ a podobně, je ovšem klamný. Přirozeně že už sám „objevitel písma“, biskup Jaussen, se pokoušel rongo rongo dešifrovat. Měl k tomu tehdy výjimečně příznivou možnost. V té době žilo totiž na Tahiti několik set Rapanujců. Byli sem zavlečeni velkostatkářem Brandnerem, který vlastnil pozemky i na Velikonočním ostrově; své největší, nejdůležitější plantáže měl však tady – na Tahiti. Monsignore Jaussen si tedy logicky začal hledat vhodného pomocníka mezi Brandnerovými rapanujskými dělníky. Jeden z nich, jménem Metoro, prý dokonce dokáže kohau rongo rongo přečíst. Dobrý biskup si tedy na plantážníkovi rapanujského mladíka vyprosil a potom mohl začít pokus, který pak navždy vešel do dějin oceánistiky.

Usedli ke stolu; biskup na jednu stranu, proti němu chlapec, který držel v ruce jednu z Rousselových tabulek. Biskupovi se zprvu zdálo, že Metoro se v textu těžko orientuje. Pak však chlapec náhle tabulku pevně stiskl a začal – nikoliv předčítat – ale zpívat. Prvou řádku přezpíval odleva doprava, druhou odprava doleva! A tak pokračoval až do konce; jednu řádku zleva doprava, druhou zprava doleva. Tento neobvyklý systém zápisu a přednesu textů dostal pak v odborné literatuře název „boustrophedon“ – z řeckého „osel“ (bous) a strephein (otáčeti se). Že oslové nemají nic společného s rapanujským písmem? Ale mají. Způsob čtení, obracení kohau, připomíná přece způsob, jakým se obrací dobytek na konci brázdy, když oře pole.

Už toto první Jaussenovo zjištění – objev podivného ‚boustropíhedomu – bylo velice významné. Dál však už, bohužel, pokračovala biskupova práce mnohem nesnadněji. Zpočátku se zdálo, že Metoro rozumí všemu, co čte. Že je to nějaká stará náboženská píseň. Když však biskup chlapce požádal, aby mu přeložil jednotlivé znaky – smysl souvislého textu se ztratil. Nová verze „svaté písně“ vypadala v chlapcově doslovném překladu zhruba takto: „Toto je ryba, toto je ruka a toto je pták.“

Biskup přesto zveřejnil soupis rozluštěných rapanujských znaků v nevelké třicetistránkové brožurce. Bohužel však tento seznam glyfů rongo ronga a jejich „překladů“ neumožnil budoucím– badatelům přeložit, dešifrovat texty mluvících holí.

Něco však Jaussen a další řešitelé tohoto velkého rapanujského tajemství přece jen dokázali: Shromáždili dostatek zpráv o těch, kdo písmem rongo rongo psali a dovedli je také – a to bylo ještě důležitější – přednášet. Rapanujsky se těmto mužům říká „tangata rongo rongo“.

Tangata rongo rongo byli tedy písaři, ale především čtěci, recitátoři textů zapsaných na tabulkách. Vstup mezi tyto „Mistry pěvce rapanujské“ byl samozřejmě vyhrazen jen synům čelných příslušníků jednotlivých kmenů Velikonočního ostrova, zejména starobylého kmene Miru. Jakýmsi ‚dohiížitelem“ nad všemi tangata rongo rongy byl sám král – ariki mau –, jehož práva byla čím dál tím více omezována právě jen na „svaté záležitosti“.

Král také svolával – vždy na den, kdy byl měsíc v úplňku – zasedání všech tangata rongo rongů Velikonočního ostrova. A jednou za rok pak zval přednášeče, zpěváky na „svou půdu“; do Anakeny, na břeh zátoky, kde podle pověsti přistál kdysi se svými věrnými praotec Rapanujců – Hotu Matua.

Tady – v Anakeně – mezi šesti místními svatyněmi, se pak konal slavnostní festival přednášečů. Předsedal mu sám král. Seděl na několika desítkách kohau a pečlivě sledoval zpěváky. Každý soutěžící, každý tongata rongo rongo si musel přinést na anakenský festival jednu či dvě tabulky. A musel pak shromážděným posluchačům pečlivě, dokonale přesně přednést jejich text. Běda, zmýlil-li se třeba jen jedenkrát. Král měl ve svých službách mladičkého chlapce, který z příkazu panovníkova vyváděl (dokonce za ucho), za potupných urážek publika, nehodné přednášeče z „jeviště“ Potrestaní museli zároveň sejmout s hlavy znamení svého úřadu – vysoký péřový klobouk

První skutečná badatelka, která na Velikonočním ostrově pracovala – paní Scoresby Routledgová – se během svého pobyta na ostrově seznámila s mužem jménem Te Haha, který navštívil jako chlapec několik takových anakenských setkání; sloužil totiž v osobní družině posledního „literátského“ krále Rapa Nui, vzdělaného Nga Ary.

Tento Nga Ara nejen svolával a řídil ve svém sídle v Anakeně přednášečské soutěže, odměňoval jejich vítěze a pokořoval chybující, ale sám nadšeně texty, „zapsané“ na kohau, přednášel. Král byl malý, hodně tlustý muž, tetovaný doslova na celém těle. Chodil skoro nahý, jeho jedinou ozdobou byly desítky dřevěných soch, které si Nga Ara zavěšoval kolem hrudi. Král také velice často putoval po ostrově a „prováděl inspekci“ v rapanujských školách písařů a zpěváků. Školy vedli zkušení tangata rongo rongové. Žili sami, bez žen, ve zvláštních chýších, které stály odděleně od ostatních stavení osady. Ve svých příbytcích – někdy i na otevřeném prostranství

– vyučovali tito muži vybrané chlapce ptsařskému a pak i přednášečskému umění.

– V těchto školách se kladl největší důraz na krasopis, na absolutně přesné vyvedení znaků. Začátečníci ryli glyfy nejprve do banánových listů. Dřevo má na Rapa Nui velikou cenu, a proto toromirové špalky směli ozdobovat písmem jen pokročilí žáci. Tabulky byly uchovávány – zavěšeny a zabaleny do rákosového obalu – přímo v chýších

Největší „soukromou knihovnu“ měl sám král Nga Ara. Vlastnil prý několik set překrásně vypracovaných kohau rongo rong. Král zůstal věren své lásce – hovořícím holím – doslova až do posledního dne života Když zemřel, byl proto uložen na tři nejdokonaleji napsané tabulky a na těchto –“popsaných márách“ byl pak pochován v tahaiské svatyni. Tyto tři tabulky zetlely tedy v tahaiské svatyni – ahu. Co se však stalo s těmi ostatními? Menší část královy knihovny byla rozdána nejlepším přednášečům. Hlavní její díl obdržel králův věrný sluha Pitto. Po jeho smrti ji zdědil Pittův příbuzný Maurata. Maurata byl později odvlečen otrokáři na nevolnou práci do Peru, a fakt králova knihovna znovu změnila majitele. Ten nový se jmenoval Taje a ukryl svá nesčíslná kohau v jedné z jeskyní ostrova. Tam také snad, alespoň některé z nich, čekají dodnes na svého objevitele.

Vědecká cena tohoto fantastického rapanujského pokladu je nezměřitelná. Zdali však bude knihovna Nga Ary skutečně objevena, to ukáže teprve budoucnost.

Nástupci tahitského biskupa, které Jaussenova brožurka podnítila k novým pokusům o dešifraci záhadného písma Velikonočního ostrova, měli však k dispozici sotva deset kohau. Proto velmi usilovně pátrali po dalších tabulkách. Izolovanost a nepřístupnost měla však za následek, že až do doby prvé světové války se nedostal na Velikonoční ostrov ani jediný odborně připravený badatel.

Čas od času však přistávaly na Rapa Nui obchodní a válečné lodi, jež někdy přivážely i muže, kteří se kromě svých služebních povinností velice poctivě zajímali i o kulturu obyvatel podivného ostrova. Jistě nejvýznamnějším z těchto námořníků byl komisař americké válečné lodi Mohykán William Thomson. Thomson se přímo zavázal Národnímu muzeu ve Washingtonu, že bude na Rapa Nui sbírat předměty současné hmotné kultury, a že také pořídí základní soupis ostatních svatyň – proslulých ahu.

Inteligentního „paymastera“ zaujal však vedle problému velkých rapanujských soch i méně nápadný problém místního písma, o němž psal před několika lety tahitský biskup. Thomson tedy začal usilovně hledat nějaká nová kohau. Nabízel za ně neuvěřitelné sumy peněz, sliboval hory doly. Zpočátku však bohužel marně. Ukázalo se, že navzdory tomu, že o rapanujské hovořící hole se zajímal sám biskup, nařídili noví misionáři obyvatelům Velikonočního ostrova, aby všechny tabulky spálili, protože jsou „dílem ďáblovým“‚

‚ Přesto vytrvalý Thomson nakonec dvě kohau, byť značně poškozená, získal. A nalezl dokonce i člověka, který prý jim rozuměl! Starce jménem Ure Vae Iko. Když však paymaster Thomson Ure Vae Ika vyzval, aby mu nápisy přečetl, stařec odmítl. A odmítl pokaždé, když ho americký námořník znovu vyhledal. Stařec už také totiž přijal víru nových pánů Velikonočního ostrova a nechtěl vydat svou duši napospas peklu četbou tabulek, které mají co dělat s ďáblem.

Thomson byl však skutečně vytrvalý jak buldok. Den za dnem navštěvoval chýši Ure Vae Ika a jednou, když mu sama příroda přišla na pomoc, dosáhl, lépe řečeno, takřka dosáhl svého. Nad celým ostrovem se nakupily těžké tmavé mraky: noc bičovaly strašné blesky. A v takovém nečase, doprovázen Šalamounem, míšencem, který kromě rapanujštiny ovládal i angličtinu, vpadl Thomson do starcovy chýše. Ure Vae Iko spal. Námořník ho probudil, nabídl mu whisky, stařce lehce opil a potom ho požádal, aby mu přečetl text dvou tabulek, které Thomson získal na ostrově

Ure Vae Iko však stále odmítal. Thomson ho tedy pohostil další číškou skotské a pak vyložil na stůl svou nejtajnější kartu. „Když nechceš přečíst tabulky, které vyřezal do dřeva ďábel, podívejme na tohleto.“ – „Tohleto“ byly na svou dobu dokonalé fotokopie Jaussenových kohau rongo rong, které Thomason získal přímo od biskupa. Stařec přirozeně nikdy v životě fotografie neviděl. A protože fotografie byly z papíru, a ne ze dřeva, a náležely navíc samotnému biskupovi, nejvyššímu knězi nové víry, usoudil stařec nakonec, že klatba, uvalená misionáři, se na „papírovou tabulku“ nevztahuje.

Děsivá noc, bouřka, a také další sklenička – to vše pomáhalo Thomsonovi. Stařec konečně povolil. Začal volně, plynně přednášet, předzpěvovat text reprodukovaný na fotokopii! Američan, který sám ovšem rapanujsky neuměl, zapisoval, seč mu síly stačily, co mu pohotově překládal jeho tlumočník Šalamoun. Přitom však Thomson brzy poznal, že ačkoliv Ure Vae Iko přednáší –text zcela plynně, bezprostředně ho z mluvící hole nečte. Spíše to vypadalo tak, jako kdyby kohau rongo rongo bylo jen jakousi svatou mnemotechnickou pomůckou.

Jednotlivé znaky tedy stařec přečíst nedokázal, a tak ani Thomson nevnesl nakonec do záhady rongo ronga jasnější světlo.

Dvacet osm let po odjezdu Mohykána zakotvila ve vodách Velikonočního ostrova expediční loď Mana. Na její palubě byla rovněž nám už známá badatelka paní Scoresby Routledgová. Té se také podařilo vysvětlit, jak to vlastně s Ure Vae Ikem bylo.

Sám psát neuměl. Žil však na dvoře krále Tga Ary, velikého literáta, příznivce múz organizátora slavností, na nichž se v jeho dle v Anakeně scházeli přednášecí z celé? ostrova. Vyniká jící vizuální paměť zřejmě starci umožnila, aby plynně tlumočil obsah tabulky, aniž by ji dokázal přečíst.

V časech paní Routledgové už ovšem – jak se zdálo – žádní Rapanujci, kteří by ovládali rongo ronao, nežili. Jaké však bylo její překvapení, když jednou v Hanga Roe, na útržku listu knihy příjmů a vydání jedného místního obchodu, nalezla souvislý, ngo rongem napsaný text! Přirozeně že začala horlivě hledat člověka, který ještě i teď, ve dvacátém století, byl schopen psát tímto písmem.

Nakonec ho našla. Jmenoval se Tomenika a žil v leproseriu nedaleko za obcí. V době, kdy odvážná paní Routledgová malomocného Tomeniku navštívila, byl už nemocný ve stavu úplné agónie. Zemřel necelých čtrnáct dní po prvním setkání s anglickou badatelkou.

Přesto při druhé a třetí návštěvě dokázal malomocný napsat na papír několik řádek textu. Z informací starcova přítele Kapiery pak Routledgová pochopila důležitou skutečnost, že totiž na Rapa Nui existoval kromě oněch už známých, i když nečitelných zápisů, ještě další druh, kterému říkal Kapiera i umírající Tomenika – tau. Tau nemělo prý tak posvátný charakter jako vlastní rongo rongo. Tau také zřejmě sloužilo spíše k záznamům „úředního rázu“ – k sestavování análů, možná i jednoduchých „statistik“ a podobně, nikoliv však k zápisu věcí náboženských.

Kapiera rovněž pomohl anglické badatelce zjistit, že texty byly písaři velmi „ zkracovány. Takový „těsnopis“, nebo spíše „úsporné písmo“, či „úsporné psaní“, ovšem velice ztěžuje možnost dešifrace. A tak tahitský biskup Jaussen, americký námořník Thomson i anglická entografka Rautledgová, každý po svém se snažili shromáždit nějaké informace o podivném písmu Velikonočního ostrova. A jejich informátoři – Metoro, Ure Vae Iko, Tomenika – vlastně každého z nich zaváděli trochu jiným směrem. Výsledkem dosavadních výzkumů ) byla proto úplná dezorientace. Zmatek.

Generace badatelů, která se zabývala písmem Rapa Nui mezi dvěma válkami, zaměřila svou pozornost jiným směrem. Přestala jezdit na Velikonoční ostrov, poněvadž bylo zřejmé, že teď už na Rapa Nui nežije jediný člověk, který by mohl rongo rongo znát z vlastní zkušenosti. Vědci dvacátých a třicátých let hledali pramen, původ rapanujského písma jinde. Jedni – jako Heine-Geldern – ve staré Číně, druzí – jako Werner Wolff – v Egyptě prvých dynastií.

Ale opravdovou bombu vypustil kupodivu nikoliv profesionál, nýbrž amatérský nadšenec, maďarský inženýr Heveszy, který v roce 1932 předložil pařížské Academie des Inschriptions et Belles-Lettres seznam desítek a desítek rapanujských znaků, jež se velice nápadně podobaly (pro nás vlastně stejně málo čitelným) nápisům, glyfům nalezeným na pečetích ve starobylých indických městech Mohedžo Daru a Harrapě.

Vnější shoda znaků harrapského a rapanujského písma byla skutečně podivuhodná. Protože ale vzdálenost mezi opuštěným tichomořským ostrovem a údolím Indu činí více než 20 000 kilometrů a protože nejen v prostoru, ale i v čase jsou obrovské rozdíly (harrapské písmo pochází ze třetího tisíciletí před naším letopočtem, tedy z doby, kdy Polynésie ještě vůbec nebyla lidmi obývána, rapanujské jistě až.z tohoto tisíciletí), nepodařilo se pro překvapivé Heveszyho zjištění nalézt žádné vyhovující vysvětlení. Otázka, kterou maďarský inženýr položil, zůstala tedy nezodpovězena. A to až dodneška.

Několik let po zajímavém zjištění ing. Heveszyho vystoupil s vlastními, opět velmi nečekanými poznatky o rongo rongu jiný amatér. I když opět amatér hluboce zaujatý a mimořádně talentovaný. V létě roku 1940 navštívilo polynéské sbírky antropologického a etnografického muzea Sovětské akademie věd v Leningradě několik místních středoškoláků Jeden z nich, Boris Kudrjavcev, spatřil mezi předměty, které muzeu odkázal ruský cestovatel Miklucho-Maklaj, dvě kohau rongo ronga.

Chlapce zvláštní tabulky a jejich písmo zaujaly natolik, že si předsevzal, že se pokusí ho rozluštit. Získal ke spolupráci ještě další dva své spolužáky. Valerije Černuškova a Olega Klitina. Tato trojice mladíků si pak začala říkat „Maklajovi potomci“.

Maklajovi potomci se vrhli do práce s ohromným elánem. Protože jim však chyběla neruská literatura a protože také neměli k dispozici kopie zbylých devatenácti tabulek, začali se zabývat jen leningradskými kohau rongo rongy. (Jednomu říkáme podle jeho tvaru „nůž“, druhému „bumerang“.)

Vypisovali znaky tak, jak následovaly za sebou v onom neobvyklém boustrophedonovém způsobu psaní. Když své výpisy porovnali, zjistili velice překvapivou skutečnost: Skupiny znaků na jednom i na druhém kohau rongo rongu se přesně opakovaly. A když potom chlapci konečně získali i věrné kopie dvou dalších tabulek – jedné ze Santiaga de Chile a druhé z Belgie – jejich zjištění se potvrdilo. Kudrjavcevovy výzkumy však neměly bohužel dlouhého trvání. Vypukla válka a mladičký středoškolák odchází s prvním ešelonem na prontu. A v jedné z prvních bitev také padne. Naštěstí zanechal své nerozsáhlé písemné poznámky svému „patronovi“, profesoru Oldenroggemu. Ten přednedávnem vydal chlapcovy zápisky v jednom ze sborníků Leningradského muzea.

V poválečných letech zavládla mezi badateli o polynéské kultuře úplná skepse. „Písmo Velikonočního ostrova nebude nikdy rozluštěno,“ říkali svorně Métraux, Imbelloni i Heine-Geldern. A zatím v Německu – v Tůbingen a potom v Hamburku – se začíná problémem dešifrace rongo rongo zabývat mladý lingvista Thomas Barthel. A začíná od piky

Jako moto své práce o písmě Velikonočního ostrova si volí Baconovu myšlenku „truth can be brought out of error much more readily than out of chaos“ Chyb a omylů však bylo, jak se brzy ukáže, v informacích Metora, Ure Vae Ika a Tomeniky mnoho. Barthel tedy učiní nejprve to, co vlastně nikdo z jeho předchůdců – luštitelů tajemného rongo ronga neudělal, nebo neměl možnost udělat. Shromáždí kopie, přesné reprodukce všech rapanujských mluvících holí, opíše znovu všechny znaky, zkatalogizuje je, každý evidovaný glyf očísluje a pečlivě zaznamená. Poprvé vůbec tak vznikl úplný soupis rapanujských znaků.

Od katalogu k dešifraci písma je ovšem daleká cesta Barthel z ní ušel velice podstatný úsek. Nejpodstatnější úsek. Získá! také jako první všechny rukopisné materiály monsignora Jaussena. Později dokázat, že Metoro, biskupův rapanujský informátor, něco o písmu Velikonočního ostrova skutečně věděl Že však četl text mluvících holí asi tak, jako když žák obecné školy, znalý sice písma, ale ničeho jiného, dostane do ruky vysokoškolsko v i učebnici.

Celý proces luštění, nikoliv ovšem úplného rozluštění rongo ronga, přesně neznáme. Známe však výsledky, poznatky, které tato Barthelova mravenčí mnohaletá dřina přinesla:

Tak za prvé: Jaké vlastně bylo rongo rongo písmo? V žádném případě nebylo prostým obrázkovým (piktografickým) písmem, jaké znaly například některé americké indiánské skupiny. Rapanujci používali asi 120 základních prvků, které bylo možno slučovat do patnácti set až dvou tisíc složených znaků Stavba těchto glyfů se řídila velmi přesnými pravidly Dnes už je také zřejmé, že v rapanujském písmu převažují ideogramy. Lze je tedy číst jen jediným způsobem. Většina těchto složených znaků má přesný smysl. Některé ovšem mají významů více: zejména ty, jež i v mluvené řeči mají dvojí či několikerý smysl.

Rapanujské písmo však dokázalo vyjadřovat i pojmy abstraktní. Jiné věci jsou označovány symboly. Například barvy jsou nahrazovány názvy předmětů nebo živočichů, které ta která barva charakterizuje. Tak červenou v rongo rongu nahrazuje manu kura – pták výrazně červeného peří, žlutou slovo renga, kterým Rapanujci označují i žlutavý kořen rostliny curcuma longa, atd.

Také nadpřirozené bytosti je schopno rongo rongo zaznamenávat. Například pro označení boha Meke Meke používá písmo Velikonočního ostrova lidskou lebku. Barthel rovněž zjistil, že některá slova jsou v rongo rongu nahrazována vlastně metaforami. Někdy opravdu poetickými. Tak pro prvorozeného syna je používán znak „šperk“, pro ženu „květina“ a podobně.

Při dešifraci rongo ronga se ale ukázaly i slabiny tohoto písma. V prvé řadě chybí vlastně všechny gramatické částice. Není tedy –možné větu, celou větu, tak jak je vyslovena, přepsat pomocí tohoto písma. Navíc měli rapanujští písaři často sklon k používání „úsporného písma“ – tedy k zhušťování textu.

Když první badatelé přistupovali k pokusům o rozluštění rapanujského písma, kladli si také otázku, jakým jazykem jsou texty na kohau rongo rongu skutečně psány. Dnes už tedy známe odpověď i na tento důležitý otazník. Jedná se zcela nesporně o polynéský jazyk, velice podobný současné rapanujštině.

A když tedy textu holj už alespoň částečně rozumíme, můžeme si konečně položit otázku nejdůležitější: O čem kohau rongo rongo vlastně hovoří? Odpověď, když jsem se s ní seznámil, mě dost překvapila. Byl bych právě zde, v Polynésii, kde je rodopisům a historickým podáním připisována taková úloha, očekával, že i mluvící hole ponesou podobné záznamy. Ve skutečnosti však většina textů obsahuje návody, jak konat obřady. Četná kohau jsou jakýmsi zkráceným zpěvníkem, předlohou pro přednes náboženských písní, celých cyklů hymnů. Jejich studium přineslo další velice překvapivé zjištění: že totiž v době, z níž kohau rongo ronga pocházejí, stál na vrcholu panteonu Velikonočního ostrova nikoliv tolik uctívaný bůh Meke Meke, nýbrž bůh Tane, kterého známe z jiných částí Polynésie, zejména od zeměpisně Rapanujcům tak vzdálených novozélandských Maorů

I když tyto částečně dešifrované nápisy na mluvících holích takřka nepřinášejí historické údaje, přesto umožnily, abychom z nich vyvodili velmi zajímavé a krajně důležité poznatky pro minulost obyvatel tohoto podivného ostrova.

Za prvé je dnes už skoro jisté, že znalost písma si Rapanujci přinesli odjinud Připomínám si na tomto místě dávnou zdejší pověst, která říká, že král Hotu Matua přivezl s sebou ze své staré vlasti šedesát sedm kohau rongo rong. Jestliže si přinesli Rapanujci znalost písma odjinud, musím se samozřejmě ptát odkud. Rozluštěné texty nedávají zcela jednoznačnou odpověď na otázku původní vlasti Hotu Matuy. V náboženských zpěvech je však celá řada odkazů na Tahiti, Bora Boru, Moreu. Zejména se v nich ale často hovoří o ostrově Raiatea, ležícím severně od Tahiti. Jeden z textů například říká taura atua tapa pure toko Rangi Tea česky: Kněz počítá modlitby na počest obrazu božího (svaté sochy) Raiatei

O Raiatei je řeč několikrát. Dešifrátor rongo ronga také z textu vystopoval cestu nositelů budoucí rapanujské kultury. Jejími zastávkami byly zřejmě ostrovy Pitcairn, Mangareva a pak samozřejmě i Raiatea.

I když tedy Barthel neoznačuje výslovně Raiateu jako původní vlast Rapanujců i jejich vyspělé kultury, přesto výsledky jeho senzační práce na ni jasně ukazují. V textech je také často řeč o zemi jménem Hiva. K tomu musím připomenout, že v markézském archipelagu nacházíme několik ostrovů, jejichž jména jsou složena i ze slova Hiva (ostrovy Hiva Oa, Nuku Hiva). S Markézami a jejich obyvateli musíme tedy při dalším hledání dávnějších dějin Rapanujců a rapanujské kultury rovněž počítat.

Rozluštěné části kohau rongo rong ukazují konečně i na některé shody kultur obyvatel Velikonočního ostrova s kulturou novozélandských Maorů. Vysvětlení nalézám ve skutečnosti, že obě skupiny zřejmě dříve spolu žily v jediné společné pravlasti, v onom posledním Havaiki, jak říkali Polynésané (Budoucí Maorové, podle vlastních rodopisů, opustili Havaiki kolem roku 1350).

Konečně Barthelovy výzkumy prokázaly v písmu rongo rongo znaky pro některé věci, zejména rostliny, které se na Velikonočním ostrově vůbec nevyskytují, jež však znali předkové Rapanujců ve své původní vlasti. Ta, poněvadž se jedná převážně o rostliny tropické, musela ležet ve velice teplém podnebném“ pásmu Za všechny příklady uvedu alespoň chlebovník, s nímž se v dešifrovaném písmu často setkáváme, který však na Rapa Nui nikdy nerostl.

Naproti tomu ani vlastní texty, ani jednotlivé ideogramy, se kterými, se na rozluštěných mluvících holích setkáváme, nepřinášejí nejmenší důkaz o stycích Velikonočního ostrova s Amerikou, či dokonce o původu nebo jen ovlivnění rapanujské kultury Indiány Závěry Barthelových výzkumů byly zveřejněny až po skončení norské výpravy na Velikonoční ostrov Tyto výsledky však názory vůdce této expedice, slavného Thora Heyerdahla, jednoznačně vyvracejí

Má krátká pouť za tajemstvím nejpodivnějšího písma světa pomalu končí. Rongo rongo, jeho zvláštní znaky, je stejně slavným dílem obyvatel Velikonočního ostrova jako jeho obrovité sochy jeho kamenné svatyně

Homo sapiens umí hovořit. Ale jen Homo sapientissimus umí i psát. A patří k zázrakům, k divům dějin lidské kultury, že toto tajemství, toto veliké umění ovládl i obyvatel nejztracenější varty naší planety – polynéský obyvatel Velikonočního ostrova.

Dr. Miloslav Stingl

VESELÉ I VÁŽNÉ VYPRÁVĚNI O ČESKÝCH RADECH

VYPRÁVÍ RADOVAN SIMÁČEK

BUDYNĚ NAD OHŘI

HRAD, KDE SE PĚSTOVALA ALCHYMIE A ŘÁDIL STŘELNÝ PRACH

V dolním Poohří jsou nejvyhledávanějšími místy zámek v Peruci s pamětní síní Svatopluka Čecha, památníkem malíře Emila Filly, s Oldřichovým dubem a Boženinou studánkou, dále zámek v Libochovicích, rodiště Purkyňovo, a potom zdaleka viditelný Hazmburk, Máchou milovaný Hanžburek, připomínající svou siluetou Bezděz.

Poněkud ve stínu těchto tří významných památníků stojí gotický hrad Budyně.

Budyně byla od nepaměti královským majetkem. V původním dvorci, později na hradě, sídlil králův vladař, spravující hospodářství a okolní vsi. První historická zmínka o Budyni je z r. 1173, kdy si ji pro sebe vymmil král Vladislav – skoro bychom řekli jako jakýsi královský výměnek –, když se vzdával vlády.

Koncem 13. století tu bydlila Grifina Haličská, vdova po krakovském knížeti, které byl tento královský majetek zastaven odměnou za služby, jež poskytla králi Václavovi II. v jeho úsilí o získání polské koruny. Kněžně Grifině byla také svěřena výchova mladičké nevěsty krále Václava II. Elišky Rejčky, než dospěla v ženu.

S výjimkou krátkých období, kdy pokladnu panovníků plnilo kutnohorské a jihlavské stříbro, neoplývali čeští králové právě penězi. Stalo se pravidlem, že si v peněžní tísni vypomáhali prodejem korunních statků nebo je alespoň dávali do zástavy za poskytnuté půjčky. Pokud zástavní držitel prováděl na hradu nějaké stavební úpravy, činil tak s povolením krále a zpravidla také na jeho účet. O prostavěnou částku se pak zvyšovala zástavní suma, kterou král musil zaplatit, chtěl-li hrad s panstvím dostat zpátky. Většina hradů však nebyla vyplacena a dostala se postupně do dědičného vlastnictví feudální šlechty. Tento osud stihl Budyni už za lehkomyslného Jana Lucemburského, který ji nejprve zastavil dvěma německým šlechticům a potom směnil se Zbyňkem Zajícem z Valdeka za hrad Žebrák.

Pán z Valdeka si tenkrát postavil na hoře Klapý, kde dříve stávala nevýznamná tvrz, nový pevný hrad a nazval jej Hasenburgem, Zajícovým hradem, lidově Hazmburkem. Zajícové z Hazmburka drželi Budyni až do začátku 17. století, kdežto Hazmburk s Libochovicemi prodali už v polovině 16. století Lobkovicůrn. Pravý rozkvět Budyně spadá právě do období, kdy ji Hazmburkové po odprodeji ostatního hazmburského panství učinili svým hlavním sídlem.

Husitské války se této oblasti Poohří celkem vyhnuly. Mikuláš z Hazmburka, zvaný Budyňský, byl mnohem méně výbojný než jeho příbuzný pan Vilém, sezením na Hazmburku, který několikrát vojensky zasáhl ve prospěch Zikmundův. Na pevný Hazmburk si však husité netroufali; vypálili jen libochovickou tvrz, Budyně zůstala ušetřena.

Jinak tomu však bylo v době poděbradské. Jan Zajíc z Hazmburka, seděním na Budyni, jemuž společně s bratrem Oldřichem patřila také Kost, Hrubá Skála, Oltařík a Žirotín, byl předním účastníkem Panské jednoty zelenohorské, jež zdvihla válku proti Jiřímu Poděbradskému, přihlásil se k uherskému králi Matyášovi, když si osoboval českou korunu, přijal od něho jmenování kancléřem Království českého a nakonec na Budyni vpustil Matyášovu posádku. Vojsko Jiřího Poděbradského oblehlo proto několik hazmburských hradů a některé z nich dobylo. Budyni sevřely oddíly vedené královým synem Jindřichem z Minsterberka a hejtmanem Mikulášem Střelou z Rokyc. Král Jiří by se rád zmocnil přímko osoby pana Zajíce, aby ho jako zajatce mohl vyměnit za svého syna Viktorina, jenž upadl do zajetí Matyášova. Ale panu Zajíci se podařilo z Budyně upláchnout k Žitavě, kde už sbíral vojsko Jaroslav ze Šternberka, aby je vedl na pomoc obleženým hazmburským hradům. Jindřich Minsterberský a Střela z Rokyc zanechali tudíž obležení Budyně a vypravili se k Žitavě, odkud se pak válka přenesla dál do Lužice a Slezska. Když Jan Zajíc z Hazmburka r. 1495, už za krále Vladislava Jagellonského, zemřel, oslavil ho katolický pán Bohuslav Hasištejnský z Lobkovic jako „ozdobu vlasti, nejvyšší naději a podporu říše ku pádu nakloněné, hrdinu mečem i slovem, výtečný mravů vzor a slunce na sněmu jasné“. Z toho je patrno, že ocenění osobnosti může být rozličné. Že by byl Jan Zajíc z Hazmburka oporou země a ozdobou vlasti, když se vzbouřil proti svému panovníku a přijal na svůj hrad nepřátelskou posádku, nechce se opravdu věřit.

V pokojnějším 16. století proměnili Hazmburkové Budyni v pohodlné sídlo, vyzdobili ji četnými malbami a věnovali se tu pak svým zálibám. Jen jednou byl poklid na hradě výrazně porušen, a to v roce 1551, kdy se od svíčky vznítil prach uložený ve věži a nastal výbuch.

Jedenáct osob bylo zasypáno a zabito. Pán z Hazmburka i jeho dcera tenkrát z uleknutí onemocněli, ale věž a sesuté budovy byly zase opraveny.

Naši pozornost si zaslouží hlavně Jan Zbyněk z Hazmburka, který se ujal správy panství v r. 1585. Byl to pán, který miloval umění a vědy, mezi něž se tenkrát počítala i alchymie. Měl přebohatou knihovnu, která se po jeho smrti, jak už to bývá, rozprášila. Jeden svazek z ní se dostal až do knihovny vatikánské. Je to spis O vynálezcích hvězdářství, jejž sepsal Adolf Sebald z Vratislavi, zčásti a pobytu na Budyni. Slavný Tycho de Brahe věnoval panu Janu Zbyňkovi svůj spis Astronomie instauratae mechanica. Polák Bartoloměj Paprocký z Hlohol, spisovatel Diadochu, v němž se zabýval genealogií, pobýval něho na Budyni, kde těžil z rodinného archívu, a útulek u našel i Bavor Rodovský z Hostiřan, autor prvého českého spisu o alchymii a také kuchařské knihy, který hledáním kamene mudrců přišel o všechen majetek. Sám pan Zbyněk Zajíc z Hazmburka pak vynaložil na alchymii tolik energie a peněz, jež zmizely v bezedných kapsách rozličných dobrodruhů, vydávajících se za učence, že nakonec své statky neudržel, musil je rozprodat a zbytek života strávil u své choti na Brozanech, kde se nakonec trápil nad ztrátou veškerého jmění k smrti. Zemřel oku 1616.

S odchodem Hazmburků – přesně v předvečer třicetité vojny – nastal pro Budyni soumrak. Přešla napřed o majetku Šternberků, pak do rukou Dietrichštejnů, kteří si však oblíbili především Libochovice s nově upraveným zámkem. Budyně přestala být panským sídlem, kterým se staly Libochovice, a zámek neodvratně chátral. Konečnou ránu mu zasadil rok 1759. Za války Marie Terezie s pruským králem Fridrichem Velkým přitrhl sem pruský generál Schafgotsch a uložil městu výpalné 10 000 tolarů, 10 koní a 10 krav. Slevil sice na 500, ale když ani tuto částku Budyňští nesehnali, rozkázal město vypálit a jeho granátníci hned začali dům od domu zakládat oheň. Z hradu dal Schafgotsch vyházet zásoby obilí do řeky, pokoje vydrancovat, budovy zapálit a věž vyhodit prachem do povětří. Výbuchem byla báň věže vržena až na náměstí před kostelem. Vypráví se, že generál Schafgotsch se mstil na Budyni tak krutě proto, poněvadž když byl v rakouském zajetí právě zde na Budyni, místní děkan a vrchní ze zámku ho v kartách obrali o všechno a nechtěli mu pak půjčit do další hry. Zato prý bratr pruského krále Jindřich, když na vlastní oči uviděl zkázu městečka, jež několik let zůstalo pusté, daroval Budyňským 1000 zlatých.

V roce 1823 byl hrad v tak zuboženém stavu, že ze čtvercového zámku s vnitřním dvorem byla dvě křídla úplně stržena. Týž osud postihl i věže. Ze zámku zbývá tedy torzo, které při rekonstrukci bylo celkem šťastně doplněno hrazděným patrem a zastřešeno. Každému, koho jsem na Budyni zavedl, se tam líbilo. Ta hradní stavba, ozdobená arkýři a ohlodaná zubem času, jako by totiž ještě dnes byla obestřena zlatavým oparem tajemství. Snad je to velké tajemství zlata, snad tajemství věčného života, o nichž tu před mnoha staletími bádali bezejmenní alchymisté…

HAZMBURSKÁ SAŇ

Budyně – jako mnohé hrady jiné – měla svého draka. Visel vycpaný v radničním průjezdu, potom v hradním muzeu. Říkalo se mu hazmburská saň – to vzpomínkou na bývalé panstvo – a tvrdilo se, že hrozný drak žil v řece Ohři, kde dávil děti. Budyňští se prý zbavili saně tím, že jí předhodili tele vyplněné vápnem, saň tele sežrala, pak se napila – a vápno ji roztrhlo. O budyňském draku píše také Jaroslav Křenek v knížce nazvané Hazmburská saň. V pohádce o nešťastně lásce panoše Věslava z Košťálová k dceři zpupného Mikuláše Zajíce z Hazmburka Lucii. Skutečnost je však jiná. Šlo o vycpaného krokodýla, kterého prý ze svých cest přivezl Jan Zajíc z Hazmburka, nebo snad některý z Lobkoviců, sídlících v Libochovicích. Krokodýl byl původně zelený, ale místní vlastenci jej prý jednou nabarvili červenobíle.

DOBRODRUŽNÉ OSUDY KRÁLOVNY REJČKY

Protože výchova příští manželky krále Václava II. byla svěřena kněžně Grifině, jíž byl dán k užívání královský majetek v Budyni, můžeme snad předpokládat, že také Eliška Rejčka prožila alespoň kratičkou část svého pohnutého života v krajině nad Ohří, s řetězem homolí Českého středohoří na obzoru.

Eliškaj původním jménem Richenza, Rixa či Rejčka, se narodila r. 1288 jako dcera polského krále Přemysla Pohrobka. Otce ztratila v deseti letech, když byl úkladně zavražděn z návodu braniborských markrabat. Byla pak odvedena na jejich dvůr, kde žila v ústraní, než byla zasnoubena českému králi Václavu II., který soupeřil s Rejččiným otcem o polskou korunu. Sňatek měl vysloveně politické pozadí; král Václav jím chtěl posílit své nároky na polský trůn. Rejčce bylo teprve dvanáct let, když si brala o mnoho let staršího krále; z jeho dětí z prvého manželství s Gutou Habsburskou byla Eliška Přemyslovna přibližně stejně stará jako její macecha. Proto také sňatek z r. 1300 byl jen symbolický a mladičká nevěsta byla svěřena k výchově své příbuzné, kněžně Grifině, žijící už od r. 1291 u českého dvora. K plnoprávnému sňatku došlo teprve o tři roky později a teprve tehdy také získala Rejčka své druhé jméno Eliška či Alžběta. S králem Václavem měla dcerušku Anežku. Dva roky nato však neduživý král zemřel, a Eliška Rejčka tak přestala být královnou. Na trůn nastoupil Václavův stejnojmenný syn, který jako Václav III. byl r. 1306 zavražděn neznámým vrahem v Olomouci. Vymřel jím rod Přemyslovců…

Pro královnu-vdovu se otevírá nová naděje. Znovu se vdává, za Rudolfa Habsburského, který po Václavu III. nastupuje na český trůn. Eliška Rejčka je podruhé českou královnu. Žel, opět nakrátko. Už r. 1307 znovu ovdoví, když Rudolf Habsburský zemřel při obléhání Horažďovic. Před novým králem Jindřichem Korutanským musí Eliška dokonce prchnout do Rakouska. Teprve když došlo k smíru mezi Jindřichem Korutanským a Habsburky, mohla se vrátit do Čech. Byla bohatou vdovou, neboť jí byly od jejích královských manželů zastaveny jako věnná města Hradec, Vysoké Mýto a Chrudim. Za sídlo si zvolila Hradec Králové, kde založila kostel sv. Ducha.

Ani Jindřich Korutanský však nezůstal dlouho českým králem. Byl vyhnán Janem Lucemburským, který český trůn získal z rukou Elišky Přemyslovny, dcery Václava II. a nevlastní dcery Rejččiny. Eliška Rejčka, která byla dvakrát českou královnou, přirozeně žárlila na Elišku Přemyslovnu, že zasedla na jejím místě na Pražském hradě. Žárlivost mezi oběma ženami, pražskou královnou Eliškou Přemyslovnou a „hradeckou královnou“ Eliškou Rejčkou, se přenáší i do politických poměrů v Čechách, zejména, když se královská vdova Eliška Rejčka sblížila s ctižádostivým velmožem Jindřichem z Lipé z rodu Ronoviců erbu ostrve, který po jejím boku zaujal místo jejích zemřelých manželů. Napětí vyvrcholilo, když Jindřich z Lipé byl králem uvězněn na hradě Týřově a Rónóvici zvedli proti králi odboj. Nakonec došlo k vyrovnání, Jindřich z Lipé byl propuštěn. Protože ho jeho úřad i majetkové zájmy odvedly na Moravu, zdržuje se Eliška Rejčka převážně v Brně, kde založila klášter jeptišek cisterciánské řehole. Teprve když Jindřich z Lipé zemřel (1329), vrací se Eliška Rejčka zase do Hradce, kde roku 1335, sedmačtyřicetiletá, umírá. Pohřbena je však v klášterním kostele ve Starém Brně.

Jako paní zbožná a uměnímilovná, zanechala po sobě Eliška Rejčka kromě zmíněných staveb skvostně ilustrované rukopisy a památku ženy z královské krve, která podvakrát získala královskou korunu, aby ji vzápětí zase ztratila ranou nemilosrdného osudu.

BEZDĚZ

HRAD SPOJENÝ S JMÉNEM MÁCHOVÝM

Z požehnané roviny i z temene českých hor zdaleka viditelný dvojkužel Bezděze, korunovaný starobylým hradem – to není pouze zeměpisný nebo historický pojem. Zvěčněn Josefem Mánesem na staroměstském orloji jako symbol české krajiny, ozvučen Máchovými básnickými slovy o zemi krásné, zemi milované, stal se součástí českého národního povědomí; uchvacuje nás svou krajinnou krásou, rozhledem, který se odtud rozevírá po jednom z nejkrásnějších koutů naší vlasti; vzrušuje svou romantickou minulostí, zkazkou o vězni na Bezdězi, zveršovanou Svatoplukem Čechem, pověstí o tajné chodbě, o níž píše Eliška Krásnohorská v libretu k Smetanově opeře Tajemství, líčením bojů, které se tu odehrály, i postavami některých svých majitelů, do jejichž galerie patří i frýdlantský vévoda Albrecht z Valdštejna.

Hora Velký Bezděz jako by byla přírodou přímo předurčena pro mocný hrad. Výškou 638 m n. m. převyšuje okolní krajinu asi o tři sta metrů. Okolí Bezdězu bylo původně celé pokryto lesy, k nimž přístup znesnadňovaly mokřiny. Avšak i sem proniklo ve 12. století lidské osídlování. Tak byla pod kopcem založena osada Bezdězi, nazvaná po nějakém Bezdědovi; český král, jemuž patřila všechna okolní půda, dosadil tam svého vladaře-villica. Když byl do kraje vnesen čilejší hospodářský ruch obchodní cestou, vedoucí z Prahy přes Mělník do Žitavy, rozhodl se Přemysl Otakar II. postavit na hoře Bezdězu pevný hrad, který by chránil okolí a zároveň utvrzoval královskou moc v sousedství feudálních držav mocných Ronovců erbu zkřížených ostrví a Markvarticů erbu lva. Podle Zdeňka Kalisty (Město mezi horami, Liberec, 1969) zdá se ovšem pravděpodobným, že už předtím tu bývalo starší opevnění z druhé poloviny 12. století.

Stavba královského hradu Bezdězu byla zahájena v šedesátých letech 13. století a dokončena ještě za králova života, tedy před rokem 1278. Bezděz, který je vynikající ukázkou gotického stavebnictví, je dílem cisterciácké stavební huti. Ve středověku byla totiž stavební podnikatelství zvaná hutě většinou přičleněna ke klášterním řádům a svou povahou byla mezinárodní. V celkovém pojetí i výzdobě Bezděze se uplatňují původní burgundské prvky se znatelnými vlivy saskými. Pevnostní soustava hradu se opírá o dvě kulaté věže: 30 m vysokou Čertovu věz, zřízenou k ochraně brány, a Velkou věž, bránící vlastní hrad, která je vysoká přes 40 m, má průměr asi 10 m, obvod přes 20 a zdi 4 m tlusté. Vede na ni 164 schodů. Hrad měl s předhradím čtyři brány a jeho hlavní nádvoří uzavírají purkrabská budova a královský palác, k němuž je připojena hradní kaple s křížovou klenbou – jeden ze skvostů středověkého stavebnictví.

Když král Přemysl Otakar padl v utkání s Rudolfem Habsburským na Moravském poli, na den sv. Rufa r. 1278, svěřila se královna-vdova Kunhuta s králevicem Václavem braniborskému markraběti Ottovi, který skutečně přispěchal do Čech s vojenským doprovodem. Dohodl se s vítězem, že jako Václavův poručník bude po pět let spravovat České království. Období „Braniborů v Čechách“ patří k nejsmutnějším kapitolám našich dějin, neboť Otta Braniborský se svou družinou hleděli v zemi, kterou vzali „pod ochranu“, naloupit co největší kořist. Králevice Václava odvezl markrabě Otta jako cennou zástavu z Prahy na hrad Bezděz. Pozdější pověst snad poněkud zveličila utrpení „vězně na Bezdězi“. Hrad byl vybudován jako královské sídlo a králevic (původně s matkou Kunhutou, než se jí podařilo uprchnout) pobýval v královském paláci. Neměli tu však královský dvůr, ale jen hrstku služebníků, a hlavně tu žili jako rukojmí, ve vazbě. Ještě hůř bylo ovšem Václavovi, když ho z Bezdězu odvezli do Žitavy a potom do Branibor, kde opravdu nebyl ani náležitě zaopatřen.

Vazba králevice Václava na Bezdězi poskytla Svatopluku Čechovi námět k známé básni Vězeň na Bezdězi. Strážce Herrmann se chce králevici zavděčit polapeným ptáčkem v kleci, ale Václav pustí zpěváčka na svobodu. Herrmannovi vrací prázdnou klec se slovy:

„Syn Otakarův dar ti vrací s díkem:

on může být vězněm – nikdy žalářníkem!“

Tak jako kníže Soběslav I., když opevňoval Přimdu, netušil, že mu tu bude žalářován jeho syn, kněžic Soběslav, tak ani Přemysl Otakar II., když stavěl Bezděz, nemohl předvídat, že Bezděz poslouží k vazbě jeho syna. Rozhodně nesplnil Bezděz poslání, které mu uložil jeho zakladatel: aby byl oporou královské moci proti rozpínavosti feudálních pánů. Už za Václava II. byl totiž Bezděz zastavován bohatým šlechticům. Ze zástavy byl vyplacen teprve Karlem IV. „Otec vlasti“ vybral několik hradů, u kterých si výslovně přál, aby nebyly nikdy odtrženy z královského vlastnictví. Kromě Karlštejna patřily sem například Zvíkov, Přimda, Svojanov, Křivoklát a také Bezděz. Za Karla IV. byl také v r. 1366, přibližně sto let po založení městečka Doks, nadržen pod hradem velký rybník, dnešní Máchovo jezero. V kronice Beneše Krabice z Weitmile je o tom zaznamenáno, že císař

„zřídil a vybudoval pod hradem Bezdězem rybník, obdivuhodně veliký jako jezero. Toho času se také objevil v Čechách dosud nevídaný druh ryb, lidově zvaný parmy či vousáči, u veliké hojnosti, takže všechny vody jimi oplývaly“.

Václav IV. už opět zastavil hrad svému bratranci markraběti Prokopovi. Když se Václavův bratr uherský král Zikmund spolčil s odbojnými pány proti svému bratru, přitrhl vojensky k Bezdězu a podvodně vylákal Prokopa, který zůstal Václavovi věrný, z hradu, zajal ho a použil ho docela nerytířsky k vydírání: posádkám hradů, které odpíraly otevřít brány, vyhrožoval Prokopovou smrtí. Tak prý získal hrad Blaník, spíše však Blansko v severních Čechách. Opakoval se případ Falkehštejnův, jenže Prokop vyvázl nakonec životem. Na prahu husitských válek zastavil Zikmund bezdězské panství Janovi st. z Michalovic a od r. 1419 se potom už hrad nevrátil nikdy do přímého držení českých králů.

Po celé období husitské revoluce zůstal Bezděz protihusitskou baštou, kde nalezli útulek Zikmundovi přívrženci a kněží a mniši se svými poklady. Za Jiřího Poděbradského i za jagellonských a habsburských panovníků se pak v držbě Bezdězu vystřídalo několik rodů; jednotliví zástavní držitelé se snažili obohatit se co nejvíce kácením lesů, smolařstvím a hlavně rybničním hospodářstvím. Zato sám hrad, který postupně ztratil svůj vojenský význam, začal stavebně chátrat. Za Rudolfa II. bylo pak r. 1588 rozhodnuto nedávat už Bezděz do zástavy, ale prodat jej s konečnou platností. Získal jej dosavadní držitel Jan z Vartenberka, který už trvale přesídlil z nepohodlného hradu do zámku v Doksech.

V letech protihabsburského povstání 1618-1620 patřilo bezdězské panství Václavu Berkovi z Dube, jednomu z předáků odboje. Po Bílé hoře uprchl Berka před trestem ze země. Poddaní sedláci se sice pokusili Bezděz bránit, ale císařští Valoni odpor snadno překonali a hrad pak vyplenili a vypálili. Panství připojil k svému frýdlantskému vévodství Albrecht z Valdštejna

Valdštejn chtěl Bezděz původně přestavět na pevnost a skutečně taky začal se stavbou trojhranných bašt podle nové opevňovací techniky. Potom však podle slibu, jejž učinil v bitvě u Desavského mostu, chtěl na Bezdězi usadit augustiniány z Bělé. Těm se ale na hrad nechtělo a peníze určené na stavbu obrátili v jiné účely. Valdštejn tedy nechal augustiniány v Bělé a podle nového slibu, který učinil v bitvě u Lutzenu, věnoval bezdězské panství řádu montserratských benediktinů. Za pokračující války však obsadili r. 1642 Bezděz Švédové, drancovali odtud celé okolí a za ústupu zapálili hrad i vesnice pod ním…

Po skončení třicetileté války se okolní vylidněný kraj poněmčil příchodem nových osadníků a Bezděz se stal poutním místem sloužícím protireformaci. Montserratští benediktini, kteří měli hlavní sídlo v pražských Emauzích, totiž umístili v r. 1666 na hradě dotýkanou kopii Madony montserratské. V některém roce sem putovalo až 40 000 poutníků a bylo tu odslouženo 3000 mší. Jako památka na tyto pouti zbyla křížová cesta bílých kapliček, stoupajících k hradu.

Poutě přinášely klášteru obrovské zisky a to byl také hlavní důvod péče emauzských benediktinů o Bezděz,“ píše dr. Alois Mika v publikaci o Bezdězi (STN, Praha, 1961). „Mniši lákali z poutníků milodary, kupčili s odpustky a s různými ‚milostmi‘ nabízeli upomínkové předměty, a dokonce sami tiskli posvěcené obrázky Bezdězu. Nahromadili za svého působení obrovské bohatství. Obsáhlý soupis bezdězského pokladu svědčí o nesmírném majetku kláštera.“

V r. 1775 zasáhlo na Bezdězsko velké nevolnické povstání proti robotě. Jeden z ozbrojených selských houfů byl u Doks krvavě rozprášen vojskem. O tři roky později sem dolehla tzv. bramborová válka. Prusové krále Bedřicha, zvaného Velký, kteří opanovali velký kus severních Čech, obsadili hrad pod záminkou, že jim převor neodvedl včas celé výpalné. Ve skutečnosti se sháněli po bezdězském pokladu a počínali si přitom nejinak než Braniboři před půl tisíciletím. Generál Laudon se proti nim vypravil ve vší tichosti s dvěma sty Charvátů, přepadení bylo však odraženo. Prusové shazovali na útočníky dříví z hranice, srovnané na dvoře, a tu mimoděk našli pod dřívím hledané truhlice s pokladem. Když měli poklad, ztratili zájem o další obranu hradu. Sebrali truhlice a stáhli se z Bezdězu do bezpečí.

Za císaře Josefa II., který se jako osvícenec postavil proti výstřelkům církevního tmářství, byly pouti na Bezděz k zázračné sošce zakázány. Hrad tím přestal vynášet a propadl zkáze. Tenkrát prý hradní zdivo zakoupil jako stavební materiál jeden tkadlec. Vybourával dříví i co bylo železného, až mu uvolněný trám rozbil lebku. Oživení přinesly smutným zříceninám teprve nové pouti v druhé polovině minulého století; to však už nebyly pouti náboženské, ale národní. Zpočátku se jich účastnili i Němci souhlasící se státoprávním programem, který by českým zemích v rámci habsburské monarchie zaručil vysoký stupeň politické samostatnosti. Zároveň ožíval Bezděz zrozením turistiky a probuzeným zájmem o kulturní památky.

V osvobozené republice se o Bezděz staral Klub českých turistů. V r. 1938 se stalo neuvěřitelné: Mnichovským diktátem byl Bezděz, tak úzce spjatý s českým životem, odtržen od trosek československého státu. Tenkrát jeho silueta vyvolávala pocity smutku a hněvu, jež básnicky vyjádřil Fráňa Šrámek, když při pohledu na Bezděz od své Sobotky apostrofoval soboteckého básníka Václava Šolce, odpočívajícího na soboteckém hřbitově, trpkými verši:

Zlý žili jsme rok, Václave Šolci.

Z nás každý okoral zlých týdnů soli.

Co na nás z minulosti hledí,

všechno má výčitky tvář.

I vzpomínka na tebe, básníku náš,

i ta dnes bolí.

A přece blíž, podivně blíž,

jsi nyní s námi, Václave Šolci.

Snad i tys nesl s námi ten kříž.

Také teď k Bezdězi vyhlížíš,

kamenně mlčíš našimi ústy.

Na sklonku druhé světové války se i Bezděz dočkal osvobození. Památková péče zajistila jeho generální opravu, při níž byl mimo jiné břidličnou krytinou zastřešen purkrabský palác. Při opravách bylo použito k dopravě materiálu vrtulníku. A hlavně pak nákladového výtahu. Podobného výtahu, jakým mniši už za Valdštejna vytahovali náklady od úpatí hory rumpálem po žlabu z klád.

NA BEZDĚZI S KARLEM HYNKEM MACHOU

Karel Hynek Mácha miloval českou vlast, naše hory a kopce, zdvihající se nad úrodnou rovinou. Z Bílé hory nebo od novoměstského hřbitova se chodil dívat na vrcholky Českého středohoří. „Snad odlehlost jejich, snad vyvýšenost jejich na růžovém nebi jest, co touhu moji budí při spatření jich; touhu do dálky či touhu do výše,“ jsou Máchova vlastní slova. Zvlášť ho přitahovaly hradní zříceniny strmící na výšinách – Hazmburk, Kokořín, Bezděz. Okouzlen romantikou snažil se soustavně poznávat české hrady a podle vlastních zápisků jich za svého života spatřil nejméně 129; mnohé z nich navštívil několikrát. Několik jich zachytil i kresbou, například i Bezděz.

Jeho přítel o něm zaznamenal:

„Rád cestoval, ale vždycky jen pěšky. Radostí jeho bylo, když mohl prolézali staré hrady. Uměl pěkně kreslit, a nosil s sebou knížku, do které nakresloval hrady a to vždy z vícera stran/1

Kresbou nahrazoval dnešní fotografii. Chodec byl Mácha znamenitý. Sám si napsal do deníku:

„Ráno ve ¼ 7 vyšli jsme z Prahy; v 10 jsme byli v Jílovém“

Druhého dne už byli v Táboře. A tak to pokračovalo až do Itálie a zase zpátky!

Na Bezdězi byl Mácha vícekrát, ale doloženy jsou jen dvě jeho návštěvy. 1. srpna 1832 ve čtyři zrána vyšel z Prahy s přítelem Hindlem a noc strávili v kokořínských skalách, kde „ani nepodříml“. Pak pokračoval přes Housku. Už tenkrát na něho učinil Bezděz velký dojem. Z druhého zastavení na Bezdězi zanechal Mácha podrobný záznam, který mu pak posloužil za podklad k obrazu Večer na Bezdězi:

„Od východu nový měsíc vycházel, a veliký hiršbergský (dokeský) rybník se stkvěl polou v sluneční záři, polou v mdlém světle měsíce. Nad Hiršbergem (Doksy) hustý se dmul kouř, až pojednou rozevřev vyhlížel co obruba temná jasně krásného obrazu; neb za rozpuklinou jeho stál zřícený hrad Jestřábí, co loď mořská, v pestrých barvách oblé duhy jako za barevným závojem…

I mně zde bylo samotno a truchlivo. Ještě jednou prošel jsem zříceniny slavné, ještě jednou pohlédl jsem v zbořenou kapli, a pak jsem kráčel k nejvnitřnější bráně po hladkém velkém kamení asi přes sto kroků dlouhou cestou. Nade mnou se koupala veliká kulatá věž v čistém panršlku nového měsíce; okna zříceného kláštera v polosvětle míhala se pod ní; a vždy se mi zdálo, jako by vyhlídaly šedé hlavy zemřelých mnichů ze zřícené kobky své v tichou noc. Doleji stálo někdejší vězení krále Václava, rozeznávající se od kláštera starou černou stavbou, a nejblíž brány menší věž. Teď jsem došel brány; husté křoví zamezovalo východ, a z ní dolů houpal se štíhlý stromek, jako by pozdravoval odcházejícího. Po levé ruce vždy dolů po hoře stálo čtrnácte nově bílených kapliček, při kterýchž poutníci na křížové cestě pobožnost svou vykonávají. Vycházím z brány…“

Tak můžeme s Máchou prožívat tajemné nokturno, jež v jeho mysli vyvolával dotyk s hradními zříceninami, s jejich vzrušující minulostí i s krásami přírody, ozářené měsíčním světlem. V podobné romantické náladě nad bezdězským jezerem se rodila i Máchova nesmrtelná báseň Máj.

Obraz Jana Křtitele na hradě Valdštejně má prý Máchovou podobu. Svatopluk Čech v básni „Na Valdštejně“ vzpomíná proto šestadvacetiletého básníka s díkem za nehynoucí krásu jeho veršů:

„Však čarovný tvůj Máj nás jímá, stále svěží,

svým modrým jezerem, s tou bílou v dálce věží,

svou vůní opojnou, svým snivým lunným leskem,

svým sladkým blouzněním a přehlubokým steskem –

neb vším tím mluví k nám ta, která věčně žije,

ta ve všech podobách vždy božská Poesie.“

Nejvhodnějším průvodcem k Máchovu jezeru a na hrad Bezděz je tedy sám Karel Hynek Mácha. Tam si ho přestavte v rozvalinách kdysi královského hradu, když ho stihl „jasný, příjemný večer, jaký nastoupí po bouři polední.“ S ním poslouchejte, jak ztichle slavně hučí sy. Pak úplné ticho, jen z dálky ozývá se štěkot psů. Pomalu snáší se listí k zemi a cestu poutníkovu osvětluje slední zář protrženým mračnem…

Díky básníkovi za to, že nás učí dívat se a vnímat, cítit a zamýšlet se. Neboť Mácha si nezaznamenával do svého zápisníku jen dojmy, ale i reflexe.

ČERTI NA BEZDĚZU

Žili tu celkem tři. Po jednom z nich se jmenuje Čertova věž, po druhém Čertova zeď a třetího připomíná Čertův vrch. A ke všem třem se samozřejmě vážou pověsti,

Vsadil se čert s Matkou boží, kdo z nich do kuropění navrší vyšší horu. Čert se činil, kradl kámen i hlínu, dopouštěl se všelijakých podfuků, ale přece prohrál. Poctivá, vytrvalá práce zvítězila. Panna Maria navršila Bezděz, čert jen Čertův vrch. Zato se prý všemožně mstí těm, kdo na jeho kopec vystoupí, a strojí jim tam úklady.

Čertova zeď je vyvřelá skalní žíla, nešetrným lámáním kamene ovšem až na malé zbytky zničená. Jakýsi tajemný jezdec se prý kdysi vsadil s čertem, kdo z nich je rychlejší. Čert se chvástal, že je dokonce rychlejší než jezdcova myšlenka. Ať prý si jen něco myslí, a on to vzápětí provede tak rychle, že ho jezdec nedohoní. Pomyslil si tedy jezdec, aby čert postavil pod Bezdězem zeď! Sotva mu hlavou probleskl ten nápad, už čert začal stavět: a stavěl přesně tak, jak si to jezdec představoval. Práce mu jen letěla od ruky a jezdec měl co dělat, aby mu stačil. Ale nakonec přece jen čert – jako v pohádkách vždycky – prohrál. Jeho dílo, Čertova zeď, však zůstalo. Nejlepší pohled na ni je od Českého Dubu.

Na samotném hradě Bezdězi prováděli čerti všelijaké neplechy tak dlouho, pokud tam nevysvětili kapli sv. Michala, archanděla bojujícího plamenným mečem proti ďáblům. Čerti se pak stáhli z vnitřního hradu do Čertovy věže u třetí brány a odtud se zjevovali na cimbuří v podobě zvířat. Hlídali tam prý poklady. Nakonec zmizeli – buď že zmizely i poklady, nebo že zmizela víra v nadpozemské zjevy.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai