Pobřeží krve, Pevnost bílých mravenců

Ludvík Souček

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Obsahuje novelu Ďáblův prsten o francouzském vojáku Komuny uneseném mimozemšťany (jejím základem se stala Součkova divadelní hra Záhada SM, Dilia 1970) a titulní prózu, která je dobrodružným příběhem z africké džungle, v níž po návštěvě mimozemšťanů zůstali záhadní „bílí mravenci“ – umělé napodobeniny termitů, určené k vysílání zpráv na domovskou planetu návštěvníků. Kolonie bílých mravenců se pokusil zneužít šílený nacistický vědec, ukrývající se před spravedlností. Pevnost bílých mravenců vyšla ve druhém vydání (Albatros 1976) bez Ďáblova prstenu. Ve třetím vydání navíc povídka Kursk …

Pobřeží krve

1. KAPITOLA

Moře snilo svůj neklidný sen. Pod hustou přikrývkou šedé mlhy se převalovalo z boku na bok v táhlých a těžkých vlnách. Vše bylo studené, strnulé, bez života. I slunce jako by ztratilo odvahu prozářit svými paprsky mrazivou bezútěšnost samého konce světa. Jen tu a tam se v roztřepených chomáčcích mlhy objevil chladný náznak jeho oranžového kotouče.

Královstvím bílého ticha se jako přízrak zvolna sunula loď. Nadkošové plachty visely zplihle v nepatrném vánku, stejně jako španělská vlajka. Pod bachratou přídí se líně čeřila voda, jen zvolna rozhrnována lodním kýlem.

A přece to, co by snad suchozemec mohl pokládat za námořnickou idylu, je ve skutečnosti úporným zápasem mezi přírodou a lidmi. Neboť loď proplouvá Magalhãesovým průlivem! A každý námořník ví, že tato vodní cesta, spojující Atlantský a Tichý oceán pod jižním cípem amerického kontinentu, znamená nejtěžší zkoušku jeho řemesla.

Úspěch závisí na sehranosti posádky. Na postřehu muže, zavěšeného v lanových oporách předního stěžně a s píšťalkou v ústech připraveného okamžitě ohlásit nebezpečí – skaliska, břeh, mělčinu. Na obratnosti kormidelníka, který musí řídit loď při viditelnosti sotva pár metrů. Na rozvaze a zkušenostech kapitána, přecházejícího na zádi se složeným dalekohledem pod paži. Na schopnostech námořníků, porůznu zaměstnaných na palubě. Ale i na počasí, proudech, větru, mlze a na mnoha dalších okolnostech, které je dopředu těžké odhadnout a nemožné ovlivnit. To je Magalhãesúv průliv!

Muži pracovali úporně a mlčky. Neskutečné ticho bylo přerušováno jen vrzáním ráhen a občasným zarachocením kladky. Pušky připravené na předním poklopu paluby svědčily o tom že přírodní živly nejsou to jediné, co udržuje posádku ve stavu nejvyšší pohotovosti.

„Paluba, pozor! Z levoboku se blíží něco tmavého. Asi člun,“ zaznělo náhle ze strážního koše.

Chlapi Se nahrnuli na levou stranu, pušky v dlaních. Dlouho neviděli nic, z mlhy k nim doléhalo jen pravidelné šplouchání. Po chvíli, která napjatým nervům připadala nekonečná, se objevila tmavá skvrna, pomalu se přibližovala a nabývala jasnějších obrysů. Ale teprve na vzdálenost nějakých třiceti metrů mohlo cvičené námořnické oko určit plovoucí předmět bezpečně.

Byl to malý indiánský člun, zhotovený ze stromové kúry. Seděli v něm dva tmavovlasí lidé s krátkými pádly v rukách, žena na přídi, muž vzadu. Navzdory chladnu byli oba od pasu nahoru nazí. Jejich oděv – kožešiny – ležel uprostřed na hromádce, z niž se ozýval dětský pláč. Ze člunu vystupoval namodralý kouř.

„Pan, pan,“ volal Indián a zvedl pádlo na znamení mírumilovných úmyslů.

„Chtějí jen chleba, pane! To malé křičí hlady!“ obrátil se mladý kormidelník s neskrývaným soucitem na kapitána, menšího holohlavého muže kolem padesátky.

Ten místo odpovědi vytáhl z nepromokavého pláště mosazi zdobenou pistoli, krátce zamířil a vystřelil. Kulka pleskla do vody těsně u člunu a prška vody pokropila jeho posádku. Námořníci s puškami se Chystali následovat přikladu svého velitele.

„Nestřílet, dokud nedám povel,“ houkl kapitán, zjevně rozladěný neúspěšným pokusem.

Nebylo toho však zapotřebí. Indiánům docela stačil první důkaz smýšleni bílých. Rychle obrátili člun a po několika záběrech pádlem se rozplynuli v šedém přítmí. Teprve pak se kapitán vrátil k poznámce svého kormidelníka.

„Jste ještě příliš mladý a nemáte žádnou odpovědnost. Pro vaše útlocitné srdce si ty opice nepustím k tělu. Víte, kolik jich může čekat kolem v mlze?“

Na kormidelníkovi bylo vidět, že nesouhlasí. Netroufal si však odporovat, ostatně na to ani neměl čas.

Právě v té chvíli se otevřely dveře na zadní části lodi.

Stanul v nich čtyřicátník v tmavém městském obleku. Slámově žluté vlasy prozrazovaly, že příchozí není Španěl jako ostatní na palubě. Ze světlovlasého pána vyzařovala zámožnost. Svědčila o ni zakulacená postava, a zejména oděv. Všechno, od vrzavých střevíců až po šosatý kabát z prvotřídní anglické látky, bylo stejně elegantní jako nevhodné pro dlouhou námořní cestu. Muž šel s módou své doby. Na promenádě kteréhokoli z evropských velkoměst poloviny devatenáctého století by měl nepochybně úspěch. Na jedenapadesáté jižní rovnoběžce, uprostřed zarostlých námořníků v hrubých vlněných kazajkách se vyjímal přinejmenším nepřirozeně.

„Co se děje, kapitáne?“ Tvrdá španělština s výrazně cizím přízvukem jen potvrdila to, co naznačila barva vlasů. Otázka měla být vyslovena bezstarostně, ale neklidné těkáni modrých oči prozradilo strach.

Kapitánův hlas se nahrbil. Z prvního po Bohu se stal zaměstnanec, uctivě odpovídající na dotaz představeného.

„Malá návštěva, pane Marschaale! Indiáni z Ohňové země. Kdybyste se plavil ještě padesát let, druhé takové zloděje na světě nenajdete.“

„Jenom nepřehánějte! V životě jsem potkal spoustu pořádných zlodějů a moje sbírka se rozrůstá. Neustále!“

Cizincův ironický tón přinutil kapitána vzpomenout si na nikoli nepatrnou částku, za kterou přijal jako cestujícího pana Marschaala a další Holanďany.

„Je mi nesmírně líto, že jsem vás polekal,“ odpověděl protiútokem s hranou pokorou. „Ale opravdu se nedalo nic jiného dělat. Olověná kulka je v těchto místech nejlepším dorozumívacím prostředkem.“

„Mne jste nepolekal,“ nasupil se Holanďan k velké Španělově radosti a zkusil mužně vypnout hruď. Gesto se dvakrát nepovedlo, místo prsou zdůraznilo spíš zaoblenou břišní partii. „Ale jsou tu dámy, nezapomeňte! A znáte ženské.“

Kapitán zdvořile mlčel.

Naslouchající kormidelník směl být méně zdrženlivý. Přehodil žvanec žvýkacího tabáku z jedné strany úst do druhé a vyplivl jej tak, že proud hnědé sliny dopadl na palubu několik centimetrů od Holanďanových střevíců. Přitom neustále sledoval plachty a tu a tam pohnul loukotěmi kormidelního kola, aby udržel loď ve směru a zároveň využil sebemenšího závanu slabého, nepravidelného větru.

Hrozící bouři zažehnalo nové vrznuti dveří. Na palubu vběhla mladá panská s bílou zástěrkou a s čepečkem v plavých vlasech.

„Milostivý pane.“ obrátila se holandsky na svého krajana a zaměstnavatele, „milostivá paní si přeje vědět, proč se tady střílelo a proč se k ní nevracíte.“

„Vyřiď paní, Antje, že se nemusí ničeho obávat. Zahnali jsme jen člun s divochy. Všechno je v nejlepším pořádku. Zakouřím si a hned jsem zpátky dole.“

Kormidelník mrskl zálibně okem po odcházející. Litoval ji, stejné jako před chvílí cítil s hladovými Indiány. Život je nespravedlivý! Jeden smí všechno a druzi aby kolem něho poskakovali. Kdyby tak on, kormidelník na lodi Joven Daniel, mohl rozhodovat o světě…

Naneštěstí pro svět mu nebylo dopřáno dokončit reformátorské úvahy. Právě v tom okamžiku totiž ucítil, jak se pod jeho rukama uvolnilo kolo kormidla.

„Vítr ustal úplně, pane,“ zahlásil mrzutě kapitánovi. „Kormidlo je volné, ztrácíme rychlost.“

Kapitán přelétl očima plachty i to málo, co bylo vidět kolem lodi.

„Dobrá, spustíme kotvu na přídi a počkáme na vítr.“

Pak se obrátil k Holanďanovi, který mezitím vytáhl ze šosu kabátu dýmku, naplnil ji tabákem ze zdobeného váčku, zapálil stříbrným křesadlem a labužnicky pokuřoval.

„Nedá se nic dělat, ale budeme tu muset na nějaký čas zakotvit, pane Marschaale! V úžině je dost silné proudění, mohlo by nás odnést na mělčinu nebo na skaliska. Bez větru to nepůjde.“

Oslovený nechtěl ani slyšet.

„Vyloučeno! Zůstat tady, uprostřed divochů? Se slabými ženami?“

„Tato loď má osm děl, pane Marschaale! Mám čest vás ujistit, že z každého z těchto děl dovedeme vystřelit velice přesně a že…“

„Kašlu na vaše děla. Podívejte, zaplatil jsem vám dost za to, že mne a moji společnost dopravíte co nejrychleji do Peru. Podtrhuji, co nejrychleji! Nemám tedy nejmenší chuť trčet tu za svoje peníze a čekat bůhvíjakou dobu na vítr. Jistě se najde nějaké řešeni. Můžete třeba… třeba spustit člun a táhnout loď veslováním. Ano, to je ono! Lidí na to přece máte dost.“

Byl to laický návrh, mnoho zbytečné dřiny pro nejistý výsledek. Ale kapitán viděl, jak se ten samolibý osel nadmul pýchou, že našel východisko. Strach se spojil s hlouposti a nikdo na světě mu už tu pitomost nerozmluví. Konečné budiž, všechno zlé je k něčemu dobré, alespoň bude možno zaměstnat posádku. Nejhorší na lodi jsou rez a zahálka.

Kapitán zavolal důstojníka.

„Pane Munizago, zapískejte nástup obou hlídek! Jednu si vezmete na starost vy, druhou pan Rodriguez. Dáte spustil velký člun, po šesti mužích k veslům. Hlídky střídat po dvou hodinách veslováni.“

Píšťalka svolala posádku. Muži vyběhli z přídního prostoru na palubu, obratně spustili na vodu člun a připevnili ho lanem. Za chvíli se loď dala opět do pohybu. Vlekla se těžce jako postřelená kachna, ale plula.

Míjela hodina po hodině. Námořníci u vesel proklínali vyschlými ústy mlhu, bezvětří, ale ze všeho nejvíc zatraceného holandského všiváka. Jejich znechucení důstojnici se už postarali o to, aby každý věděl, komu vděčí za tyto galeje. Aspoň kapku rumu kdyby dal rozdat, vydřiduch!

Pozdě odpoledne se dostali z mlhy. Stalo se to tak náhle, že zatímco vlečný člun brázdil jasné, moře, lano za nim trčelo do bílé tmy a jen jeho napjatá poloha dosvědčovala, že na konci je připoutána těžká loď.

Před očima unavenýma dlouhým půstem se rozevřel nádherný pohled na Magalhãesovu úžinu. Nepluli jejím středem, ale při pravé straně, blíže jižnímu cípu jihoamerické pevniny. V podvečerním slunci zářily v dálce vrcholky zasněžených hor. Po levé straně se hrozivě táhla černá linie nízkého břehu Ohňové země.

Kapitán uchopil dalekohled a namířil jej na obzor. Měl by být spokojen, ale námořnický instinkt ho varoval. Všechno šlo zatím příliš hladce.

Před vyplutím ze Španělska zapálil v chrámu Panny Marie v Cádizu tlustou svíci za šťastný návrat. Byla to rozumná investice!

Nejedna dobrá loď se z Magalhãesova průlivu nikdy nevrátila. Většinou zmizely beze stopy, nezůstal po nich doslova ani hřebík. Co nezničily hrozné bouře, to rozkradli Indiáni, chtiví každého kousku kovu.

Kapitán Miguel Osorio byl starý mořský vlk. Vždyť tuto obávanou cestu podnikl už pětkrát, z toho třikrát jako samostatný velitel lodi. Ale vždy měl pocit, že je v úžině poprvé. Pokaždé musel čelit jiným nástrahám a v uhni nových nebezpečí zapomínat na staré zkušenosti. Pokaždé znovu s obdivem pomyslel na Magalhãese, který tu před více než dvěma staletími proplul jako první. Sám proti ustrašené, hladové a vzpurné posádce, bez mapy, jen s fanatickou vírou, že někde musí existovat paso-průliv, rozdělující Ameriku. To byl námořník! Kapitán dosáhl věku, který už ze zásady straní minulému před přítomným. Kdepak dnes…

Mezitím se setmělo. Mužům v člunu a na lodi tma nevadila, spolehlivou orientaci jim zajišťovala jak jasná hvězdná obloha, tak ohně po levé straně. Zvláštní, tajemné ohně, které nahánějí strach proplouvajícím posádkám; planou ve dne v noci, stále stejně velké, jen silný vítr mění jejich tvar. Pověra, ta kmotra každého námořníka, praví, že oheň sálá z díry v zemi, že je čtyři až pět sáhů dlouhý a pálí daleko víc než obyčejný plamen, že je to dílo pekelné a domorodec pak služebníkem ďábla. Neboť jen spřeženci pekel mohou žít v tomto studeném a nehostinném koutu světa. A kdyby jen žit, oni si ještě chodí polonazí, jen s kusem kožešiny přes sebe! Něco takového by přece křesťan, člověk nepodporovaný nečistými silami, nemohl vydržet. Kapitán sám neměl v této věci pevný názor. Pro jistotu se pokřižoval.

Nejraději by odvolal chlapy z vlečného člunu. Tady a za jasného počasí jsou v bezpečí. Hlídka zpozoruje každý pokus Indiánů o útok a jeho osm děl se už postará o odpověď. Beztak by to nebylo nadlouho, protože kde se rozptýlí mlha, tam bývá vítr za dveřmi. V rozpacích přistoupil kapitán ke kormidelníkovi.

„Něco nového?“

„Myslím si, že stojíme, pane. Už hezkou dobu pozoruju tamty dva ohně a jejich vzájemná poloha se nemění. Proud je příliš silný a naši u vesel ho neutáhnou. Zbytečně rasujeme lidi;“

Kapitán stále váhal. Kormidelník měl samozřejmě pravdu. Jenže zakotvení se neobejde bez hluku, rachot kotevního řetězu v průvlačnicí vyžene pana Marschaala z kajuty a bude zle. Určitě nespi strachy. Ale i kapitán se bál.

„Počkáme ještě hodinu,“ rozhodl nakonec. „Do střídáni další hlídky. Když se nic nezmění, zakotvíme. Za hodinu, dřív ne.“

Než se otočil, zdálo se mu, že v kormidelníkových očích zahlédl výsměch. Zatracený Holanďan!

Škoda že nemohl odmítnout, když ho španělské úřady vyzvaly, aby na svoji rychlou a bezpečnou loď vzal jako cestující významného holandského diplomata s rodinou. Věděl dobře, co ho čeká, ještě než pana Marschaala vůbec uviděl. Znal ty zazobané hlupáky, pro které je moře louži, námořník ožralým povalečem a kapitán lepším sluhou. Ale právě proto, že je znal, netroufal si říci ne. Život je dlouhá cesta s řadou Magalhãesových průlivu. Stačí chvilka nepozornosti, a kapitán skonči tam, kde před lety začal u kormidla nebo jako podřízený důstojník. Kdepak, Miguel Osorio není takový bloud jako jeho kormidelník. Pro marný donkichotský boj s odvěkým řádem věcí se na stará kolena nepřipraví o své těžko získané postavení; a hlavně o budoucnost.

Neboť kapitán má sen. Krásný sen, jaký se může zrodit snad jen za tichých nocí na prázdné palubě lodi.

Není daleko chvíle, kdy se vrátí z poslední plavby. Ještě jedna dvě cesty Španělsko-Peru-Španělsko a jeho prostornou kapitánskou kajutu obsadí nástupce. Domovem Osoriova stáří se stane Jižní Amerika, přesněji věčně zelený kraj u La Sereny, kde jediným příznakem zimy bývá sníh na špičkách vzdálených hor. Na tomto příjemném místě si koupi nebo vybuduje statek a k němu si v městečku pořídí dům. Vidí ho do nejmenších podrobností, dobrý španělský dům, celý z kamene, s železnými tepanými mřížemi na oknech a balkónech. Dost si během služby našetřil a o zbytek se postarají ti, od nichž to vždy nejméně očekával, jeho dcery. Doma často žehral na to, že mu Bůh nedopřál mužského potomka. V Evropě je s dcerami kříž, dostat je pod trochu slušný čepec dá spoustu práce. Tady v Americe platí opak, jako ostatně v mnoha jiných věcech. Žen je tu stále ještě málo a španělské krasavice s dobrou krvi představuji opravdový kapitál. Starostlivý otec už jej dokáže moudře investovat. Postará se o to, aby jeho zeťové přinesli do manželství nejen mužnou sílu, ale i peníze, zlato, úspěch. A taky nějaký ten zvučný titul – kapitánovu tajnou slabost.

Do hezkých snů se vloudila přítomnost. Ohleduplně, jako by chtěla ještě zlepšit dobrou náladu osamělého muže. Ponořen do myšlenek procházel se kapitán po velitelské palubě sem a tam, od jednoho zábradlí k druhému. Pojednou si uvědomil, že při cestě k pravému boku cítí na tváři nepatrně silnější chlad než za chůze opačným směrem. Dal zavolal důstojníka.

„Pane Munizago, myslím, že se blíží vítr. Sledujte ho, a jakmile trochu zesílí, dejte napnout víc plachet! Až budeme mít dostatečnou rychlost ke zdolání proudu, odvolejte člun! Muži na palubu, prázdný člun prozatím do vleku, pro případ, že by vítr – nedej Bůh – znovu ustal.“

„Podle rozkazu, pane!“

Kapitánova předpověď se zanedlouho vyplnila. Vítr skutečně zesílil, ráhna se s pronikavým skřípotem natočila jeho směrem, zarachotily kladky. Loď s nadmutými hlavními plachtami brzy dostihla člun a z něho se vyšplhala na palubu unavená posádka. Pod přídí se znovu začeřila voda.

Kapitán vychutnával rozkoš, jakou cítí každý námořník při pohledu na napnuté plachty. Zdá se, že svíce v Cádizu nehořela nadarmo. Z nejhoršího jsou venku, ještě pár dni plavby na sever a budou opět mezi svými. Kapitán se přistihl, jak si polohlasně odříkává jména přístavů, které na ně čekají. Valdivia, Valparaiso. La Serena. Mollendo, Pisco, Lima, Guayaquil. Sladká křesťanská jména, dýchá z nich bezpečí, španělský jazyk, španělský životni styl ženy za vějíři, opojné víno z chilských rév, čerstvé ovoce, čerstvé maso, a dokonce – pro námořníka ha dlouhé cestě představa nejsvůdnější – čerstvá voda.

Kapitánovu náladu pozdvihuje i vědomi, že se za pár dni zbaví protivných Holanďanů. Také jejich peníze mu pomohou uskutečnit sen z La Sereny. Ještě jedna dvě plavby…

Do klidné noci zářily hvězdy netečné k lidským touhám. Joven Daniel plul vstříc svému osudu.

2. KAPITOLA

Tři hodiny po půlnoci obepluli mys Frowaid a za svítáni už směřovali k severozápadu. K polednímu vítr opět zeslábl a začalo pršet. Mokré plachty však zůstaly slušně nadmuty, takže cesta pokračovala, i když pomaleji.

Po dvou dnech nepřetržité služby se kapitán mohl opět zúčastnil oběda se svými pasažéry. Lpěl na tomto ceremoniálu s podivínskou vytrvalostí, třebaže se při něm k smrti nudil, a dbal na přísné dodržováni všech zásad staré etikety. Byl příliš Španělem, než aby si uvědomil komický rozpor mezi formou a obsahem. S pravou kastilskou obřadností se podávalo věčně stejné nasolené hovězí a vepřové, luštěniny a tvrdé suchary, z nichž bylo před servírováním třeba vyklepat červíky a pilousy. Jen zřídkakdy zpestřily stravu pomeranče a citróny, nakoupené ještě na východním pobřeží Ameriky. Jídelní lístek na dlouhé námořní cestě opravdu není pro labužníka. V tomto případě nezmohly nic ani peníze pana Marschaala.

Když kapitán vstoupil, cestující už seděli kolem dlouhého stolu. V čele samozřejmě ti nejvzácnější, pán a paní Marschaalovi a jejich dvě dcery, dvanáctiletá a čtrnáctiletá. V nelehké službě u této rodiny si vydělávali na svůj chléb Ruyschovi, manželé středních let; on jako tajemník pána, ona – společnice pani. Dalšími pasažéry byli pan Grol a paní Grolová; pan Grol byl kazatel, který pojal úmysl hlásat Indiánům v Peru evangelium. Je-li nejpotřebnější vlastnosti misionáře sebeodříkáni, měl vousatý nadšenec dobrou průpravu z manželství. Byl, jak se říká, pod pantoflem, neustále obskakoval svoji věčně churavou ženu, zahrnoval ji pozornostmi i přikrývkami a snažil se plnit její četná a navzájem si odporující přáni. Na konci stolu společnost skromně, ale půvabně doplňovala vychovatelka Marschaalových dcer paní Straaíenová, rázná čtyřicetiletá vdova zamilovaná do svých svěřenek opětovanou láskou, a mladá služka Antje.

Po slavnostním obědě – na počest obepluti Jižní Ameriky byl obětován poslední vepřík ze skromných zásob čerstvého masa – se rozvinula konverzace, do níž kapitán nemohl zasáhnout. Hovořilo se totiž holandsky, tedy řečí, kterou nejen neznal, ale přímo nenáviděl. Odjakživa ho rozčiloval jazyk plný hlásky ch a často dával k lepšímu vousatý vtip, že holandština není řeč, ale krční choroba.

Seděl tedy vzpřímen, s myšlenkami u kormidla, a vybraným způsobem vyprazdňoval láhev dobrého vina, jednu z bohatých Holanďanových zásob.

Z celé společnosti dovedli jakžtakž španělsky pouze pan Marschaal, který se na něj tu a tam nedbale obrátil s nějakou hloupou otázkou o námořnictví, a pak kupodivu ta půvabná plavovlasá panská, s níž hovořit mu ovšem bránily společenské přehrady. A tak se osamocený a unavený kapitán snažil ze všech sil potlačit zívání a toužebně čekal na chvíli, kdy se bude moci zvednout a pod záminkou naléhavých úkolů odejit. Přesto byl přesvědčen, že jeho přítomnost na obědě je nutná, že dává cestujícím, především dámám, pocit bezpečí.

Další dny vydatné pršelo, jako téměř vždy v těchto šířkách. Vítr stačil jen na pomalou plavbu. Joven Daniel se obratně proplétal mezi nesčetnými ostrovy a ostrůvky lemujícími jižní cíp kontinentu.

Posádka byla ve dne i v noci ve stavu pohotovosti. Dělmistr nabil všechna děla a udržoval u nich zapálené doutnáky. Indiáni se však nepřiblížili, jen dvakrát se v dálce mezi ostrovy objevila jejich plavidla. Jednou to byly dvě osamělé kánoe, podruhé dobrých dvacet člunů, obsazených většinou muži.

Koncem třetího týdne vypluli z oblasti ostrovů, ocitli se na širém moři a zamířili na sever.

I počasí jako kdyby vzalo na vědomí, že opustili pohanský svět a blíži se zpátky ke křesťanům. Těžká mračna se počala trhat a poodhalila kousky čisté oblohy. Paprsky slunce se dotkly nasáklých plachet a zvedly náladu na lodi. Na kluzkých prknech paluby znovu opatrně stanuli cestující, dlouhé dny uvězněni v tmavých kajutách. Moře bylo poměrně klidné, jen nevysoké vlny kolébaly lehce lodi, a tak se i dámy daly zlákat k procházkám na čerstvém vzduchu.

Při jedné z těchto procházek zamířil znamenitě naložený pan Marschaal ke kapitánovi.

„Milý pane, vypadá to, že nejhorší část cesty jsme šťastně překonali. Co dalšího nám chystá moře, ó služebníku velkého Poseidona?“ ( Poseidon – bůh moře)

„V této chvíli jsme asi tak na úrovni ostrova Chiloé, pane Marschaale. Za dva dny bychom měli připlout do přístavu Valdivia. Tam doplníme zásoby, především vodu. Potom se vydáme vzhůru podél pobřeží do Valparaisa. Cestu odhaduji na čtyři pět dní, všechno ovšem závisí na sile větru. S díkůvzdáním Poseidonovi za šťastnou plavbu doporučuji počkat aspoň do té doby, než mineme sedmatřicátý stupeň jižní šířky. Tam už bývají bouře jen zřídkakdy.“

„Chcete tím říci,“ naráz, znejistěl Holanďan a pohledem překlenul pohodu moře i oblohy, „chcete tím říci, že tady jsou bouře častým hostem?“

„Mám zásadu,“ bavil se námořník, „snižovat v hovoru s cestujícími nebezpečí, které jim hrozí. Tuto zásadu porušuji jen tehdy, když se přesvědčím, že mám co činit s opravdovým mužem. Tedy i v tomto případě. Ano, pane, bouře zde jsou časté a zlé.“

„Ale kapitáne, myslím, že se jen děláte důležitým,“ nutil se diplomat do úsměvu. „Váš krajan Magalhães by pro nic za nic nenazval tento oceán Tichý.“

„Za prvé to nebyl můj krajan, ale jen Portugalec ve španělských službách.“ Po této urážce Osorio pro jistotu sklopil zrak. „A za druhé měl v tomto ohledu doopravdy štěstí, moře bylo tehdy vskutku výjimečně klidné. Čekal je tu ovšem horši nepřítel, hlad. Jedli krysy.“

Pan Marschaal se otřásl.

„Něco takového se nám stát nemůže,“ pokusil se nakonec o vtip, ale do smíchu mu už nebylo. „A pokud jde o to druhé, my Holanďané se nějaké té bouře nebojíme.“

„Nejsem sebevrah, pane,“ osmělil se naslouchající kormidelník, když se vznešený pasažér vrátil zpět k dámám. „Ale kdyby se nějaká ta bouře přihnala, utěšovala by mne aspoň myšlenka na podělané kalhoty toho panáka.“

Kapitánovo pokáráni nešlo od srdce.

Dva dny po tomto rozhovoru Joven Daniel skutečně zabočil do ústi široké řeky. Byl to ideální přistav, schopný poskytnout útočiště celému loďstvu. Uprostřed zátoky kryté vysokými břehy ležel malý ostrůvek. Z něho se tyčilo honosné sídlo chilského guvernéra, kostel a pár domů, to vše chráněno opevněním, jehož zubatá horní plošina se ježila hlavněmi velkých děl. Podobné opevněni bylo možno spatřit i naproti, na severním břehu pevniny.

V bezpečí takto zajišťovaném přírodou i lidmi loď zakotvila. Kapitán dal spustit člun, aby mohl odevzdat poštu a dohodnout nákup zásob. Při této příležitosti pozval dospělou a vznešenou část cestujících – pány Marschaala, Ruysehe a Grola s manželkami – k prohlídce přístavu Valdivia.

Přijeti překonalo všechna očekávání. Na úpatí ostrůvku uvítal návštěvníky guvernérův adjutant, mladý poručík. Oznámil, že má čest být plně k službám dámám a pánům, zatímco Jeho Excelence guvernér projedná s kapitánem úřední záležitosti. Potom zve nejvyšší hodnostář přístavu vzácné hosty do svého paláce na návštěvu a skromný oběd.

Zdvořilé přivítání všechny okouzlilo. Pan Marscháal je přičítal věhlasu své osoby, ostatní Holanďané vyhlášené španělské pohostinnosti a přirozené touze dozvědět se novinky z Evropy. Jen kapitán tušil skutečné důvody a v duchu si mnul, ruce.

Chilské panství na jihu té podivně protáhlé země mělo velmi slabé kořeny. Několik málo opěrných bodů španělských dobyvatelů a jejich dědiců – republiky Chile – představovalo spíše symbol moci než moc skutečnou.

Pravými pány ohromného území jižně od řeky Bio-Bio byli původní obyvatelé, araukánští Indiáni. Rozeni válečníci, výborné organizovaní, s několikanásobnou početní převahou udržovali obyvatelstvo měst ve stálém strachu. Nikdo nevěděl, zda se zítra neobjeví před bránami indiánští jezdci, aby jim zapálili střechu nad hlavou a pobili všechno živé.

Nevelké posádky tomu mohly těžko zabránit. Chybělo všechno – vojáci, zbraně, munice. Donekonečna se jejich velitelé obraceli na hlavni město Santiago se žádostí o pomoc, ale ta nepřicházela. Nakonec byl každý rád, když s domorodci vyšel jakžtakž po dobrém. Vládl nejistý mír s řadou krvavých přestávek.

Když Joven Daniel vplul do zátoky, situace se znovu vyostřila. Araukáni byli v pohybu a čekalo se, kde udeří. Guvernér sepsal novou naléhavou žádost o podporů při obraně jižní chilské výspy. Kapitán Osorio se uvolil dopravit dopis do místa své příští zastávky – Valparaisa – a odevzdat ho tam k další suchozemské cestě do Santiaga. Za tuto službu mu guvernér poskytl kromě čerstvé vody i něco potravin, třebaže ani těch nemělo obklíčené město nazbyt.

A tak když se navečer kapitán s rozjařenou holandskou společnosti vrátili z příjemné návštěvy u guvernéra a jeho choti, byly zásoby naloženy a loď připravena k vypluti.

Téhož dne zvedl Joven Daniel kotvu.

Nazítří se pan Marschaal probudil pozdě. Už dlouho se tak dobře nevyspal, už dlouho se necítil v tak výtečné náladě.

„Skromný“ oběd u vysokého chilského úředníka ho vzpružil. Nepostaraly se o to jen vybrané lahůdky, dvojnásob chutné vedle odporně jednotvárné lodní stravy. Po nekonečných týdnech se znovu setkal s lidmi svého rozhledu i postavení, schopnými mluvit o něčem jiném než o mořských proudech a síle větru. V duchaplném rozhovoru obstál znamenitě, přestože jeho španělština má daleko k dokonalosti. Ano, sem patřil, tady byl doma, zatímco ten nafoukaný španělský kapitán seděl po celou dobu jako ryba na suchu. Tihle námořnici jsou prostě nemožní, jakmile slezou z lodního můstku. Už jich má plné zuby, ještě štěstí, že se co nevidět jeho a jejich cesty navždy odchýlí. Svůj k svému.

V zajeti příjemných úvah oblékl se pan Marschaal s obvyklou pečlivosti a vyšel na palubu ke krátké procházce před snídani. Po několika krocích zůstal stát jako přibitý.

Nebe ještě včera modré se přes noc zatáhlo od obzoru k obzoru. Zejména východní horizont zahalily těžké mraky. Ještě tísnivějším dojmem však působily změny na lodi.

Na palubě se nacházela celá posádka, námořníci skasávali řadu plachet a upevňovali lana. Všichni pracovali mlčky, soustředěně, s nezvykle vážnou tváří. Kapitán udílel úsečné rozkazy, ustaraní důstojníci je opakovali a přísně dohlíželi na jejich rychlé a správné plněni.

Pan Marschaal přistoupil k zaneprázdněnému kapitánovi.

„Hrozí nám nějaké nebezpečí?“ zeptal se přiškrceným hlasem. Dobrá nálada zmizela rychleji než slunce.

„Čekáme bouři. Ještě štěstí, že vás Holanďany nějaká ta bouřka nevyvede z míry,“ neodpustil si kapitán, ale okamžitě zvážněl. „Musím vás požádat, abyste se vrátil do kajuty. Bohužel se vám nyní nemohu věnovat, ani odpovídat za vaši bezpečnost zde na palubě.“

„Je to opravdu tak zlé? Proč tedy k čertu neplujem ke břehu?“

„To by byla sebevražda. Míříme naopak od pobřeží, protože také bouře jde z té strany. Na volném moři je naše jediná naděje. Znám svoje povinnosti, věřte mi,“ předešel námořník chystané Holanďanovy námitky. „Vyřiďte, prosím, dámám a pánům, ať v žádném případě, rozumíte, v žádném, neopouštějí kajuty, dokud jim nevzkážu. A řekněte jim,“ dodal kapitán tiše, když se cestující užuž otáčel, aby s velikou ochotou vyplnil svěřený mu úkol a zmizel tak z nebezpečných míst, „řekněte jim, že povedu loď, jak nejlépe budu moci. Ostatní je v rukou božích.“

Uvnitř už věděli o blížící se pohromě. Ohlásila se řadou neblahých příznaků – náhlou tmou, silným kymácením lodi, hvízdáním větru a vrzáním lodního trupu.

Pan Marschaal shromáždil své krajany ve společné kajutě a tlumočil jim Španělova slova. Čas se nekonečně vlekl. Ovzduší smrtelného strachu násobil jak malý prostor tmavé kajuty, tak především trpná nečinnost. Muži nahoře, bojující svůj zápas se živlem, na tom byli lépe než ti, jimž bylo souzeno jen čekat na výsledek.

Potom pan Grol zapálil svíci a počal se modlit cvičeným hlasem profesionála:

„V úzkosti duše voláme k tobě, Hospodine. Shlédni na nás, jak jsme zkroušení a v nebezpečí života! Zaštiť nás, ó pane, pláštěm své dobroty a měj s námi slitováni! Smiluj se nad námi, kteří jsme na této lodi, smiluj se nad všemi, kteří v úzkosti procházejí touto bouří! Nedopusí, aby tvé živly…“

Náhle se loď prudce naklonila a zdálo se, že se každou chvíli obrátí dnem vzhůru. Z přišroubovaného svícnu vypadla zapálená svíčka a do tmy kajuty se ozval hrozný praskot. Pak se plavidlo pomalu a jakoby neochotně začalo narovnávat. Nevrátilo se však do původní polohy, ale zůstalo silné nakloněno na bok.

Na palubě se rozpoutalo peklo.

Náraz bouře byl tak silný, že přes nadlidské úsilí kormidelníka otočil loď. Pod náporem vichru se Joven Daniel téměř převrhl. Plachty se vzduly, vyprázdnily a znovu naplnily dalším poryvem. Nový úder větru zlomil oba stěžně jako zápalky.

První podlehl mladý kormidelník. Strašný náraz na přetížené kormidlo ho vymrštil přes palubu do divoce vířících vln.

Změť plachet, stěžňů, ráhen a lan na pravém boku stočila loď do zoufalé polohy. Tato zátěž vlekla plavidlo po moři, bránila mu manévrovat a vzdorovat tak těžkému vlnobití. Vysoké vlny tloukly do nastaveného boku a bylo jen otázkou času, kdy se v obšívce lodi objeví první trhlina.

„Sekery!“ zařval první důstojník, který ani za této situace neztratil přehled. „Přetínejte lana! Musíme se toho svinstva zbavit.“

Několik lodníků následovalo jeho příkladu a počalo bušit do lan, poutajících zátěž k trupu bezmocné lodi. Joven Daniel se pomalu napřimoval.

Mezitím přiskočil kapitán k osiřelému kormidlu. Zatočil jim doprava i doleva, ale bez žádoucího výsledku. Kolo se otáčelo zcela volné, kapitánovy ruce necítily odpor!

Zlomené kormidlo znamenalo téměř jistý konec. Co bylo platné, že se námořníkům podařilo odsekat změť stěžňů, lan i ráhen a že se loď narovnala, nakolik to dovolil vichr.

Na zadní palubu vběhl důstojník s další jobovou zvěstí:

„Hlavní stěžeň srazil do moře skoro celou jednu hlídku, pět nejzkušenějších lodníků.“

Ještě tohle! Už z Evropy vypluli s posádkou slabší o dva lidi, v Brazílii dezertovali další dva, kterým se nechtělo dolů do Magalhãesova průlivu. Osorio měl v úmyslu doplnit stav, ale spěchající Holanďan nedovolil. Zaplatí oba, jeden za hloupost, druhý za to, že se jí nedovedl postavit. Kapitán si s lehkým údivem uvědomil, že vůči Marschaalovi už necítí žádnou zášť.

„Pane Rodriguezi, zdá se mi, že nepracuje kormidlo. Pošlete někoho dolů, ať se podívá, otáčí-li se hřídel. Třeba jenom prasklo tažné lano.“

Slabá naděje žila několik okamžiků, než se lodník vrátil se zprávou, že kormidlo je úplně polámané.

Z ráhen povalujících se po palubě vybral kapitán dva kusy, dal je svázat, upevnit na silné lano a spustit z přídi do moře. Toto rozhodnutí poněkud zlepšilo situaci. Svazek ve vodě brzdil a zpomalil tak chod lodi. Navíc se Joven Daniel stočil přídí k vichru i vlnám, čímž se zastavil nápor moře na odkrytý lodní bok.

Námořníci zatím odřezali cáry plachet i kusy lanoví. Na zmrzačenou loď byl truchlivý pohled. Z pyšného plavidla zůstal holý trup, z něhož vyčnívaly pahýly stěžňů, zlomených asi sáh nad palubou.

Krátkého oddechu využil kapitán k rychlé poradě s důstojníky. Vítr línal loď severozápadním směrem, šikmo k pobřeží. Zachránit by se snad mohli pouze v tom případě, když je živly vrhnou do nějaké zátoky, nebo ještě lépe do ústí řeky. To je ovšem zbožné přání, neboť málo členité tichomořské pobřeží Jižní Ameriky poskytuje podobný úkryt zřídka. Přitom loď bez kormidla nemůže v nejmenším ovlivňovat svoji dráhu, je zcela v nelítostných rukách bouře a oceánu.

Podle odhadu důstojníků zbývaly do ztroskotání asi dvě hodiny. Kapitán dal připravit a napůl uvolnit záchranný člun, který jako zázrakem vyvázl bez pohromy. Nevěřil v možnost, jeho použití, nesměl však opominout nic, co vrhalo stín naděje, a pozvedalo tak ducha posádky.

Bouře pokračovala s neutuchající silou. Muži se přidržovali zbytků palubního zábradlí s pohledy upřenými vpřed. Nakonec spatřili to, co se děsem očekávali – rovný obrys pevniny zdobený bílou krajkou příboje. Úchvatný rozsudek smrti! V té chvíli zašel kapitán za cestujícími.

Ve společné kajutě bylo šero a ticho jako v hrobce. Jen duchovní se polohlasně modlil, nezdálo se však, že by to ostatním přinášelo úlevu.

Několika slovy vysvětlil Osorio situaci. Nic nezakrýval, naopak požádal přítomné, aby se připravili na nejhorší.

Třebaže vyděšený diplomat nepřekládal, ze Španělova hlasu poznali všichni pravdu. Pani Marschaalová se rozeštkala a přitiskla k hrudi obé dcery. Její nářek zbavil manžela poslední špetky sebeovládání.

„Kapitáne, zachraňte nás,“ zaječel a klesl před starým námořníkem na kolena. „Nebudete toho litovat, dám vám…“

„To už opravdu není v mé moci.“

Útrpně hleděl Osorio na lidskou trosku, která byla ještě včera zosobněním úspěchu. S blahobytným panem Marschaalem měl muž u jeho nohou společnou už jen víru, že všechno na světě lze koupit.

„Mohu vám poradit pouze jedno, dámy a pánové. Pokuste se překonat strach a vyjděte na palubu! Moře bývá někdy milosrdné. V každém případě naléhavě doporučuji následovat příkladu pana Grola a obrátit duši k Bohu. Neboť zázraky dokáže činit jen on.“

Právě ve chvíli, kdy kapitán opouštěl kajutu, tragédie vrcholila. Jeho lidé propadli panice a odhodlali se k zoufalému činu. Spustili záchranný člun a naskákali do něj v bláhové naději, že se jim veslováním na lehké lodici podaří prorazit příboj.

Bezmocně přihlížel kapitán pokusu, který nemohl skončit jinak. Mužům se sice s nesmírnou námahou podařilo odrazit od lodi a odveslovat několik sáhů, když vtom se přihnala obrovská vlna, nadzvedla člun jako skořápku a vši silou jim mrštila proti lodní přídi. Výkřik hrůzy zanikl v praskotu drceného dřeva a drcených kosti. Potom všechno zmizelo ve zpěněné vodě.

Kapitán pomalu vystoupil na zadní palubu, svlékl těžký, vodou nasáklý kabát a pokřižoval se. Ubožáci! Ne proto, že zemřeli o několik okamžiků dřív než on, ale měli umřít, jak žili – jako muži, jako Španělé. Takový už je osud námořníka, moře je mu vším, často i místem posledního odpočinku.

V předsmrtných úvahách kapitán nepostřehl, že dveře za ním se otevřely. Objevili se v nich holandští cestující, navzájem se podpírajíce. Když však spatřili nepředstavitelnou spoušť na palubě a naplno uslyšeli hřmění příboje, polekaně vcouvali zpět. Jen Marschaalův tajemník Ruysch chvíli váhal, nakonec však přece jen následoval ostatní.

Kapitán byl naprosto klidný. Pomodlil se a trpělivě očekával smrt, sám na lodi, kterou nezradil. V posledních okamžicích myslel na ženu, dcery, ale ze všeho nejvíce na vysněný statek u La Sereny, který se už nikdy nerozezvučí hlasem jeho vnoučat. Konec přišel rychle. Jedna z vysokých vln zvedla bezmocnou loď a vrhla ji proti břehu. Náraz zcela rozdrtil přední část plachetnice. Jen řezbami zdobená záď se vzdorně tyčila nad běsnícími vlnami oceánu.

3. KAPITOLA

Tichomořské bouře mívají vlastnost nájezdníků; mizí stejně rychle, jak se objevily. Zdálo se, že zkáza velké lodi živly uspokojila. Vítr se pomalu tišil, vlny dorážející na vrak ztrácely výšku i sílu.

Minula noc, v ranním rozbřesku se hlásil den plný pohody, den prozářený sluncem na čistém modrém nebi. Toliko úzký pruh mraků u východního obzoru vzdáleně připomínal včerejší spoušť.

Zázračná proměna nezachránila loď, ale její trosky. Čněly z vody necelých sto metrů od příboje, na jehož okraji se s křikem shlukovali pestrobarevní mořští ptáci.

Tam, spodní částí ve vodě, leželo tělo španělského kapitána. Mrtvý měl obličej v písku a rozhozené ruce, jako by chtěl v poslední chvíli obejmout zemi a odprosit za to, že ji zrazoval životem námořníka.

To vše spatřil jezdec, blížící se podél pobřeží. Zastavil koně z lehkého klusu a potom jej znovu prudce pobídl do příkrého svahu nad pláži. Krásný vraník se vyšplhal nahoru jako kočka a oba zmizeli za převisem. Po krátké chvíli se jezdec objevil na srázu přímo nad ztroskotanou lodi.

Byl to mladý muž, ještě ne třicetiletý. Černé oči hleděly ostražitě z širokého indiánského obličeje s dominantou vysedlých lícních kostí. Horní část bronzově hnědého těla kryl tmavomodrý přehoz s třásněmi, krášlený bílým ornamentem lomených pruhů. Dlouhé vlasy poutala páska z barevné tkaniny, na niž se chvěly drobné stříbrné přívěsky. Stříbrné náramky zdobily zápěstí obou rukou. Stříbrem se honosilo i španělské sedlo, na němž mladý Indián spočíval, bosé nohy zaklesnuté v bohatě řezaných třmenech.

Dlouhou chvíli stál jezdec nehnutě, v pravé ruce pušku, v levé uzdu a upřeně pozoroval vrak. Náhle vyrazil zvláštní chvějivý výkřik. Za několik okamžiků napjatého nasloucháni vykřikl stejným, z přírody odposlouchaným způsobem. Zřejmě chtěl zjistit, zda se na lodi objeví nějaké známky života. Když se tak nestalo, otočil koně a tryskem vyrazil do vnitrozemí.

Asi hodinu potě, co jezdec zmizel, vynořila se v otvoru po vyvrácených dveřích ke kajutám na zádi postava. Bylo takřka nemožné rozpoznat v ní obtloustlého elegána, který předevčírem oslňoval společnost u chilského guvernéra.

V potrhaných šatech, rozcuchaný, s ošklivým šrámem přes obličej vykročil pan Marschaal po šikmé palubě. S údivem zíral na pusté pobřeží, bez nejmenšího pohnutí vzal na vědomí mrtvolu kapitána Osoria. Potom se pustil do prohlídky zbytků lodi, jejíž pevné konstrukci vděčil za svůj život. Na rozbité přídi několikrát zabouchal na poklop, za kterým spávali námořníci. Protože se nedočkal odpovědi, poklekl a opatrně vlezl dovnitř. Ani lam, ani nikde jinde však nespatřil žádného z členů posádky, živého či mrtvého.

Na zpáteční cestě se v otvoru ke kajutám srazil s panem Grolem, stejně zbědovaným jako on sám.

„Zdá se, že jsme se zachránili.“ Pan Marschaal to neřekl nijak nadšeně. Situace ho k tomu také neopravňovala.

„Bůh nás zachránil,“ opravil ho duchovni. „To jest nás, kromě pana Ruysche. Právě skonal. Snažil jsem se mu poskytnout poslední útěchu. Ubohá paní Ruyschová je silně otřesena, obávám se. Ostatní dámy jsou myslím v relativním pořádku, pominu-li ovšem odřeniny a nervový šok, za tohoto stavu zcela pochopitelný.“

„Chudák Ruysch, měl se líp držet, když došlo k tomu strašnému nárazu.“ Pan Marschaal se nepokusil předstírat, že se ho tajemníkova smrt dotkla nějak zvlášť hluboko. Okamžitě se také vrátil k záležitostem živých.

„Ale co bude s námi? Ta španělská sebranka práskla do bot a nás tu nechala bez pomoci. Jenže já jim to spočítám. Jen co se dostaneme někam, kde existuji námořní soudy. To oni určitě oddělali vlastního kapitána, aby…“

Pan Marschaal se otočil směrem, kde ležel mrtvý námořník, a ztuhl uprostřed věty. Pobřeží už vůbec nebylo pusté! Okraj srázu nad mořem se naplnil jezdci na koních. Muži seděli bez pohnuti, jen ostrý vítr nadouval jejich přehozy a pohrával si s dlouhými vlasy bojovníku. Stejně jako dřív zaléhal od pobřeží jen hukot příboje a pronikavý křik mořských ptáku.

„Lidé, lidé!“ vykřikl pan Grol, spínaje ruce k obloze. Jeho hlas přivolal na palubu ženy. Přišly všechny kromě paní Ruyschové a zdály se být v lepši tělesné kondici než oba muži. Zaraženě hleděly na břeh.

„Lidé, jsou tu lidé! Bůh buď pochválen, teď jsme skutečně zachráněni,“ halasil dále pastor. Nikdo však nesdílel jeho svatě nadšeni.

„Snad máte pravdu, ctihodnosti,“ připustil nakonec váhavé Grolův společník. „Nejlepší bude, když se přebrodíte a pokusíte se s nimi domluvit. Koneckonců je to vaše povolání.“

Do debaty zasáhla paní Grolová.

„Myslím, pane Marsehaale, že je nezbytně nutné, abyste šli na břeh oba,“ řekla nezvykle energicky. „Vaše důstojnost, vaše znalost lidi, vaše skvělé vystupování, to vše jisté pomůže dohovořit se s těmi domorodci ke spokojenosti nás všech.“

Panu Marschaalovi se návrh, byť vyšperkovaný lichotkami, pranic nelíbil. S tichou výjimkou jeho ženy, která ho pevně chytla za ruku, se však všichni postavili na stranu paní Grolové.

„No dobrá,“ souhlasil nakonec neochotně. „Neboj se, Julie, nic se mi přece nemůže stát,“ přesvědčoval rovným dílem manželku i sebe sama. „Zaplatím jim a oni nám pomohou dostat se k bílým, k Chilanům nebo ke Španělům.“ Nedůvěřivě se obrátil na pastora: „Dovedete vůbec plavat?“

Duchovní na otázku neodpověděl. V misionářském zaníceni ji zřejmě považoval za nepodstatnou.

Když oba přelezli zábradlí a spustili se po silném laně, které viselo přes bok lodi z potrhané výstroje, ukázalo se naštěstí, že u vraku není žádná hloubka. Vytáhlému panu Grolovi sahala voda sotva po prsa, jeho společník na tom byl jen o málo hůř.

Po chvíli se obě mokré postavy dostaly na pláž. Zbýval poslední úsek cesty, dost příkrý písečný svah, na jehož vrcholku nehybně čekali jezdci.

Namáhavý výstup stál vyjednávače hodně sil. Oba se bořili v hlubokém, sypkém pisku, často museli lézt po čtyřech, aby zdolali zvlášť obtížná místa výstupu. Konečně stanuli před Indiány.

Ženy marně napínaly uši. Přes hukot příboje neproniklo na palubu jediné slovo. Jen z toho, co viděly, mohly odhadovat průběh setkání.

Nejdříve se ujal slova nedočkavý pastor. Mluvil vzletně jako na kazatelně, hojné gestikuloval, často pozvedal ruce k nebi. Po něm začal hovořit pan Marschaal. Jeho gesta byla daleko střídmější, obchodnická. Řečník ukazoval na sebe, na loď, pak do vnitrozemí a několikrát cosi vypočítával na prstech.

Když skončil, otíraje si rukou pot, nic se nedělo. Domorodci seděli nehnutě jako dřív, nedalo se poznat, jak na ně zapůsobily tirády duchovního a návrhy druhého vyslance, pokud jim ovšem vůbec rozuměli.

Po trýznivém čekáni ženy zpozorovaly, že se půlkruh jezdců přece jen pohnul. Z jeho středu vyjel na vysokém hnědáku muž v modrobílém přehozu s ostře červenou páskou přes čelo.

Klidně a beze spěchu začal cosi odepínat od sedla. Snad to byla pomalost jeho pohybů, co v trosečnicích vyvolalo dojem, že jezdec chová pokojné úmysly.

„Všechno je na dobré cestě,“ řekla pyšně paní Julie. „Můj manžel si je už omotal kolem prstu. Uvidíte, že teď dostane dárek na uvítanou.“

Následující vteřiny však rozhodly jinak. Indiánský bojovník konečně odvázal od sedla tajemný předmět – zdálky vyhlížející jako kámen přivázaný na provaze – a roztočil jej ve vzduchu. Když koule na konci získala rychlost, pohnul jezdec lehce rukou a rotující masa dopadla strašnou silou na hlavu pana Marschaala! Nešťastník se doslova sesypal na zem.

Znovu zasvištěla zbraň vzduchem a zasáhla další cil, lebku pastora Grola. Muž církve byl koncem svého krajana tak ohromen, že se nepokusil o útěk ani o obranu.

Ženy ovládla hrůza. Julie Marschaalová omdlela, ostatní se třásly, přitisknuté jedna k druhé.

První se jakžtakž vzpamatovala vychovatelka Rosa Straatenová.

„Rychle, Antje, do kajuty!“ vykřikla na služebnou, přiklekla ke své paní a rázně ji poplácala po bledých tvářích, až omdlelou přivedla k vědomi.

Antje zatím zahnala obě děvčata a odvlekla zlomenou pani Grolovou. Koutkem oka ještě zahlédla, jak Indiáni opatrně sjíždějí po písečném svahu, na němž se dosud zachovaly dva páry stop vedoucích na smrt.

Všechny ženy se znovu shromáždily ve společné kajutě, kde po celou dobu klečela pani Ruyschová nad mrtvolou svého manžela. Rosa se za pomoci Antje pokoušela nasadit vyvrácené dveře, tento úkol se však ukázal být nad jejich sily. Právě ve chvíli, kdy obě cloumaly dobře upevněným zařízením ve snaze zabarikádovat se, zazněl nahoře na palubě pleskot několika párů bosých nohou.

Ve výplni dveří, proti ostrému slunečnímu svitu stanula svalnatá polonahá postava indiánského náčelníka. V jedné ruce třímal dlouhou dýku, ve druhé onu zbraň, která před chvílí ukončila život obou Holanďanů, kamennou kouli na spleteném řemeni. Významně ji roztočil a dýkou ukázal velitelsky k východu na palubu.

Ženy poslušné vycouvaly ven. Jen paní Ruysehová zůstala klečet nad svým mužem, nevšímavá ke všemu, co se kolem ní dělo. Jeden z bojovníků k ni přistoupil, popadl její dlouhé vlasy, omotal si je kolem zápěstí a polopříčetnou bytost odvlekl. Poslední opustila kajutu Rosa.

Indián zavolal z paluby cosi na břeh a připravení jezdci se pustili do vody. Koně šli do příboje beze strachu, zřejmé zvyklí na moře a jeho vlny. První muž se přiblížil až k boku lodi a otočil koně směrem k pobřeží. Jeho druhové na palubě uchopili paní Julii a spustili ji jezdci do náručí. Ten si položil Holanďanku před sebe a s živým břemenem vyjel na břeh.

Podobným způsobem dopravili další Indiáni na pevninu pani Grolovou a Ruyschovou. Vdovy nekladly nejmenší odpor, jako loutky se daly naložit před jednoduché sedlo, ruce, nohy i vlasy ponořené v příboji.

Mnohem horši úlohu měl jezdec, jemuž připadla Rosa Straatenová. Bránila se jako kočka, používajíc zubů, nehtů i nohou. Vysoký bojovník nakonec ztratil trpělivost a svoji kopající a škrábající oběť jednoduše hodil do vody. Pani Rosa se vynořila zmáčená, poněkud zkrotlá a sama se brodila na pláž.

Když Antje a obě mladé dívky viděly, že odpor je marný, daly se bez vzdorování převézt na pevninu.

Jezdci shodili náklad na zem před koně bojovníka v modrobílém přehozu, který před chvíli zavraždil důvěřivé trosečníky. Starší prošedivělý muž, podle vystupování náčelník, přistoupil k zajatkyním. Mlčky si prohlédl a ohmatal kořist. Nejdéle se zastavil u Antje, dotýkal se jejích vlasů, šatů, jezdeckým bičem poodhrnul potrhanou sukni a spokojeně přitom pomlaskával. Dívka se neodvážila pohnout, bála se dát najevo pocit hnusu.

Po náčelníkovi přišli na řadu ostatní. Nejvíc se Indiáni zajímali o plavé vlasy Holanďanek. Z jejich údivu bylo patrné, že takové ještě nikdy nespatřili. Co chvíli do nich některý opatrně hrábl drsnou rukou a potom dlouze zkoumal, zda mu na dlani nezůstaly stopy zlaté barvy.

Vtom se z vnitrozemí přiblížila skupina asi šedesáti žen obklopených spoustou dětí. Hlučný zástup důstojné doplňovalo několik starců. Ti jeli na koních, zatímco ženy šly pěšky, každá s pořádným nákladem na zádech.

Z tohoto nákladu – především hrnců, pokrývek a kožešin –vyrostlo zanedlouho dost rozsáhlé tábořiště. Do jeho středu zavedli zajatkyně, položili je na teplý písek a svázali tak pevně, že se jim řemeny ze surové kůže zařezávaly do masa.

Když se indiánské ženy konečně nabažily pohledu na bílé sestry a jejich šaty, pustily se do přípravy jídla. Děti přinášely z pobřeží spousty lastur, jejich matky je otvíraly hrubými noži nebo tenkými kostmi a obsah házely do hliněných hrnců. Muži zatím vynášeli předměty z vraku lodi a chystali se zahrabat do písku těla kapitána Ósoria a tří Holanďanů. O svázané bělošky se nikdo nestaral. Přijaly to s úlevou, třebaže nevšímavost okolí pro ně znamenala hlad, žízeň, rostoucí bolest v příliš těsných poutech a muka na žhnoucím slunci.

Přes tyto útrapy to byl první okamžik klidu, úleva napjatým nervům. Všechny měly za sebou nejhorší chvíle života, každá ztratila někoho blízkého. Ale bolest nad těžkou ztrátou pomalu ustupovala před pudem sebezáchovy. Co ženy nejvíc deptalo, nebyly už hrůzy uplynulých hodin, ale mučivá nejistota, jaký osud jim přinesou hodiny příští.

„Určitě nás snědí, jsou to lidojedi.“ kvílela mladší z obou děvčat Marschaalových, Katje. Její drobná ramínka se otřásala pláčem.

„Nesmysl, děvenko, lidojedi jsou přece jenom v pohádkách. Uvidíš, že všechno nakonec dobře dopadne,“ utěšovala ji její vychovatelka.

„Opravdu vám závidím vaši vyrovnanost, Roso,“ ozvala se skomiravým hlasem Katjina matka. „Vám ovšem nezavraždili před očima muže. Když si na to jen vzpomenu! A když si pomyslím, co čeká nás. Snad by pro všechny bylo lepší být na místě našich mužů.“

„Takto se nesmíte rouhat, má drahá.“ napomenula ji vždy zbožná paní Grolová. „Jsme v jeho rukou a nemáme právo zasahovat do božích plánů, skutkem, ani pouhou myšlenkou.“

Antje se plané rozmluvy nezúčastnila. Starostlivě pozorovala paní Ruyschovou. Chudák na tom byla nejhůř ze všech: smrti svého manžela utrpěla těžký šok, jako by ztratila vůli k životu. Na prudkém slunci dostala horečku, blouznila a zmítala se v poutech. Kdyby jen Antje měla volné ruce, dovedla by pomoci. Vyznala se v tom.

Její otec, venkovský lékař, si přál syna. Rozhodnuti přírody prostě nevzal na vědomi a vychovával jedinou dceru tak, jako kdyby to byl chlapec. Často ji brával s sebou na návštěvy pacientů, neboť Antjina matka záhy skonala a o dítě se neměl kdo staral. Vnímavá Antje pozorně sledovala otcovu práci, a jakmile trochu povyrostla, směla i pomáhat při rozmanitých úkonech mnohostranné praxe venkovského doktora.

Když ji bylo patnáct, otec zemřel, chudý jako ti, které léčil. Sirotka vzali do domu jako lepši služku vzdálení matčini příbuzní. Příliš vzdálení, říkala si nejednou trpce v nelehké službě u zhýčkané a omezené páni Marschaalově. Ale povaha po tatínkovi jí nedovolila splácet zlo hněvem. A nyní, když si s nimi osud tak podivně zahrál, cítila dívka ke své velí telce upřímnou lítost. Jestliže ona, Antje, je na pokraji sil, jak teprve musí být rozmazlené amsterodamské dámě.

Dole u lodi zazněl křik. Přízrak nebezpečí znovu vydláždil unavené smysly žen.

Na planině se objevil hlouček jezdců. Dva vlekli cosi za sebou na dlouhých řemenech. V začínajícím šeru nebylo snadné předmět rozeznat. První se to podařilo Rose.

„Ježíši Kriste, oni našli kořalku!“ Jindy klidný hlas se tentokrát znatelně zachvěl.

Muži dovlekli soudek do tábořiště. Jeden z nich vyvrtal zátku, nastavil dlaň vytékající pálence a ochutnal.

Ostatní ho se zájmem pozorovali. Když viděli, jak se mužova tvář rozzářila spokojeností a jak si jejich druh znovu a znovu olizuje dlaň, začali sami horlivě vyprazdňovat obsah soudku. Někteří si k tomu přinesli hliněné misky, druzi se spokojili s hlubokými lasturami.

Do soumraku vzplanul oheň. Indiáni se kolem něho potáceli v marném pokusu o tanec, protože však pili alkohol jako vodu, za necelou půlhodinu se obraz podstatně změnil.

Nikoho už ani nenapadlo tančit. Opili seděli nebo leželi kolem soudku, z něhož volně vytékaly do pisku poslední kapky. Mnozí spali, jiní blábolili, sotva schopní pohybu.

Ani Holanďanky se neodvážily pohnout. Jejich tělesné útrapy se nezmenšily, jen sluneční žár vystřídalo prudké ochlazeni. Každá z nich byla však připravena raději zemřít, než aby přivolala pozornost věznitelů. Všechny mlčely, pouze pani Ruyschová vykřikovala z horečky cosi nesrozumitelného.

Smrtelná únava nakonec přece jen překonala strach. Toto vítězství však vysíleným ženám žádnou úlevu nepřineslo. Jedna po druhé upadala do snů právě tak těžkých, jako byla skutečnost uplynulého dne. Poslední usnula Antje. Budoucnost na ni hleděla zlýma očima starého náčelníka.

4. KAPITOLA

Slunce už stálo na obloze, když se Antje probouzela. Do polospánku konejšivě doléhalo šuměni moře. Blaženou chvíli se divče zdálo, že je znovu na ostrově Curagao, kam s ní kdysi její tatínek odjel za vidinou lepšího výdělku. Holčička si zamilovala tropický ostrov, barevný a křiklavý jako papoušek, a přišlo ji moc lito, když se po dvou letech otcova postonávání museli oba vrátit do holandské mlhy.

Antje otevřela oči dokořán a sen se rozplynul. Její spoutané krajanky dosud spaly. Jen lidi naprosto vyčerpané mohl nevzbudit nejdříve noční chlad a později ruch oživlého tábořiště.

Kolem planuly malé ohníčky, na nichž pilné indiánské ženy připravovaly snídani. Zato muži se jen těžko dostávali z kocoviny, pohybovali se mátožně a co chvíli hltavě pili z pramene pitné vody.

Pohled Antje se zastavil u pani Ruyschové. Třebaže vdova ležela jako ostatní – nehybně a s tváří k zemi – pocítila dívka zvláštní úzkost. S nemalým úsilím se vzepřela na rameni a převrátila se z boku na bok. Pak znovu a ještě jednou, až se tímto zdlouhavým a namáhavým způsobem přiblížila k cíli. V okamžiku, kdy po čtvrtém nebo pátém otočení nalehla loktem na ledově studenou paži, ustoupila předtucha jistotě.

Společnice paní Marschaalové se už budoucnosti nemusela obávat…

Antjin zděšený výkřik probudil ostatní. Rozespalé ženy si ještě nestačily vybavit všechny hrůzy uplynulého dne a už se musely vyrovnat s novým neštěstím. Paní Ruyschová přežila svého manžela sotva o čtyřiadvacet hodin.

V té chvíli se do tábora přihnala skupina asi třiceti jezdců. Vedl ji mladý Indián, který předešlého rána jako první pozoroval vrak lodí.

Nespokojeně se rozhlédl po okolí, jež dosuď neslo stopy včerejší pitky, a přiblížil se ke starému náčelníkovi. Ten vskutku nebyl naladěn na přátelský rozhovor; při vyprazdňováni soudku s kořalkou nijak nezůstával za ostatními a stále ještě pociťoval nepříjemné následky. A protože ani druhý se nepokoušel tlumit svoji rozmrzelost, rozmluva mezi oběma muži se záhy přiostřila. Když už se zdálo, že nezůstane u slov, mladší mávl rukou, obrátil koně a popojel k bílým ženám.

Ležely před nim špinavé, nečesané, v potrhaných šatech, zesláblé od hladu a bledé strachem. To vše si jezdec prohlížel pozorně, bez náznaku pohnuti. Jeho oči se nezdály tak zlé jako oči starého náčelníka, ale nebyl v nich ani soucit.

Proto všechny překvapilo, když muž seskočil pružně ze sedla, vytáhl nůž a – dříve než se Holanďanky stačily leknout – začal rozřezávat pouta zajatkyň. Když se dotkl studených rukou paní Ruyschové, na okamžik zaváhal. Nakonec také mrtvou zbavil pout a pokynul dvěma ze svých lidi, kteří bezvládné tělo odtáhli k pobřeží.

První projev lidskosti, s nímž se v zajeti setkaly, působil na ženy jako balzám. Praktické Rose dodal odvahy k prosbě o další milost. Zatímco si ostatní třely místa, na kterých pouta zanechala krvavé stopy, obrátila se k Indiánovi, prstem si ukázala do pootevřených úst a druhou ruku položila na žaludek. Muž porozuměl srozumitelnému gestu a zavolal cosi na tlustou stařenu, která si s ženskou zvědavosti vymýšlela práci poblíž zajatkyň.

Zanedlouho se před Holanďankami objevily dva hliněné hrnce. V prvním byla voda, z druhého se kouřilo a ostrá vůně dráždila prázdné žaludky.

Kromě hrnců přinesly indiánské hospodyně i několik prázdných a podlouhlých lastur. Ženy pochopily, že tyto lastury mají plnit úlohu lžic, a pustily se do jídla s chutí úměrnou dvoudennímu půstu.

Hustá polévka z mušlí a skopového masa vlila všem novou sílu. Sotva se dosyta najedly a napily, čekalo je další příjemné překvapeni. Jejich dobrodinec k nim znovu přistoupil a zeptal se španělsky, kostrbatě, ale srozumitelné:

„Seňoras blancas hablan espaňol?“ ( Bílé paní mluví španělsky?)

„Si, yo, un poco,“ (Ano, já, trochu.) odpověděla Antje jazykem, jemuž se obstojně naučila na ostrově Curagao.

Následoval dlouhý a pomalý rozhovor. Mluvil především Indián; s obtížemi, zvolna, každou chvíli se zastavoval, hledaje správný výraz. Několikrát mu napověděla sama Antje. Ostatní ženy bedlivě naslouchaly, i když z celé rozmluvy pochopily právě jen tolik, že je vedena španělsky. Jakmile se bojovník rozloučil, vyskočil na koně a odcválal směrem k pobřeží, otázky na dívku jen pršely. Zaražená Antje začala překládat, co slyšela a čemu rozuměla.

Mladý muž – představil se jako Werapil – byl jedním z náčelníků místních araukánských Indiánů. To on objevil na moři „velkou kánoi“, jak po svém nazýval loď Joven Daniel. Protože však jeho domov je dost daleko od pobřeží a protože hrozilo nebezpečí, že se znovu zvedne vítr a dokoná dílo zkázy, obrátil se Werapil s žádostí o pomoc na sousedního náčelníka Kurina, pozdějšího vraha pánů Marschaala a Grola.

Tento Kurin měl k pobřeží bliž, a proto přišel dřív. Ale místo aby využil času a dopravil cenné věci z vraku na pevninu, opil se i se svými lidmi do nemohoucnosti. Jen dík mimořádně příznivému počasí se tato nedbalost dá možná ještě napravit.

Bojovnici obou náčelníků tedy musí přenést kořist z lodi a rozdělit se oni. Hlavně druhý úkol nebude nijak snadný. Obě strany žádají větší podíl a uvádějí dobré důvody: Werapil okolnost, že loď objevil, Kurin se zase odvolává na indiánské zákony, podle nichž tomu, kdo zabije protivníka, patří celý jeho majetek. Spor je zásadní a naděje na dohodu malá. Proto pozvali Kurin i Werapil vyššího náčelníka – jeho jméno Antje v rozčilení přeslechla –, aby převzal svůj díl a rozhodl při.

Je v lidské přirozenosti, že černou beznaděj střídá stejně nezměrná víra. Ještě před hodinou měly všechny Holanďanky zato, že jejich osud je zpečetěn: Nyní po Antjiných slovech se jim naopak zdála záchrana otázkou nejbližší budoucnosti, možná příštích hodin. Pravda, mladý Indián jim nepřislíbil svobodu, ale co jiného se od něho dá čekat? Je sympatický, hezký a má styky s bílými, jinak by přece nemluvil jejich jazykem. Určitě je odvede někam do města, kde už se o ně Chilané postarají.

Dokonce i jindy střízlivá Rosa podlehla obecnému nadšeni. Nikdo si nepovšiml, že zamyšlená Antje se drží stranou, že klopí oči k zemi, že nesdílí radost spolu s ostatními.

Dole na pobřeží zatím vládl čilý ruch. Muži vyváželi z vraku lodi vše, co jim mohlo být k užitku. Vždy dva a dva koně spojili lasy vedle sebe a do takto vytvořených nosidel nakládali balíky, bedny a soudky. Jiní sbírali trosky, jež oceán vyplavil na břeh. Všechny předměty vršili na planinu uprostřed tábořiště, v bezpečné vzdálenosti od moře.

Werapilovi lidé přitom rychlosti a obratnosti daleko překonávali své druhy, stále ještě poznamenané divokou noci. Však také, jakmile jezdci přitáhli z lodi další soudky s kořalkou, nechal Werapil okamžitě vylit celý obsah do pisku. Kurin to pozoroval se zamračeným obličejem, ale špatné svědomí mu tentokrát nedovolilo postavit se na odpor.

Když už na lodi nezůstalo nic, co by stálo, za převezení, sešli se oba náčelníci k nové poradě. Ta se brzy změnila v hádku přičiněním neurvalého Kurina, jehož zbraň svištěla vzduchem po celou dobu rozmluvy. Werapil odpovídal pevně, ale klidně. Díky jeho zdrženlivosti oba přece jen dospěli k jakési dohodě, protože přistoupili k děleni kořisti.

Nejdřív přišly na řadu předměty nejcennější – pušky. Bílý muž míval v boji dva pomocníky – koně a potom zbraň, rozsévající smrt na dálku. Zatímco první nevýhodu Indiáni už dávno vyrovnali a stali se sami dokonalými jezdci, to druhé i nadále zajišťovalo protivníkovi převahu.

Proto ten mimořádný zájem o dvě pěkné lovecké pušky a několik těžkých námořnických ručnic vojenského typu. Náčelníci si je rozdělili spravedlivě, každému připadla polovina zbraní i munice.

Postupně se dostalo i na ostatní. Vyznamenán se cítil zejména ten, komu jeho náčelník přidělil věc zhotovenou z kovu. Araukánšti Indiáni nedovedli vyrábět železo, a proto každý nůž či sekera, ale i docela obyčejný hřebík pro ně znamenaly hotový poklad. Ostatní se museli spokojit s potravinami – hlavně moukou a lodními suchary – nebo s látkou či částí oděvu.

S rostoucím neklidem pozorovala Antje shon na planině. Ještě silněji než strach z budoucnosti ji v této chvíli trápily výčitky svědomí.

Proč jenom nedokázala řici ostatním celou pravdu o rozmluvě s Werapilem? Proč nenašla odvahu sdělit, jim, že když Indián hovořil o děleni, zmínil se nejen o předmětech na lodi, ale i o živé kořisti? Na dívčinu při mou otázku, co s nimi věznitelé zamýšlejí, náčelník neodpověděl, později však ještě jednou opakoval stejná slova – živá kořist! V poslední chvíli se Antje rozhodla nechal si celou věc zatím pro sebe. Nebyla si jista, zda dobře rozuměla Werapilově nevalné španělštině, a nechtěla předem děsit svoje spolu trpitelky. Při pohledu na bezmeznou radost ve tvářích nešťastnic ji však napadlo, že dobrý úmysl nebývá zárukou dobrých výsledků.

Zatím si jich ale nikdo nevšímal. Indiáni byli zcela zaujati navršeným pokladem.

Po mužích přišly na řadu ženy. Zajatkyně smutně přihlížely, jak si domorodky pyšně navlékají součásti jejich šatníků. Šaty ovšem nebyly zhotoveny na robustní postavy Indiánek, a tak se často roztrhly, když se jejich nové majitelky pokoušely vecpat se do nich násilím.

Třebaže větší část předmětů zůstala ležet na hromadě – o jejich osudu měl zřejmě rozhodnout pozvaný vyšší náčelník – rozdělováni podle všeho skončilo. Nikdo se však nerozcházel. Kurin a Werapil se znovu pustili do vzrušené debaty. Potom se všichni skoro naráz otočili k Holanďankám.

Jedna po druhé pochopily to, co Antje už věděla, nebo alespoň tušila. Po puškách a sucharech se budou dělit otrokyně!

Přitisknuty jedna k druhé, očekávaly příchod nových pánů.

První kráčel Kurin. Majetnický přistoupil k vyděšenému hloučku, chytil za ruku Rosu, která stála trochu vpředu, jako by chtěla svým tělem chránit ostatní, a smýkl ji směrem k Werapilovi.

Nešťastně zasáhla Antje.

„To přece nemůžete udělat,“ obrátila se španělsky na mladšího z náčelníků. „Jestli se to Chilané dozvědí, potrestají vás!“

Tu výhružku diktoval strach, ne rozum. Antje si vzápětí uvědomila, že ji nikdy neměla vyslovit. Dotkla se Indiánovy hrdosti, tlačila ho na Kurinovu stranu. Ale i uvážlivější postup by sotva něco změnil.

„Tady jsme páni my, Mapuči.“ odpověděl Werapil s chladnou důstojnosti. „Bílý muž je daleko, Španělé, Chilané daleko. A i kdyby byli blízko, nepřijdou, boji se Mapučů. Kurin zabil bílé muže a podle zákona patři bílé ženy jemu. Jednoho muže Kurin nezabil, ten ležel na písku mrtvý, proto je tato bílá žena moje,“ ukázal na Rosu Straatenovou. Antje tlumočila rozsudek. Poslední slova zanikla v projevech hysterického záchvatu pani Marschaalové.

„To nemysli vážně,“ rozkřikla se. „Chtějí nás jenom postrašit, aby pak mohli žádat vysoké výkupné. Musí nás dovést do nějakého města k bílým! Přece nebudeme žit v téhle špíně a smradu a spát s vrahy našich manželů. Okamžitě jim řekni Antje, že jim dáme všechno, co budou chtít, jen když nás pustí na svobodu. Tak jim to přece řekni!“

Přes Antje a Werapila se nabídka dostala ke Kurinovi. Ten se dal do smíchu ještě dřív, než vyslechl její konec.

„Kdo nic nemá;, ten nemůže nic dát.“ vrátila se odpověď, logická a ostrá jako švihnutí bičem.

Po další chvíli mapučškého rozhovoru obou náčelníků se Werapil znovu obrátil na Antje.

„Kurín říká, že vy budete mít s jeho bojovníky moc dětí moc nových bojovníků. Nedá vás bílým mužům za nic. Bílý muž se boji Mapuče. Nepřijde sem a když přijde, neodejde.“

Celá pravda zajatkyně zdrtila. Přijaly ji bez odporu, už neschopné bránit se, prosit, a dokonce ani plakat. V jejich mlčení bylo víc zoufalství než v předchozích slzách a nářku. Zdálo se, že ani Werapilovi není dobře při pohledu na tolik utrpěni. Lehce uchopil svoji kořist za rameno a tlačil ji pryč. Jindy vzpurná Rosa se dala vést jako ve snách.

Werapilovým odchodem ztratily zbývající ženy poslední slabou oporu. V půlkruhu zvědavců zůstal jen tyran a jeho bezbranné oběti. Kurin to věděl a nepospíchal. Dlouho přejížděl očima zástup svých bojovníků, než se rozhodl.

„Kalfupán!“ Na jeho zavoláni vykročil z řady statný Indián. Náčelník ukázal na pani Grolovou. Když spatřila svého majitele žena omdlela. Kalfupán se neurazil. Se spokojeným úšklebkem zvedl bezvládnou otrokyni, přehodil si ji přes rameno a provázen závistivými pohledy ostatních odnesl ji k jednomu z ohnišť.

„Painén!“ Vystoupil velmi špinavý muž s jizvou přes celý obličej a dostal Julii Marschaalovou.

Kurin zářil spokojenosti. Opájel ho pocit moci, úzkost na jedné i vzrušené očekáváni na druhé straně a všemožné prodlužoval odporné divadlo.

Konečně byla rozdána i obě děvčata Marschaalova a v půlkruhu zbyla pouze Antje. Blízká mdlobám očekávala, komu ji náčelník přiděli. Stalo se něco horšího!

Kurín promluvil ke svým bojovníkům a ti se začali zklamaně rozcházet. Trh skončil.

Pak starý muž přistoupil k zajaté dívce a vlastnickým pohybem ji uchopil za ruku. Divoká tvář nového pána bylo to poslední, co Antje spatřila, než se jí svět rozplynul v hlubinách milosrdné tmy.

5. KAPITOLA

Také k druhému spánku v zajeti uléhala Antje se svázanýma rukama. Cítila se ještě hůř než první noci, třebaže tentokrát netrpěla hladem ani zimou. Kurinovy ženy ji daly najíst i napit a dostala od nich i teplou pokrývku, prosycenou ostrou, ale ne nepříjemnou vůni kouře.

Probudila se brzy ráno. V táboře vládl čilý ruch, přestože ohně dosud nehořely. Z šedého popela vystupoval jen slabý namodralý dým.

První myšlenky a první pohledy Antje patřily společnicím v neštěstí. Po chvíli zahlédla v dálce paní Marschaalovou, potom její dvě dcery, obě svázané jako matka, každá u jiného ohniště, u jiného pána. Pani Grolovou neviděla, právě tak jako Rosu, ta ovšem byla jinde, mezi Werapilovými lidmi.

Přitom si povšimla zvláštního napětí v tábořišti. Ženy pobíhaly od ohniště k ohništi, muži v hloučku o něčem vzrušeně debatovali. V jejich středu stál bojovník Antje povědomý. Když se krátce zasmál, poznala v něm dívka majitele pastorovy vdovy.

Skupina výrostků zatím obratně osedlala koně. Jednoduchá sedla sestávala z několika koži položených na sebe a přitažených k hřbetu zvířete širokým popruhem. Čtyři muži beze spěchu nasedli a vyrazili z tábora.

S vysvětlením přišel za Antje sám Werapil.

„Bílá žena, co patří Kalfupánovi, utekla. Jedou za ni najdou, vrátí a potrestají. Ty neutíkej! Řekni ostatním ženám, až s nimi budeš mluvit, aby taky neutíkaly! Útěk je marný a moc špatný. Brzy uvidíš, proč špatný.“

Antje se překvapením nezmohla na odpověď. Zapomněla dokonce i na to, že chtěla Werapila poprosit, aby jí alespoň na malou chvíli rozvázal ruce, ztuhlé pod těsnými pouty.

Tak proto ten ruch v tábořišti! Kvůli pani Grolové. Antje by vůbec neudivilo, kdyby se o útěk pokusila třeba statečná Rosa. Ta by k tomu ostatně měla i lepši příležitost, neboť Werapil určitě nehlídal svoji zajatkyni tak jako Kurinovi muži.

Že se ale k zoufalému činu odhodlala křehká, věčně nemocná bytost, zosobněni křesťanské pokory, to se zdálo dívce v prvním okamžiku neuvěřitelné. Poznala ovšem příliš mnoho otcových pacientů, než aby nevěděla, že na pomezi života a smrti jednají lidé často proti všemu očekáváni. Zpravidla až v nejtěžší zkoušce se pozná skutečný charakter člověka.

Antje se modlila za zdárný útěk zbožné pani i když v hloubi duše tušila, že marně.

Přivezli ji asi za dvě hodiny a nedalo se poznat, zda mrtvou, či živou. Visela bezvládně přes sedlo svého pána, ruce a nohy se jí kývaly v rytmu vraníkova cvalu. Nejevila známky života ani tehdy, když ji Kalfupán shodil do pisku.

Pronásledovatelé seskákali na zem a začali líčit zážitky ze snadného lovu. Mužům to připadalo zábavné, hlučně se smáli, hovořili jeden přes druhého. Teprve při prvních slovech Kurina zmlkli a pozorně naslouchali, spokojené přikyvujíce.

Na náčelníkův pokyn se pak všichni rozestoupili do širokého kruhu, v jehož středu zůstala ležet neposlušná nevolnice. Jeden z bojovníků zamířil k Antje a kývnutím hlavy ji naznačil, aby se připojila k ostatním.

To už z různých stran tábořiště přiváděli další bílé ženy.

Poslední přišla Rosa. Při pohledu na ni se Antje neubránila lehké závisti. Werapilova zajatkyně jako jediná z Holanďanek kráčela volná, bez pout na rukou. Oči obou přítelkyň se na okamžik setkaly, slabý úsměv Rosy vyjadřoval soucit i omluvu.

Když se všichni shromáždili, Kurin krátce promluvil a vyčkávavě pohlédl na Werapila. Ten po dosti dlouhé době, a nedívaje se na Antje, začal překládat:

„Kurín říká, bílá žena bude potrestána, protože utekla. Bílé ženy patři mužům Mapučů. Řekni ostatním, že je moc špatné utíkat. Kdo uteče, bude potrestán tak jako ona. Kurin nařídil, bílé ženy uvidí, jak bude potrestána, musí se dívat dobře a nezavírat oči.“

K paní Grolové přistoupili dva bojovníci. Jeden z nich ji kopnutím obrátil na břicho a sedl si oběti na záda. V té chvíli se nešťastnice poprvé slabě pohnula. Druhý muž usedl na její pravou nohu, levou ohnul v koleně a pevně přidržel.

Když pomocníci takto připravili provinilou k trestu, vstoupil do kruhu Kalfupán, jemuž jako postiženému příslušela úloha kata. Pyšně se rozhlédl kolem, pak poklekl u zvednuté nohy paní Grolové, vytáhl z opasku dlouhý nůž a několika rychlými pohyby seřízl kůži z chodidla.

Mučená vyrazila výkřik strašná bolesti a omdlela. Naštěstí pro ni, protože Kalfupán se bez prodleni chopil druhé nohy a klidně provedl stejnou operaci i na jejím chodidle. Pochvalné zašuměni v zástupu přihlížejících odměnilo jeho zručnost.

Ze zmrzačených končetin oběti stékala krev a vsakovala se do země.

Antje se udělalo špatně. Domnívala se, že posledními zážitky už dostatečně otupěla vůči čemukoli, ale mapučská krutost ji znovu vyvedla z omylu.

Všimla si vedle stojícího Werapila. Z jeho pravidelné tváře nevyzařovalo zvířecí uspokojení jako z Kurinovy a dalších, ale nebyl v ni ani odpor.

V té chvíli ho Antje nenáviděla mnohem víc než všechny ostatní. Od nich soucit neočekávala, zatímco Werapil ji několikrát dokázal, že v jeho těle tluče lidské srdce. Jak jen na to mohl zapomenout, jak mohl nečinně přihlížet, týrání bezbranné ženy, která se provinila pouze tím, že se odmítla vzdát svobody, nejpřirozenějšího práva každého člověka!

Riskujíc potrestáni otočila se Antje a vrávoravě kráčela zpět k svému ohništi. Neviděla už, jak k omdlené přistoupila starší žena, polila zraněné nohy tmavou tekutinou a ovázala je několika hadry. Neviděla ani, jak se Rosa odvážila hlasitého protestu, jak na ni vzteklý Kurin pozvedl bič a jak se Werapil rozhodně postavil na její obranu. Nic z toho neviděla Antje, zklamaná ve své poslední naději, prázdná, netečná k bolesti vlastní i cizí a ke všemu lhostejná.

Podle rozžhaveného slunce bylo poledne, když se táborem rozlehl pokřik: „Toki, ( Toki - vyšší náčelník (mapučsky)) Wakinpán.“ Každý, kdo neměl zrovna co na práci – a to v úmorném žáru neměl nikdo, kromě několika žen připravujících oběd, skočil na koně nebo se dal do běhu. Vpředu se hnaly děti, zvědavé – jako všude na světě; jejich bosé nohy pod krátkými suknicemi pleskaly o písčitou půdu. Brzy všichni zmizeli za vrcholy přesypů směrem k vnitrozemí.

Pochvíli se objevili znovu v doprovodu jiných lidi. V čele barevného a hlučného průvodu cválal muž natolik odlišený od ostatních, že v něm Antje už na dálku bezpečné rozeznala onoho pozvaného vyššího, náčelníka, o kterém s neskrývanou úctou hovořil Werapil.

Náčelník Wakinpán, vysoký, statný padesátník, byl ztělesněný majestát. Ostře řezána tvář s pronikavýma očima a vysedlými lícními kostmi – znakem všech Mapučů – vyzařovala sílu, železnou vůli a rozhodnost. Jeho oděv byl bohatší než Werapilův i Kurinův a nesrovnatelně pestřejší než šat řadových Indiánů. Tmavomodrý přehoz zdobily, bílé lomené ornamenty, a třásně na okrajích. Dlouhé vlasy; vázal kolem čela stočený bílý šátek, jehož cíp splýval malebně na levé rameno. Bylo patrné, že Wakinpán věnuje svému zevnějšku daleko větší pozornost než ostatní na pobřeží. Werapila nevyjímaje.

Postroj koně stejně mimořádného jako jeho pán zdobily malé stříbrné válečky, prokládané mosaznými kuličkami. Stříbra a mosaz pokrývaly i hlavici a zadní část sedla; jeho vlastní plochu změkčovala vzácná hnědá kožešina horského lva, pumy.

Náčelníkovu autoritu však nedokazovaly jen šaty a stříbru. Vystupováni hosta, velitelské, sebevědomé, přitom však ne urážlivé vůči ostatním, to vše nenechávalo nikoho nepochybách, že přijela skutečná osobnost.

Mlčky, s pohledem upřeným na vrak vyslechl Wakinpán hlášeni obou nižších náčelníků. Potom si nechal předložit kořist. Prstem ukázal na několik kovových předmětů, ostatní přešel bez povšimnuti, I když shromážděné věci neznamenaly pro mocného a bohatého muže jistě nic mimořádně vzácného, měla přihlížející Antje dojem, že náčelník před očima svých podřízených poněkud zdůraznil nezájem a povznesenost.

Mnohem pozorněji si prohlédl zajatkyně. Musely před ním vstát, kromě paní Grolové, horečkou rozpálené právě tak jako země, na niž ležela.

Po prohlídce se náčelníci odebrali k poradě. U písčitého výběžku nad mořem usedli na pokrývky, které jim připravily indiánské ženy.

Wepapil a Kurin uctivě čekali, až je toki oslovi. Ten si však dával načas. Rozmluva se rozbíhala pomalu, Antje se zdálo, že muži hovoří o nepodstatných věcech, bedlivě se přitom pozorují a soustřeďuji síly k hlavní otázce.

Teď konečně se dostali k jádru rozhovoru, jak dosvědčila Kurinova divoká gestikulace. Nebylo vskutku snadné rozhodnout při, na níž se podílel starý náčelník. Avšak Wakinpán svoje vladařské řemeslo zřejmě ovládal. O jeho krátké, ale dostatečně důrazné odpovědi se rozbíjel jeden Kurinův nájezd za druhým.

Werapil zasahoval jen zřídka kdy, hlavní odpor jiskřil mezi oběma jeho společníky.

Když tři muži konečně povstali z pokrývek – a slunce zatím urazilo hezký kus cesty po své nebeské dráze –, bylo zřejmé, že Kurin prohrál. Třebaže si Antje po trpkých čerstvých zkušenostech zakázala propadat klamné naději, rozbušilo se ji srdce. Co když právě konečná rozmluva přece jen zmírni její osudí co když ji určila jiného a v každém případě lepšího pána, než je Kurin?

První slova Vrapila, který se u ní krátce zastavil na zpáteční cestě ke svým lidem, tomu nasvědčovala.

„Wakinpán změnil rozhodnuti. Bílé ženy jeho!“

Ale přišlo to, čeho se Antje obávala. Po rozletu následoval pád, neboť Werapil pokračoval:

„Bílé ženy Wakinpána. Jen ty Kurina a moje ta vysoká,“ ukázal k ohništi,– kde seděla Rosa. „Ostatní bílé ženy Wakinpána. Můžeš se s nimi rozloučit.“

Když bylo rozhodnuto o kořisti, začali všichni najednou pospíchat pryč. Každý si sebral, co mu patřilo, a připravil se k odchodu.

Wakinpán se svým doprovodem opustil tábor ještě téhož dne. Jezdci vyššího náčelníka posadili za sebe paní Marschaalovou a její dvě dcery; ztýranou paní Grolovou uložili do velké hovězí kůže, kterou upevnili mezi dvěma koni.

Krátce,– ale o to vroucněji rozloučily se Antje a Rosa s Marschaalovými. Nikdy si nebyly navzájem tak blízké jako v této poslední chvíli. Minulost a její společenské přehrady nepřežily španělskou loď, tváři v tvář nejisté budoucnosti stály všechny v jedné řadě v řadě otroků a ponížených.

„Sbohem, děvče, a odpusť,“ řekla Julie Marsehaalová a poprvé pohladila Antje po tváři.

„Sbohem, pani!“

Kurinovi a Werapilovi lidé odjeli druhého dne. Na pustém pobřeží zůstali jen dva muži, po jednom z každé strany. Náčelníci jim uložili hlídat vrak a dosud nerozdělenou část kořisti, uschovanou pod převislým břehem. Později, bude zbytek plachetnice vytažen na pevninu a zapálen, aby vydal poslední cennosti, měděné a železné hřeby, šrouby.

Těsně před odjezdem vzrušila všechny ještě jedna událost. Když se ráno probudili, naskytl se jim zvláštní pohled. Celé pobřeží, okraj moře v délce několika set metrů, písek, štěrk, příboj, to vše bylo rudé! Vlnobití vyplavilo v noci z vraku náklad mleté červené papriky, o kterou Indiáni neměli zájem.

Slepá náhoda se tak postarala o krutý symbol; v očích Anije a Rosy se červená paprika změnila v krev obětí nešťastné lodi Joven Daniel.

6. KAPITOLA

Úzká písčitá stezka se klikatila vzhůru mezi kamenitými políčky. Zdola od moře přinášel lehký vánek hlasy Indiánů sbírajících měkkýše. Werapilův kůň stoupal lehce, znal dobře cestu a nepotřeboval vést. Jeho pánovi to přišlo vhod. Jel zamyšlen, s hlavou plnou starostí.

Od události na pobřeží se luna už několikrát naplnila. V zemi Mapučú vypršela zima chladnými dešti, jako rozkvetlo do krátkého léta.

Werapilovi lidé měli za sebou dobré období, především zásluhou kořisti z velké kánoe. Jejich prozíravý náčelník zásoby – hlavně mouku – spravedlivě rozdělil a přísně dohlížel na rozumné hospodařeni s nimi. Diky lomu se do žádné z ruk ( ruka - chatrč zhotovená ze silných kůlů, větví stromů a z došků ze suché trávy či jezerního rákosu) nenastěhoval hlad, který tu jindy v čase před sklizní býval častým hostem.

Z nečekaného daru se však nedalo žít věčně. Odpověď na otázku, jaký bude příští rok, klíčila na polích kolem jezdce. Úroda bobů, kukuřice i brambor byla dobrá, ale…

Jedno velké ale znepokojovalo pokolení Mapučů za pokolením, už od nepaměti.

Schylovalo se k večeru, když Werapil dojel do cíle své cesty. Byla jím nevelká podlouhlá planina mezi mořem a jezerem. Uprostřed planiny lemované nízkým křovím se tyčil – zasazen poněkud šikmo do země – posvátný kůl rehue. Vrchol prastarého kůlu tvořila hrubě vyřezaná lidská hlava, jejíž temeno zdobil podivný symbol, pokrývka v podobě dvou na sobě ležících čtverhranných desek.

Na planině pilně pracovalo asi deset mužů. Někteří stavěli oltář Ijangiljangi, umístěný vždy na východ od kůlu rehue. Na tuto dřevěnou konstrukci připomínající vyšší stůl se později položí oběti duchům, pečené či vařené maso a vařené brambory. Ostatní rovnali pod kůlem další obětinu, džbány s mudai,– kvašeným, mírně opojným nápojem z rozdrcené kukuřice.

Práce řídil vysoký, bělovlasý stařec, člověk zkušený, moudrý a vážený, jak napovídalo už samo jeho označeni ngenpín, pán slov. Werapil přistoupil k ngenpínovi, aby s ním naposledy projednal pořad chystané slavnosti. Do jejího zahájeni zbývala už jen noc a každé opomenutí by se mohlo krutě vymstít.

Podle indiánských představ řídi svět duchové, mnoho duchů. Tak jako lidé jsou i duchové dobři a zlí. Zejména před těmi zlými, wekufe, je třeba mít se na pozoru. Jejich vynalézavost nezná mezí, když se rozzlobí a rozhodnou škodit.

Dovedou kupříkladu rozlítit moře tak, že se jeho obrovské vlny přeliji přes písečné přesypy až do jezera Budí ležícího několik set kroků od pobřeží. Jindy zase pohnou zemi, až se třese pod nohama vyděšených lidi, boří jejich obydlí, puká, praská a otevírá se dlouhými, hlubokými štěrbinami.

Ale ze všeho nejraději přivolávají wekufe právě v tomto čase vichřice s deštěm od východu, z moře nebo ze severu. Pokryjí zemi vodou i blátem a zničí skrovnou úrodu. Takové neštěstí znamená pak pro Indiány jistý hlad, zejména v době, kdy vládne mír a ztráty na polích není možné nahradit válečnou kořisti.

Proto se Mapuči tolik snaží vyjit s duchy po dobrém. A čím jiným by si je naklonili spolehlivěji než tradiční náboženskou slavnosti ngiljatun, plnou složitých obřadů a obětí.

Slavnosti na usmířeni duchů konali Werapilovi a Kurinovi lidé společně, střídavě ve Werapilově sídle Raukenve a druhý rok zase v Malalve, u Kurina, letos připadala úloha hostitele na mladšího z obou náčelníků.

Werapil si dal opravdu záležet. Dobře věděl, že bude přísně posuzován jak duchy, tak svými sousedy, a za žádnou cenu nechtěl zůstat pozadu za Kurinem. Proto zabil dvě krávy, dva koně a osm ovcí, mnohem víc, než bylo při této příležitosti zvykem.

Hlavni starosti s přípravami připadly ovšem ženám. Dlouho do noci vařily a pekly, aby druhého dne bylo dost obětin pro duchy a dost jidla pro lidi.

Mezi domorodými ženami se pohybovala i Rosa. Počínala si tak jistě a obratně, jako kdyby v tomto prostředí nežila několik měsíců, ale léta.

Šťastná, nesložitá povaha jí pomohla překonat první zlé období a rychle prolomit počáteční nedůvěru Werapilovy matky a dalších žen v Raukenve.

Jestli Indián někoho nemá rád, pak jsou to lidé hluční, upovídaní, kteří při řeči hojně gestikuluji, „mluví rukama“. Klidná Rosa byla pravým opakem všech těchto nectnosti.

Respekt a poměrně nezávislé postavení, v ničem nepřipomínající úděl otrokyně, si však vybojovala ještě jinými přednostmi. Dovedla výtečně vařit i z toho mála, co indiánská kuchyně poskytuje, a ochotně zasvěcovala ostatní hospodyně do svého uměni. Ty si brzy povšimly i toho, že zásluhou cizinky se slámovými vlasy je Werapilova ruka mnohem čistší a upravenější, než byla dřív. Zalíbilo, se jim to, a tak se postupně objevily stopy nového pořádku i v dalších chatrčích.

Dobré povahové vlastnosti, pověst znamenité hospodyně i kuchařky a v neposlední řadě přitažlivý, exotický zjev k ni obracely pozornost mužů. Už dva zámožní vdovci o ni projevili vážný zájem. Z námluv však nebylo nic – Rosa zdvořile odmítla a spokojenému Werapilovi ani nenapadlo uplatnit svoje právo a vyhledávanou zajatkyni prodat, třebaže mu oba nápadnici předložili lákavou nabídku, daleko přesahující obvyklou cenu za nevěstu.

Tímto způsobem se Rose dařilo nové prostředí ovlivňovat, zároveň se mu však i rychle přizpůsobovala. Opálila se, zesílila v těžké práci na čerstvém vzduchu, její oděv se už nijak podstatně nelišil od oblečeni ostatních žen, zvykla si chodit bosa jako ostatní.

Začínala mapučsky nejen mluvit, ale i myslit. Dokonce ani čas už neměřila v měsících, ale poetickým a přitom velmi výstižným způsobem domorodců. Jako všichni říkala období před sklizní „obecný hlad“, spolu s druhými se obávala „studené luny“, deštivé zimy, i jejího konce, „doby nouze“; s ostatními se těšila na jaro, „dobu pupenců“ a na podzim, „dobu brambor“.

Už jen zřídkakdy ji přitom přišlo na mysl, že zde platí zákony jižní polokoule a že v rodném Holandsku i v celé Evropě vládne vždy právě opačné roční období.

Tak tedy žila nejšťastněji z oběti ztroskotané španělské lodi. Samozřejmě i ji přepadly chvíle skleslosti a palčivého stesku po domově, při pohledu na moře se někdy neubránila slzám. Slabé chvilky však dokázala rychle překonat, také díky tomu, že v tvrdých podmínkách indiánského života na příliš dlouhý smutek nebyl čas.

V den obřadů vstali všichni velmi brzy, ještě před svítáním. Každý se oblékl do nejlepšího, ozdobil se stříbrnými šperky, muži osedlali koně, ženy uložily jídlo do proutěných košů a kožených pytlů.

Velké nádoby s nápoji pevně přivázali na dřevěné smyky podobné jednoduchým saním. Do smyků dal Werapil zapřáhnout spřežení volů.

Rosa dlouho váhala, zda má jit s ostatními. Toužila po odpočinku i samotě a nijak ji nelákala slavnost, jejíž konec si dovedla dobře představit podle toho, co se o ngiljattum vypravovalo, i podle množství připraveného piti.

Nakonec zvítězila zvědavost, a především naděje na setkáni s Antje či s některou jinou Holanďankou. Rosa si tedy postavila na rameno těžký koš a v houfu stejně obtížených žen se vydala za muži na koních.

Na místě slavnosti složili zásoby jídla, na oltář umístili obětiny. Ngenpín připevnil na dlouhou bambusovou tyč obdélníkový kus bílé látky. Bílá barva znamenala prosbu sluneční svit a teplo. V suchých letech, kdy k dobré sklizni bylo zapotřebí především blahodárného deště, visela na bambusové tyči vlajka černá. K posvátnému kůlu pak pořadatelé uvázali nejdůležitěji oběť, krásného koně barvy shodné s barvou vyvěšené látky.

Z vyvýšeného místa poblíž rehue měla Rosa dokonalý přehled. Se zájmem pozorovala hemženi lidi, jejichž počet odhadla na dobré dva tisíce.

Začal tanec, kterého se jako cizinka nesměla zúčastnit. Zpočátku ji připadal neurovnaný a jednotvárný, zrovna tak jako doprovodná hudba trubek, píšťal a bubnů. Avšak pozornější pohled i poslech postupně objevovaly pevný řád ve zdánlivém chaosu a dovolily i citově méně vnímavé, spíše rozumem se řídicí Rose odhalit zvláštní napětí obřadu.

Tanečnici stáli v dlouhých řadách, muži i ženy zvlášť. Každý i každá drželi v ruce větvičku z posvátného keře malti a mávali jí do taktu. Rady tanečníků se posunovaly k posvátnému kůlu a zase zpět, znovu a znovu, jako vlny u nedalekého pobřeží.

Pojednou se rytmus hudby změnil a s nim stejně náhle postaveni tančících. Ti vytvořili z trojstupů dlouhý průvod a pak se všichni – ženy tentokrát vpředu – vydali tanečním krokem z místa slavnosti!

Na jižním konci planiny u nevysokého křoví se první řady zastavily. Ale to už se na obzoru vynořila skupina jezdců a za nimi podobný zástup, dlouhý stříbrný nad mužů i žen kráčel, ne, tančil opačným směrem než domácí, k posvátnému kůlu.

Při pohledu na prvního jezdce se Rose sevřelo srdce bolestnou vzpomínkou. Náčelník Kurin – od pohnutých události na pobřeží ho neviděla – vedl svoje lidi ke slavnosti. Hosté z Malalve zářili v lesku krojů i šperků, každý s vlastními zásobami potravin, aby nevyjídal hostitele.

Po srdečném přivítáni dobrých sousedů a v mnoha případech i příbuzných se všichni odebrali zpět k rehue.

Tanec pokračuje, obřad vrcholí.

Hudebnici hraji ze všech sil, stále vášnivěji. Muži i ženy v dlouhých řadách, hned vyrovnaných, hned zase zvlněných, jsou už zcela v zajetí rituálu, zpocená těla se podřizuji rytmu, ruce mávají větvičkami.

U rehue stojí dvě mači, kouzelnice, jedna z Raukenve, druhá z Malalve, a v posvátném vytrženi zpěvavými hlasy vzývají toekuíe.

Vtom se z křoví lemujícího prostranství vynořil houf jezdců. Divokým tryskem a s pronikavým křikem objíždějí taneční rej. Ženou se tak těsně kolem jednotlivých řad, že drny odhazované kopyty zvířat dopadají na krajní tanečníky, kteří však v naprosté důvěře v jezdecké umění svých druhů neuhnou ani o píď.

Ukázka jedinečného souladu dokonalých koní i jezdců netrvá dlouho. Ďábelské tempo pomalu ochabuje, lidé v sedlech i ti pod nimi se zastavují.

K rehue přicházejí dva starší muži. Na zemi pod kůlem je v desítkách hliněných džbánků připravena jedna z obětin – opojný nápoj mudai.

Do džbánků tvaru letící kachny namáčejí oba muži svoje větvičky, olizuji z nich kapky, vyplivuji je k nebi a obracejí se k nejvyšší bytosti mapučské víry, řídicí duchy a jejich prostřednictvím celý svět:

„Tady jsi, vládce země! Dnes slavíme ngiljalun tobě na počest, jako náš dar tobě! Popřej nám všem hojnost jídla! Smiluj se nad námi, vládce země, protože ty jsi nás stvořil!“

Modlitba se opakuje čtyřikrát, ngenpín s pomocníky zabiji přivázaného koně, jehož barva vyjadřuje hlavní prosbu Mapučů.

Tanec propuká nanovo a neustane dřív, než slunce klesne k samému obzoru.

Den končí, slavnost nikoli. Neboť unavenému tělu je třeba vrátit sily, marnotratně vydané ve službě duchům.

Nejdříve usedli podél dlouhého pásu rozprostřených látek a kožešin sousedé z Malalve. Domácí je pozorně obsluhují, hostitelé jim podávají maso, hostitelky nápoje. Teprve potom přicházejí na řadu Werapilovi lidé.

Ale pravidla etikety berou záhy zasvé; hostina se rychle mění v chlapskou záležitost, v nezřízenou pitku, při niž už čerta záleží na tom, kdo je odkud.

Uřícené ženy sotva stačily přinášet nové a nové džbány, tak rychle protékal mudai vyprahlými hrdly mužů. Mezi ženami byla i Rosa. To, co viděla, v ni oživilo vzpomínku na první noc v zajeti i na ty, které od té doby nespatřila. Vždyť sem na slavnost ji přivedla jedině touha uvidět některou z krajanek. Stýskalo se ji po Antje, ale zejména po děvčatech Marschaalových, k nimž bezdětná vdova přilnula téměř mateřským citem.

V nevelkém prostoru, po kterém se pohybovala s těžkými džbány, potkávala pouze Indiány. Ale všude kolem ve tmě blízké i vzdálené planuly desítky ohňů a každý z nich znamenal alespoň malou naději.

Rosa se rychle rozhodla. Nezdálo se ji pravděpodobné, že si někdo povšimne její nepřítomnosti. Ženy na to byly příliš zaměstnány prací, muži pitím. Ostatně bude-li dopadena, může se vždy vymluvit na to, že ve tmě ztratila směr.

Opatrně a z velké dálky začala obcházet jedno ohniště za druhým;

Záře plamenu mihotavě osvětlovala postavy indiánských bojovníků. Holanďanka sotva poznávala lidi, s nimiž už řadu měsíců žila, když ne šťastně, tedy alespoň vyrovnaně.

Vyčerpávající den, starost o úrodu, ale především neblahé účinky mudai – to vše vykonalo své.

Muži – pokud toho ještě byli schopni – poskakovali s džbánky nad hlavou, hulákali, zpívali a dávali průchod násilnickým pudům. Propukaly hádky, rvačky, nejednou se při nich zableskly nože. U leckterého z ohnišť tekl nejenom alkohol…

Rosa došla na samý konec nepravidelného řetězu světel, aniž zahlédla některou společnici z lodi Joven Daniel. Už se chtěla zklamaně vrátit ke svým džbánům a žíznícím, když si v poslední chvíli povšimla ještě jednoho malého ohně, stranou od ostatních. Spíš ze setrvačnosti k němu přistoupila.

U dohořívajícího ohníčku seděla bez pohnutí, po indiánském způsobu na zkřížených nohách jediná žena, Přes shrbená záda měla přehozenu tmavou rozedranou pokrývku. Po chvíli vzala do ruky hrst větviček a přiložila na žhavé uhlíky. Oživlý plamen ozářil na okamžik ženinu tvář.

Bílou tvář!

Za několik okamžiků si už Rosa a Antje ležely v náruči. Rosa objímala vzlykající přítelkyni, cítila, jak ji dívka křečovitě svírá, a pojednou nevěděla, co říci. Ptát se té druhé, jak se jí vede, bylo zbytečné. Předem odpovídaly roztrhané šaty, kruhy pod očima, zoufalý pláč, osamělost u posledního ohně. Mluvit o vlastním snesitelném osudu by za této situace bylo bezohledné.

Rosa udělala to nejlepší. Mlčela, jen konejšivě hladila Antjiny vlasy: Ta po chvíli začala sama.

„Nezlob se, prosím tě, že brečím jako malá holka.“ řekla se smutným pokusem o úsměv, stírajíc si slzy. „Samozřejmě mám hroznou radost, že té zase vidím. Ale já už zkrátka dál nemůžu. Uteču mu, uteču, jako chudák pani Grolová, i když on čeká jenom na to, chce mě zabít.“

„Ten starý kozel,“ ulevila si od plic Rosa. Neušlo ji, jak se dívka vyděšeně rozhlédla kolem.

„Ty přece dobře víš,“ pokračovala Antje, „že se nevyhýbám práci a nečekám za ni dobré slovo. To se každá služka u nás doma musí naučit ze všeho nejdřív. Ale tady je to horši. Čím víc dřu, tím víc mě nenávidí, honí, týrají. Je to snad moje vina, že mám bílou kůži?“

Dřív než se Rosa mohla pokusit o slova útěchy, zapraskaly ve tmě větve. K ohni se vpotácela postava na nepevných nohách. Starý Kurin nevypadal nikdy vábně. Přemožen alkoholem byl odporný. A v ruce svíral bič.

Rosa ovinula ruku kolem Ani jiných ramen. Cítila chvění jejího pohublého těla.

„Tak přece,“ Kurin se tvářil spokojeně. „Věděl jsem, že se vy dvě čubky slezete. Nezakázal jsem ti s ní mluvil?“ osopil se na Antje a zvedl bič.

Rosa se odhodlaně vrhla proti vztyčené paži. Indián ji odkopl, až upadla, a švihl po pokorně sehnutých Antjiných zádech. Bič se zvedl k další ráně, ale nedopadl.

„Přestaň!“ Hlas ze tmy byl ostrý, velitelský, jediným slovem dokázal vzbudit respekt.

S Kurinem se udála zázračná proměna. – Bleskurychle přehodil bič do levé ruky a skoro ve stejném okamžiku tasil z opasku dlouhý nůž. Z blábolícího, opilého starocha, schopného nanejvýš tlouci bezbranné ženy, se švihnutím proutku stala šelma, připravená hájit svůj život do posledního dechu. Do světla vstoupil Werapil.

„To jsi ty? Co tu chceš?“ zavrčel Kurin, zůstávaje ve střehu.

„Přišel jsem si pro ni,“ Werapil kývl směrem k Rose, která se těžce zvedala ze země, třela si nakopnuté lýtko a častovala starého surovce výrazy naštěstí holandskými. „Je moje, a proto ji nesmíš bít.“

„Je to jen prašivá otrokyně!“

„Moje otrokyně! Jsi už dost starý, abys věděl, co se patří. Jestli ti něco udělala, musíš přijít za mnou a předložit stížnost. Já rozhodnu!“

„Tak dobrá,“ dusil se Kurin vzteky. „Stěžuji si, náčelníku Werapile z Raukenve, že tvoje bílá otrokyně mluvila bez dovoleni s mou bílou otrokyni. Teď tedy znáš pravdu a podle zákonů, na které se neustále odvoláváš, ji musíš potrestat. Na místě! Hned! Před mýma očima!“

Kurinův požadavek Rosu nepolekal. Znala už Werapila natolik, aby byla přesvědčena, že se jí nic nestane.

Zároveň si však uvědomila, že věc má svůj rub. Mladý náčelník se ve sporu odvolával na výlučné právo pána rozhodovat o osudu svého nevolníka. To mluvilo pro Rosu, ale odsuzovalo Antje.

„Není proč trestat,“ rozhodl podle očekáváni Werapil. „Mluvit se nezakazuje.“

„Já jsem to zakázal, rozumíš?“ trval na svém žalobce, stále výhrůžné třímaje bič a nůž.

Werapil ho dlouho upřeně pozoroval.

„Proč je tolik nenávidíš?“ zeptal se nakonec mírně. „Jsou to jen ženy.“

„Ty se ještě ptáš? Náčelník z Raukenve už zapomněl, kdo je náš úhlavní nepřítel? Kdo nám chce sebrat naše území kus po kuse? Kdo zabil jeho otce a mého otce a otce nebo bratra skoro každého bojovníka v kraji? Já si to všechno dobře pamatuji. Nenávidím bílé a pomstím se na každém, kdo se mi dostane do ruky. I na ní,“ Kurin ukázal bičem na Antje, která už zase seděla u ohniště, zády k ostatním, jako by se jí rozmluva vůbec netýkala. „Nejdřív jsem ji chtěl dát svým synům. Rozmyslel jsem si to. Zabiju ji, ale pomalu, abychom z toho oba něco měli, starý Kurine a jeho bílá otrokyně. Protože bílí si nic jiného nezasluhuji. Jednou na to přijdeš sám, ale to bude pozdě!“

„Nemusíš mi připomínat, kdo je náš nepřítel,“ odporoval Werapil trpělivě. „Vím to a vždycky jsem to věděl. Ale vím také, že bojovník Mapučů neválči se ženami.“

„Nenávidím bílé,“ opakoval Kurin.

„Ty nenávidíš každého, ať je bílý, nebo ne. Ale vztek je drahý rádce. Zabit vlastni otrokyni je jako zapálit si střechu nad vlastni hlavou. To udělá leda blázen. Víš co, prodej mi tu nevolnici! Dobře pochodíš, dám ti koně, dobytek, zboží, co a kolik budeš chtít. Přemýšlej chvíli, než odpovíš, Kurine.“

Obě ženy si sotva stačily uvědomit Werapilovu šlechetnou nabídku.

Pro naději nezbyl čas.

„Neprodám ji nikomu za nic a tobě už vůbec ne,“ triumfoval starý náčelník, celý šťastný, že se může pomstit za porážku ve sporu o Rosu. „Nech si svůj dobytek a svoje koně! Jsem dost bohatý a ona má pro mě větší cenu. A nepleť se do mých věci,“ rozkřikl se panovačně. „Seber si svoji děvku a táhni, než zapomenu na to, že jsem tvůj host. Nebo se snad bojíš vytáhnout nůž, Werapile? Říká se, že jím vládneš daleko hůř než jazykem.“

I trpělivost mladšího měla své dno. Už se zdálo, že Werapil přijme zpupnou výzvu ale jeho pravička se zastavila ha půli cesty k opasku. Jen z tichého hlasu se dalo poznat, jak těžce vybojované to bylo sebeovládání.

„Nebudu se s tebou bit, ne tady. Když o to tolik stojíš, musíš zachovat staré obyčeje. Pošli stížnost do Kolileufu k náčelníkovi kraje. Jestli Wakinpán rozhodne, budu s tebou bojovat na život a na smrt. Ne rád, ale beze strachu. Tak jednali naši dědové, tak se patři jednat i nám. A ještě něco ti chci povědět. Nemáš mne rád, jako jsi nenáviděl už mého otce, ale to není jediný důvod, proč si přeješ souboj. Počítáš s tím, že když mě zabiješ, staneš se náčelníkem i u nás v Raukenve. To nikdy nebude! Moji lidé tě nechtějí, Wakinpán nedá souhlas. Oni si přejí spravedlivý mír, kdežto ty myslíš jen na novou válku s bílými. Válka znamená možná kořist, ale určitě mnoho mrtvých Mapučů. Proto se nikdy nestaneš náčelníkem v Raukenve. Půjdeme,“ obrátil se k Rose.

Vykročili. Rosa cítila, jak se ji třesou kolena. Lítost nad Antje ustoupila strachu o Werapila.

Jeho odkrytá záda byla snadným terčem pro nůž nebo těžkou rukojeť biče. Za noci jako tato se podobné věci stávají.

Ale u posledního ohně se nikdo nepohnul.

Werapil a Rosa zmizeli ve tmě.

7. KAPITOLA

Kurin nemluvil do větru. Byl opravdu rozhodnut připravit Antje mučednickou smrt. Po ngiljatunu a návratu do Malalve se o tom už nedalo pochybovat.

Netýral ji jenom on. Jeho ženy, synové i snachy rychle pochopili, že si obávaného náčelníka nakloní, když se k bělošce budou chovat co nejhůř. Necítili přitom Kurinovu rozkoš, jejich rány však proto nebolely míň.

Mnoho musela Antje vytrpět, než jí bylo milostivě dovoleno ulehnout na pár hodin v chýši čeledi, u samého vchodu, kde se kolikrát nedalo usnout zimou.

Často vzpomínala na svého otce. Chlap nebrečí, říkával ten trochu podivínský muž, který se nikdy nesmířil s tím, že se mu narodila dcera. Chlap nebrečí, polykajíc slzy opakovala po něm malá holčička. Tato slova pomáhala i později, když ji život postavil před daleko horši zkoušky, než je rozbité koleno nebo ztracená hračka.

V poslední době však doposud účinné zaklínadlo přestávalo působit. Antje cílila, že ji docházejí sily.

Jak prozradila Rose, myslela stále častěji na útěk. Neměla nejmenší představu, kde žijí Chilané, nevěděla tedy, kam a jak dlouho by měla utíkat, a nepochybovala o tom, že ji chytí. Ani hrozná vzpomínka na mučení pastorovy ženy však nezviklala její rozhodnutí vzepřít se, jako to udělala pani Grolová.

Pak se stalo něco, s čím nikdo nepočítal.

Kuřin, vždy zdravý jako řípa, poprvé v životě vážně onemocněl. Při jedné z návštěv u sousedů se jako obyčejně podíval hlouběji do džbánu. Na zpáteční cestě spadl opilý z koně a poranil si nohu o ostrou větev.

Protože byl tvrdý nejen k druhým, ale i sám k sobě, valně si toho nevšímal. Znovu se vyšplhal do sedla a odjel domů, kde si hlubokou a dlouhou ránu na stehně obvázal kusem špinavého hadru.

Rána se ovšem zanítila. Náčelník, který cestou ztratil dost krve, dostal prudké horečky a musel ulehnout.

Jeho tělo zpočátku odolávalo náporu nemoci, ale neošetřované zraněni bylo silnější. Horečky stoupaly, v noze nesnesitelně škubalo, zpocený Kurin se zmítal na lůžku vystlaném kožešinami a řval bolesti.

Zbývala poslední naděje – místní mači.

Přišla stará žena, kterou Antje zdálky zahlédla při ngiljatunu modlit se u posvátného kůlu. Netroufala si přesně odhadnout její věk. Snad osmdesát let, viděl-li člověk pouze sehnutou postavů a hluboké vrásky ve tvářích. Ale stařenčin neobyčejný temperament, její živé pohyby, pronikavý pohled i duševní svěžest tento odhad zpochybňovaly.

Mači pozorné vyslechla zprávu o průběhu nemoci a hned se pustila do práce. Odhalila ránu, obložila oteklou a do tmavá zarudlou nohu čerstvým listím z posvátného keře rruiki a stejným špinavým hadrem ji zase zavázala.

Tímto okamžikem udělali lidé vše, co bylo v jejich silách. Teď už mohli pomoci jenom duchové.

Kouzelnice je začala přivolávat, od první chvíle omládlá k nepoznáni. Antje nedokázala pochopit, jak mohla hádat osmdesátku ženě, která teď před ni vířila kolem lůžka nemocného, neustále bubnujíc na pomalovaný kouzelnický bubínek.

Obřad zaříkávání se zrychloval do extáze, aby pak náhle – uprostřed nejvyššího vzepnuti – ustal, jako když utne.

Vyčerpaná stařena prudce oddychovala, její nepřítomný pohled se jen zvolna vracel do skutečného světa. Teprve po krátkém odpočinku mohla pronést s napětím očekávaná slova.

„Je to špatné, moc špatné! Cestou k vám jsem slyšela štěkat lišku kulpeu. Kde štěká kulpeu, tam někdo brzy zemře. Je to zlé znamení. Uvidíme zítra. Jestli rána zůstane do zítřka stejná, štěkala kulpea pro tebe, Kurine. Za dva, za tři, nejdéle za pět dní zemřeš. Dnes už se nedá nic dělat. Moji wekufe zůstanou do zítřka s tebou. Dostanu jednoho koně, náčelníku.“

Na rozdíl od evropských kolegů si mači nelámala hlavu tím, jak sdělit pacientovi tvrdou pravdu ohleduplně.

Kuřin se vyděsil. Chvílemi kouzelnici vyhrožoval, že ji stáhne kůži z těla, chvílemi ji za záchranu sliboval modré z nebe.

Stařena ho pokojně vyslechla, a pak skřehotavým hlasem a skoro stejnými slovy zopakovala diagnózu. Znovu důrazně připomenula honorář a se slibem, že se druhého dne u nemocného zastaví, opustila chatrč.

Ošetřovat prchlivého pacienta, bdít nad nim ve dne i v noci, snášet jeho rozmary i záchvaty vzteku, to nebyl žádný med. Úkol jako stvořený pro bílou otrokyni!

Se mstivým zadostiučiněním pozorovala Antje nemocného. Přes vrozenou dobrosrdečnost necítila tentokrát nejmenší soucit. Zdálo se ji jenom spravedlivé, když tyran konečně jednou sám pozná pocity svých oběti.

Kurín se za několik dni nemoci změnil, nejen ranou na noze. Jako většina lidí byl i on statečný jen v jistém smyslu. Bojovník tělem i duši se připravil na smrt v poli, počítal s ní a určitě by ji dovedl přijmout jako muž.

Ale zákeřná nemoc ho zaskočila. Zemřít na lůžku, babským způsobem, beze zbraně v ruce? Smrt se připlížila zezadu a Kurin se ji děsil.

Antje neunikl ten strach v nenáviděně tváři zarudlé horečkou. Zároveň se ji ale stále zřetelněji začal vybavovat jiný obličej, hustý plnovous, laskavé oči za silnými skly brýlí s tenkou stříbrnou obroučkou.

Už dlouho neviděla tatínka tak jasně, už dlouho k ni nemluvil s takovou naléhavosti:

Pamatuj si, Antje, že my doktoři si nesmíme hrát na Boha. Nemocný člověk není ani dobrý, ani zlý. Prostě trpí a my jsme přísahali, že žádnému trpícímu neodepřeme pomoc. Kdo tohle nechápe, měl by medicínu pověsit na hřebík.

Poprvé v životě se Antje vzbouřila, poprvé se jí chtělo otcův obraz zapudit. Nebuď blázen, říkala sama sobě. Náčelník zemře, protože pro něho jeho vlastní lidé a jeho duchové nehnou prstem. Snad by ještě mohl být zachráněn, třeba není pozdě, ale proč by ses o to měla pokoušet zrovna ty? Aby tě zase týral a nakonec zabil? Cožpak tvor jako on je schopen vděčnosti? Nikdo, ani táta, a dokonce ani Bůh po tobě nemohou chtít, abys obětovala svůj život za něho. Zemře a tobě nebude hůř. Pusť už tu hloupost z hlavy, Antje!

Ale otec zůstal neoblomný. V mučivých pochybnostech uplynuly dívce den a noc.

Ráno přišla niači.

Kurin byl při vědomi, klidnější než předcházejícího dne, ale velmi zesláblý. Kouzelnice mu sáhla na rozpálené čelo, stiskla suché ruce a potom opatrně rozbalila poraněnou nohu. Nemocný sledoval každý její pohyb, visel očima na vrásčité tváři a jen bolestí křivil obličej, kdykoli se prsty staré ženy dotkly zanícené končetiny.

Zachmuřená mači znovu zavázala ránu a obrátila se k pacientovi.

„Náčelníku Kurine, já, mači z Malalve, ti říkám, že podle vůle duchů musíš zemřít. Není ti pomoci, už patříš duchům wekufe. Dostanu ještě jednoho koně.“

Po těchto slovech se zvedla a důstojně odešla.

Kurín přijal ortel klidně. Už neměl sílu křičet, hrozit a vzpouzet se. Nevšímal si příbuzných, kteří nerozhodně přešlapovali kolem lůžka.

Nemohl tušit, že právě v této chvíli se jeho bílá nevolnice rozhodla. Kdyby býval dokázal zuřit jako včera, Antje by sotva našla odvahu nabídnout mu pomoc. Ale tichá odevzdanost, tak cizí násilnické povaze k smrti odsouzeného, na ni proti její vůli zapůsobila.

Když všichni odešli, přistoupila odhodlané k jeho lůžku. Předem si dobře připravila řeč, neboť jazykem Mapučů mluvila zatím nevalně. Jako všemi opovrhovaná otrokyně neměla mnoho příležitosti procvičit se v něm.

„Náčelníku Kurine,“ začala pomalu a co nejsrozumitelněji. „Mači říká, že zemřeš. Ona je mači Mapučů, já jsem mači winka ( winka – běloch (mapučsky)) dovedu léčit jinak. Co říkáš? Máš málo času.“

Kurín dlouho uvažoval. Lesknoucí se oči zrcadlily boj naděje s nedůvěrou. Strašně se bál smrti, ale zároveň si netroufal vložit život do rukou člověka, jemuž tolik ublížil. Nevěděl nic o křesťanských zásadách snášenlivosti, o Hippokratové přísaze. (Hippokratova přísaha – slib zavazující lékaře pomoci v případě potřeby nemocnému bez ohledu na sociální, rasové, náboženské i jiné rozdíly) Sám zlý hledal zlo všude kolem sebe.

Nakonec se jeho rty zkroutily do chytráckého úšklebku. Náčelník našel třetí cestu.

„Dobrá, můžeš léčit. Ale pamatuj si, když zemřu já, zemřeš i ty. Ve stejný den. Taková je má vůle, oznámím ji svým synům. Teď dělej, rychle!“

Antje neměla kdy litovat svého rozhodnuti. Už tak ztratila příliš mnoho času.

Nejprve přinesla vodu ve dvou kožených vědrech z hovězích vemen. Potom zašla do zadní části ruky, kde na hromadě ležel zbytek Kurinova podílu kořisti z velké kánoe. Tam si z parádní sukně pani Marschaalové utrhla kus čisté látky. Pečlivě vymyla dřevěnou mísu, nalila do ní horkou vodu, navlhčila hadřík, rozvázala ránu a dokonale ji vyčistila.

Pracovala rychle a obratně, bez jediného zbytečného pohybu. Její šikovnost prozrazovala cvik. Otec měl podobných případů velmi mnoho; holandští venkované se báli doktora jako čert kříže, cestu k němu našli často až tehdy, když už si baba kořenářka nevěděla rady a rána se zanítila. Ne všichni přišli včas.

Kurín hodně zkusil, ale držel se, nechtěl projevit slabost před ženou winka. Vyčištěnou ránu Antje opět zavázala. Nikoli ovšem starým a hnisem prosáklým hadrem, ale kusem nového bílého kalika, jehož svitek uložený do obalu z voskového papíru našla rovněž mezi náčelníkovou kořisti.

Pak už zbývalo jen to nejhorší – čekat. S nečinností se přihlásila únava, s únavou pochybnosti. Postupovala správně, udělala všechno tak, jak by to udělal otec? A i když ano, nepřišla pomoc pozdě?

Na odpovědi závisely dva životy.

Navečer Kurinova horečka stoupla. Tento jev je u nemocných běžný a nemusel ještě nic zlého znamenat.

Přesto prožila Antje velmi špatnou noc. Ráno, sotva se rozednilo, přistoupila k nemocnému. Jeho ruka se zdála méně rozpálená než večer, i tento příznak se ovšem dal očekávat. Chvatně rozvázala ránu. Také ta jí připadala o trochu lepši. Noha zůstávala opuchlá, ale nebyla už tak rudá.

Na úpěnlivý Kurinův pohled však mladá mači jen pokrčila rameny.

Trvalo ještě dva dlouhé dny a dvě bezesné noci, než mohla dívka předstoupit před svého majitele a oznámit mu hlasem, který přes všechno úsilí nezůstal pevný;

„Náčelníku Kurine, budeš žít!“

V té chvíli stál tatínek docela blízko, mžoural krátkozrakýma očima a bručel: No tak, Antje, chlap přece nebrečí!

8. KAPITOLA

Náčelník tedy nezemře. Znamená to, že bude žít i jeho bílá služka. Ale jak?

Antje neměla tušení. Nemocný Kurin ji potřeboval, uzdravený může docela lehko zapomenout, komu vděčí za záchranu, a chovat se k cizince jako dřív.

Hrozilo však ještě jiné nebezpečí: Mači jednoznačně a před mnoha svědky prohlásila, že nemocnému není pomoci. Mladá Holanďanka dokázala opak. Tím se dotkla autority kouzelnice i jejich mocných duchů. Dá si stařena líbit takovou konkurenci, když má tolik možnosti, jak proti bezbranné soupeřce zasáhnout?

Odpověď na sebe nedala dlouho čekal.

Čtvrtý den po poslední návštěvě se mači znovu objevila před Kurinovou rukou. Nešla za nemocným, ale zamířila rovnou k Antje, zaměstnané přípravou oběda v kruhu ostatních žen.

Té se leknutím skoro zastavilo srdce. Vši silou se však přinutila ke klidu. Tolik už věděla, že kdo nedokáže ovládnout své city, kdo dá najevo strach, ten si mezi Indiány nikdy nezíská respekt.

„Lidé říkají,“ spustila mači, „že se náčelník Kurin přece jen uzdravuje.“

„Ano.“

„Lidé také říkají, že je to tvoje práce.“

Antjino druhé ano znělo o poznáni pevněji.

„Jak jsi to dokázala?“ vyzvídala stařena.

Běloška pokrčila rameny. Chabá slovní zásoba by ji sotva dovolila citovat otcovy lékařské zásady. Dívku však ani nenapadlo pokusit se o to. Zdravý rozum ji napovídal, že udělá jen dobře, když si tajemství úspěchu nechá zatím pro sebe.

Mači cizinku upřeně pozorovala, její pohled pronikal hluboko. Ale Antje už necítila strach. Poslední dny ji pomohly znovu najít pošlapanou důstojnost a sebedůvěru.

Kromě toho ji pátravý pohled kouzelnice nepřipadal nijak zlý. Dívka si uvědomila, že ji stařena dokonce něčím přitahuje.

„Koupím tě, chceš pracovat pro mne?“

Báječná nabídka opět vystavila těžké zkoušce Antjinu schopnost ovládat se. Ukrýt radost dalo ještě víc přemáhání než krátce předtím nedat najevo strach.

Antje to dokázala. V duchu napočítala do deseti, a pak pomalu, jakoby váhavě, přikývla.

„Dobrá,“ vrásky ve scvrklé tváři se přeskupily v něco, co se podobalo úsměvu. „Jdeme za tím starým darebákem.“

Starému darebákovi se očividné vedlo líp. Ještě stále nemohl opustit lůžko, ale už se na něm začínal nudit. Hosta přijati velmi nemilostivě.

Antje s napětím očekávala, co se stane. Její první nadšení trochu ochablo, neušlo ji, že se oba stáři lidé nemají nijak v lásce. To se dalo očekávat, když jedním z nich byl Kurin.

„Poslouchej, náčelníku,“ začala mači, zatímco si pozorně prohlížela vyčištěnou a rychle se hojící ránu. „Prodej mi bílou otrokyni! Víš přece, že u nás v Malalve žije čím dál víc lidí. A já už jsem stará, sama na všechno nestačím. Potřebuju pomocnici. Dám ti za ni dva koně a dvě krávy.“

Kurín mlčel, jen si kouzelnici uštěpačně měřil.

„Tři koně a tři krávy.“

Stále žádná odpověď. Ale mači byla ochotna přidat. Antje poslouchala, jak její cena roste.

„Tak ledy dobrá, čtyři koně a čtyři krávy za jednu jedinou otrokyni. Souhlasíš?“

Teprve teď se Kurin uráčil promluvit.

„I kdybys mi dávala tolik koni a tolik krav, kolik máš prstů na nohách i na rukách, řekl bych ti ne. Neprodám ji, protože má cenu, jakou nemůžeš zaplatit. Ji, abys věděla, poslouchají strašně mocni duchové. Zachránila mi život. Škoda že tu nebyli tvoji wekufe. Možná že by se něco od těch druhých naučili, co tomu říkáš?“

„Moc dobře, že tu nebyli,“ odrazila mači jizlivost. „Museli by se díval na to, jak se mapučský náčelník chová před cizinkou hůř než baba, jak křičí strachem.“

Z obchodu nebylo nic, naopak, náčelník a mači se rozešli ve zlém.

Antje tedy zůstala u Kurina, její život se však přesto podstatně změnil. Stařec a po něm i ostatní se k ni začali chovat jinak, ohleduplněji.

Nepostaral se o to vděk, ale opatrnost. Jsou-li duchové bílých tak mocnÍ, že pozvednou člověka ze smrtelného lože, jisté lehce dokážou i opak. Není tedy moudré týrat někoho, kdo je s takovými duchy zadobře, i když je to jen otrokyně.

Dívka přijala nový úděl s úlevou, jakkoli ji mrzelo poznáni, že se ji lidé boji. Nijak toho nezneužívala, pracovala v domácnosti stejně jako dřív, ne ovšem víc než ostatní ženy. Od Kurinovy nemoci ji nikdo nehonil, netýral, nikdo na ni nevztáhl ruku.

I když si docela zvykla na většinou chladné a deštivé počasí nového domova, směla si ustlat na teplejším místě v chatrči čeledi, dál od vchodu. Náčelníkova žena jí dokonce přinesla ještě docela slušný oděv z tmavé vlněné látky, takže Antje mohla konečně odložit ubohé cáry, zbytek evropských šatů. Odhodlala se zahodit i úplně rozbité střevíce a chodit bosa jako ostatní. První dny dost trpěla, ale za krátkou dobu jí kůže na chodidlech ztvrdla tak, že téměř nahradila koženou podrážku.

Zatím chystal osud Antje další překvapení.

Po několika týdnech se mači objevila u Kurina znovu. Tentokrát šla rovnou, za náčelníkem.

I na jindy neproniknutelné stařeně bylo znát, že spěchá, že je rozčilená a že má něco důležitého na srdci. Ani ona však nemohla porušit ustálené místní zvyklosti.

Neboť vážná rozmluva mezi dvěma Mapuči – to je obřad. Plně se při něm uplatni sebeovládání, tedy vlastnost, které si Indián cení snad ze všech nejvíce.

Při takové rozmluvě není možno usednout a s evropskou upospíchanosti přejit rovnou k věci. Naopak, to hlavni je třeba ukrýt až někam na samý konec návštěvy, vyslovit to jakoby bez zájmu, nedat najevo, jak mnoho nám záleží na výsledku.

Přesně podle těchto složitých zásad probíhal i rozhovor mači s náčelníkem. Teprve po zdlouhavém úvodu, při kterém byly probrány novinky z širokého okolí, směla návštěvnice začít o tom, proč přišla.

„Půjč mi bílou ženu, náčelníku,“ řekla s nezvyklou pokorou. „Potřebuju ji. Tvůj dobrý přítel Antileu je velmi nemocen, možná umře.“

Kurín se rozhodl pokračovat v ironickém tónu poslední rozmluvy.

„Ale mači,“ spráskl ruce v přehrávaném údivu. „K čemu by ti byla cizí otrokyně. Máš přece svoje wekufe. Zabubnuješ na kultrun, ( kultrun – kouzelnický bubínek) oni přijdou a vyženou nemoc z mého dobrého přítele Antileua. Nebo snad nemám pravdu?“

Jenomže kouzelnice byla tentokrát lépe připravena a obrnila se trpělivosti.

„Moji wekufe jsou právě daleko, nemohou přijít. Půjč mi ji! Dám ti polovinu toho, co dostanu od Antileua za léčeni. A tvůj přítel je bohatý, to přece víš.“

Kurín váhal. Rád by nepovolil, dělalo mu dobře pozoroval dlouhé obličeje odmítnutých prosebníků.

Avšak žádný luk se nesmi přepínat. Mači byla vlivná osoba a i samotný náčelník si musel dvakrát rozmyslet, než se s ní pustil do křížku. Stařec – snad jediný v celém Malalve – na wekufe moc nedal, zejména teď, když ho při nemoci nechali tak hanebně na holičkách. Ale před mači se měl na pozoru.

A potom ta slíbená odměna! Kurin byl bohatý, jenže bohatství nechrání před hrabivosti, právě naopak.

Všichni v kraji věděli, že jejich kouzelnice si za léčení dává dobře zaplatit. I když lidské řeči při odhadování majetku druhých vždycky trochu přehánějí, bylo jisté, že mači je bohatá. I polovina jejího výdělku stála za oběť, kterou Kurin podstoupí tím, že vykoná dobrý skutek.

„Dobrá.“ rozhodl nakonec milostivě. „Když mi dáš přesně polovinu, půjčím ti otrokyni. Ale jen půjčím, neprodám.“

Tímto zdráhavým souhlasem začala spolupráce Antje s mači. Po prvním případu následoval druhý, třetí a pak už nepočítaná řada dalších.

Pro starou ženu se hodná, šikovná a vděčná pomocnice stala záhy nepostradatelnou. Možná že zpočátku, měla v úmyslu odkoukat její uměni a potom zase pracovat sama, za plnou odměnu. Ale záhy se tohoto plánu vzdala.

Obě si dobře rozdělily úlohy. Starší se soustředila na duchy, mladší na nemocného; první šlo hlavně o rituál, druhé především o hygienu.

Role kouzelnice byla při tom jen zdánlivé méně významná. Vždyť víra pacienta v uzdravení, kterou mači podporovala tancem a bubnováním na kultrun, je skoro stejně důležitá jako správný lékařský zákrok.

Výsledky na sebe nedaly dlouho čekat. V Malalve se umíralo méně než dřív.

Kurín mohl být spokojen. A také byl, i když si dával dobrý pozor, aby to nikdo nepoznal. V té době už vstal z lůžka, belhal se o holi po chýši, pletl se ženám při práci a hřál si u ohně poraněnou nohu, která ho, zejména za studených dnů, ještě trochu pobolívala.

Jeho majetek se utěšeně rozrůstal. Mači poctivě plnila úmluvu, takže ani věčně podezíravý náčelník neměl důvod ke stížnosti.

Stále častěji mohl pozorovat, jak se cizinka vrací k jeho ruce a žene před sebou krávu či tele, tu a tam – na cestě od bohatého pacienta – dokonce i koně a v nejhorším případě alespoň ovečku nějakého chudáka.

Postupem času si obě ženy přes velký věkový rodil začaly rozumět i mimo práci. Někdy se stalo, že se léčeni protáhlo do pozdního večera. V takových případech Antje přespávala v chatrči kouzelnice, vzdálené od náčelníkova obydli asi tři hodiny jízdy koněm. Kurin to neviděl rád, ale v poslední době se musel smířit s tím, že všechno nejde podle jeho přání.

V prostorné a kořením provoněné ruce hostitelky se Holanďanka brzy cítila jako doma. Její počáteční mimoděčná důvěra k mači přerostla poznenáhlu v hlubokou náklonnost.

Příliš záhy přišla Antje o matku, vyrůstala sama, neměla komu šeptat malá holčičí tajemství. Otec, hodný, ale věčně zaměstnaný a jen pro svoji lékařskou dřinu žijící muž, nedokázal tuto mezeru zaplnit. Později ve službě u paní Marschaalové pociťovala samotu ještě tíživěji.

A tak se stalo, že až teprve zde, v otroctví a tisíce mil od vlasti, poznala Antje bytost, jíž mohla otevřít duší. Za dlouhých večerů vyprávěla o svém životě. Cvikem se v novém jazyce zdokonalila tak, že si vzpomínky nechaly nasadit uzdu mapučských slov. Vracela se s nimi do šťastných chvil dětství, znovu seděla na bryčce, zachumlaná do huňatého kožichu, držela se tatínka za ruku a jezdila s nim po samotách zadumaného holandského venkova. Jindy se z náručí teplého moře vynořil ostrov Curaao, tak plný barev, že i lidé tam mají různou kůži, ti černi se plahočí jako otroci na polích větších, než je celé Malalve.

Do vzpomínek tiše praskalo hořící dřevo plameny olizovaly železný kotlík, daleko nejcennější předmět v chatrči. Antjina společnice seděla mlčky, nepřerušujíc vyprávěni jedinou otázkou. Světlo a stín se střídaly ve vrásčité tváři, zdálo se, že stará žena, přemožená námahou uplynulého dne podřimuje. Ale Ani je dobře věděla, že se každé její slovo vsakuje do účastného a citlivého srdce. Kouzelnice měla vzácný dar moudrých lidi – dovedla naslouchat.

Tento dar také obratně využívala. Svým bližním totiž nesloužila jen jako lékařka a zaříkávačka, byla i jejich zpovědnici.

Velice často k ni přicházeli lidé, které nebolelo tělo, ale duše. Návštěvnici – ponejvíce ženy – se potřebovali vypovídat ze svého smutku a trápeni, hledali a nacházeli radu pro těžkou životni situaci. Většinou se neostýchali mluvit před bílou mači, v té době už známou v Malalve i v okolí.

Antje se tak dostalo vzácné příležitosti proniknout do nitra těch, kdo jindy považovali uzavřenost za jednu z hlavních ctnosti. Pod povrchem odlišné civilizace s údivem objevovala podobné pocity, touhy a vášně, jaké ovládaly i příslušníky vlastni barvy pleti. Poznávala Mapuče a přestávala se jich bát.

Všechno, co se při těchto důvěrných hovorech dověděla, ukládala stařena do neselhávající, neuvěřitelné přesné paměti. Podle toho pak dokázala léčit, radit, soudit, smiřovat.

Antje nikdy nepřišla na to, zda kouzelnice věří na své wekufe. O jednom však nepochybovala – to, co mači zajišťovalo úspěch a autoritu, nebyla znalost duchů, ale znalost lidi.

Tato znalost se projevovala například ve způsobu, jakým stařena sjednávala odměnu za své služby.

Nepracovala zadarmo ani lacino, vědoma si hodnoty lidského života. Protože dokonale znala majetkové poměry každého v okolí, dovedla vždy neomylně stanovit správnou cenu, sice vysokou, ale vždy úměrnou postaveni nemocného. Cena byla konečná a nikoho nikdy nenapadlo smlouvat. Už také proto, že Indiáni mají vrozenou úctu k tradicím a že tak jako oni platili kouzelnicím i jejich dědové a dědové dědů.

Jednoho deštivého večera byla Antje opět u mači. Řeč se stočila na Werapila. Dívka vzpomínala na první setkáni s ním, na jeho nabídku při slavnosti ngiljatun.

Mluvila o tom záměrně a v skrytu duše očekávala, že jí Indiánka poví o mladém náčelníkovi víc. Stařena však seděla mlčky, jako by nechápala, oč té druhé jde. Volky nevolky musela tedy návštěvnice sama nakousnout, co jí v poslední době leželo na srdci.

„Má jistě několik žen, když je náčelník,“ vyzvídala, horlivě přitom přikládajíc do ohně. „Dvě určitě.“

Mači pohlédla na Antje. Její vědoucí oči se usmívaly.

„Můžeš být klidná. Nemá ještě ani jednu. Moc si vybírá, ten náš Werapil.“

„U nás v Holandsku,“ pospíšila si Antje, aby zakryla radost, kterou v ni vyvolala slova kouzelnice, „smi mít muž jen jednu, jedinou ženu. Až se tam vrátím, budu mít muže jenom pro sebe.“

„Ty se chceš vrátit zpátky za moře?“

„Samozřejmě, matko! Vždyť je tam můj domov.“

Mači dlouhou dobu mlčela. Když už se zdálo, že rozhovor odumřel, dočkala se Antje přece jen odpovědi.

„Žena má domov tam, kde je její srdce. Povím ti něco, co jsem slyšela od své babičky, taky mači, hodně dávno, když jsem byla tak mladá a hloupá, jako jsi teď ty. Poslouchej!“

Zpěvavým hlasem, jakým přivolávala duchy k nemocným, počala kouzelnice vyprávět prastarou mapučskou legendu o stvoření světa.

„Na počátku všeho nebylo na Zemi nic, ani voda, ani rostliny, ani lidé. Jen vysoko ve vzduchu žil mocný duch Něnečen, jediný pán všeho. Vládl zástupu nižších duchů, svých poddaných. Někteří z nich se však vzbouřili a Něnečen je za trest proměnil ve skály a udělal z nich hory. Těm, kteří svého činu litovali, dovolil, aby vyšli z vrcholků hor jako kouř a oheň. A ti, kteří projevili největší lítost ze všech, směli vstoupit na nebe a zůstat tam jako hvězdy. Ani nahoře ale nepřestávali naříkat a jejich pláč jako první déšť skropil vyprahlou půdu.

Jednou Něnečen pohlédl na Zemi a zdála se mu pustá, opuštěná. Zavolal tedy jednoho z duchů, svého syna, a udělal z něho člověka, prvního Mapuče. Když se pak znovu podíval na Zemi, zdálo se mu, že jeho syn je smutný. Proto vzal jednu z hvězd, proměnil ji v ženu a nařídil ji, aby provázela jeho syna, kamkoli on půjde. Za svým mužem musela jít velmi daleko. Aby si neporanila bosé nohy chůzi po tvrdé a holé zemi, všude před ni na Něnečenův rozkaz vyrůstala tráva a květy. Když se jich pak žena dotkla nohou, změnily se květy v ptáky a motýly, z trávy se staly pralesy. Něnečen potom spokojeně pozoroval, jak jeho Mapuči zalidňují Zemi, kterou jim on daroval.“

Pak už mači neřekla nic. Snad podřimovala, snad se duchem vrátila do doby, kdy tuto legendu slyšela poprvé. Studený liják bičoval zemi ducha Něnečena, zatímco v kořením provoněné chatrči ozařovaly plameny rozpálenou tvář holandské dívky Antje.

9. KAPITOLA

„Zítra půjdeme daleko. Budeme pryč několik západů slunce,“ oznámila jednoho dne mači své nové společnici. „Kdepak, na tak dlouhou dobu mě Kurin nepustí.“

„I pustí, jen když mu řekneš, že dostane dva koně.“

Antje hořela zvědavosti, ale vyptávat se by bylo neslušné. Dva koně Kurinovi – uvažovala pro sebe –, tedy čtyři celkem, to už je královský honorář. Dlouhá cesta zase nejspíš znamená, že se vůbec poprvé dostane ven z Malalve.

Z vyprávěni mači věděla, že si zámožní pacienti k sobě někdy zvou kouzelnice od sousedů. Buď jim důvěřují víc než té místní, nebo si prostě chtějí zajistit dvojnásobnou přímluvu u wekufe.

Brzy ráno se vydaly na cestu. Ještě za rozbřesku došly k jezeru Budi a pustily se po jeho břehu na sever. Za zády jim zůstalo Malalve, rozkládající se jižně a západně od jezera.

Probouzel se nádherný den. Míjely tiché zátoky i osamělé, v zeleni utopené chatrče, kolem nichž se pásl dobytek. Křišťálově průzračné a slané jezero – slané mořskou vodou, která se do něho v deštivých zimách přelévala – dosud spalo, jen při občasném doteku slabého vánku se zimomřivě zachvívalo stříbrem drobounkých vln.

Slunce hřálo čím dál tím nemilosrdněji, cesta byla sice nádherná, ale těžko schůdná a Antje začínala pociťovat váhu vlněné brašny s léky a kouzelnickými pomůckami.

„Musíme si pospíšit.“ pobízela ji její nezdolná průvodkyně. „Jinak se do večera nedostaneme na místo, do Raukenve.“

„Do Raukenve?“ z Antje rázem spadla únava. „To tedy uvidím Rosu!“

„Neuvidíš se ani s Rosou, ani s Werapilem. Jedeme za Werapilovým starším bratrem, za Marileuem.“

Tentokrát se Indiánka slitovala a prozradila trochu víc.

„Tenhle Marileu, to je divný člověk. Nebyl vždycky takový, ale umřela mu jediná žena. Od té doby žije sám, nikoho nechce vidět, ani bratra ne. Je s ním jen jeho malý syn, a ten teď leží nemocný. Wekufe jejich mači nepomáhají, proto Marileu poslal pro nás. Má jen toho chlapce, má ho rád více než sebe. Jestli se wekufe nesmiluji, umřou oba. Jak říkáni, Marileu je trochu…,“ stařena si srozumitelným gestem poklepala na čelo.

Na kraj už padl večerní soumrak, když obě unavené ženy stanuly před cílem. Byla jim nevelká a polorozbořená chatrč, postavená několik kroků od břehu široké zátoky. Mači a Antje vstoupily dovnitř.

Na kožešinách, uprostřed nepopsatelné špíny a nepořádku, ležel hoch asi desetiletý. Nad nim se skláněl otec, Werapilův bratr.

Ruka i její majitel nesli stopy poustevnického života. Antje už přivykla tomu, že si Mapuči – a dokonce ani jejich ženy – nijak nelámou hlavu s čistotou a osobní hygienou. Marileu však zjevně přehlížel i těch několik málo vžitých zásad. Slepené prošedivělé vlasy mu spadaly přes ramena, špinavé cáry na stejně špinavém a vychrtlém těle se sotva daly nazvat oděvem.

V šeru vynikaly oči. Byl v nich zvláštní žár a nepopsatelná úzkost. Tyto oči připomenuly Antje slova i gesto společnice.

Samotář pozdravil příchozí mlčky, vztyčením pravé ruky.

Ženy neztrácely čas. Zatímco starší si nad ohništěm nahřívala svůj kouzelnický bubínek, aby se kůže správně napnula a vydávala potřebný tón, její pomocnice prohlédla nemocného.

Hoch měl vysokou horečku, namáhavě oddychoval, tepny mu bily jako na poplach. Z těchto a z některých dalších příznaků usoudila Antje na prudký zápal plic.

Z brašny vyňala čistou vlněnou pokrývku, kterou prozíravě nosila s sebou. Odešla s ni k jezeru, namočila a nasáklou, vodou ztěžklou odvlekla zpět do chatrče. Zavinula malého pacienta, mokrou pokrývku pro jistotu převázala měkkou šňůrou, aby se chlapec v horečce nerozbalil.

Potom opatrně nadzvedla hlavu nemocného a z hliněné misky, kterou předtím pečlivě vymyla, mu do úst vlila horký bylinný odvar. Zbytek bylin podala mači a ta jej za tajemného mumláni vhodila do ohně. Z plamenů se vyvalil bílý, opojně vonicí kouř.

Marileu vše mlčky a číhavě pozoroval, jako pes připravený ke skoku. Když ho kouzelnice zhurta vyzvala, ať nepřekáži a jde po svých, tohle že není nic pro mužského, polekaně ustoupil až ke stěně, ale tam zůstal stát, nepřestávaje sledovat každý pohyb přítomných.

Mači začala prosit zlé duchy, aby opustili tělo nemocného. Bílá pomocnice s obavami přihlížela. Tušila, jak to dopadne; stařena se nakonec vysílením zhroutí a ona, Antje, bude mít na krku ne jeden, ale hned dva případy. V poslední době se to stávalo stále častěji, mači si však nedala říci a nešetřila se, skálopevně přesvědčená, že bez její důrazné přímluvy u wekufe by se pacient neuzdravil.

Dvě noci a dva dny se pak ženy střídaly u nemocného. Přebalovaly ho, lily do něho horký nápoj z bylin. Ta, která právě neměla službu, připravovala jídlo nebo odpočívala na lůžku majitele chatrče.

Po celou tu dobu neopustil Marileu ruku. Dřepěl u stěny, nepromluvil, skoro nezamhouřil oko a jen na přísný rozkaz mači polkl pár soust polévky z masa a vařených kukuřičných klasů.

Chlapec se doslova koupal v potu, ale jeho stav se pomalu lepšil. Byl to pravý Indián, otužilý, silný, houževnatý. Brzy bylo zřejmé, že je z nejhoršího venku. Třetího dne ráno to stařena sdělila Marileuovi,

„Tvůj syn bude žít. Tady bílá mači ho zachránila.“

Antje nevěřila svým uším. Stalo se to vůbec poprvé, co jí společnice přiznala hlavní podíl na úspěchu, navíc před svědkem a po případu, který nebyl zvlášť obtížný. Ale to už se na ni mači obrátila s dalším překvapením, tentokrát nemilým.

„Já teď odejdu navštívil známé v Raukenve, když už jsem tady. Možná že je uvidím naposledy. Přespím u nich. Ty tu počkáš, kdyby malý potřeboval ještě pomoc!“

Antje uposlechla velmi nerada. Ani trochu se ji nezamlouvala představa, že zůstane sama s podivínem, i když ten podivín je náhodou Werapilův bratr. V pilné práci a za přítomnosti mači si ho příliš nevšímala, teď však cítila úzkost. To nebylo dvakrát ohleduplné, odejít si a mne tu nechat, zavyčítala v duchu kouzelnici. Vždyť pomatení lidé bývají nejen nešťastni, ale často i nebezpeční.

K její radosti však Marileu někam zmizel. Upokojená Antje se z dlouhé chvíle pustila do nerovného boje s letitou špínou chatrče.

Když uklidila, co se uklidit dalo, odešla k jezeru. V chladné a čisté vodě ze sebe s rozkoši smyla únavu a ne vyspání. Z širokého vlněného pásu ovinutého několikrát kolem těla pak vyňala hřeben zhotovený z hovězího rohu, který nedávno dostala od mači. Díky praktickému dárku se už nemusela česat svazečky tuhých kořínků, jak to činily – ostatně ne příliš často – indiánské ženy.

Když si pročesávala dlouhé, z copů osvobozené vlasy, zaslechla za sebou lehký šramot. Prudce se otočila a spatřila Marileua.

„Neboj se, bílá mači!“ řekl rychle a zvedl ruce, aby zaplašil hrůzu v dívčině tváři.

Indiánův hlas Antje trochu uklidnil. Ten hlas, který slyšela poprvé, se podobal Werapilovu.

„Co chceš?“

„Pomoci ti. Vím, kde jsou bili, a dovedu té k nim“

„Proč mi chceš pomoci?“

„Zachránila jsi přece mého syna. Naše mači to říkala.“

Marileu bezradně pokrčil rameny, udiven, že musí objasňovat věc tak samozřejmou.

Vysvětlil si to nedůvěrou.

„Mluvím pravdu, věř mi! Znám cestu.“

„A chlapec?“

„Mači se vrátí a dá na něho pozor.“

„Ale co když mě tu nenajde?“

„Řeknu pak, že jsi mi utekla a že jsem tě odjel hledat, ale marně.“

„Tomu nikdo neuvěří!“

„To je možně,“ připustil Indián lhostejně. „Ale nikdo nebude nic vědět. Všichni lidé v kraji se mě boji,“ dodal se zvláštní směsí lítosti a pýchy.

„Kdy myslíš. Kdy odjedeme?“

„Až se slunce dotkne tamté černé hory, budu na tebe čekat před rukou s dobrým koněm. Připrav se!“

Sotva to dořekl, Marileu se prudce otočil, jako kdyby se něčeho polekal, a v mžiku zmizel mezi stromy.

Antje zavřela a znovu otevřela oči, aby se přesvědčila, že nespí. Ale vše zůstávalo – slané jezero, ruka, hřeben v dlani, a tedy i závratná nabídka.

Od prvních okamžiků zajeti žila myšlenkou na útěk, i přes vzpomínku na zmrzačená chodidla pani Grolové. Nyní se bláhový sen proměnil v možnost, snad nebezpečnou, ale přece jen možnost. Neboť Antje ani na okamžik nezapochybovala o tom, že nešťastný Marileu mluvil pravdu.

Čekala tedy na radost, ale ta nepřicházela, zahlušena novými starostmi. Když dřív snila o útěku, měla jen jedno přání, zbavit se Kurina a dalších tyranů. Teď na dosah cíle musela myslet dál, ptát se jinak, ne od koho, ale kam odejde. Co bude dělat v Chile nebo v Holandsku, jestli se jí podaří vrátit se do vlasti.

Pro děvče bez příbuzných, bez známých a bez haléře se nabízela jediná odpověď. Stane se zase služkou nějaké jiné Julie Marschaalové, rozmazlené paničky s migrénami, a salónem plným užvaněných hostů. Ani pomyšleni, že by mohla dále pracovat jako mači, vlastně jako lékařka. Už nikdy si nezíská úctu ani vděčnost svých uzdravených.

Ale zůstat jako Kurinova otrokyně? Antje neznala odpověď. Tušila jen – a toto tušeni ji volbu neusnadnilo –, že se rozhoduje jednou provždy. Jestli teď řekne Marileuovi ne, už nikdy se nevrátí, i když ji k tomu osud poskytne znovu příležitost.

Plna nejistoty přivolala otce. Přišel, ale nic neřekl, díval se do země a krčil rameny. Tam, kde nešlo o jeho medicínu, poradit nedovedl. Místo toho slyšela dívka skřehotavý hlas staré kouzelnice: Žena má domov tam, kde je její srdce.

Ještě žádný den v Americe neutekl Antje tak rychle.

Večer ji zastihl stále na vahách. V rozpacích přistoupila k nemocnému chlapci. Uvyklý samotě ležel klidně, bez jediné hračky, která by mu trochu krátila dlouhou chvíli.

Dívka upravila kožešiny pod jeho tělem, sáhla mu na čelo, pohladila indiánské vlasy, černohnědé, a tuhé jako koňská žíně, a chtěla odejit.

„Povídej mi něco!“ s nečekanou naléhavostí zaprosil hoch a chytil ji pevně za ruku.

Antje si vzpomněla na starou vlámskou pohádku o zakletých dřeváčcích. Tu jako malá holka slýchala ze všech pohádek nejraději. Srdnatě se tedy pustila do vyprávění, třebaže to byl úkol nad její sily. Nesoustředěná Holanďanka pracně hledala slova, zmateně popisujíc zvířata a věci, které malý Indián neznal, protože je nikdy neviděl.

A přece byl chlapec na vrcholu blaha! Se zatajeným dechem naslouchal nesouvislému povídání, šťastný jen tím, že slyší lidský hlas. Nakonec usnul s úsměvem na pootevřených rtech a s rukou v bílé dlani.

Antje se jemně vyprostila, přehodila si přikrývku přes ramena a vyběhla ven.

Slunce se už dávno skrylo za černou horu. Třeba odešel, když jsem nepřišla včas, pomyslela si zbaběle. Ale ne, vpředu ze tmy: se ozvalo koňské zaržání.

Vykročila tím směrem a stále ještě nevěděla, co v příštím osudném okamžiku udělá. Pak jako z velké dálky zaslechla svůj vlastní pevný hlas.

„Marileue, já nikam nepojedu!“

Tma před ni mlčela a bylo to mlčení těžké, vyčítavé.

„Opravdu nemohu odejit. U vás jsem otrokyně i mači, doma budu jenom otrokyně. Tady mě lidé víc potřebuji.“

Tma přikývla. Nebo se to Antje jen zdálo? Jak ráda by vyjádřila vděčnost, ale mapučský jazyk nezná slovo děkuji.

„Jdi za svým synem, Marileue! Bude žit, protože jsem u vás, a ne za mořem. Jsi hodný člověk a zaplatil jsi mi dobře!“

Druhého dne se vrátila mači.

Zpáteční cesta do Malalve byla daleko kratší a pohodlnější. Werapil poslal dva muže, aby hosty převezli přes jezero. Všichni usedli do úzkého člunu, vydlabaného z jediného kusu mohutného kmene. Muži se opřeli do hrubých pádel.

Antje ponořila dlaně do vody a pozorovala vzdalující se břeh, na němž se nehybně tyčila vysoká Marileuova postava. Po proplakané noci pociťovala smutek, jaký ovládne každého člověka při životním rozhodnuti. Dým ze spálených mostů se dosud nerozplynul.

Pojednou si všimla, jak ji stařena zkoumavě pozoruje. Když se pohledy obou střetly, mači se naklonila a položila dívce ruku na koleno.

„Rozhodla jsi správně!“

Antje vytřeštila oči. Cožpak se její společnice opravdu domlouvá s duchy?

„Myslela jsem si, že se to stane,“ vysvětlila kouzelnice. „Marileu je divný člověk, ale moc hrdý. Za život platí životem. Proto jsem odešla. Kdybys ho poslechla, nezlobila bych se na něho ani na tebe. Ale věděla jsem, že zůstaneš. A teď už to víš i ty.“

„Matko, já…“

„Mluvila jsem s Werapilem.“ přerušila ji mači drsně, když v dívčině hlase uslyšela slzy. „Pořád na tebe myslí. Chce znovu požádat Kurina, aby tě prodal.“

„To je zbytečné, Kurin mne neprodá a Werapilovi už teprve ne.“

„Jenomže Werapil té nechce koupit jako otrokyni, ale jako ženu. Poradila jsem mu to.“

„V tom přece pro Kurina není žádný rozdíl.“

„V tom je rozdíl,“ řekla mači pomalu a s důrazem. „Uvidíš“

10. KAPITOLA

Werapil sám za Kurinem nešel. Podle mapučských zvyklosti k němu poslal vyjednávače, v těchto záležitostech velmi schopného Painekeua, náčelníka z Deume. Tento hezký, vždy pečlivě oblečený muž s překvapivě světlou pleti platil za vynikajícího řečníka a moc si na této pověsti zakládal.

Na rozhovor s Kurinem se dobře připravil. Neboť událost tak významná, jako je setkání dvou náčelníků, má svůj řád, složitá pravidla a kličky. Painekeu se cítil jako ryba ve vodě. Mluvil s požitkem, přitom však zřetelně a bez přeřeknuti, každou myšlenku končil slabým protáhlým výkřikem, upozorněním druhému, že je čas, aby se ujal slova on.

Návštěvníkův obřadný tón přinutil hostitele odpovídat v podobném duchu. Tím si chytrý Painekeu zajistil hned na začátku výhodu, protože ve zdvořilé rozmluvě nebyl Kurin doma.

Když si takto připravil půdu ve zdlouhavém úvodu, přešel host konečně do útoku. Představil se jako Werapilův zástupce a oznámil, že jeho přítel, náčelník z Raukenve, je i nadále ochoten koupit bílou otrokyni. Cena ho nezajímá, tu ať stanoví statečný náčelník z Malalve sám, v koních, dobytku nebo ve zboží z velké kánoe.

Kuřina nabídka ani trochu nepřekvapila. Rychlost, s jakou se mezi Indiány šiří novinky, je udivující a pro cizince nevysvětlitelná.

Zpráva o Painekeuově misi dorazila do Malalve mnohem dřív než samotný Painekeu.

Přesto se Kurin tvářil, jako že o návrhu přemýšlí. Teprve pak pronesl předem připravenou odpověď. Bílou zajatkyni neprodá za žádnou cenu.

Ani vyjednávač nebyl překvapen. Zdvořile přikývl a zeptal se, proč není udatný náčelník ochoten vzdát se cizinky. Chce ji darovat některému ze svých synů či bojovníků, nebo snad má sám v úmyslu zplodit s ní potomky?

Při vysloveni poslední možnosti se na rtech mluvčího objevil slabý ironický úsměv; rozmluva spěla k vyvrcholeni a nebylo na škodu protivníka trochu popíchnout, zbavit ho rozvahy.

Ale stařec odpověděl kupodivu klidně. Ne, nepomýšlí na syny ani na vnuky. Nepřeje si, aby se v příštích pokoleních objevily stopy krve bílých lidi, už tak žije mezi Mapuči dost zbabělců, odvyklých boji (významný pohled na Werapilova nazdobeného zmocněnce!).

Skutečný důvod, proč on, Kurin, nepropustí otrokyni, je jiný. Ta žena zná spoustu užitečných věcí, má podporu silných duchů, dovede uzdravovat, zkrátka Malalve se bez ni neobejde.

Painekeu se medově usmál. Slyšel to, co slyšet potřeboval.

Vyslovil politování nad tím, že mu Kurin špatně rozuměl. Werapil totiž nemíní koupit bělošku jako otrokyni, ale jako pravoplatnou ženu. To ovšem úplně mění situaci!

Werapil se chce oženit s Antje a veřejně prohlašuje, že od tohoto úmyslu nikdy neustoupí. Podle platných mapučských zákonů přijímá tímto prohlášením vyvolenou předem do kmene, mezi své lidi. Dívka – jak před chvíli potvrdil její majitel – dosud nemá dítě, není provdána a Werapil je tedy jejím prvním nápadníkem. To mu umožňuje – opět ve shodě se zákony – ucházet se o ni obvyklým způsobem.

Náčelník z Raukenve si ze srdce přeje vyřešit záležitost pokojným způsobem, a proto předem přistupuje na cenu, kterou stanoví druhá strana. Jestliže ovšem Kurín tuto velkomyslnou nabídku odmítne, bude se cítit Werapil hluboce uražen. V tom případě vyzývá protivníka k boji na život a na smrt.

Kurín pozorně naslouchal. V duchu musel připustit, že zákon vskutku stoji na Painekeuově straně. V hladké, advokátsky přesné vyjednávačově řeči nenašel jediné slabé místo, jedinou sebenepatrnější trhlinu.

Ale starý náčelník se proto nermoutil. Nová skutečnost mu sice nabízela pouze dvě východiska, obě však hodně slibovala.

Nejjednodušší by bylo otrokyni prodat, využit přitom Werapilovy hloupé důvěřivosti a stanovit nestoudnou, nesmyslnou cenu, která by nepříteli pustila jaksepatří žilou.

Svůdná představa, a přece jí Kurin odolal. Neboť druhá z možných cest byla ještě lákavější.

Zatímco totiž náčelník z Malalve vložil do hry kromě svého života jedinou otrokyni, byl na tom vyzývatel daleko hůř, vsadil život a celý majetek.

Jinými slovy, jestliže Werapil bude v souboji zabit, a o tom Kurin vůbec nepochyboval, zůstane vítězi předmět sporu, bílá žena, a k tomu přibude jmění poraženého, obsah jeho ruky, zboží z vyloupené lodi, několik set krav i ovcí, a především proslavené stádo koní, nádherná zvířata, která zná každé dítě široko daleko.

Ano, jedině takové řešeni uspokojí dva nejsilněji Kurinovy pocity – nenávist k Werapilovi a touhu po jeho bohatství.

Výsledek těchto úvah shrnul stařec do krátké odpovědi, pronesené lhostejně, jako kdyby šlo o koupi ovce či o nějakou jinou bezvýznamnou záležitost.

„Dobrá, budeme se tedy bít. Bílou otrokyni nevydám!“

Druhého dne se Kurin i Werapil vydali do Kolileufu. Jeli oznámit vyššímu náčelníkovi svůj úmysl, získat jeho souhlas se soubojem a požádat ho, aby převzal úlohu rozhodčího. V této funkci by měl především zakročit, kdyby se nepřátelství náčelníků hrozilo rozrůst v otevřenou válku mezi Malalve a Raukenve.

Wakinpán měl pramalou radost, když usadil hosty na čestném místě u vchodu do ruky a vyslechl jejich zvěst.

Byl unaven z přemíry důležitějších starosti, než je osobní pře dvou podřízených. Vládl v nelehké době. Složité vztahy k Chilanům, věčné balancování mezi válkou a mírem, bezcenné dohody, které ztrácely smysl, jakmile jedna strana získala převahu, to vše stálo náčelníka mnoho sil.

Byl bystrý a zkušený, správně usuzoval, že jedinou naději poskytuje Indiánům jednota, a nedokázal pochopit, jak je možné dát ji v sázku pro věc tak nepatrnou, jako je žena, ještě k tomu otrokyně, a navíc bílá.

V zájmu této jednoty se Wakinpán rozhodl udělat všechno pro to, aby souboji zabránil. S přehledem stratéga zaútočil nejdříve na snadnější cíl, na povolného Werapila.

„To nemáš nic jiného na práci než starat se o otrokyni?“ vyčetl mu. „Já jsem všechny bílé zajatkyně prodal daleko, až do Boroa, a mám pokoj. Najdi si jinou ženu!“

Werapil se však vzepřel.

„Nemohu a ani nechci, toki! Myslím na ni, moje nitro je neklidné a neutiší se, dokud ji nebudu mít. A nejde jenom o otrokyni. Kurin mě už dlouho urážel, ať tedy mezi námi rozhodnou naše zbraně.“

S menšími nadějemi se Wakinpán obrátil k druhému náčelníkovi. Změnil při tom taktiku; zatímco na mírného Werapila spustil zhurta, s neurvalým Kurinem to zkusil po dobrém.

„A co ty, náčelníku z Malalve? Vyslechl jsem Werapilovo mládí, teď dychtím poznat tvoji zkušenost. Neboť jen zralý muž umí rozpoznat, co je a co není v životě důležité. Prodej mu tu ženu, když o ni tolik stojí! Já sám se postarám, aby tě cena uspokojila.“

„Proč bych měl žádat trochu, když po souboji dostanu všechno?“ poškleboval se Kurin.

„To není tak jisté. Jsi nejlepší bojovník v kraji, to je pravda, ale Werapil je o hodně mladší, a tedy rychlejší.“

„Zatím jsem zabil každého, kdo se mi postavil. Jednou někdo zabije mne. Ale nebude to teď a nebude to Werapil.“

Wakinpán si povzdechl, avšak nevzdal se. Byl to trpělivý člověk a velmi si přál mír.

„Vidím, že žádný z vás není ochoten ustoupit. Hněv vás zaslepil jako ženy, zbabělosti nazýváte to, co by si mnohem spíš zasluhovalo úctu jako příklad náčelnické rozvahy. Dobrá, ať tedy rozhodne souboj! Ale k čemu souboj na život a na smrt. Ušetřte zbraně pro chvíle, kdy jich bude doopravdy zapotřebí, neboť pravým nepřítelem Werapila není Kurin a Kurinův skutečný sok se nejmenuje Werapil. Uposlechněte příkladu předků a zahrajte si paliň! Kdo z vůle duchů prohraje hru, prohraje i při. Výsledek bude konečný a neodvolatelný, i když jej neskropí drahocenná krev jednoho z vás.“

Paliň, stará mapučská hra, připomíná pozemní hokej. Hraje se na rovném travnatém hřišti, dlouhém asi sto a širokém kolem patnácti metrů. Dvě mužstva po deseti lidech na každé straně se ohnutými holemi snaží dostat za soupeřova záda malý míč, kulatý oblázek zašitý do surové kůže. Utkání trvá dlouho, často i několik hodin.

Odjakživa znamenal paliň velkou společenskou událost s jídlem a pitím i vzrušující zábavu pro Indiány milující hry a sázky.

Především to však byl nesmírně moudrý způsob, jak často bez zbytečného krveprolití řešit i zásadní spory mezi kmeny a jejich náčelníky. (Malý historický překlad: Koncem sedmdesátých let minulého století vznikla v místě zvaném Furulón misijní stanice vedená řeholníkem P. Oktaviánem. Někteří Indiáni byli proti přítomnosti bílého kněze a žádali jeho smrt. ostatní stáli za misionářem. Obě strany se rozhodly vyřešit spor tradičním způsobem, hrou paliň. Zápas skončil vítězstvím umírněných a poražení se bez odmluvy podřídili. Utkáni sledoval sám řeholník P. Oktavián, aniž tehdy tušil, že se hraje o jeho život!)

Ani s tímto návrhem však toki nepochodil. Kurin odmítl okamžitě. Vzal si do hlavy, že protivníka zabije, a nemínil místo toho běhat s klackem a třískat do kamene.

Po krátké úvaze řekl ne i Werapil. Bylo mu proti mysli svěřit rozhodnuli tak důležité vrtochům nevyzpytatelného míčku.

Wakinpán pochopil, že prohrál. Teď už nesměl váhat, tak daleko jeho pravomoc nesahala.

Protože viděl dál než na špičku vlastního nosu, usiloval celý život o jednotu těch, jimž stál v čele. S přibývajícími léty ho však stále častěji přepadal pocit marnosti a únavy.

Povstal, aby vyřkl to, čemu se z dobrých důvodů bránil, ale co si oba jeho návštěvníci vynutili.

„Budiž tedy mezi vámi boj na život a na smrt! Boj do té doby, než jeden z vás bude ležet na zemi mrtev. Luna právě začíná narůstat. Ráno po noci, kdy bude úplná, sejdete se na břehu moře, v místech, kde byla velká kánoe. Tam všechno začalo, nechť to tam také skonči. Konec jednáni, náčelníci! Jděte domů a nebudiž mezi vámi nepřátelství až do dne, který jsem stanovil. Řekl jsem!“

Den střídal den, luny přibývalo. Než však mohla dorůst do osudové úplnosti, nová událost zvrátila vůli náčelníků.

11. KAPITOLA

Chilané začali tušit, jaký konec potkal nezvěstnou španělskou loď!

Bůhví, co je přivedlo na stopu. Snad někdo neudržel jazyk za zuby, snad zasáhla závist, snad jim padl do ruky předmět z kořisti a prozradil svůj původ. Ať tak či onak, vyslali za Wakinpánem posly s bílým praporem vyjednávačů a se zdvořilou žádostí o vysvětlení.

Wakinpán je vlídně přijal, s údivem vyslechl jejich domněnky a slíbil, že celou záležitost přísně vyšetří. Už ve chvíli, kdy pronášel kulatá a nezávazná slova, měl pohromadě dobrý plán, jak jednou ranou zasáhnout několik cílů.

Pár dní před soubojem k sobě povolal Kurina i Werapila. Oznámil jim, co se stalo a co se stane.

„Rozhodl jsem se poslat vás do Valdivie jako důkaz našich přátelských úmyslů a dobré vůle. Budou vás vyslýchat. Povíte jim všechno o lodi, a nic o lidech. Co vyplaví moře, nepatří nikomu, když u toho nejsou živí lidé. Jeďte, moji bojovnici vás vyprovodí až k Valdivii, pak už všechno závisí na vás. Souboj se samozřejmě odkládá do vašeho návratu, jestli si to do té doby nerozmyslíte. Zatím na něj zapomeňte, protože teď budete mezi nepřáteli, odkázáni jeden na druhého. Třeba vás to nakonec přivede k rozumu.“

Náčelníci uposlechli bez odmlouvání. Dokonce ani Kurin se tentokrát neodvážil protestovat, třebaže mu bylo silně proti mysli jednat na stará kolena s bílými jinak než se zbrani v ruce. Kde však šlo o obecné zájmy Mapučů, tam se s Wakinpánem smlouvat nedalo.

Po obou jako kdyby se země slehla. Už potřetí od jejich odjezdu začala luna přibývat, bojovnici vyslaní Wakinpánem jako doprovod byli dávno doma, ale Kurin s Werapilem se stále nevraceli.

V Malalve ani v Raukenve si s tím nikdo nedělal hlavu. Náčelníci odjeli daleko a čeká je dlouhé jednáni. Až toto jednání skončí, oba se zase ukáži. Čas pro Indiány neznamená skoro nic.

Antje tato netečnost dráždila. Svíral ji strach, bála se o Werapila, bála se Kurina, a ještě více bílých.

Když osudného večera na břehu Budí odmítla Marileuovu nabídku, bylo jí okamžitě jasné, že zvolila nový domov. Ale teprve nyní, ve dnech úzkostného očekáváni, našla odvahu přiznal si hlavni důvod svého rozhodnutí.

Tím důvodem byl Werapil.

Jak těžká cesta vedla k tomuto přiznáni! V salónu u pani Marschaalové slýchala služebná často útržky z vyprávěni hostů, bohatých Holanďanů z kolonii. Jen žádné jakobínské nesmysly o rovnosti ras, dámy a pánové! Tak může mluvit jen ten, kdo nevytáhl paty z Evropy. Každý barevný je tvor méněcenný, od přírody líný, krutý a potměšilý. Ale jistě, milý pastore, oni potřebují kříž, jenže ten kříž musí držet pevná ruka!

Něco z těch řečí zůstalo v Antje jako tříska a často se ozývalo v prvních měsících zajeti.

Muž překonává předsudky poznáním, žena citem. Bez nadhledu lásky by nevolnice se stopami Kurinova biče na zádech sotva dokázala připustit, že mezi Mapuči, stejně jako všude jinde, žijí lidé dobří a zlí. Považovat Kurina za typického Indiána bylo by tedy stejně nespravedlivé jako soudit všechny bílé třeba podle plantážníků z Curagaa. Tento ostrov nebyla jen úchvatná tropická příroda a západy slunce nad mořem. V dětské paměti zůstaly zachovány i jiné obrazy: veřejné mrskání otroků, trhy na lidské maso, šibenice před panskými domy, ušlápnutí černoši, chvějící se strachem u nohou svých pánů a pani. Tak vypadala pevná ruka, jak o ni v Amsterodamu mluvili hosté s tlustými doutníky.

Utrápená Antje zašla za mači. Pověděla jí všechno; o Werapilovi, o svých nadějích i pochybnostech, o tom, jak čeká na návrat mladého náčelníka, a zároveň se ho děsí, protože návrat bude znamenat souboj se silným a sebejistým protivníkem.

Kouzelnice v poslední době postonávala. Většinu času trávila na lůžku, čím dál tím drobnější a šedivější. Ale stesky návštěvnice vyslechla s obvyklou pozorností.

„Wakinpán nám nepomůže,“ přemýšlela nahlas. „Je rád, že Kurin s Werapilem jsou daleko. Nepřeje si souboj a čeká, že se oba nakonec přece jen nějak dohodnou. Proto je tam poslal.“

„To je od Wakinpána hezké,“ namítla dívka. „Ale co když se Chilané dovědí, jak to bylo s lodi a s trosečníky? Co když drží oba v zajeti a nepropusti je?“

„Zajmout vyjednávače by určitě znamenalo válku. A tu si nepřejeme ani my, ani bílí. Alespoň dnes ne.“

„Ale uvaž, matko, i když máš třeba ve všem pravdu, Kurin je s Werapilem sám, nenávidí ho, chce ho zabit a má k tomu tolik příležitosti. Nikdo se nedoví pravdu, když se z té cesty vrátí jenom jeden z nich.“

„To Kurin nikdy neudělá, ten se ti bude starat o Werapila jako o vlastního syna! Myslí si, že je silnější, a dobře ví, že nedostane nic, když Werapil umře jinak než v řádném souboji s ním. A Kurin je skoro stejně tak chamtivý jako zlý.“

Ani logické odpovědi Antje neuklidnily. V té chvíli ji mači poskytla další mimořádný důkaz své náklonnosti. Slíbila – zcela v rozporu s obyčeji –, že jakmile se jen trochu uzdraví, vyšle posla do Kolileufu, aby tam jejím jménem opatrně připomenul Wakinpánoví celou záležitost.

Žádný posel se do Kolileufu nevypravil.

Když ráno následujícího dne vstoupila Antje znovu do ruky nemocné, mači už nežila. Smrt ji navštívila ve spánku, tiše a po špičkách, jak vstupuje do hodně starých lidi. Zdálo se, že se mrtvá usmívá. Obličej vyzařoval klid, který už nepatřil do tohoto světa.

Pohřeb kouzelnice se stal události kraje. V indiánské společnosti je žena méně než muž, mači však byla výjimkou, nikdo kromě náčelníka se netěšil takové úctě jako ona. Tomu odpovídaly i smuteční obřady.

Nejdřív se v její ruce shromáždili příbuzní a sousedé. Zatímco ženy naříkaly nad zesnulou, muži vedli dlouhé dialogy, v nichž do nebe vyzdvihovali její zásluhy, dobré skutky i vlastnosti.

Potom vyrobili z dubového kmene hrubou kánoi, nebožku do ní uložili, obklopili ji šperky a jídlem pro dlouhou cestu na ostrov předků, (Za posmrtné sídlo duší považovali: Mapuči tichomořský ostrov Ngulčenwaime, španělsky Isla Mocha, ležící severozápadně od Puerto Saavedry.) načež kánoi uzavřeli víkem.

Plné dva týdny zůstala dubová rakev vystavena návštěvníkům, přicházejícím zblízka i zdáli. Teprve pak ji spustili do hlubokého hrobu, vykopaného co nejdál od lidských příbytků.

Podobně jako ngiljatun končil i pohřební obřad hostinou.

Zaraženě pozorovala Antje mastné prsty a pysky hodovníků i jejich; oči, rozpálené ohněm mudai.

Před několika okamžiky pochovali dobrou starou ženu, již každý druhý z hostů vděčil za svůj život, která jim pomáhala na svět, radila jim, uzdravovala je a smiřovala. Teď seděli u jídla a piti, chválili sice zesnulou,– ale ústy plnými skopového masa a mezi dvěma doušky oblíbeného nápoje.

A od zítřka o ni nebudou mluvit vůbec, nenavštíví její hrob, nevysloví její jméno, vyhnou se každé zmínce o staré mači. Tak velí mapučský zvyk. Ať měli živého seberaději, pochovaný mrtvý pro pozůstalé přestává existovat.

Neboť mrtvý může škodit, je-li přivoláván vzpomínkami. Jako je moře zvlášť a země zvlášť, ani život a smrt se nesměji prolínat.

Pouze nešťastná Antje bolest neskrývala. Byla jí příliš plná, příliš zasažená odchodem nejbližší bytosti. Ztratila nejen jedinou oporu, ale i práci, která pomáhala jí samotně právě tak jako ostatním.

Nová mači o její služby nestála, léčit sama – bez autority místních duchů, bez bubínku a zařikávání wekufe – cizinka ovšem nemohla.

Stala se tedy znovu služkou, děvečkou v domácnosti. Dřela do úmoru, i když ji k tomu tentokrát nikdo nenutil. V únavě hledala lék proti samotě, stesku a strachu.

Když se jednoho večera vracela z pole spolu s ostatními ženami, spatřila před vchodem do ruky Kurina! Vztekle švihal proutkem do trávy, jeho pobledlá tvář a blesky zpod huňatého obočí věstily bouři. První, na kom si vylil zlost, byla samozřejmě Antje.

„Neškleb se!“ starý náčelník si správně vyložil výraz radostného překvapeni v bílém obličeji. „Vrátil se ti, ale ne na dlouho. Protože teď ho zabiju. Žádný Wakinpán mi v tom už nemůže zabránit.“

Cesta do Valdivie nic nevyřešila.

Werapil a Kurin svědčili přesně podle Wakinpánova pokynu: Ano, Indiáni si rozdělili zboží z vraku, ne nikdo živý tam nezůstal.

Chilští úředníci tomu příliš nevěřili, postrádali však pádné důkazy a po pravdě se nijak zvlášť nenamáhali opatřit si je. Výslech byl jen formální, vyšetřující v duchu dávno mávli rukou nad několika krámy, které už tak jako tak neuvidí nikdo pohromadě.

Kdyby tedy šlo jen o loď, celá záležitost mohla rychle skončit. Jenomže obě strany sledovaly vlastni skryté cíle a Kurin s Werapilem se stah jejich oběti.

Úmysl Wakinpána byl zřejmý – zabránit nežádoucímu souboji, zchladit horké hlavy. Avšak i Chilané měli důvod prodlužovat vyšetřováni, a tím i přítomnost obou araukánských náčelníků ve Valdivii.

V poslední době jejich sila vzrostla. To už nebyly roztroušené a špatné vyzbrojené posádky, věčně stihané potupnými porážkami. Od uzavřeni mírové smlouvy výhodné pro Indiány se poměr sil změnil a bílým velmi záleželo na tom, aby si to protivník uvědomil.

Proto donekonečna protahovali zbytečný výslech, proto zajistili vyjednávačům volný pohyb po městě, proto, jim ochotně ukázali nová opevněni v Nieble a na Královském ostrově, proto je ubytovali v kasárnách, proto posílali pod jejich okna cvičit vybrané vojáky s nejmodernějšimi zbraněmi.

Vše, co Werapil viděl, na něho hluboce zapůsobilo. Pochopil, že nepřítel na rozdíl od nich neztrácí čas, že není-li silnější dnes, bude mít převahu zítra.

Nevěděl ještě, jak se s tvrdou pravdou vyrovnat. Po návratu do Raukenve vyhledával stále častěji Rosu. Dával si od ní vyprávět o životě bílých za mořem, o jejich zvycích a náboženství, o Synovi božím, který přišel na svět, aby jej učinil spravedlivějším, a zemřel za to na zkřížených kmenech stromů. Přemýšlel a srovnával.

Kurin prohlédl manévr hostitelů i Wakinpána, vycítil Werapilův duševní boj – a sám se ještě více zatvrdil. Soptil už nejen na Chilany, ale i na „bílé Mapučé“, jak nazýval Werapila i Wakinpána; a veřejně je obviňoval ze zrady. V záchvatech zuřivosti ztrácel kontrolu sám nad sebou, myslel jen na chystaný souboj.

Poprvé ho napadlo, že nemusí vyhrát. Nebál se smrti, ale děsila ho představa, že by tato smrt otevřela dveře ke společnému životu Werapila a Antje. Hrozná myšlenka ho užírala jako červ a nedávala mu spát.

Několik dni před soubojem zašel za Kalfupánem, svým oblíbeným bojovníkem, jemuž tenkrát na pobřeží daroval pastorovu ženu, kterou si pak vzal Wakinpán. Dlouho spolu rokovali.

Na zpáteční cestě se Kurin usmíval. Neboť objevil způsob, jak být zlý – třeba i za hrob!

12. KAPITOLA

Starý les byl past. Ochotně vpustil nic netušící oběť, ale jakmile ji měl ve své moci, past sklapla. Hustě větve se ovinuly kolem kořisti, zatarasily cestu tam i zpátky, brzy nebylo tam ani zpátky, jen tmavý žalář věkovitých stromů a mdlá vůně spadaného listi.

Antje hučí v uších, sotva popadá dechu, ale zkrvácené ruce a nohy si dál klestí cestu zelenou hradbou, třebaže už dávno ztratily směr. Bojí se zastavit, boji se, že za sebou uslyší kroky.

Kdesi mimo les plynul čas, ale tady, ve tmě pod zelenou klenbou nebylo možné měřit jeho pohyb.

Jak dlouho je už na útěku? Jak dlouho trvá tento hrozný den?

Začal brzy, krátce před svítáním. Antje probudilo cloumáni. V šeru nad sebou spatřila Kurina. Neměl obvyklý nasupený výraz, naopak, tvářil se bezmála přívětivě. O to větší šel z něho strach.

„Připrav se, brzy ráno si pro tebe přijde Kalfupán. Prodal jsem tě Kalfupánovi, protože mu první bílou ženu ukradl ten zbabělec Wakinpán.“

„Bojíš se Werapila, bojíš se souboje!“ Ohromenou Antje nenapadla žádná horši urážka.

„Nebojím;“ odpověděl náčelník nedotčeně a podle pravdy. „Souboj bude tak jako tak, ale ne kvůli tobě.“

Zcela neobvyklou dobu pro rozhovor nezvolil ovšem chytrý Kurin náhodou.

Tak jako většina lidi náhle probuzených zlou zprávou i Antje ztratila hlavu. Ovládla ji jediná myšlenka – utéci za Werapilem, okamžitě, dřív než se objeví Kalfupán, ten tlustý násilník, věrná kopie a přítel jejího pána.

Brzy poté, co Kurin zmizel ve své chatrči, Antje vstala, vyšla po špičkách z ruky čeledi a dala se do běhu. Prchala do Raukenve, směrem, kterým šla svého času s mači uzdravit syna Werapilova bratra Marileua.

Když se přiblížila k lesu, neváhala ani okamžik. Tušila, co na ni uvnitř čeká, ale pro milost úkrytu byla ochotna podstoupit cokoli.

Teprve s úplným procitnutím se vrátila rozvaha a s ní stále neodbytnější otázky. Jak to, že ji Kurin oznámil předem Kalfupánův příjezd. A když už se k tomu rozhodl, proč ji nehlidal, musel přece počítat s tím, že se pokusí o útěk. Nebo si přál, aby se tak stalo?

Antje začínala chápat. Podle mapučských zákonů bylo sotva možné prodat otrokyni, která se už předtím stala předmětem sporu a příčinou dohodnutého souboje. Měla tedy zachovat klid a zůstat. Tak by ji jistě poradila mači, kdyby ještě žila.

Neuváženým rozhodnutím uprchnout se však karta docela obrátila. Antje se stala nevolnici na útěku, všechno ostatní přestalo být důležité. Otrok se v žádném případě nesmi pokusit o útěk: udělá-li to, má majitel přirozeně právo lapit ho a potrestat podle libosti.

Teď už Antje věděla, že jsou jen dvě možnosti. Bude žít, dostane-li se do Raukenve, k Werapilovi. Zemře, jestliže ji Kurin chytí.

Les náhle končil. První pohled uprchlici přesvědčil, že zbytečně ztratila spoustu času. Po hodinách zápasu s neproniknutelným houštím stanula nedaleko od místa, kde se rozhodla do lesa vstoupit.

Rozkládal se před ní úzký pruh země mezi oceánem a jezerem Budi. Antje si netroufala odbočit vpravo k jezeru, kde, jak se dobře pamatovala, stály roztroušené indiánské chatrče. Ještě nebezpečnější by ovšem bylo vystoupit na vyvýšený mořský břeh, přehledný a bez jediného úkrytu. Dívka tedy postupovala středem, prolézala nevysokými keři, obezřetně přebíhala holá travnatá prostranství.

Přes nejvyšší opatrnost v ní pozvolna sílil pocit, že je sledována, že jí pronásledovatel či pronásledovatelé dýchají na záda. Třebaže se několikrát prudce otočila, aniž za sebou spatřila cokoli podezřelého, tísnivý pocit se nerozplynul.

Podle slunce bylo poledne, když Antje dospěla až tam, kde se jezero táhlým, na západ vybíhajícím zálivem téměř dotklo moře. Mezi sytou modří Tichého oceánu a o něco matnějším odstínem jezerní vody spatřila dějiště poslední slavnosti ngiljatun, planinu s posvátným kůlem rehue.

Pohled na prastarý kůl probudil v Antje novou naději. Někde v těchto místech, v zeleni u jezera, stojí Marileuova osamělá ruka a za ni už je Raukenve. Snad se ji přece jen podaří dostat se k Werapilovi a najít u něho útočiště alespoň na několik dní, do souboje, který rozhodne o všem.

Poprvé od rána pocítila hlad a vyčerpanost. Chtěla jit dál, ale zraněně nohy vypověděly poslušnost. Pozorně se tedy rozhlédla kolem, a když neuviděla nic, co by ji znepokojilo, rychle se vtiskla do hustého a pichlavého křoví, aby nabrala sil pro zbytek cesty.

Blažený klid se rozlil po zpoceném těle, hlava klesala níž a niž, parný den kolébal ke spánku, ale spánek bylo třeba odhánět jako mouchy. Aby překonala zrádnou malátnost, začala Antje polohlasně počítat. Až napočítá tisíc, ne, pět set docela stačí, zvedne se a půjde dál…

Nedostala se ani do poloviny, když ji zezadu chytla kolem krku hnědá paže a zvrátila na záda.

Vykřikla a křičela až do chvíle, kdy ji Kurin s tichým smíchem nacpal do úst kus vlněné látky. Znovu příliš pozdě pochopila Indiánův záměr. Donutil ji k útěku, ale oběť nepronásledoval, nechal ji trmácet se lesem a počkal na místě mezi jezerem a mořem, kudy musela projít.

Tiše zápasila dál, s úporností posledních sil, které v sobě shledá každý, kdo bojuje bez naděje na milost. Otočník se dlouho marné pokoušel Antje svázat. Když poznal, že se mu to nepodaří, nahmatal volnou rukou poblíž ležící kámen a udeřil jim dívku do hlavy.

Procitla do bolesti, už svázaná a položená přes sedlo. Pod lysým břichem koně viděla převráceně Kurinovy bosé nohy, bořící se do pisku, a za nimi moře.

Prohraný život se na chvíli vrátil, ale Antje s krvácející ranou, s provazem kolem těla a s roubíkem v ústech ztratila vůli dál o něj bojovat.

Proč už ji nezabil? Na co ještě čeká?

Z pustého pobřeží se náhle pozvedly bílé hlavy útesů, až na kost ohlodané sluncem a větrem. K nim dovedl Kurin koně s nákladem. Zastavil, lehce si přehodil svázanou dívku přes rameno a vstoupil do bludiště mezi kameny.

Jistým krokem člověka, který zná dobře cestu, došel ke skále, u jejíž paty se černal nevelký otvor. Poklekl, nejdříve vlezl dovnitř sám, pak vtáhl Antje za sebou.

Octli se v malé jeskyni, po staletí hloubené mořem. Jemný písek a šikmé paprsky slunce dávaly přítmí zvláštní, nazlátlý odstín. Jako v katedrále, napadlo Antje a poděkovala Bohu, že jí dopřál odejít ze světa na tomto klidném a příjemném místě.

Kuřin se nad ní naklonil a dychtivě ji pozoroval. Dlouho se těšil na tuto chvíli, o to víc byl teď zklamán. Protože v modrých očích pod sebou neobjevil strach.

Už se zdálo, že Antje udeří, ovládl se však, a když promluvil, byl jeho hlas laskavost samá.

„Utekla jsi a já jsem tě chytil. Podle našeho zákona tě můžu potrestat, jak se mi zlíbí. Můžu tě zabit, když budu chtít. To přece víš.“

Odmlčel se, jako kdyby očekával odpověď z úst zacpaných hadrem. Ve skutečnosti jen protahoval soud v naději, že si hrůza přece jen najde cestu do oči modrých a klidných, jako bývá jezero Budí za slunečného dne.

„Ale já to neudělám!“

Hladina modrých očí se nezavinila. Antje dobře věděla, že je Odsouzena k smrti, že nesmi očekávat milost a že to, co se jako milost tváři, je jen úskok, který ji má oslabit v posledních okamžicích života.

„Kurin nepotrestá nehodnou otrokyni, i když by si to zasloužila.“ až do této chvíle se stařec nutil mluvit tiše a vemlouvavě, jak hovoří otec s nezvedeným děckem. Teď však přišlo rozuzleni, které mohl vykřičet celou silou své nenávisti k Antje, k bělochům, k lidem.

„Nechám tě moři, děvko! Moře tě vyplavilo, ať si tě zase vezme zpátky. A s tebou všechny bílé a všechny ty, co jim ustupuji a slouží.“

Odcházel neuspokojen. Potrestal, ale nebylo mu dopřáno spatřit strach.

Teprve když už je nemohl vidět, modré oči potemněly. Neboť toto byl trest hodný Kurina. Mohl ji dobit kamenem při zápase, svrhnout z útesů nebo svázanou hodit do moře, nic z toho však neuspokojilo jeho krutost. Oč horší než smrt je čekáni na ni, čekání, až se dovnitř jako hadi vplazí první vlny, až příliv zaplaví celou jeskyni…

Hrozná představa vyburcovala Antje ještě jednou k činu. Zmítající se tělo však nemohlo uvolnit pouta zhotovená odborníkem. Snad půjde rozedřít provaz o něco ostrého, blesklo jí hlavou. Ale pohled marně klouzal po jemném pisku bez jediného kamene i po hladkých, vodou omývaných stěnách jeskyně.

Mezitím zatáhlo slunce šikmé paprsky a ustoupilo podvečernímu šeru.

Vysílená dívka začala blouznit.

Zdálo se ji, že vidí Krista s trnovou korunou na hlavě, jenomže Syn boží nevisí na kříži, ale na šikmo zaraženém kůlu rehue. U kůlu stoji Antjin tatínek a omývá trpícímu rány, zatímco kolem víří mači a ze všech sil tluče na svůj pestře pomalovaný bubínek.

Antje pokleká před posvátným kůlem a modli se. Slova zevšednělá tisícerým opakováním pojednou odkrývají pravý smysl, plný hojivé ú těsnosti. Kristus se přes vlastni bolest usmívá a říká klečící mapučsky: Správně jsi rozhodla, dcero, neboť žena má domov tam, kde je její srdce. Vtom z křoví vybíhá Kurin v oděvu římského legionáře, chytá otrokyni za rameno a třese jím…

Antje otevřela oči a spatřila nad sebou mapučského Krista. Tu zarostlou, podlouhlou tvář s planoucíma očima už určitě někde viděla. Stejně povědomý je i hlas, doléhající k ni jakoby z velké dálky.

„Probuď se, bílá mači! To jsem já, Marileu. Slyšel jsem tě, když jsi zápasila s Kurinem, a šel jsem za vámi. Kurin je pryč, teď jsem tu já, už se ničeho nemusíš bát, rozumíš? Dovedu tě k Werapilovi. Nesmíš umřít!“

Antje jen slabě zavrtěla hlavou. Cítila se volná jak pták kroužící nad skalami a nezajímalo ji, co je pravda a co sen.

Když poustevník Marileu vynášel z jeskyně bezduché tělo, nevěděl ještě, zda se mu podařilo zaplatit svůj dluh.

13. KAPITOLA

Bylo před deštěm. Moře oživlo v dychtivém očekáváni nové sily, zvedlo vlny na pozdrav a vycenilo zuby bílou vlnou příboje. Zato země se schoulila jako pes pod zdviženým karabáčem. Nízké fialové mraky ji začaly dusit, vítr ohnul nepoddajné stromy, lidé opustili pole a zvěř loviště, všechno živé si už našlo bezpečný úkryt.

Jen dva jezdci se k sobě blíží pustým a zešeřelým pobřežím. Až slunce znovu vyjde, jeden z nich ho už nespatří.

Když Werapil ráno odjížděl, nerozloučil se s nikým. Jen dlouho a pečlivě sedlal oblíbeného vraníka, prohlédl si zbraně a nabil pušku. Pak se vyhoupl do sedla a pobídl koně. Ani jednou se neohlédl zpátky, k místům, kde trávil celý svůj mladý život. Jako kdyby měl před sebou docela obyčejnou projížďku či kratochvilný lov anebo jako kdyby byl nezvratně přesvědčen o vítězství.

Ale vpředvečer souboje shromáždil svoje lidi a vydal jim přesné a podrobné pokyny pro případ, že zůstanou bez hospodáře.

Werapil ani Kurin nezvolili přímou cestu k místu střetnuti, k pobřeží, u něhož moře zničilo velkou kánoi. Jedou oklikou, schýleni v sedle, aby příliš nevyčnívali nad křoviska, prsty na spoušti pušky. V místech, kde jim terén neposkytuje vůbec žádnou ochranu, raději seskočí z koně. Neustále přitom sledují okolí i stopy v půdě, zaposlouchaní do nářku sílícího větru, který jim žene písek do tváře.

Opatrnost je na místě. Vždyť mapučský souboj nemá pravidel kromě jednoho – zabit protivníka jakýmkoli způsobem. Útok ze zálohy, úskok, lest – v té indiánští válečníci vynikají nade všechno – patří ke způsobům nejúčinnějším, a tedy zvlášť oblíbeným.

Mapučský souboj nemá většinou ani svědky. Vítězi je ponecháno na vůli, zda se později rozhodne povědět o něm pravdu, lhát, nebo prostě mlčet. Poražený mlčí v každém případě.

Daleko od pobřeží krve sedí ženy Werapilovy domácnosti u ohniště a chystají oběd. Co chvíli zaletí pohled některé z nich do kouta, kde se na lůžku zmítá v horečkách bílá žena, kterou předminulé noci přinesl Marileu. V těch pohledech není soucit, třebaže Antje trpí. Neboť to ona, winka, je příčinou všeho zlu, to ona očarovala Werapila, jako kdyby nebylo dost žen v Raukenve, to ona postavila mapučské muže jednoho proti druhému.

První možnost přisoudila náhoda Kurinovi. Dostal se na úzkou planinu, ohraničenou z jedné strany boldovými křovisky a z druhé prudkým srázem spadajícím do moře.

V okamžiku, kdy upřeně pozoroval hustý a nebezpečny porost, ideální kryt pro výstřel ze zálohy, vynořila se z boku na vrcholu přesypu silueta jezdce.

Starý náčelník spatřil soka o malý okamžik dřív než byl sám spatřen. Bleskurychle pozdvihl pušku, zalícil a stiskl kohoutek.

Ale šero, které padlo na kraj, a možná i protivníkův vztek zachránily Werapilovi život. Kule vypálená znamenitým střelcem z nevelké dálky, minula těsně cíl.

Ukvapený výstřel úplně obrátil situaci. Teď to byl Werapil, kdo získal dostatečnou výhodu.

Pomalu, s úpornou a zdánlivě těžkopádnou důkladnosti, s jakou vždy jednal a myslil, chystal se mladý Mapuč této výhody využit. Opatrně sjel na planinu, opřel si pažbu o rameno a dlouho mířil.

Zdálo se, že souboj končí. Po pečlivé přípravě sotva mohl střelec chybit nehybný cit.

Ale Kurin nestál tváří v tvář smrti poprvé. Na dlouhých válečných stezkách se naučil čelit ji chladnokrevně. I tentokrát se ovládl. Bez pohnuti hleděl do hlavně pušky, aby pak náhle strhl koně stranou. Skoro ve stejném okamžiku třeskl výstřel.

První těžké kapky dopadly na rákosové došky chatrče; Antje volá Werapila, ženy s kamennými tvářemi hovoří o bezvýznamných věcech a přitom napínají uši. Když se koňský dusot ozve na jihu, na cestě, kterou znají jen místní lidé, znamená to, že se vrací jejich náčelník.

Jestli se ale jezdec přiblíží ze zapadni strany, od hořkoslaného jezera…

Oba protivnici téměř naráz odhodili pušky. Po prvních neúspěšných výstřelech jim už nemohly posloužit. Žádný by nedopřál druhému čas znovu nabil ručnici – předovku.

V rukou náčelníků se v mžiku objevila jiná zbraň, až dosud zavěšená na sedle. Byla to obávaná indiánská bola, která právě v těchto místech ukončila životní pouť holandských vyjednávačů.

Dvě těžké kamenné koule zašité do syrové kůže a spojené pevnou šňůrou asi sáh dlouhou se daly jen nesnadno ovládat, Teprve po letech trpělivého cviku se z některých učedníků stávali mistři, a bola ve službách takového mistra pak znamenala strašlivou hrozbu.

Déšť zesílil. Už nepadal v kapkách, ale lil se proudem a zakrátko změnil vyprahlou půdu v blátivou břečku, do niž se bořila kopyta vylekaných koní.

Na kůži promoklí jezdci roztočili kameny a začali se k sobě pomalu přibližovat. Třebaže je déšť chvílemi úplně oslepil, nesměli ani na okamžik ztratit přehled o pohybech toho druhého. Z vodní clony mohla kdykoli přiletět soupeřova bola, vržená s vražednou silou i přesnosti.

Oba s tím počítali, jakkoli bylo nepravděpodobné, že protivník použije zbraně na dálku. Takový způsob se uplatňoval nejčastěji při lovu, kdy se šňůra mezi koulemi omotala zvířeti kolem těla či nohou a znemožnila mu útěk. Avšak vypustit bolu v souboji s člověkem skrývalo příliš velké riziko. Zkušený sok mohl dost snadno odhadnout úmysl a včas uhnout. V takovém případě by se útočník dostal do téměř bezvýchodného postavení, odkázán už pouze na dýku.

Kurín i Werapil vedli koně tak, aby k soupeřovi přijížděli z pravé strany. Kolem pravých rukou hvízdaly totiž kamenné koule, zatímco levé svíraly otěže.

Jak se dalo předpokládat, ani jeden z náčelníků nepodstoupil hazard vržené boly. O výsledku měl tedy rozhodnout boj zblízka.

To už oba jezdci stanuli na dosah smrtících kamenů, roztáčeli je do stále rychlejších obrátek a číhavě se pozorovali, zřejmě odhodláni vyčkat první akce nepřítele, a odhalit tak jeho záměry.

Náhle přišlá Kurinova chvíle. Když už se zdálo, že se starý lišák nenechá za žádnou cenu přimět k úvodnímu výpadu, provedl jeden z manévrů, které vyzkoušel na nesčetných bojištích svého zjizveného života.

V okamžiku, kdy roztočená koule dosáhla nejvyššího bodu kruhové dráhy, trhl lehce rukou. Sotva postřehnutelný pohyb dal zbrani nový směr; nikoli na Werapila, jak to soupeř očekával, ale na hlavu jeho koně!

Útok byl tak rychlý a překvapivý, že napadený sotva stačil zvednout nohy, aby se mu jedna z nich nedostala pod tělo zasaženého zvířete.

Přes bleskovou reakci dopadl Werapil na zem dost prudce a když se chtěl vymrštit na nohy, uklouzl po blátě. Právě s tím jeho sok počítal. Pootočil koně, vyklonil se daleko ze sedla a rozpřáhl se k rozhodujícímu úderu.

V nejvyšším nebezpečí osvědčil chladnokrevnost tentokrát Werapil. Zůstal nehybně ležet, dokud se Kurinova bola nedala do pohybu. Teprve pak se úhořovitě překulil na stranu.

Těžký kámen udeřil do země, na níž ještě před okamžikem spočívala záda náčelníka z Raukenve. Vržená vší silou proletěla jedna z koulí blátem a zabořila se hluboko do pevné půdy. A dřív než Kurin dokázal vytrhnout zbraň z mazlavé břečky, chytil Werapil za šňůru těsně nad kamenem a prudce jí trhl. Soupeř, který se po úderu dostal do hlubokého předklonu, ztratil rovnováhu a spadl ze sedla.

Misky vah se znovu vyrovnaly. Po puškách přišli oba náčelníci i o koně. Jeden ležel s roztříštěnou lebkou, druhý poodběhl stranou, jeho mokré tělo se třáslo hrůzou.

Začala poslední fáze boje – muž proti muži. Nic z dědictví po bílých – puška ani kůň – už do boje nemohlo zasáhnout. Zůstali jen Indián a jeho zbraň.

Oba dobře věděli, že čas straní mladšímu. Tato úvaha určila i jejich taktiku. Zatímco Werapil zápasil vyčkávavě a v pevném krytu šetřil síly, Kurin vsadil vše na divoký útok, na rozhodující úder. Několikrát se užuž zdálo, že mu tento záměr vyjde, jednou měl naopak namále on sám, když při prudkém náporu uklouzl a soupeřova bola ho tvrdě udeřila do žeber. Málokdo by po takové ráně dokázal zůstat na nohách, ale mrštný Kurin jí šikovným pohybem těla podstatně zmírnil.

A protože i jeho protivník projevoval podobnou odolnost, boj trval dlouho a stále nepřinášel rozuzlení.

Konečně se zdálo, že starší ztrácí dech. Jeho pohyby se zpomalily, rány už nebyly tak silné. Werapil to pozoroval, viděl i bolestnou grimasu na soupeřově rudé tváři, a uvěřil. Poprvé se vrhl do útoku, o němž se domníval, že bude poslední.

V té chvíli odhodil Kurin masku předstírané únavy, střelhbitě uskočil a rozmáchl se.

Werapil pochopil, že padl do léčky. V polovině výpadu se ještě dokázal zastavit. To mu zachránilo život, ale koule zasáhla naplno jeho levé stehno. Pocítil prudkou bolest a na okamžik se mu zatmělo před očima.

Kurinovi opět svitla naděje. Náročnějším, útočným způsobem boje ztratil víc sil než Werapil, tuto nevýhodu však zcela vyrovnal lstivým manévrem, kterým zranil soka, omezil jeho pohyblivost.

Souboj vrcholil, ale oba muži byli čím dál bezmocnější. Třebaže vyčerpáni v Kurinově obličeji dávno přestalo být předstírané, protivník toho už nedokázal využít. Jako opili potáceli se bojovníci po kluzké zemi, sráženi poryvy větru, neumdlévající déšť jim z kůže a cárů svátečních oděvů znovu a znovu smýval krev s blátem. Naprosté vysíleni odňalo tvářím lidskou podobu, v ústech lapajících po vzduchu svítily vlčí zuby, paže sotva roztočily těžké kameny.

Bylo stále zřejmější, že o výsledku nevýslovně úporného zápasu dvou; velkých a zcela vyrovnaných soupeřů už nerozhodne ani obratnost, ani vůle, ani sila nenávisti, ani léta životního náskoku jednoho, ani znehybnělá noha druhého, nic z toho, ale jenom náhoda, slepá a v každém případě nespravedlivá k poraženému.

Tak se, i stalo. Při jedné z toporných srážek se do sebe zamotaly šňůry Werapilovy i Kurinovy zbraně. Oba je chtěli naráz vyškubnout, ale jak byli zesláblí únavou, ztratili rovnováhu a napnutý provaz je strhl za sebou.

Najednou ucítil Werapil Kurinův horký dech ve svém obličeji a z mlhy se mu vynořil odkrytý bok nepřítele. Levou rukou vytrhl z opasku dýku, krátkým švihem shora ji až po rukojeť vnořil do Kurinova těla a uskočil stranou. Když dopadl na zraněnou nohu, vykřikl bolesti a upadl do bláta.

Kurín stál chvíli rozkročen jako zasažený býk, z jehož šíje trčí toreadorův kord. Pak dokázal ještě vytáhnout svůj nůž a udělat pár potácivých kroků k protivníkovi. Už se zdálo, že se mu podaří dojít k bezbrannému nepříteli. Vpůli cesty se však zastavil, otevřel ústa, ale místo kletby se z nich vy valil jen tmavý proud krve.

To už náčelník z Malalve, který zemřel lépe, než žil, vcházel do země předků, kde není nikdy zima a kde se na věčně zelených pláních mapučských bojovníků volně prohánějí nedozírná stáda divokých koni.

Werapil ležel vedle mrtvoly a odpočíval. Necítil radost ze šťastného vítězství, nemyslel na toho, koho zabil, ani na tu, pro kterou zabíjel – na dívku, jež ho daleko odtud očekává s rukama sepjatýma, jak je bílí vždycky spínají v okamžicích nejvyššího pohnutí.

V hlavě mu hučelo, rána se hlásila bodavou bolesti. Nebylo vůbec jisté, zda se s ní dostane domů, nebo aspoň k lidem, ale Werapil nemyslel ani na to. Připadal si prázdný jako člověk, který se právě narodil.

Hluboko pod ním šumělo moře – osud. To jeho příboj přivedl bílé, nejdříve vojáky s neznámými zbraněmi, a nakonec ženu slámových vlasů, jeho ženu, pro niž by byl ochoten bit se znovu a s kýmkoli. Nepozorovaně jako skála měnily se život a tradice Indiánů pod trpělivým tlakem věčných vln.

K lepšímu?

Náčelník zvedl oči nahoru, jako by v chuchvalcích mraků hledal kousek čistého nebe, vzdálený přislib nového dne…

Ale létá, která přišla, byla zlá. Nové boje s Chilany, rozkol ve vlastních řadách, konečná porážka, tisíce mrtvých a raněných, vypálené ruky, pobitý dobytek, pole bez hospodářů, hlad. A to úplně nejhorší, ztráta svobody, odchod do rezervaci.

Svého muže a děti tam dobrovolně následovala nejen Antje, ale i další Holanďanky z lodi Joven Daniel, sestry Marschaalovy, které rovněž odmítly vrátit se po mnoha letech zpátky do vlasti, protože mezi Indiány našly nový domov.

Těžké zkoušky připravil osud jejich synům a dcerám. Misionáři je naučili číst a psát, jiní bili se však postarali o to, že volný indiánský život poznávali chlapci a děvčata už jenom z vyprávění starších.

V rezervacích žijí Mapuči dodnes.

Každý rok rozkvétá kolem jezera Budi rudý květ kopiwe, chilské národní květiny. Každý rok se tam narodí další mapučské děti. Některé z nich se udiveně rozhlédnou po světě modrýma očima Holanďanek Antje a sester Marschaalových.

Až povyrostou, začnou se ptát…

DOSLOV

Každé literární dílo se skládá z kostry faktů a z masa vymyšleného. Cítím povinnost objasnit několika slovy anatomii této knihy.

Jednoho dne roku 1971 jsem seděl ve své chýši na ostrově Huapi ležícím na jezeře Budi v kraji araukánských Indiánů kmene Mapuče. ( MAPU – země, půda; ČE – lidé; tedy lidé země) Mým společníkem byl stoletý stařec Ventura Pailjan. Už dlouhou dobu slepý, žil ve světě, který jeho oči pamatovaly. A nejen žil, dovedl o něm obdivuhodné vyprávět. Přesvědčil jsem se o tom, když mi pomalou španělštinou vylíčil příběh, který slyšel od své babičky.

Byl to příběh o ztroskotání španělské lodí u pobřeží Tichého oceánu, nedaleko jezera Budi. Indiáni pobili zbylé muže a zmocnili se několika žen (jejich přesný počet můj host neznal), které měly světlé vlasy, modré oči a nedovedly španělsky. Od té doby až dodnes se v kraji občas objevuji světlé vlasy a modré oči.

Starcovo vyprávěni zachycené na magnetofon jsem později konfrontoval se zajímavým spisem německého misionáře, pátera Ernesta Moesbacha, který mezi Mapuči prožil dlouhou dobu a hovořil prý mapučsky jako Indiáni sami. Tento spolehlivý pramen potvrdil ztroskotání lodi Joven Daniel, datum této události – rok 1849 – a ještě něco, co Ventura Pailjan nemohl vědět. Ony ženy byly Holanďanky, a když je po porážce Mapučů chilská armáda „osvobodila“, odmítly vrátit se mezi bílé.

Oba zdroje, vzpomínky starého Indiána i misionářův spis, obsahují ovšem mnoho nejasností a bílých míst. Při dotváření příběhu jsem se snažil vystihnout co nejpřesněji kolorit doby, charakter přírody, a zejména zvyky Mapučů, jejich mentalitu a způsob myšlení. Opíral jsem se přitom především o zkušenosti, které jsem načerpal během čtyř dost dlouhých pobytů mezi nimi (v letech 1966, 1968, 1971 a 1973). V postavě náčelníka Werapila jsem zobrazil svého nejlepšího mapučského přítele Florencia Painekeua. Slavnost ngiljatun a utkání ve hře paliň jsem na ostrově Huapi sám prožíval.

Nakonec je třeba zmínit se o současném postavení Mapučů. Když roku 1881 bylo jejich povstání potlačeno, Chilané svého vítězství dokonale využili. Zabrali rozsáhlá území jižně od řeky Bío-Bío a poražené zahnali do rezervaci, na malé ostrůvky té nejhorší půdy. Navíc počítali s tím, že Indiáni – podobně jako v Severní Americe a v Kanadě – nevydrží nový způsob života, že se změní v trosky, a nevymřou-li úplně, podstatně jich ubude, takže jim pak bude možno sebrat i zbytek.

Ale stal se opak. Odolní Mapuči v historické zkoušce obstáli; nejenže nevymřeli, ale za necelých sto let se jejich počet skoro zdvojnásobil. Tím se ovšem stará křivda jen dále prohloubila. Dnes se jich tísní přes půl miliónu v rezervacích, které byly vyměřeny v nedostatečném rozsahu pro daleko méně lidí.

Avšak Mapuči, zejména ti mladí, už nežijí v izolaci. Touží po vzdělání, mnozí studuji na univerzitách, odkud se vracejí ke svým jako lékaři nebo učitelé. Přinášejí s sebou nové ideje, z nichž jednou možná vzejde spravedlivé řešeni mapučské otázky.

Autor

PEVNOST BÍLÝCH MRAVENCŮ

ČLOVĚK Z MĚSÍCE

Zvon tak obrovský, že asi vznikl roztavením a novým slitím všech zvonů světa, se pomalu rozhoupal a naplnil prostor duněním rozechvívajícím zdi domů kovovým třeskem a nesnesitelně pronikavými vibracemi drásajícími sluch. Město se svíjelo pod bičem toho hrozného zvuku, tu a tam se sesula budova v oblacích prachu jak domek z karet. Hejna vyděšených holubů šíleně narážela do věží (pokud ještě věže stály a pokud je zvon už nerozdrtil na rudou a šedou změť cihel, omítky a malty), hledala záchranu v slepých oknech i pod oblouky mostů. Lidé někam zmizeli – snad museli všichni zastávat práci zvoníků u obrovských lan visících od vražedného zvonu.

To všechno ještě nebylo nejhorší. Věděl jsem, že skutečná hrůza teprve přijde, že zvon, řičení domů a požáry, které se už počaly tu a tam objevovat, jsou jenom předehrou, jenom úvodem k čemusi daleko horšímu.

Ale ano, vždyť mě to přece říkal Číňan! Kde se vzal, tu se vzal, pojednou byl zase tady, u mne, pozorně se mi díval do tváře a zřejmě cosi usilovně vykládal, jenomže strašlivé dunění a burácení zvonu spolykalo všechny ostatní zvuky a já se marně a zoufale snažil přečíst mu z pohybujících se rtu smysl alespoň jediného slova. Ne – nešlo to. Číňan nakonec mávl rukou, jako by se vzdal další námahy, a zmizel tak náhle jako plamen sfouknuté svíčky. Nebezpečí a hrůza se stále blížily. Cítil jsem to v kostech, chvějících se v přívalu kovových zvuků jak ladičky.

Na obzoru, zahaleném jemnou záclonou dýmu z požárů a ozářeném jakýmsi podivným sirným a nemocným světlem, které patrně nepocházelo od slunce zakrytého těžkými mraky, jsem zahlédl pohyb. Bylo to příliš daleko a nedovedl jsem zatím rozeznat, tím méně uhádnout, co se na periférii města, několik kilometrů vzdálené a oddělené ode mne stuhou řeky s několika mosty a mořem střech, děje. Srdce mi však přesto sevřela ledová dlaň. Bylo to zde. Přicházelo to.

Vítr na několik okamžiků rozptýlil kotouče dýmu a já jsem viděl. Zakryl jsem si ústa dlaní, abych potlačil výkřik – což bylo ostatně docela zbytečné, protože zvon by přehlušil i bubnovou palbu –, ale v lebečních kostech jsem slyšel svůj vlastní řev hrůzy, kterému nedokázaly zabránit ani dlaně pevně přitisknuté na rty.

Opatrně, jako by pečlivě hledal cestu mezi požáry v ulicích, zčásti už změněných v trosky, přicházel do města obrovský bílý mravenec, velký jako vzducholoď, jako nádražní hala, jako katedrála. Otočil se na místě a věž kostela zasažená jeho tučným tělem se zřítila, jako by pod ní vybuchla nálož. Nesmírná bílá hlava bez očí, zato však s obrovskými kusadly a tykadly, odrážejícími se na obloze proti sírovému přísvitu v mracích, se kývala a kolébala nad nejvyššími střechami jak obludný a neforemný balón. Teď se na chviličku sklonila k zemi, zpola zmizela mezi domy, brzy se však opět objevila s jakýmsi předmětem mezi hroty kusadel. I na tu dálku jsem poznal automobil, rozdrcený a k nepoznání pomačkaný obrovským tlakem. V příštím okamžiku odlétl, odhozen jediným trhnutím slepé bílé hlavy, narazil na střechu domu, převrátil se a po několika přemetech se zřítil do propasti ulice.

Zvon náhle umlkl. Ticho bylo ještě hroznější než dunění. Otočilo ze všech stran, ohlušovalo. Bylo nad vzdáleným praskotem požárů, nad rachotem zřícených budov i nad tlumeným křikem naplňujícím město. Podobalo se houslovému tónu, vyluzovanému nekonečně dlouhým smyčcem.

Bílý mravenec se blížil. Dostal se už k řece, ohmatal mrskajícími se tykadly několik mostů a pak opatrně vstoupil do proudu. Jeho ohyzdné bílé tělo, nesené třemi páry nohou, přehradilo řeku jak neforemný jez z chvějícího a poškubávajícího se živého masa. Vlna zdvižená mravencem převrátila vlečný parníček táhnoucí nedaleko odtud loď s pískem. Když voda zalila strojovnu, dolehlo až ke mně syčení páry. Dvě nebo tři postavičky se vrhly do vody a snažily se plaváním uniknout. Loď s pískem se na okamžik vztyčila přídí do výšky a pak klesla jak kámen ke dnu řeky mezi změtí trámů a prken z roztříštěné plovárny.

Věděl jsem, že jde o život. Nepodaří-li se mi v několika příštích minutách utéci do bezpečí, přejde mravenec řeku, páru kroky svých křivých nohou se dostane ke mně, a pak…

Rozrazil jsem dveře. Kdysi tu bylo schodiště – teď jsem spatřil v oblacích prachu jeho trosky. Několik schodů trčelo jak klávesy klavíru pro obry nad propastí, jejíž hloubku jsem nedohlédl. Všude čněly zkroucené traverzy. Zvon zřejmě rozkmital a rozrušil schodiště a jeho dunění přehlušilo rachot pádu.

Naposledy jsem na okamžik vyhlédl z okna. Bílý mravenec se blížil. Hlava s matně se lesknoucími tykadly a odpornými výrůstky podobnými chobotům kolem ústního otvoru zaujímala už celou jednu okenní tabulku. Zdálo se, jako by se ta slepá hlava bez nejmenší stopy po nějakých očích dívala právě na mne.

Podruhé jsem vykřikl hrůzou a vrhl se znovu ke dveřím. Musím se dostat dolů, pryč odtud, co nejdál od bílé příšery potulující se troskami města, co nejdál od požáru, od zvonů bořících celé ulice, i od ticha pokrývajícího teď město jako neprodyšný poklop.

Zachytil jsem se pokroucené traverzy a spustil se na několik zbylých schodů. Opatrně, špičkami bot jsem zkoušel jejich pevnost. Pohybovaly se sice v popraskané zdi s tichým skřípěním, ale vydržely. Jiná traverza mně pomohla sestoupit o dalších několik metrů. Zde však už nezbylo ze schodiště takřka vůbec nic, jen zábradlí z tepané železné mříže, kývající se nad změtí rozdrcených trosek, nakupených hluboko pode mnou.

Musím to dokázat! Právě proto, že to je nemožné, to musím dokázat. Každým okamžikem může nesmírná bílá hlava vrazit jak beran do domu, vlastně do toho, co z domu zbylo, a pohřbít mne pod troskami. Odhadl jsem vzdálenost, dělící mne od nejbližšího zkrouceného kusu zábradlí, a skočil. Při odrazu se schod, na němž jsem stál, vylomil ze zdi a s dutou ranou dopadl na dno šachty – snad proto jsem nedoskočil tak daleko, jak by bylo třeba. Levá ruka vůbec zábradlí nedosáhla, pravou jsem se zachytil prsty. Zábradlí se rozkývalo jak bláznivá houpačka. Věděl jsem, že už nemám dost sil, abych se zachytil oběma rukama. Železná mříž mi milimetr po milimetru klouzala z vlhkých prstů. V posledním okamžiku, když mne již opustily síly a když jsem se vzdal dalšího boje o život, jsem ucítil několik chladivých krůpějí na čele. Opět tu byl Číňan, vážný, s prstem položeným tajuplně na ústa, jako by mne varoval. Držel v druhé ruce jasně zelený kámen a mával jím jako kropenkou. Odstřikované kapky mi dopadaly na tváře i na čelo a nádherně chladily.

Zábradlí mi konečně vyklouzlo ze ztuhlých prstů, ale pád nebyl prudký. Snesl jsem se velmi zvolna; místo smrtelného zřícení na hromady trosek v hlubinách šachty schodiště jsem ležel v měkkých chladivých pokrývkách. A kapky na tváři a na čele jsem cítil stále.

Někdo na mne volal: „Otevřte oči…, tak přece otevřte konečně oči! Neslyšíte?“

Příliš se mi nechtělo. Za růžovými oponami víček jsem byl v bezpečí před pohledem na strašidelný pytel hlavy bílého mravence. A kromě toho jsem měl víčka těžká a bolestně unavená. Hlas byl však velmi vytrvalý. Nepřestával mne vyvolávat z hlubiny bezvědomí.

„No tak, pane! Bude to konečně? Otevřte oči! O-tevř-te o-či, povídám!“

Teprve teď se mi to podařilo. Málem jsem vykřikl bolestí. Jasné světlo mne oslepilo jako výbuch fotografického blesku. Zase jsem rychle víčka semkl.

„Nic takového, pane! Honem, honem, hezky otevřte oči! Vzbuďte se, pane!“

Hlas byl neodbytný, skoro jako před chvílí zvon. Ano, zvon! Kam se poděl? Kde vlastně jsem?

Chvíli jsem nepoznával kolem sebe nic, ačkoli bolest způsobovaná světlem zvolna polevovala. Vnímal jsem jen bílé a modré plochy, které se konečně zaostřily jako obraz na plátně biografu. Přímo před sebou jsem měl velikánské okno a za ním, pod sněhovým popraškem, jiskřícím v paprscích zimního slunce, byla jakási vilová čtvrť, nevelký kostel s jednou věží, opodál stavba podobná minaretu s useknutou špičkou a s mnoha misami retranslačních antén, trčících na všechny strany. A docela vzadu, ztrácející se v mrazivém zimním vzduchu, důvěrně známý obrys rozkročené petřínské rozhledny.

Chladivé krůpěje mi pořád svlažovaly čelo. U postele, kde jsem ležel, seděla buclatá sestřička v modrých šatech, bílé zástěře a škrobeném čepečku a přejížděla mi navlhčenou rouškou po obličeji. Nemohl jsem pohnout rukama. Byly připoutány po obou stranách postele. Do tenké, hadičky z umělé hmoty odkapávala z láhve pověšené na stojanu téměř nade mnou jakási bezbarvá tekutina. Kap – kap – kap…, odpočítávaly kapky pomalu čas. Pořád se mi chtělo strašně spát, i když jsem se bál, že se znovu probudím ve městě bílého mravence a hrozných zvonů. Tady bylo dobře. Domy za oknem zřejmě žádný zvon nezbořil, a v tak krásném dnu nebylo místa pro strašidelné bílé mravence. Ti se hodí jen do sirného přísvitu, jaký obvykle předchází – alespoň v pověstech – konci světa.

Sestřička zdvojnásobila úsilí, popleskávala mne po tváři a dopřávala mi takového množství vody na čelo a tváře, až mně pořádně zatékalo za krk.

„Žádné spaní, pane! Už byste se nemusel probudit, rozumíme? Buďte hezky hodný. Jen bych moc ráda věděla,“ vykulila na mne bezradně modrá kukadla. „jestli mi vůbec rozumíte. Jste vy vůbec Čech? Moc na to nevypadáte, abych pravdu řekla…“ zauvažovala nahlas. „Frštén zí dojč? Du jú spík, jak se to řekne, aha, du jú spík, tento, ingliš?“

Chtěl jsem ji ujistit, že sice rozumím německy i anglicky – jak to vlastně vím? – ale že to česky bude přece jen asi nejlepší. Zejména pro ni. Jenže se mi podařilo vyrazit jen neobyčejně ohavný zvuk, podobný zakašlání. Hrdlo jsem měl suché a stažené a jazyk nechtěl poslouchat.

„Já to věděla, že jste nějaký fakír!“ zahořekovala sestřička, domnívajíc se asi, že jsem ji právě oslovil svou mateřštinou. Přesto se ale dovtípila a donesla mi ke rtům hrníček s čajem. Kromě vody jsem teď měl za krkem i dosti slušnou dávku čaje, ale bolesti v krku přece jen trochu polevily.

„To… je… Praha?“ zablábolil jsem těžce. „Sláva vlasti, že se dorozumíme!“ spráskla sestřička ruce. „Člověče drahá, vždyť vy jste nás celou dobu bavil nějakou řeči, kterou tady nikdo nezná. A že naši doktoři umějí ledacos!“ dodala pyšně, jako kdyby to byla její zásluha.

„To… je… Praha?“ opakoval jsem. „No a snad ne? Co jste si myslel? Tokio? Bodejť že jste v Praze. Ale jak jste se sem, propána, dostal?“

Než jsem o tom začal přemýšlet, pootevřely se dveře a nakoukla obrýlená doktorská hlava s rozcuchanými černými vlasy. Pan doktor byl zřejmě velmi překvapen, že mne vidí jakžtakž při vědomi. Za pár minut si přivedl na pomoc dva další kolegy. Stáli kolem postele jako tři sudičky a něco si tiše vyprávěli. Nevím co: jednak na mne zase přicházelo spaní, jednak aby se čert v jejich latinské hantýrce vyznal. Ale ne – rozuměl jsem přece! Lobární pneumonie, to je přece rozsáhlý zánět plic, exhausce, toxické změny buněk mozkové kůry… všemu jsem rozuměl, pokud jsem byl schopen jejich slova zachytit.

Nakonec si nejstarší doktor přitáhl židli k mé posteli. Sestra i druzí dva odešli.

„Slyšíte mne?“ zeptal se.

Přivřel jsem na souhlas víčka. Na nic jiného jsem se pro strašnou slabost a únavu, rozlévající se celým tělem, nezmohl. Jak jsem si jenom mohl myslit, že sešplhám po těch zkroucených traverzách a po zbytcích schodiště až dolů… V tomhle stavu…

„To bude dobré,“ kývl doktor. „Vždycky na souhlas takhle mrkněte. Já už si to nějak přeberu. Jenom se neunavujte. Tak pozor, pokračujeme v krasojízdě: jste Čech?“

Chtěl jsem přikývnout, ale zarazil jsem se. Jsem opravdu Čech? Kdo vlastně jsem? Jak jsem se tu ocitl? A proč?

Doktor asi viděl v mém pohledu zmatek a honem svou otázku zamlouval.

„Bodejť byste nebyl, když si rozumíme, co?“ snažil se být velice bodrý a rozšafný. „Teď to máme v hlavě tak trochu, tento, vygumované, že? Žádné vzpomínky, viďte? Pamatujete si alespoň své jméno? Aha – to jsem si mohl myslet! Tak tedy, vašnosti, na to zatím zapomeneme! Žádné násilné a namáhavé vzpomínání, všecko přijde samo, víme? Už proto ne, že by mne kluci z psychiatrie roznesli na kopytech, kdybych se jim pletl do řemesla. Tak hezky hajejte a na nic zatím nemyslete.“

„Proč?“ řekl jsem s námahou.

„Proč nemáte na nic myslet? Panenko skákavá, vždyť jsem vám to…“

„Proč… psychiatrie…?“ přerušil jsem ho, ačkoli mne každé slovo strašně unavovalo.

„No proč, proč, to jsou otázky,“ durdil se. „To se rozumí, že se na vás musejí podívat. Najednou si zničehonic spadnete z Měsíce, zápal plic, že ano, malárie, zřejmě pěkně zanedbaná – kde jste k ní, človíčku, přišel?“

Signalizoval jsem očima, že nevím, že nedovedu odpovědět. Já měl tedy malárii, tropickou chorobu? Zvláštní! Ale přece jen něco v paměti… Ne, nemohl jsem. Na přemýšlení jsem byl zatím slabý jako moucha.

„Je to vlastně zázrak, že už zase ráčíte být mezi živými, pane z Měsíce. Vypadalo to s vámi dost divoce. Teď už je nám všem hej! Jen musíte pěkně poslouchat a pořádně jíst, abychom vás už nemuseli krmit tímhle…,“ mávl rukou k hadičce, do níž odkapávala čirá tekutina. „Z nouze je to sice výborná věc, ale vám bude určitě řízek svědčit lépe, že? To se ví, že ani zítra, ani pozítří. Ale dočkáte se!“ sliboval. Zdálo se mi, že mluví překotně, aby mne udržel při vědomí a abych nemohl moc přemýšlet.

„Kdo… jsem, doktore?“

Chvíli na mě zaraženě koukal, pak si sundal z nosu brýle, pečlivě je vyčistil šosem lékařského pláště a zase nasadil.

„To tedy, prosím, nevím. Žádné doklady jsme u vás nenašli, jen pár… dost podivných drobností. Máte je všechny tady na nočním stolku. Jen klid, všechno bude dobré, všechno se objasní. Zatím vám, abyste věděl, říkáme Muž z Měsíce. Doufám, že proti tomu nic nemáte. Nějak jsme vás pojmenovat museli, už kvůli sestrám roznášejícím léky a tak podobně, že?“

„A… bílí… mravenci…?“

„Bílí mravenci?“ zavrtěl hlavou překvapeně. „Nevím o žádných bílých mravencích. Tady u nás nejsou, slovutný pane z Měsíce. U nás, jak si jistě co nejdříve vzpomenete, běhají po lesích leda černí nebo zrzaví. Ale teď je zima, a pokud se dobře pamatuji na školní přírodopis, tak odpočívají zaslouženým zimním spánkem. Však se také přes léto něco napracovali. Jako – no zkrátka, jako mravenci…“

Zalil mne nesmírný pocit štěstí, jako po probuzení z ohyzdného snu. To všechno tedy nebyla skutečnost, ani obrovský bílý mravenec drtící budovy, ani strašný zvon, v jehož dunění se řítily ulice. I Číňana stvořila jenom moje horečka, která – i tohle tedy nějak vím! – je při malárii i při zápalu plic docela obvyklá. Všechno byly jen a jen strašné vidiny, přivolané nemocí. Zavřel jsem šťastně a spokojeně oči a oddal se přepychu na nic nemyslet, o ničem neuvažovat.

Naneštěstí ne nadlouho. Cítil jsem, jak mne doktor popleskává po tváři a jak mne budí se stejným úsilím jako před chvílí buclatá sestřička.

„Počkat, počkat, nic takového! Sestra Marcela vám teď mimo příděl uvaří trochu primářského černého kafe. Ještě chviličku nám dopřejte potěšení ze své společnosti. Pijete kafe? Jakpak ne, vždyť jste Čech, že? Jak se vůbec mohu ptát!“ halasil doktor a vyběhl z pokoje, patrně objednat u zmíněné sestry Marcely kafe, na něž jsem neměl ani nejmenší chuť. Jen spát a spát, ne už ovšem ve společnosti obrovských bílých mravenců.

Co to říkal doktor o mých věcech? Prý jsou na nočním stolku. Pomalu a namáhavě, centimetr po centimetru jsem otočil hlavu. Přes horstvo polštářů, v němž jsem měl zabořenou hlavu, jsem opravdu uviděl několik drobností, srovnaných do úhledné hromádky. Nepoznával jsem žádnou z nich, ale hned nahoře, na samém vrcholu hromádky, ležel zelený kámen podivného tvaru. Kámen, který jsem viděl v šachtě zříceného schodiště v rukou Číňana a z něhož na mne stříkaly příjemně chladící krůpěje. Před očima se mi zatmělo. Cožpak to všechno nebyl jenom hrozný sen?

A někde daleko, hrozně daleko se rozhoupával obrovský zvon, slitý ze všech zvonů světa, a jeho srdce počalo narážet na stěny zvukem, který rozechvěl stěny a bodal ve všech kostech. Propadal jsem se někam dolů, pořád dolů. Už hluboko ve vírech bezvědomí jsem slyšel vykřiknout rozcuchaného brýlatého doktora, slyšel jsem tříštění šálku, který asi choval kafe od laskavé sestry Marcely, a pak už jen zvon, jenom ohromný, strašný zvon…

VONÍCÍ KRABIČKA

Po zahradě, vlastně po tom, co v létě bylo zahradou Ústřední vojenské nemocníce ve Střešovicích a co teď zima změnila v jedinou sněhovou pláň, přerušovanou tu a tam vyšlapanými cestami a zachumlanými keři, podobnými sněhulákům, se proháněl mrazivý vítr. Vnikal s oblaky prachového sněhu pod prošívané pláště nemocných, kteří i v tomhle nečase museli přejít za vyšetřením z jedné budovy do druhé, a nepříjemně foukal i na jinak dost chráněném balkónu vnitřního oddělení, kde jsem seděl s poručíkem Šoltou. Sedával jsem tu každý den, od té doby, kdy jsem směl vstát a trochu se belhat kolem postele, zesláblý, vousatý a strašně hubený, skutečně jako fakír. Sestřička Marcela se vůbec nemýlila. Nevěděl jsem, jak jsem vypadal dříve. Hluboce jsem však věřil, že takhle přece jenom ne.

Sestra Marcela mne sem vozila v jednom z „automobilu“, jak se v nemocnici říkává pojízdným křeslům, řádně mě zabalila do celého souboru pokrývek a ponechala na předepsaných dvacet minut napospas osudu a dnes také poručíku Šoltovi. Chodil téměř denně. Vlastně ani nevím, zda ze služební povinnosti, která mu předpisovala stále znovu pátrat po mé minulosti, jménu a všech ostatních náležitostech, bez nichž se člověk stěží obejde. Já je neměl. Byl jsem Muž z Měsíce, i když to už přede mnou sestry a lékaři raději nevyslovovali.

Šolta vyhrabal z kapsy zimníku balíček zabalený v tuhém papíře. „Tady vám vracím ten měřicí aparát…,“ řekl a položil mi balíček do klína.

„Měřicí aparát? Tak tedy přece něco…“

Potřásl s kyselým úsměvem hlavou.

„Bohužel, vůbec nic. Kdybyste se byl tenkrát u chýňavské myslivny objevil bez toho čajku, ušetřil byste nám leda starosti.“

„Promiňte – já si to nevymyslel!“ řekl jsem trochu dotčeně.

„Já vím,“ povzdechl. „Měl byste ovšem slyšet naše mládence, elektrikáře, kteří se v tom hrabali. Šli s tím až do Fyzikálního ústavu Akademie věd, abyste věděl…“

„No a?“

„No a nic. Vždyť jsem vám už říkal. Změřili hodnoty všech mrňavých odporů a kondenzátorů a tranzistorů, a jak se to všechno jmenuje, nakreslili schéma,“ stáhl tlustou rukavici, chvíli hledal ve vnitřní kapse kabátu a nakonec vytáhl čtyřikrát složený arch papíru, rozevřel a strčil mi ho pod nos, „prosím, tady je. Mne jako laika nejvíce udivuje, co všechno se do krabičky vešlo, myslím, že by to stačilo na dva televizory. Je to prý všechno skutečně strašně maličké a dokonalé, jenže bohužel bez firemních značek. Naši mládenci si přisazují na japonskou výrobu. Nic vám to neříká?“ Podíval se mi do tváře napjatě a málem prosebně.

Abych mu udělal radost, tvářil jsem se – pokolikáté už? – že si usilovně vzpomínám. Nedovedl prostě pochopit, že to k ničemu nevede – a asistent Klátil z psychiatrie mne o tom také předem ujistil. Japonsko – Japonsko – ne. Nic. Všechny vzpomínky dokonale zmizely. Ztratily se. Byl jsem prostě člověk bez jména, který se docela nesmyslně a záhadně objevil u zapadlé myslivny, bez doprovodu, bez dokladu, zarostlý několikatýdenním vousem jako bukanýr nebo námořník z ponorky a s dostatečným souborem nemocí, aby přivedly do hrobu zchátralého pětadvacátníka nebo dost slušně zachovalého třicátníka. Tenhle věk mi totiž moudré lékařské hlavy přisoudily jako přibližně nejpravděpodobnější.

Poručík Šolta z hloubi ztrápeného srdce vzdychl.

„Největší legrace na tom všem je,“ pokračoval a rozbaloval zkřehlými prsty balíček, „že podle shodného mínění našich kluků z praxe a vědátorů z Akademie to zapojoval nejspíše geniální šílenec. Ono to totiž nemůže absolutně nic měřit. To se ví, já tomu vůbec nerozumím, ale všichni říkají, že tam jsou některé obvody úplně senzační, a hrozně se radovali, že něco odkoukají. A hned vedle zkraty a – jak bych to řekl – slepá ukončení. Ta ručička s ciferníkem je samozřejmě jen velmi citlivý ampérmetr, tuším, že tomu říkali miliampérmetr, jenže před ním bylo ještě něco, co dnes už v krabičce není. A přece vypadá jako hodně používaná. K čemu, to ví bůh. A nejsem si tak docela jist, jestli to ví on…“

„Něco chybí?“

„To je právě to peklo…,“ pokrčil poručík rameny. „Tady, podívejte se,“ otevřel zadní víčko na malé skříňce, opatřené ručičkou a stupnicí a i jinak velice podobné fotografickému expozimetru. „Vidíte tuhle komůrku? Zavírá se jako šuplátko a je ze všech stran vyložena nějakým kovem. Tady určitě něco bylo – jenže co? Nikde není ani stopa po nějakém zapojení, žádná zdířka, zásuvka, zkrátka ničehož nic. Prázdné šuplátko. Zatracená práce!“ ulevil si.

„Ale ten, víte co myslím, ten zelený kámen…“

„Aha, zelený kámen! Odevzdal jsem ho dnes v kanceláři, abych se nedostal do nepříjemností a vás abych nepřipravil o pěknou věc do začátků. Odborníci totiž odhadují jeho cenu na nejméně několik tisíc korun.“

„Vážně?“ podivil jsem se.

„Namouduši! Počkejte,“ štrachal zase chvíli po kapsách, až vytáhl tlustý notes. Snad mu zůstal ještě z dob, kdy chodíval po ulicích a poskytoval rady a poučení bloudícím Pražanům nebo jejich venkovským návštěvníkům. „Už to mám. Tak tady je to: nefritová řezba z doby mingské dynastie, velikosti… to ostatně víme… aha, až zase tady: představující ležícího jelena. Vzhledem ke známkám otěru na ploché straně nefritové řezby lze předpokládat, že figurka sloužila zcela podle názorů čínského lékařství jako prostředek léčící bolení hlavy. Stará pověra totiž tvrdí, že hlazený nefrit přiložený na spánky bolesti utišuje a mírní. Řezba je provedena velmi dokonale a není prý vyloučeno, že jejím autorem je sám mistr řezbář pracující při císařském dvoře v Pekingu, Li-Ke-Sien. To je, co?“

„To je,“ připustil jsem. „Jenom mi, prosím vás, prozraďte, jak jsem k tomu nefritu přišel.“

„Kdybych tohle věděl, váženosti,“ pokýval poručík Šolta smutně hlavou, „tak sedím v pěkně vytopené kanceláři, a ne tady na mrazu. A ještě poslední otázku, alespoň pro dnešek: tohle také neznáte?“

Nevím, jak se mu objevila v ruce, ale docela slušným kouzelnickým pohybem mi neočekávaně nastrčil pod nos šeredně vypadající pistoli s krátkou hlavní a zřejmě velké ráže. Kalení pažby i hlavně bylo na různých místech otřelé, roh štítku, kryjící z obou stran pažbu, odlomený. Tahle zbraň určitě neležela někde v zásuvce a nesloužila pro okrasu.

„Byla moje?“ zeptal jsem se a doufal jsem, že ne. Nemyslím, že bych ve svém minulém životě nějak obzvláště zbraně miloval, a tahle bouchačka se mi vysloveně nelíbila. Odpuzovala mne. Podobala se zlému buldokovi se sraženým čenichem.

Poručík pokrčil rameny. „Nevím, asi ne. Podle otisků prstů alespoň určitě ne. Nepatřila vám. Ale něco společného s vámi mít bude. Našli jsme ji třetí den po vašem romantickém objevení se u Chýňavy. Místní kolegy napadlo zajít si tam ještě jednou se psem. Obvykle je pes doprovází jenom při obhlídce chat v údolí Kačáku, ale jaksi mimo svou chatařskou odbornost našel pár kroků od místa, kde jste se setkal s hajným, tuhle věcičku.“ Potěžkal pistoli v dlani a spustil ji zase do kapsy.

„Belgická efenka. Dost starý ročník, určitě předválečný. Náboje do ní se u nás neseženou zanic na světě.“

„Bylo… bylo z ní vystřeleno?“ zeptal jsem se zajíkavě.

Podíval se na mne po očku a chvilinku váhal s odpovědí.

„Hm… Možná že bych vám to neměl říkat, ale… bylo. Dvakrát, a sotva půl hodiny předtím, než jste se objevil vy.“

„Jak to víte?“

„Hajný slyšel oba výstřely. Proto vás ostatně našel. Seděl u večeře, a jak slyšel střelné rány nedaleko chalupy, popadl zuřivě flintu a hajdy do lesa. Říkal si, že má v revíru nějakého obzvláště drzého pytláka. Tyhle efenky totiž bouchají skoro k nerozeznám od kulovnice.“

„Jak se zdá, k mému štěstí,“ poznamenal jsem zamyšleně.

„Možná.“ připustil poručík Šolta a zdvíhal se k odchodu. „Jinak ovšem moc štěstí nemáte.“

„Proč myslíte?“ zajímal jsem se.

„Ukázali jsme vaši fotografii v televizi. Celkem dvakrát, v obou vydáních televizních novin. Podle odhadu televizních pracovníků ji vidělo asi sedm miliónů lidí.“

„Člověče, vy si to nejlepší necháte naposled,“ chytil jsem ho za šos zimníku a přitáhl zpátky na lavičku vedle svého „automobilu“. „Poznal mne někdo?“

„Samozřejmě…,“ zalistoval poručík ve svém nevyčerpatelném notesu. „Tak třeba tady: jedna paní z Pardubic ve vás bezpečně poznala chuligána, který se jí minulý týden snažil ukrást kabelku a pak zmizel. Nebo tady: jste dávno ztracený a znovu šťastně nalezený bratr jakéhosi pána z Piešťan. Ujel jste mu před padesáti léty do Spojených států. Jistému muži z Benešova jste podvodně nabízel automobil, vybral zálohu a zmizel…“

„Proboha!“ dokázal jsem jenom hlesnout. „Namouduši! Ještěže máte tak skálopevné alibi. Jinak vás třináct diváků mužského i ženského rodu poznalo jako Waldemara Matušku…,“ poručík se na mne kriticky zadíval a s údivem zavrtěl hlavou, „jako osobnost indického politického života, francouzského malíře – víte, ti všichni přeslechli hlášení a domnívali se, že jde o novou televizní soutěž. A tak dále a tak dále.“ Rázně sklapl notes. „Stačí?“

„Úplně…“

„Tak já běžím! Zatím vás nebudu obtěžovat. Kdybyste si náhodou na něco vzpomněl, doktor Klátil mi podá zprávu. Buďte hodně brzo a hodně moc zdráv…,“ kýval na mne už mezi dveřmi. Zřejmě velmi pospíchal do teplejších prostor. „… ano, a abych nezapomněl, příležitostně si k té krabičce s ručičkou a ciferníkem přivoňte.“

„Přivoňte? Proč, prosím vás?“

„Jen tak mi to napadlo. Když jsem si ji prohlížel, zjistil jsem, že… že tak nějak podivně voní. Nevím, jak bych to popsal. Nikdy jsem takovou vůni necítil.“

Slíbil jsem. Ve dveřích už čekala sestra Marcelka, zachumlaná do zimníku. Zavezla mne zpátky do pokoje. Nastal obvyklý obřad měření teploty, pojídání různobarevných tablet a nepříjemnost každodenních injekcí. Teprve pak jsem si vzpomněl na poslední Šoltovu poznámku a rozbalil balíček ležící znovu na nočním stolku. Připadal jsem si trochu jako blázen, když jsem krabičku ze všech stran očichával. Nic jsem necítil – jen sotva vnímatelnou vůni umělé hmoty, kovu a ještě něčeho, čím vždycky voní všechny elektrotechnické mašinky. O čem to, proboha, poručík mluvil?

A pak jsem otevřel zadní víčko a odklopil destičku ukrývající záhadné prázdné šuplátko, které nadělalo tolik starostí odborníkům. Vůně vyskočila, a ačkoli byla slabá jako nejjemnější závan a rozhodně ne vysloveně nepříjemná, málem jsem omdlel. Krabička se skutálela na pokrývku, taktak že nespadla na zem.

Ne – teď už přece nesmí přijít zvon – ani obrovský bílý mravenec bořící domy. Bílý mravenec, ano, bílý mravenec, bílý mravenec… V mozku se mi roztočila kola, jako by kdosi náhle odstranil zarážku a uvedl celý mechanismus do pohybu. Hrdlo se mi stáhlo. Slyšel jsem sám sebe, jak říkám: „Ter-mes mangensis… Termes mangesis. Copto-termes. Rhinotermes. Termes carbonarius…“

„Co to říkáte? Rychle, ještě jednou! Opakujte to!“ Zaznělo ostře od dveří pokoje. Doktor Klátil, můj psychiatrický strážce, se ještě naposledy přišel podívat, jak se mi daří. „Jak jste to říkal? Termes? Co to je?“ naléhal a třásl mi rameny.

Docela zbytečně.

Už jsem věděl, kým jsem.

ŽELEZNÉ MOUCHY

Franta Benda se na mne ode dveří pátravě zadíval, naklonil zcela po svém zvyku hlavu, ozdobenou značně prořídlými slámovými vlasy, napřed k pravému, pak k levému rameni, a nakonec prohlásil: „Ne, docela určitě ne. Tohle přece… –“

„Ale ano, Frantíku! To víš že jsem to já. A jak ti dupou mravenci? Pořád ještě to tvoje zamilované Tetramorium caespitum? Už ti neutíkají doma po pokoji? Pamatuješ, jak jsme je jednou honili z gauče?“

Franta se zapotácel, jako kdyby uviděl prvotřídní strašidlo, zalapal po dechu a vrhl se ke mně: „Jardo, kristepane, co se ti to stalo?“ Popadl mne kolem krku a schoval hlavu na mém rameni, abych neviděl dojetí, které zřejmě považoval za nevhodné pro muže, a ke všemu vědeckého pracovníka.

„Je to on, pane detektive,“ obrátil se k poručíkovi Šoltovi, nakukujícímu do pokoje. „Je to Jarda Kos – ale podívejte se…, jen se, prosím vás, podívejte, jestli byste…“

Vytáhl z kapsy amatérskou fotografii velikosti pohlednice. Byli na ní v tenisovém úboru a s raketami dva lidé, kterým, jak už to na amatérských fotografiích bývá, rostly z hlav nějaké tyče nebo kandelábry. Oba zírali strnule do objektivu jako odsouzenci do hlavní popravčí čety. Jedním z nich byl ovšem připlešatělý Fanynek – druhý, silný, usměvavý, s hladce přičesanými černými vlasy, jsem byl tedy já. Ani jsem se nenamáhal podívat se do zrcadla, jež mi teprve po několika dnech úpěnlivého prošení a dohadování sestra Marcela přece jen znovu pověsila nad umývadlo; s vyzáblým, prošedivělým, vousatým a v obličeji šedožlutým „fakířem“ středních let měl tenhle optimisticky vypadající mládenec, pramálo společného.

Fanynek se zatím vzpamatoval z otřesu a spustil stavidla výmluvnosti: „To víš, že ještě pořád dělám do mravenců. Člověče, budeš koukat, co je u nás za tu dobu nového! Tak třeba…“

„Opravdu vám moc děkuji, pane docente!“ přerušil Fanynka poručík Šolta a jemně, ale rozhodně a zkušeně jej za loket táhl od mé postele.

„Velmi jste nám pomohl a panu doktorovi Kosovi asi ještě více. Jenomže teď musíte prominout. Pan doktor Kos se ještě nesmí ani trochu unavovat a těch pár minut, které nám zbývají, musím využít já. Ještě jednou vám děkuji za pomoc a na shledanou!“

Fanynek zkrátka vypadl z pokoje jak cukrář. Ještě ode dveří se však obrátil a vstrčil hlavu zpátky: „A kdypak se vrátíš ke svým termitům? Od té doby, co jsi odjel, se o ty bílé potvory celkem nikdo nestará…“

Cítil jsem, že se mi zvedá žaludek. Fanynek Benda už dávno zmizel a já se ještě pořád díval z okna ven na klidné zasněžené střechy, na retranslační věž i na tetičku petřínskou rozhlednu, abych se ujistil, že se tam venku nekývá hlava obrovského termita, dupajícího po troskách města.

Ne. Fanynku, já se už asi k termitům jakživ nevrátím. Nemohu. Strašilo mne to celé noci.

„No tak, no tak,“ poklepal mi na rameno poručík a konejšil mne tónem, který si zřejmě v rekordně krátké době osvojil od zdejších doktorů. „Pan docent Benda nemohl přece vědět o vašich… o vašich nepříjemných snech. Nic jsme mu přirozeně neřekli.“

„Zato on teď obrátí celý Entomologický ústav Akademie vzhůru nohama,“ poznamenal jsem bez nadšení, „od zítřka se tu dveře netrhnou. Ani byste neřekl, jak jsou vědci zvědaví a jak si rádi zdrbnou.“

„Zítra už tady nebudete, vážený pane doktore,“ usmál se poručík Šolta s pyšnou radostí, jako by právě vyčaroval z rukávu králíka. „Dovolíme si vás dnes večer – samozřejmě že s plným souhlasem a s vědomím ošetřujících lékařů – převézt jinam. Ta baculatá sestřička…“

„Marcela.“ doplnil jsem.

„Ano, sestra Marcela už balí vaše věci.“

„Moc velkou práci s tím mít nebude,“ poznamenal jsem. „Místo kufru stačí dvoukilový papírový pytlík. Ale proč se mám stěhovat jinam? Docela se mi tu líbí a velmi rád bych dokončil léčení právě tady.“

„Zcela vás chápu,“ přitakal Šolta. „Jenže… nepůjde to. Víte, kvůli vám. Někdo má o vás zvláštní zájem. Doufám, že jste se už dostatečně zotavil, abych mohl mluvit naprosto otevřené.“

„Samozřejmě.“

„Tak tedy před třemi – ne, počkejte, před čtyřmi dny jste na balkóně usnul. Pamatujete se na to?“

„Ano. Doktor Klátil si na mne vymyslil nějaký nový lék a trošku to asi s dávkováním přehnal. Spal jsem jako novorozeně – chci říci, že jsem spal celý den a že jsem se taktak dokázal vzbudit k jídlu. Sestra Marcela mne vezla na balkón v polospánku. Ale proč se ptáte?“

„Jen chviličku strpení! Sestra Marcela zůstala na balkóně s vámi. Hlídala vás. Moc ji udivilo, že tam bzučely vosy nebo mouchy.“

„Teď v zimě? Nesmysl!“

„Také si to řekla, jenomže až za chvilku. To víte, člověka hned všechno nenapadne. Nějak se jí to nelíbilo a odvezla vás zase zpátky na pokoj. Nevím ani proč, ale když jsem večer telefonoval, jak se vám daří…“

„Vy jste telefonoval?“

„Dovolil jsem si být každý den tak smělý. Doufám, že nemáte nic proti tomu. Když jsem tedy telefonoval, vyprávěla mi o těch vosách. Za půl hodiny jsem už byl tady s pořádnou baterkou. Jednu z těch vos jsem poměrně, snadno našel. Klepla do zdi asi tak půl metru od vaší ctěné hlavy a udělala tam dost slušnou dírku. Nechápu, jak si toho mohla sestra Marcela nevšimnout. Pak se přiznala, že na chvíli odběhla do sesterského pokoje na hrnek čaje. Prý jste spal jako andělíček, a tak…“

„Podívejte se, nechte si ty legrácky, vážený pane poručíku! A mluvte jasněji. Jaká vosa? A jaká díra ve zdi?“

„Ta vosa nebo ta moucha byla totiž železná, vlastně olověná a železná, měla ráži 6,5/57 a hnízdo značky Mannlicher-Schonauer.“

Polkl jsem nasucho.

„A vy… našli jste toho chlapa, který střílel?“

„Zatím ne. Mezi námi řečeno, neděláme si ani moc velké naděje. Našli jsme jenom v rozestavěné budově asi tři sta metrů od nemocnice tři nábojnice a pár nedopalků cigaret. Ten střelec tam zřejmě seděl delší dobu a čekal na vás. Dvě rány šly přes balkón kdovíkam – to byly ty bzučící mouchy. Třetí už byla mířená lépe – těsně vedle vás, do zdi. Prášek od pana doktora Klátila zřejmě účinkoval, když jste neslyšel ani dopad střely.“

„Promiňte,“ musel jsem se trochu napít vody, „jsem z toho úplně… úplně paf. Tady jsem v Praze, ne na Divokém západě. A taky ne ve válce. Rána z pušky by vzbouřila půl Střešovic, nemyslíte?“

„A víte, že ani nemyslím?“ zavrtěl hlavou Šolta. „Ostatně tyhle manlicherovky sloužily už za války Němcům jako ostřelovačské pušky. Existují k nim výborné tlumiče. Rána pak není o moc hlasitější než plácnutí mokrým hadrem o podlahu. Když si ten dobrodinec počkal, až kolem pojede tramvaj, nemohl takřka nikdo nic slyšet. Od toho dne je balkón pro jistotu zamčený. Já ovšem velice pochybuji, že by se útok na vás opakoval… stejným způsobem.“

„Mockrát děkuji za útěchu…,“ loupl jsem po něm očima. „Jinými slovy, očekáváte opakování jinde a jinak.“

Poručík se zájmem pozoroval vlastní nehty. „Prohlásil jste, že mohu mluvit docela otevřeně. Tak tedy ano. Očekávám. Proto vás dnes večer převezeme do bezpečí.“

„Ale proč, proboha? Co jsem komu udělal? Komu mohu stát za takovou štrapáci, aby vysedával v mrazu po staveništích, neřkuli za hezkých pár let kriminálu za pokus o vraždu?“

„To nevím. Kdybych to věděl, mohl bych vás – snad – chránit předem a účelněji. Za daných okolnosti však máme zatím jedinou možnost: schovat vás. A čekat, až si vzpomenete na události posledních šesti měsíců. Doktor Klátil nás ujistil, že teď už přijdou vzpomínky samy, budete-li trpělivě a soustavně vycházet z posledních událostí, které si pamatujete. Jednoho krásného dne prý prorazíte zeď, která se vám ve vzpomínkách vytvořila. Pak si rázem vzpomenete na všechno.“

Chvílí jsme mlčeli.

„Opravdu nevím, jestli mne ty vzpomínky potěší,“ řekl jsem nakonec. V tu chvíli se objevila ve dveřích plavá kštice sestřičky Marcely.

„Tak, a máte sbaleno, pane doktore!“ řekla o poznání smutněji než jindy.

VYSLANEC ZEMĚ BÍLÝCH MRAVENCŮ – (část deníku)

Snad má doktor Klátil pravdu, snad se opravdu tímto způsobem dopracuji ztracených šesti měsíců, vymazaných ze života a dokonale zapomenutých. Zatím si jen bezradně prohlížím nefritového jelínka, podivný měřicí přístroj, v němž byli kdysi zřejmě uzavřeni termiti, nejspíše druhu Termes mangensis, jehož vojáci jsou vyzbrojeni na hlavách jakýmisi choboty, stříkačkami, vystřikujícími proti nepřátelům kapky pronikavě čpavé tekutiny. Ani to však nepomohlo rozluštit účel přístroje, ačkoli jsem s ním zřejmě pracoval. Soudím tak podle toho, že jsem podvědomě, bez námahy nalezl všechny mechanismy obsluhy a na pokyn poručíka Šolty, abych vyměnil baterii, jsem bez váhání odsunul sotva znatelné víčko, skrývající maličký elektrický článek, podobný tabletce aspirinu.

Nedovedu nic říci ani o pistoli, kterou mi poručík ukázal. Nevím, nepamatuji se. Vzpomínky, začínající opět strašným snem o obrovském termitu kráčejícím městem a o obludném zvonu, končí téměř o půl roku dříve podivnou příhodou, jež se odehrála jednoho červnového dne. Od toho okamžiku nevím nic, vůbec nic.

Tenkrát jsem v novinách nalezl dosti nápadné a patrně i dosti nákladné oznámení v rubrice „Pracovní příležitosti“. Od jisté doby jsem se o inzeráty tohoto druhu zajímal – rozhodl jsem se totiž příležitostně změnit místo a nastoupit například jako odborník-přírodovědec do některého muzea, poskytujícího více času a možností k vědecké práci. V našem ústavu jsem byl příliš zaměstnán praktickými úkoly, týkajícími se ochrany všelijakých výrobků před mravenci a termity, nejčastějšími škůdci zboží v tropech. Pěstovali jsme v umělých mraveništích a termitištích celou řadu druhů – já jsem se specializoval na otázky spojené s termity. Kromě ryze účelových výzkumů jsem uveřejnil i několik prací o jejich životě a chování. Byl bych rád v těchto zkoumáních nerušeně pokračoval, bez ohledu na jistě závažnou otázku úpravy klavírů nebo tahacích harmonik pro tropické kraje. Takovými problémy jsme se totiž zabývali stále…

Inzerát vypadal lákavě:

Přijme se mladý vědecký pracovník-entomolog se zkušenostmi z biologie mravenců a všekazú. Účast na základním laboratorním výzkumu a podíl na expedicích do světových lokalit. Předběžné nabídky urychleně hlaste telefonicky do hotelu Alcron, pokoj č. 14.

Není sice právě zvykem pospíchat při výběru vědeckých pracovníků, a tím méně je shánět telefonem, ale kdovíjaký podivín telegram uveřejnil. Nenapadlo mne tenkrát ani, že „mladých vědeckých pracovníků se zkušenostmi z biologie mravenců a všekazů“ je u nás jako za krejcar plutonia, co by na prstech spočítal. A že je například já sám všechny výborně osobně znám – a jak by také ne! Štědrý autor inzerátu si mohl ušetřit výdaje, kdyby byl promluvil s kterýmkoli z nás. Člověk je zkrátka dodatečně vždycky chytřejší…

Chvíli jsem uvažoval, pak jsem zdvihl telefon a vytočil číslo hotelu Alcron. Telefonistka mne přepojila na pokoj číslo 14. V duchu jsem si připravoval proslov v několika řečech, jež víceméně ovládám – ozval se však ženský hlas mluvící dokonalou češtinou. Sekretářka. Požádala mne, abych okamžik posečkal u aparátu, a pak mi radostným tónem sdělila, že pan Barnard bude obzvláště potěšen, navštívím-li ho co nejdříve v hotelu a poskytnu-li mu potěšení ze své vzácné společnosti.

„Co, prosím vás, slečno, znamená co nejdříve? Do týdne? Nebo snad zítra?“

Slečna na druhém konci drátu se mírně, ale zřetelně podivila.

„Co vás to napadá, prosím… Pan Barnard za několik hodin opouští Evropu, chystá se již na letiště. Vezměte si taxi a okamžitě přijeďte!“

Projevil jsem mínění, že za těchto okolností bude asi návštěva úplně zbytečná a jízdné za taxi hříšně vyhozeno do větru, ale slečna tajemnice měla jiný názor:

„Pan Barnard už čeká jenom na vás, pane doktore!“ Div jsem nepustil sluchátko, ale taxi jsem si poslušně vzal a rozjel se do Alcronu. Moc dobře jsem si tu nepřipadal, pořád jsem čekal, odkud na mne vybafne nějaký maháradža, nebo alespoň ministerský předseda, úředník v recepci vypadal jako ředitel mezinárodní banky a kluk, který mne vezl výtahem, zrovna tak. Jenomže v mladším vydání.

Zato pan Barnard byl neobyčejně přívětivý, hlučný a velice pečlivě živený pán, zhruba tvaru koule a s tvářemi vyholenými do modra. Trošku nepříjemně na mne působily tmavé brýle, které po celou dobu našeho rozhovoru nesňal. Dívám se totiž docela rád lidem do očí. Tenkrát jsem měl ovšem jiné starosti a jiné myšlenky.

Pan Barnard mi vyletěl vstříc jak odpálený golfový míček a projevil nad mým příchodem radost přímo nezkrotnou.

„Whisky? Ne? Máte pravdu, já také dopoledne raději něco lehčího! Co, mám pravdu, doktore? Ani sklenku carpana? Jak myslíte, jak myslíte…“

Dělal deset věcí najednou – u slečny sekretářky v předpokoji objednal kávu a „malé občerstvení“ (vyklubala se z něj studená mísa pro vyhladovělou těžce pracující rodinu), vyřídil telefonní rozhovor v jazyce, který jsem odhadl na portugalštinu, protože se některá slova podobala španělským, několikrát mi vřele stiskl ruku, vtlačil mne do křesla, kam jsem se zcela neočekávaně propadl jak do vany, prohrabal fascikl nějakých listin a nalezl v poznámkovém bloku, vázaném do přepychově hlazené kůže a se zlatým monogramem, stránku týkající se patrně mne.

„Slečna… eh, prostě slečna sekretářka, promiňte, ta česká jména nevyslovím zanic na světě,“ drmolil anglicky, „vás již informovala, že jsem čekal jenom na vás, doktore.

Velmi správně! Naprosto správně! Je to báječné, že jste konečně tady. Mohu odpoledne odletět. Neuvěřitelně mnoho práce…“

„Promiňte, prosím, ale nechápu…,“ zakoktal jsem. „Proč právě na mne? Nikdy jsem…“

„… vás neviděl. Nikdy jste o tátovi Barnardovi neslyšel. Pravda? Inu, to se ví, mladý vědec, po uši zahrabaný do své práce. Jakpak ne! Mám sice taky náhodou doktorát přírodních věd, ale už hrozně dlouho se…,“ pan Barnard poněkud zarazil proud výřečnosti, jako by pečlivě zvažoval slova, „… řekněme, věnuji ryze praktickým problémům. Ovšem neustále v souvislosti s vědou. Žádný byznis! Barnard stále hoří pro vědu, pane!“

S rozpačitou zdvořilostí jsem jménem celé vědy projevil potěšení, že ji tak vynikající pomocník nenechal na holičkách, ale chytřejší jsem nebyl.

„Víte, milý příteli,“ poklepával mi kulaťoučký společník důvěrně na rameno a ovíval mne dechem, z něhož bylo cítit něco rozhodně silnějšího než carpano, „ve vaší zemi není zrovna moc odborníků zabývajících se mravenci, a ještě méně specialistů na termity. Mám je všechny tady v notesu – dneska a včera se tu už dva nebo tři vystřídali, ale čekal jsem právě na vás. Máte nejlepší pověst, pane, a to u mne platí víc než čestné doktoráty a metály, rozumíme?“

Nerozuměli jsme – přinejmenším tak dlouho, než mi Barnard vypočetl úplný seznam mých vědeckých prací, uveřejněný ve všech možných časopisech, a dokonce i mé přednášky. Sám bych je asi nedal dohromady zanic na světě. Co bych zapíral – lichotilo mi to. A rád bych viděl mladého badatele, který by nezrudl radostí, když cizinec, a podle všeho dost významná osoba, projeví tak mimořádný zájem o jeho práce.

„Víte, doktore,“ zvážněl najednou, „mám pro vás, docela speciálně pro vás, a pro nikoho jiného… řekněme, poněkud zvláštní nabídku. Dlouhodobou smlouvu na vědeckém úkolu, který podniká můj šéf. Je to… je to spojeno s jistými podmínkami, které pro vás nebude těžké splnit. Jste svobodný, pokud vím, bez závazků, vaše zasnoubení bylo před několika týdny zrušeno…“

„Odkud to víte?“ vyjel jsem na něho. Tak podrobné znalosti mého života mi nebyly ani trochu příjemné. Jinak měl ovšem pravdu – dívka, se kterou jsem se chtěl oženit, dala (asi docela moudře) přednost lépe postavenému a se vší pravděpodobností i přitažlivějšímu muži. Už to přebolelo. Byl jsem opravdu docela volný a bez závazků.

Barnard přemítavě poklepával na leštěnou desku stolku. „Odkud? Proč vás to zajímá, doktore? Nejste přece malé dítě. Pochopte, že jsem se netrmácel přes polovinu světa jenom proto, abych slyšel vaše odmítnutí. Musel jsem si být alespoň s rozumnou dávkou pravděpodobnosti jist, že mojí nabídku přijmete.“

„A vy jste si jist, pane Barnarde… ehm, chci říci, pane doktore?“

Mávl odmítavě rukou. „Bez titulu, prosím, bez titulu! Už jsem na něj tak jako tak dávno zapomněl. Co jste to jenom… aha, jestli jsem si jistý, že přijmete… No, abych vám docela pravdu řekl, jsem. Poslouchejte: budete mít zcela volnou ruku, pokud jde o peníze, přístroje, potřebné spolupracovníky. Budete…“

„Okamžik!“ přerušil jsem ho, „tyhle věci jsou sice strašně důležité, ale napřed bych rád věděl, co budu dělat. Teprve potom bychom mohli mluvit dál.“

„Docela správně! Naprosto správně!“ přikyvoval Barnard. „Tak tedy budete členem – jedním z předních a nejdůležitějších členů – vědecké skupiny, která zkoumá… jisté zajímavé problémy psychologie hmyzu a… jak bych vám to nejlépe vysvětlil – teorie informace použité při výzkumu mravenců, a zejména termitů. Přímo na místě, v oblasti, kde jsou ty mrňavé potvory doma a kde je stále dostatek pokusného materiálu. A kromě toho se zde asi projevují nejpřirozeněji. Chápete?“

„Ano. Právě tyto problémy mne už dávno neobyčejně zajímají také. Snažili se je řešit Filippe, Silvestři, Wasmann, de Quatrefrages…“

„… a Livingstone a Bugnion a Osten-Sacken a spousta dalších a mně za dvě hodiny letí letadlo, milý doktore!“ přerušil mne Barnard. Tehdy mne poprvé napadlo, že tak docela na svou vědeckou minulost nezapomněl.

„Kde pracuje vaše vědecká skupina?“ otázal jsem se.

„Moje? Není moje, vážený příteli! Já jsem jenom jakýmsi cestujícím zástupcem. Nákupčím, a, jak vidíte, i verbířem vědeckých vojáků. Vedoucím i podnikatelem výzkumu je trochu výstřední, ale moc milý člověk. Nesmírně bohatý. Však se s ním seznámíte!“

„Neodpověděl jste mi, pane Barnarde, na mou otázku. Kde mám být zaměstnán?“

Barnard se pousmál a pohodlně opřel. Pokud jsem mohl navzdory černým brýlím, v nichž chvílemi vypadal trochu jako Karafiátův Brouček, usoudit, díval se na mne pobaveně.

„Vážně? Vidíte – začínám už být zapomnětlivý. Jenže já vám to, milý doktore, ani nemohu říci. To je právě jedna z těch zvláštních podmínek smlouvy, o kterých jsem už, tuším, mluvil. Nedá se nic dělat! Šéf je prostě v některých věcech jako malé dítě a velice mu záleží na tom, aby jeho výzkumy byly až do úspěšného dokončení zcela utajeny.“

„A další podmínky?“

„Naprostá mlčenlivost, doktore, ta především. Bude nezbytné, aby se ani vaši nejbližší spolupracovníci nedozvěděli, kde se chystáte pár příštích měsíců strávit a proč.“

„Ani já to nevím!“ podotkl jsem trochu rozmrzele

„Správně. Nevědomost hříchu nečiní!“ usmál se Barnard. „Jinak můžete být docela klidný. U nás je klima velmi příjemné, zařízení dokonalá a plat…,“ mlaskl jazykem v záchvatu nadšení, „příteli, o takovém se nesnilo ani mládencům od Rockefellerovy nadace. Náš šéf je prostě originál! Tak co, pojedete?“

Bylo to v podstatě bláznivé rozhodnutí, ale já mám bláznivá rozhodnutí rád. Cesta do neznáma mi docela vyhovovala tím spíše, že se místo ochranných nátěrů beden budu konečně moci zabývat, doufejme, svým vytouženým oborem.

„Pojedu,“ kývl jsem.

„Sláva!“ prohlásil Barnard. „Tak to bychom tedy měli šťastně z krku. Tímto okamžikem jste naším člověkem. Dnes máme, tuším, devátého. Zítra vám bude doručena letenka do Bejrútu na dvacátého. Nechte slečně sekretářce s tím strašlivým jménem svůj cestovní pas – obstará vám všechno potřebné. Na letišti v Bejrútu vás bude někdo čekat a poradí vám, jak dál. Moc zavazadel si neberte – jsme dobře vybaveni a najdete všechno, co potřebujete.“

„To je ovšem velmi zvláštní smlouva, pane Barnarde,“ poznamenal jsem. „Zdá se, že budu muset dát výpověď, opustit zaměstnání a pustit se do neznáma, aniž mám cokoli zaručeno. Musím si ještě koupit řadu maličkostí…“

„Jinými slovy, milý doktore, by vám nebyl nějaký malý příspěvek zrovna proti mysli, co?“ zašklebil se Barnard.

„Nu – malá záloha… Myslím, že by to deset tisíc korun docela dobře spravilo,“ řekl jsem víceméně v legraci.

Barnard pokrčil rameny a vytáhl z kapsy šekovou knížku. Viděl jsem tuto rekvizitu každého pořádného románu poprvé v životě. Chvilku něco do šeku čmáral tlustým plnicím perem, pak vytrženým papírkem zamával jako praporem a položil jej přede mne na stůl.

„Tak, doktore, na viděnou! Nezapomeňte přinést zítra nebo ještě dnes slečně sekretářce pas. Uvidíme se na místě. A teď promiňte, musím se připravit k odletu. Nezapomeňte – mlčet jako hrob!“

„A kdybych zapomněl?“ neodpustil jsem si zeptat se. Barnard chvíli mlčel a díval se na mne temnými ploškami brýlí. Tentokrát připomínal nestvůrně zvětšenou mouchu

„Kdybyste zapomněl?“ opakoval přemítavě. „Kdybyste zapomněl, milý doktore, tak už byste asi zapomněl na všechno na světě. Být vámi, nezkoušel bych to.“

Trochu mne zamrazilo. Ještě na cestě dolů, po schodech s tlustými koberci, jsem měl vážné pochybnosti, zda jsem neprohloupil. A zda si snad ze mne neudělal bývalý pan doktor Barnard dobrý den. Nahmátl jsem v kapse šek a přečetl si ho na odpočívadle před velikánským zrcadlem. Zněl na deset tisíc dolarů.

SETKÁNÍ NAD BEJRÚTEM

Čtyři turbíny „osmnáctky“ jednotvárně předly. Pod námi bylo indigově modré Středozemní moře, hezká letuška roznášela po kabině minerálku (zdarma), anebo co kdo chtěl (proti hotovému zaplacení), severní cíp Kypru, lemovaný bělavou čárečkou příboje jako špatně vyladěný obraz na televizní obrazovce, nám vyplul vstříc, podobný přídi pirátské lodi.

Měl jsem nutkavý a po pravdě řečeno dosti nepříjemný pocit, že jsem tohle všechno už jednou zažil, moře, ostrovy, bzučení turbín, zkrátka cestu z Prahy přes Bělehrad do Bejrútu. Znáte to, že? Psychiatři takové pocity docela přesně pojmenovali, jenomže jsem už dávno zapomněl jak. Ptát se letušky, zda se na mne náhodou nepamatuje, by bylo určitě zbytečné. V letadle se jen za poslední měsíce vystřídaly tisíce lidí a já rozhodně nejsem tak nápadný krasavec, aby právě mne uchovala nadosmrti v paměti. Když mne nepoznal ani Fanynek Bendů…

Zavrtal jsem se hlouběji do sedadla, snažil se uspořádat myšlenky a nějak utřídit zmatené plány, nad nimiž poručík Šolta jenom krčil rameny a můj dvorní lékař doktor Klátil povážlivě pokyvoval hlavou. Zábavný pan Barnard mne tenkrát poslal do Bejrútu – to jsem si pamatoval docela určitě a stejně bezpečně jako dolarovou zálohu, jejíž podstatnou část objevil poručík Šolta na mém tuzexovém kontě. Neměl jsem o něm ani tušení. Díky jemu jsem se, mimochodem řečeno, mohl pustit do cestování po světě, místo abych si pěkně a skromně hledal místo. S termity jsem už rozhodně nechtěl mít nic společného.

V hotelu Alcron se nit paměti ztrácela. Odletěl jsem skutečně? Malárie, kterou jsem si zřejmě dovezl, pro pobyt v tropech svědčila. Doufal jsem, že mi cesta po setřelých a nejasných stopách minulosti pomůže získat zpátky půl roku ztraceného života. Poručík Šolta nakonec prohlásil, že jsem prokazatelně plnoletý, že si tedy myje ruce v nevinnosti, a abych se třeba postavil na hlavu. Doktor Klátil zaujal podobné stanovisko – jenže mi nedoporučoval takové gymnastické cviky, ale pár týdnů rekreace v Libanonu, když už prý tam chci mermomocí letět. Ujistil mne, že je to zemička pro rekonvalescenty jako stvořená. Pokud prý mne nebudou rozčilovat zvláštní způsoby arabských řidičů, jezdících zásadně se stisknutým knoflíkem houkačky, ohromně si odpočinu.

Útoky na můj vzácný život se neopakovaly. Několik prvních dní mne poručík Šolta hlídal jako ostříž, ale brzy jsem už směl chodit po okolí na procházky a za pár týdnů jsem se konečně vrátil domů, do bubenečské garsoniéry. Má nádherný výhled na dvůr s popelnicemi a s klepadly koberců – a já ji přece zrádně opustil a vrhl se na cesty. Tuším, že už v deníku jsem se zmínil o své zálibě v bláznivých rozhodnutích…

„Za deset minut přistáváme v Bejrútu, prosím! Připoutejte se a dokuřte!“ šveholila letuška. Letadlo se trochu naklonilo na křídlo, sklouzlo jako racek nad hladinu, tečkovanou rybářskými čluny, a posléze nad poloostrov s jedním z nejkrásnějších měst světa. Jako kouzelný koberec pod námi proběhly bělostné výškové domy a hotely, přepychové vily velmožů celého arabského světa od Kuvajtu až po Maroko, zasvítily sněhem pokryté vrcholky libanonských hor s posledním přísně střeženým turistickým hájem opravdových libanonských cedrů. Trošku to drclo. Byli jsme v Bejrútu. Od tohoto okamžiku jsem počal uskutečňovat svůj plán, pečlivě vymyšlený a podle mého mínění důvtipný, ačkoli asi strašlivě pošetilý. Rozhodl jsem se totiž jít, kam mne oči povedou a nohy ponesou, podřizovat se všem náhlým vnuknutím, zkrátka vydat se na milost a nemilost náhodě, ve které by mohla být skryta alespoň střepinka mé zapomenuté minulosti.

Spolu s ostatními cestujícími jsem z letadla přesedl do přepychového autobusu, rozhodně vhodnějšího pro transkontinentální cesty nežli pro těch pár kilometrů z Khalde, kde je bejrútské letiště, do města. I tady se mi všechno zdálo povědomé – ale vilová předměstí jsou si podobná jako vejce vejci… Teprve za chvíli jsem měl jistotu: čekal jsem – aniž jsem věděl proč – po pravé straně dálnice koně. Vlastně to byl holý nesmysl, kůň tady, mezi tisíci navzájem se proplétajících a (jak dr. Klátil správně předpověděl) divoce troubících automobilů na cornischi, dokonalé silnici, vedoucí kolem mořského břehu nad romanticky rozeklatými Holubičími skálami. Počkat – Holubičí skály! Odkud vím zase tohle? Než jsem mohl domyslet, objevila se za zatáčkou, skvělá jízdárna s řadou překážek, lonžovacími pískovanými ovály a ovšem i s několika docela určitě ne právě chudými jezdci na nádherných arabských koních s drobnými hlavami a štíhlými kotníky.

Teprve teď jsem byl pevně přesvědčen, že první dostupný cíl cesty za ztracenými vzpomínkami je nalezen. Ale jak dál?

Autobus UAA. United Arabian Airlinies, nás vyklopil před náramnými místnostmi místních aerolinií na křižovatce ulic, jejíchž názvy připomínaly spíše Paříž – Rite Madame Curie, Rue de Bordeaux a Rue de Belgíque, ozdobené sochou jakéhosi vousatého pána. Krášlí se sobě podobnými pány – patrně z přízně – kdejaké náměstí světa. Autobus byl v mžiku obležen houfem premovaných hotelových nosičů, odstrkujících se navzájem a překřikujících jeden druhého, aby pro svůj podnik urvali zákazníka a pro sebe nějaký ten piastr spropitného. Četl jsem jména zlatě vyšitá na čepicích – Bristol, Alcazar. Commodore, Coral Beach. Ne, nic mi to neříkalo. Sebral jsem vlastnoručně kufřík a pustil jsem se nazdařbůh do města.

Bylo známé a cizí zároveň. Tu mne ovanula pronikavá vůně od krámku pouličního kuchaře a já jsem si užuž vzpomínal – ale ne! Všechno zase zmizelo, ztratilo se. Průhled do uličky domorodého bazaru, suků, klepání paliček stříbrotepců, bože můj, vždyť přece tohle všechno.

Ani jsem nepozoroval, že jsem se z přepychového centra ulic s výškovými domy, hotely a milionářskými zábavními podniky dostal do úzkých uliček, sevřených zadními frontami domů bez oken a s nízkými dveřmi. A pak jsem najednou stál před malým dvoupatrovým hotelem, takřka utopeným v moři obílených přízemních domků s dřevěnými nástavbami. Na tabuli, upevněné trochu nakřivo, bylo zlatým písmem napsáno AOUN HOUSE a pod tím PRVOTŘÍDNÍ UBYTOVANÍ ZA TURISTICKÉ CENY.

Jako bez vůle jsem vstoupil do haly. Ovanul mne syrový chlad a směs všech vůní a zápachů arabské kuchyně, smíšená s tabákovým kouřem a sladkým, pronikavým pachem čehosi, co mohlo – a ovšem také nemuselo – být opiem.

Za recepčním pultem klímal čokoládově hnědý mládenec v rozhalené košili, ozdobené obrázky všelijakých automobilů. Nežli jsem mohl tento živý katalog prostudovat, vzbudil se a čiperně na mne začal dorážet záplavou francouzštiny, v níž nejsem právě dvakrát doma.

„B’tifham inglisi?“ přerušil jsem ho, aniž jsem si uvědomil, co říkám.

Kluk se rázem přeorientoval na arabštinu.

„Ma bífham arabi, nerozumím arabsky.“ zkazil jsem mu radost, „ehkee ala mahlak – mluvte pomalu!“

Arabská slova se mi vynořovala z paměti jako bubliny stoupající k hladině odněkud z hlubin. Ještě před pěti minutami jsem neměl ani tušení, že jsem kdy znal alespoň jedno jediné arabské slovíčko.

Mládenec roztáhl v gestu zoufalství paže, zazubil se na mne, prohlásil, že „muta’assif“, tedy že velmi lituje, a někam odběhl. Za chvíli se vrátil s prošedivělým mužem středních let v dokonale střiženém bílém obleku a s vázankou, v níž zářil zlatý špendlík s diamantem velikosti lískového oříšku.

Zadívali jsme se jeden na druhého. Chlapík vypadal jako stárnoucí filmový herec po natáčení velice obtížného záběru; pod očima mu zplihle visely modré váčky, pleť měl spíše prošedivělou než hnědou, oči zastřené a unavené. Když se přiblížil, ucítil jsem z jeho obleku ostrou sladkou vůni. Možná že ho mládenec s automobilovým ceníkem na košili zrovna vytáhl od opia.

Obešel mne jako vzácný výstavní exponát a tiše hvízdl.

„Skoro jsem vás nepoznal, doktore! To vás to ale nějak sebralo… Kde jste se tu vzal? Šéf mně o vás nic nehlásil. Nechápu, jak…“

Mluvil dokonalou angličtinou a zřejmě čekal vysvětlení. Horečně jsem přemýšlel.

„Vím o tom…,“ řekl jsem konečně. „Eh – Barnard vám to příležitostně vysvětlí. Strašně komplikovaná situace. Bylo nutné… bylo nutné zachovat co nejpřísnější mlčenlivost.“

Zdálo se mi, že jeho oči pomalu ztrácejí závoj únavy nebo opiového omámení a že si mne prohlíží se vzrůstajícím podezřením.

„Doufám, že se ještě nevracíte do Evropy?“

„Proboha, právě naopak!“ pospíšil jsem si ho ujistit. „Chci co nejrychleji k termi… chci říci k šéfovi.“

Potřásl hlavou.

„Jaktěživ jsem se ještě s podobným případem nesetkal. Počkejte okamžik, doktore!“

Odešel a zanechal mne ve společnosti mládence, který už zase tiše klímal nad knihou hostů. Prohlížel jsem si zařízení a vybíral, co nejdříve a nejjistěji popadnu, kdyby se chlapík s mahárádžovským diamantem v kravatě vrátil se zřetelně nepřátelskými úmysly. Právě jsem se definitivně rozhodl pro jedno z titěrných křesílek, stojících v řadě za mými zády, když se vyfešákovaný pán vrátil.

„Máte štěstí, doktore,“ usmíval se tenkými rty bez účastí očí, „za dvě hodiny odlétá Ahmed s nějakými krámy pro ústředí. Můžete se svézt s ním.“

„Výborně! Děkuji vám.“

„Za co, prosím vás?“ povytáhl udiveně obočí. „Mám právě tak čas připravit vám na cestu nějaké obložené chleby.“

Chtěl jsem zdvořile odmítnout, ale pak jsem si uvědomil, že nemám ani ponětí, jak dlouhý bude let, a že bych se tím mohl prozradit. Kývnutím hlavy jsem poděkoval.

Pána v bílém saku a s diamantem jsem už neviděl. Mládenec s auty na košili mi po chvíli přinesl hliníkovou krabici se sendviči a pořádně velkou termosku. Pak předjel před AOUN HOUSE s obstarožním chevroletem. Zdvořilým „minfadlak“ mne pozval dovnitř. Propletli jsme se úzkými, uličkami až na Avenue de Paris, nádhernou přímořskou dálnicí na severním okraji města. Za chvíli už byl Bejrút za námi. Asi po půlhodině jízdy mezi pečlivě obdělanými políčky, reklamními tabulemi a špalírem dětí nabízejících pomeranče, datle a jablka jsme dorazili do Baskinty – tak to alespoň stálo na orientační tabuli. Jak se ukázalo, Baskinta byla něčím mezi vesnicí a městečkem, měla však maličké a zaprášené letiště a na něm stála ke startu připravená dvoumotorová, pískově žlutá cesna. Pilot už protáčel motory.

Mládenec zřejmě nenosil automobilovou košilí náhodou.

Bravurně zajel až k letadlu tak těsně, že minul podvozek sotva o pár milimetrů. Naši letištní službu by z takových kejklů na rozjezdové ploše ranila mrtvice: tady se to zřejmě tak přísně nebere.

Kdosi mi podal ruku a pomohl na úzké schůdky. Kluk za mnou přinesl krabici a termosku. Dvířka zabouchla, Cesna se pomalu rozjela po travnaté ploše, zanechávajíc za sebou ohon zvířeného prachu a písku, zrychlila a konečné se odlepila od země. Pilot několika okruhy vystoupal až nad vrcholky hor a pak otočil tupý nos letadla na jih. Soužil jsem se nalézt mezi hromadami balíků, krabic a beden co nejpohodlnější místo. Užuž se mi to málem podařilo, když se otevřela dvířka pilotního prostoru, napřed vykoukla dlouhá hlaveň pistole a potom optimistický kukuč pana Barnarda.

„Ale, ale, to je mi překvapení, doktore! Dejte laskavě ruce nad hlavu a dopřejte mi potěšení, abych se chvíli pokochal hříčkou přírody, ano? Tak je to správné, děkuji.“ Barnard, oči zakryté nezbytnými brýlemi, přímo klokotal nadšením.

„Nikdy jsem dosud neměl příležitost pozorovat tvora, který by se dobrovolně vrátil do… no, řekněme tam, kde mu vůbec nesvědčí. Škoda že o vás asi nebudu moci napsat vědecký článek. Strašně lituji, vážně!“

Pokusil jsem se spustit ruce, ale hlaveň pistole se rázem zdvihla do úrovně mé hlavy. Viděl jsem zřetelně, jak se Barnardův ukazováček na spoušti napjal. Rychle jsem je zase zdvihl.

„Přisuňte sem, vážený pane kolego, nohou, rozumíte, nohou, tu hliníkovou krabici. Báječné, skvěle! Škoda že vám asi nezbude čas věnovat se důkladně kopané. Dotáhl byste to daleko, to mi věřte!“

Otevřel jedno z okének letadla, ale stále mne držel na mušce. Do kabiny vnikl proud vzduchu. Pak popadl krabici a vyhodil ji ven.

„Tak.“ oddechl si, když zase zavřel okénko. „Trochu mne to znervózňovalo. Stárnu, kamaráde! Tak to bude. Jenže kdo může přísahat, že přítel Debbas zrovna trošku nepřebral opia nebo hašiše a že to s námi neudělá bum, že?“

„Jaké bum?“ promluvil jsem poprvé. „V té krabici byly přece obkládané chleby.“

„Správně, naprosto správně, kamaráde.“ přikyvoval Barnard jako soška tlustého Budhy, „v té krabici byly obložené chleby a kromě nich, pod dvojitým dnem, ještě nějaký ten tritol s časovanou rozbuškou, kdybyste se snad byl náhodou rozmyslel a po cestě vystoupil z auta. Za deset minut to bouchne. To víte, svět je plný protivenství a falše, a tak jsme se raději díky ochotnému panu Debbasovi pojistili. Ale vážně, člověče, vy jste se stejně asi zbláznil, ne? Přijít jakoby nic k Debbasoví – no, nervy máte, to zase všechna čest. Když nám telefonoval na letiště, mysleli jsme, že je opilý…“

„Jak jste mohl vyhodit tu… tu výbušninu jen tak dolů?“ zeptal jsem se, abych Barnarda něčím zabavil, a zároveň jsem odhadoval vzdálenost mezi svou levou nohou a jeho pistolí. Kdybych neočekávaně a prudce vykopl…

„Neračte se obávat, kamarádíčku! Už jsme dávno přeletěli Chtauru a Beidar. Pod námi jsou jen a jen skály a písek. No, a kdyby pánbu dopustil, motyka spustila a připletl se tam přece jenom nějaký ten chudák Beduín, tak bychom taky smutek nenosili, co?“

Neodpověděl jsem. Tohle byl rozhodně docela jiný Barnard, než jakého jsem poznal v pražském hotelovém pokoji. Nepříjemnější.

„Kam letíme?“ otázal jsem se po chvíli, když jsem přece jen uznal, že je Barnardova pistole o pár centimetrů příliš daleko.

„Kam? To je ale svrchovaně divná otázka, pane kolego! Přece tam, kam máte namířeno i vy, nebo ne? K šéfovi! Určitě se vás už nemůže dočkat. Ahmed ohlásil rádiem váš návrat do naši milující mateřské náruče na základnu.“

Necítil jsem už ruce, a sepjal jsem tedy dlaně za hlavou. Barnard významně pokýval hlavní pistole, ale nic nenamítal.

„A co tam se mnou budete dělat?“

Barnard si chvilku přemítavě pohvizdoval, nebo se mi to snad jenom v hluku motorů zdálo, a pak pomalu odpověděl:

„Tak to, prosím, opravdu nevím. Ale že bych vám záviděl, to vám tedy docela určitě nezávidím, kamarádíčku…“

HOSPODA U NOSOROŽCE

Škvírami mezi tabulemi vlnitého plechu, tu a tam halabala doplněnými a vyspravenými reklamními štíty coca-coly nebo cinzana, bylo vidět zářivé africké hvězdy, třepotající se všemi barvami duhy. Všude kolem řádili cvrčkové a cikády. Od baru hospody U nosorožce, v jejímž prázdném skladišti jsem byl právě pod zámkem, chraptěl dýchavičný gramofon odrhovačky, které ve staré dobré Evropě vyšly už před dvaceti lety navždy z módy. Od ohně, obklopeného v patřičné vzdálenosti od bílých pánů (což kontroloval a zařizoval obrovský černý Núbijec se zlatými kruhy v uších) několika lovci kmene Meru a Buganda, se do toho mísil rytmický, jednotvárný zpěv.

To vše jsem měl ovšem příležitost uvidět pouze na okamžik, když mne roztomilý pan kolega Barnard eskortoval s namířenou pistolí kolem hospody, utopené v pralese a sloužící na dlouhé stovky kilometrů jako jediný útulek motoristů a karavan nákladních toyot, unimagů a bedfordů, zajišťujících přepravu zboží po všech silnicích Afriky. Cesna přistála asi dva kilometry odtud na kusu pisty, pečlivě zbavené termitišť a se zasypanými norami všelijaké havěti, protože jsme si neurazili podvozek, a sedli dokonce poměrně klidně.

Byli jsme očekáváni. Na okraji letiště pod rozložitým baobabem stál obstarožní landrover se zohýbanými blatníky a bez rozličných součástek, považovaných zřejmě v téhle pustině za hříšný přepych a zbytečnou parádu. Šofér, s nohou ledabyle přehozenou přes postranici vozu, se ani nenamáhal vystoupit. Nezdál se vůbec překvapen ani pohledem na mne, kráčejícího s rukama složenými za hlavou, ani na Barnarda, kutálejícího se za mnou s napřaženou bambitkou. Přes kolena měl krátkou americkou brokovnici systému Ithaca, ráže 20, které se používá k zastrašeni zvěře – dává totiž rány jak z kanónu. Čímž ovšem není řečeno, že by se, když by to muselo být, nehodila i k ledačemus jinému.

Nu, a tak jsem teď seděl v plechové boudě, ještě rozpálené sluncem. Zapadlo sotva před hodinou. Za chvíli bude naopak pořádná zima. Nikdo z pánů provozovatelů hospody U nosorožce se zatím vůbec neobtěžoval posloužit mi jídlem nebo hrnkem vody, ačkoli let trval řadu hodin, a mohl jsem se tedy jenom dohadovat, kde asi tak můžeme být.

Těžko říci, na co jsem vlastně myslel. Nejspíše na doktora Klátila a na poručíka Šoltu, kteří mi moudře radili, abych se nepouštěl do bláznivých podniků. Teprve teď jsem pochopil, že jsem byl se svou ztracenou pamětí vydán na milost a nemilost všem šťastnějším, kteří se se mnou v této ztracené době setkali.

Zdálo se mi, že něco tiše zaškrábalo na plechovou stěnu. Asi nějaké zvíře, řekl jsem si a trochu štítivě přitáhl nohy k tělu. Dřepět v plechovém vězení s temnou perspektivou budoucnosti bylo dost nepříjemné i bez zdvořilostních návštěv krys a hadů, jimiž se patrně okolí přímo hemžilo. A za chvíli se dají do práce i komáři…

Šramot se opakoval.

„Bwana,“ zašeptalo to tiše jako dech, jako zaševelení větru, „bwana, to jsem já, Jagongua, Bratříček slonů…“

Hlas jako by přicházel ze všech stran. Tápal jsem rukama po kovových stěnách, abych nalezl otvor, kterým neviditelný „Bratříček slonů“ mluví.

„Slyšíš mne, bwana?“ ozvalo se zase.

„Slyším. Co chceš, Jagonguo?“

„Osvobodit tě, bwana! Dostal jsem teprve před chvílí zprávu, že jsi se vrátil. Máš štěstí, že jsem sledoval svého tembo, svého slona, právě tady. Zítra bych už mohl být kdovíkde. A ty taky, bwana…“

Proti tomu jsem ovšem nemohl nic namítat. Ať už byl pan Jagongua kýmkoli a ať mne znal odkudkoli, v současné situaci mi byla každá pomoc dobrá.

„Co chceš dělat, Jagonguo?“

Chatrčí se ozval tichý smích.

„Moji bratříčkové trochu postraší pány bílých mravenců, bwana. Dohovořím se s nimi a přivedu je na pomoc.“

„Bratříčkové?“ nechápal jsem.

„Cožpak jsi zapomněl, bwana, že jsem Bratříček slonů? Tembo přijdou, kam je zavedu. A twiga, žirafa, s nimi. A možná ještě ledacos jiného. Jsem Bratříček slonů, ano, jsem skutečný Bratříček slonů, bwana…“

„A potom?“

„Potom urazím zámek a vezmu tě s sebou, bwana. Poslal jsem už z vesnice bubnovou zprávu tvému staršímu bratru, Starému Liuovi. Teď už ví, co se s tebou děje, a určitě nám přijde vstříc.“

Jak jsem jen mohl Bratříčkovi slonů vysvětlit, že nemám ani tušení o Starém Liuovi a o jeho přátelství, tím méně bratrství. Ve vzteku a v zoufalství nad tou zatracenou dírou v paměti jsem udeřil pěstí do plechové stěny.

„Tiše, tiše, bwana!“ zašeptal hlas ostrým sykotem. „Moji bratříčkové tembo udělají sami všechnu práci: Neplýtvej silami, budeš je potřebovat. Zítra už musíme být oba daleko, nebo nás Pán bílých mravenců objeví a zabije.“

„A kde je… kde je Starý Liu?“

„Vždyť jsem ti říkal, že daleko, bwana! Naposledy obchodoval u kmene Avarando, dva denní pochody odtud. Ale bubny ho už dávno dostihly.“

Opravdu, slyšel jsem vpodvečer vzdálené temné víření – podobalo se zlostnému mručení obra. To tedy byly zvuky lokali, obrovských signálních bubnů, kterými domorodí bubeníci vysílali od vesnice k vesnici zprávu, že se pan doktor přírodních věd Jaroslav Kos dostal úplně nesmyslně do pěkné kaše někde uprostřed afrického pralesa, místo aby, jak se sluší, zlepšoval v Praze všelijaké vodičky na ochranu tahacích harmonik proti tropickému hmyzu.

„Teď počkej, bwana… vrátím se brzy se svými bratříčky“

Osaměl jsem. Gramofon na verandě hospody U nosorožce už podesáté hlásal, že sní o vánocích bílých a o vánočním stromku zářícím, což tady bylo přinejmenším výstřední. Lovci kmenů Meru a Buganda se tím nenechali rušit a vyzpěvovali další nekonečné sloky tichými, melodickými hlasy. Hmyzí drobotina pomalu umlkala. Na scénu nočního pralesa přicházeli důstojnější herci: ve větvích nad mým vězením se tu a tam ozvalo zavřísknutí, něco temně a výhružně zahoukalo, zazněl rychlý dupot, po něm zuřivé zavrčení. Zvuky pralesa. Zvuky přírody, která se příliš nezměnila od dob, kdy člověk ještě nebyl člověkem, ale jen jedním z mnoha dětí velice mladé matky Země, a kdy ho slavná budoucnost vztyčené, pracující a vraždící (protože zvířata nevraždí, ta zabíjejí) opice teprve čekala.

Bratříček slonů Jagongua zmizel. Ubíhaly minuty, snad i hodiny. V téměř úplné tmě jsem neviděl ani ciferník náramkových hodinek. Konečné se v orchestru pralesa ozval nový tón, jako kdyby neviditelný dirigent pohybem taktovky přikázal nasadit plechy a tympány: vzdálené troubení.

Jagonguovi bratříčci tembo se blížili.

I za plechovou stěnou baráku jsem vycítil, že prales zpozorněl, že napjatě naslouchá. Troubení starých sloních býků znělo jako fanfáry před útokem. Tráva a křoviny zaharašily úlekem drobných nohou, paznehtů a kopýtek. Gramofon na verandě konečně přestal snít o bílých vánocích. Uprostřed písně umlkl, jako by někdo srazil přenosku z desky. Uvědomil jsem si, že lovci, shromáždění kolem ohně, už před chvílí zmlkli.

Horečně jsem hledal ve stěně nějaký otvor, kterým bych mohl vyhlédnout ven. V jednom místě se zdál plech porušený a opravený, opřel jsem se zde všemi silami, něco zaskřípalo, něco mne řízlo do dlaně, ale konečně se mi podařilo ohnout růžek reklamní tabule tak, že jsem mohl Otvorem jako dlaň a obráceným naštěstí právě k „hlavní budově“ hospody U nosorožce sledovat, co se bude dít.

Oheň, kde účinkoval místní lidový pěvecký soubor, byl opuštěný a pomalu dohasínal. Před verandou hospody poustávalo a rozčileně posunkovalo několik mužů – poznal jsem i v šeru tlustého Barnarda a přihrblého Ahmeda, pilota Cesny. Kromě Barnarda byli všichni ozbrojeni puškami. V noci, na malé mýtině, a ještě ke všemu v těsném hloučku by jim asi byly, jak jsem usoudil, málo platné.

Troubení se blížilo, zdálo se, že se sloni dostávají téměř na dosah hospody U nosorožce, ale ani větévka nepraskla. Přirozeně – vždyť představy o slonu, deroucím se jako tank pralesem a porážejícím všechno, co stojí v cestě, mají jen lidé, kteří se s pánem pralesa jaktěživi v jeho domácím prostředí nesetkali. Oblíbeným trikem slona je ztratit se v nejhustším porostu jako lesní duch. Větévku zlomí jen a jen tehdy, dostane-li na ni chuť nebo když si chce o strom trošku podrbat tlustou kůži. Jinak prochází pralesem stejně opatrně jako novopečený automobilista s milovaným vozem ruchem velkoměsta. Bez srážek a bez doteků s překážkami.

Tohle všechno mne ovšem napadá teprve dnes – tenkrát, tam na mýtině, jsem podobné poučné myšlenky rozhodně neměl. Troubení už rozechvívalo vzduch jako ladičku. Zdálo se mi, že rozeznávám na okraji pralesa pohyb obrovských temných stínů. Zaduněla rána – to asi šofér landroveru vystřelil nazdařbůh, nebo ještě spíše do vzduchu, ze své ithaky. Snad to mělo Jagonguovy bratříčky postrašit, ale ti patrně tento záměr nepochopili a vysvětlili si výstřel docela opačně; jako znamení k útoku.

Pojednou se před mým „vyhlídkovým oknem“ zatmělo. Tiše, jako duch, našlapující na měkkých polštářích obrovitých tlap, se kolem plechové boudy přehnal statný sloní býk, jakoby mimochodem rozmetal jediným úderem chobotu hranici beden naskládaných před hospodou a s vítězným zatroubením zase zmizel v pralese. Mýtina v okamžiku ožila desítkami starých i mladých slonů, zahlédl jsem dokonce i několik slůňat tisknoucích se k boku matek slonic a pletoucích se jim pod nohy.

Společnost před verandou zmizela. Měli aspoň tolik rozumu, že nestříleli. Sloni byli všude. V několika vteřinách mohli celý podnik U nosorožce v pravém slova smyslu srovnat se zemí. Několik kůlen se už s praskotem poroučelo a veranda hlavní budovy s podtrženým sloupem se naklonila jako potápějící se loď.

Byl jsem fantastickým pohledem očarován. Vůbec jsem neslyšel, jak Jagongua rozbíjel zámek. Pojednou mi někdo položil ruku na rameno. Vyjekl jsem leknutím.

„Psst, bwana, půjdeme… Cesta je dlouhá. Bratříčkové je ještě chvíli zdrží…“

Chytil mne za ruku. Neviděl jsem mu do tváře, byl pro mne jenom stínem, černým stínem v černé noci plné troubení, trkání a obrovských šedých těl, pohybujících se po mýtině jako v přízračné čtverylce. Právě před hospodou stálo v řadě několik starých býků. Ve slabém přísvitu dohasínajícího ohně jsem spatřil, jak rytmicky přešlapují z nohy na nohu, kolébají se a jako na povel vztyčují chobot v,

„Jagonguo…, oni… oni tančí?“

Stín po mém boku se neslyšně zasmál.

„Ano, bwana, bratříčkové tančí. Tančili tady odedávna a dnes si na svůj zvyk zase vzpomněli. Není to šťastná náhoda, bwana?“

PŘÍZRAK SMRTI

Mýtina vypadala jako scéna ze strašidelného filmu. Všude se kývali a troubili Jagonguovi bratříčci. Velice neelegantním pohybem, jakoby sražené, se po prašné cestě přihnaly i twigy, stádečko žiraf. Maličké, sotva metr vysoké mládě upalovalo za nimi. Zdálo se mi, že jsem na okraji pralesa, za tančícími slony, zahlédl na okamžik i pravěký obrys mrzutého strýce nosorožce, který si zlostně odfrkl nad tím hemžením a s bojovně vztyčeným ocáskem se zase ponořil, do houští. Přísahat bych na to nemohl.

V každém případě jsem měl, alespoň prozatím, od přívětivého pana Barnarda pokoj. Panstvo z hospody U nosorožce horempádem opustilo potápějící se koráb krčmy se sraženými sloupy a pořádně pocuchanými rákosovými stěnami, naskákalo do landroveru a nepohodlně odjelo (několik mužů stálo na stupátkách nebo sedělo na rozložité kapotě) směrem k místu, kde přistála Cesna.

Teprve teď jsem si, třeba v šeru, mohl prohlédnout svého z nebe spadlého pomocníka a zachránce, Bratříčka slonů, Jagonguu. Byl to štíhlý, vysoký černoch, ozbrojený svazkem lehkých vrhacích oštěpů s ošklivě vypadajícími harpunovými hroty a dlouhým kopím. Na krku měl ozdobný řetízek spletený ze sloních žíní, silných jako žížaly, přes rameno brašnu, která kdysi, za druhé světové války, chovala plynovou masku a zřejmě byla zkušeným mazákem odhozena hned při prvním delším pochodu. Oblečen byl ve velmi obnošené šortky. Abych byl úplně přesný, na nohou měl Jagongua cosi na způsob sandálů vyříznutých ze starých pneumatik a důvtipně připevněných ke kotníkům koženými řemínky.

Díval se na mne pobaveně a s pýchou, jako by očekával – a na to měl, ví bůh, plné právo – pochvalu za svůj výkon, opravdu hodný Bratříčka slonů.

„Pospěš si, bwana…,“ zašeptal. „Tembo už nebudou tančit dlouho a Tlustý muž se s ostatními brzy vrátí. Musíme co nejrychleji k Lao Liuovi. Jistě už tě netrpělivě čeká, bwana.“

„Můžeme jít, Bratříčku slonů,“ ujistil jsem ho. „Nemám, co bych si s sebou bral.“

„Tím lépe, tím lépe,“ pokýval Jagongua hlavou, až se mu pečlivě upravené vlasy, po způsobu loveckých kmenů v týlu svázané, zatřásly. Na rozdíl od pastevců z kmene Fulbů a Massajů nenosil náušnice. Pochopitelně; v pralese číhá trochu moc zákeřných větviček. „Les nás uživí, bwana! Cožpak se nepamatuješ, jak jsme putovali od Hory, která se chvěje, až k posádce poručíka Trampa?“

Nepamatoval jsem se vůbec na nic, jenže teď nebyl čas na vysvětlování. Jagongua mne popadl za loket a vedl nejkratší cestou k okraji pralesa, vysílajícímu na mýtinu jako přední hlídky nízké mimózové stromy a skupiny trnitých keřů. Museli jsme jít kolem trosek beden, které sloni při svém nezapomenutelném útoku rozházeli a rozšlapali jako krabičky zápalek. Veden náhlým nápadem sklonil jsem se a zaštrachal v jedné velmi bytelné krabici, pobité na ochranu proti všudypřítomným termitům mosazným plechem. Víko odlétlo pod náporem bratříčka tembo.

Vytáhl jsem spoustu drobných plochých pouzder, zapečetěných a opatřených pestrou značkou proslulé firmy General Elektric, GE, vyrábějící elektronická a všelijaká jiná zařízení. Ve všech pouzdrech byly germaniové diody, balené po deseti kusech. Každá krabička představovala docela pěknou částku.

Bratříček slonů byl, jako většina černých lovců, neobyčejně zdvořilý a trpělivý. Neřekl ani slovo, když jsem odtrhával pečeť z jedné krabičky a přesvědčoval se, zda v ní jsou opravdu diody, a ne například opium nebo heroin, v téhle části světa velice oblíbený artikl. Byly tam však diody, jedna vedle druhé, pečlivě srovnané a uchycené za přívodní dráty, vycházející z jejich pozlacených patek jako drobní pavoučci. Zalovil jsem v další rozbité bedně – i tady byl všelijaký elektrický materiál, byť i tentokrát ne právě diody, několik panelů s tranzistory, drobné potřeby, dráty, konektory, celé krabice signálních žárovek. Vypadalo to, jako by Pán bílých mravenců byl vášnivým radioamatérem, nebo alespoň kutilem.

Jagongua se kolem sebe neklidně rozhlížel. Jeho bratříčkové se pomalu z paseky kolem zříceniny hospody U nosorožce vytráceli a nehlučně, jako stíny obrovských duchů, mizeli v pralese.

„Bwana…,“ zašeptal vyčítavé.

Ne – tuhle příležitost jsem opravdu nemohl promeškat. Snad právě tady najdu klíč ke své zapomenuté minulosti. K práci, kterou jsem zřejmě pro nepříjemného šprýmaře Barnarda a pro jeho šéfa dělal. Čím dále tím více jsem cítil, že se zkrátka musím do těchto měsíců prokousat. Vnímal jsem to tím nutkavěji, čím podezřelejší se mi tu všechno zdálo.

„Bwana.“ opakoval znovu Bratříček slonů, „čas ubíhá. Noc je krátká – a pak…“

„Myslíš. Jagonguo, že se za námi Tlustý muž pustí do pralesa?“

„Ne, bwana, on docela určitě ne. Ale zanedlouho se vrátí lovci Buganda a Meru. Ti nás budou pronásledovat. Pán bílých mravenců je také jejich pánem. A Lao Liu už určitě netrpělivě čeká. Slyšíš?“

Z velké dálky se ozývalo jednotvárné hučení a mumlání, tak vzdálené, že jsem ho dlouho vůbec nezaznamenal. Mnoho kilometrů od nás hovořilo lokali. Jagongua napjatě poslouchal: „Starý… žlutý… muž… čeká… Bratra…,“ překládal. „U… Stříkajících… vod… Starý… žlutý… muž… volá… a… je… netrpělivý…“

Zatímco Jagongua poslouchal zprávu bubnového telegrafu, zahaleného ještě dodnes pro všechny Evropany neproniknutelným tajemstvím (ačkoli řada synů domorodých bubeníků – tohle povolání se totiž v Africe dědí – vystudovala na evropských univerzitách), otevřel jsem rychle a nešetrně třetí bednu. Víko bylo jenom trochu pootevřené.

Nezbylo nic jiného než bednu zdvihnout a pořádně s ní bouchnout o zem. Nebylo to snadné, vážila alespoň padesát kilogramů, ale nakonec se dobrá věc podařila. Víko, přidržované silnými zámky, odpadlo a na suchou, zaprášenou trávu se vysypala hromada jakýchsi kovových předmětů, pečlivě nakonzervovaných vazelínou, vesměs podivného tvaru. Vypadaly jako součásti nějakého svrchovaně složitého stroje. Sebral jsem dva nebo tři dílce, které mi padly do ruky a které vypadaly, že se jakžtakž vejdou do kapes. Jagongua si se zřejmou úlevou oddychl.

„A teď rychle, bwana!“

Několika skoky jsme se ocitli pod mimózovými stromy a pak už v téměř naprosté tmě pralesa, zdůrazněné ještě tu a tam lucerničkami obrovských světlušek, poletujících po keřích okraje houštin. Hlouběji byl už hluboký prales tvořící někde vysoko nad námi takřka neproniknutelnou spleť větví a cizopasných lián, v „přízemí“ bezmála holý, pokrytý jen nezdravě bledým kapradím, nevyžadujícím slunečního světla. Což ovšem neznamená, že jsem cokoli kolem sebe viděl. Klopýtal jsem jen za Jagonguou. Vedl mne za ruku. Podle všeho měl oči jako kočka, nebo lépe a podle afrického pořekadla řečeno, jako slon. Však byl jejich bratříčkem.

Prales byl plný zvuků. Občas se mi zdálo, že se blízko nás prosmýklo mezi suchými liánami a nízkým porostem velké, těžké tělo, ale Jagongua si ničeho nevšímal. Jednou jsem se zarazil jako přibitý do země – cosi zařvalo hlasem gigantické volské žáby: Búm-búm-búúúúm-m-m! To nebylo ani chechtání bláznivých hyen, děsící každého nováčka na safari, ani basový řev lva, ale zlé, útočné zaskřehotání příšery, o jejíž totožnosti jsem neměl ani potuchy, následované hlubokým zachrochtáním. Bratříček slonů zřejmě vytušil moje leknutí.

„Pštros, bwana. Jde pít a setkal se s bradavičnatým, vepřem. Oba blázni se straší navzájem…,“ šeptal mi do ucha.

Kdoví jak to všechno věděl. V budoucnosti jsem se nejednou přesvědčil, že Jagongua vždy přesně ví, o čem mluví, a nikdy se nemýlí – snad s výjimkou úvah o Mšimba-Mšambovi, pámbíčkovi s očima velkýma jako jezero, který se občas přežene v oblaku větrné smrště nad svými pokornými dítkami…

Nemyslím, že by sandály z automobilových plášťů byly zvlášť vhodnou obuví pro noční cestování pralesem – moje polobotky se však hodily ještě daleko méně. Po několika hodinách klopýtání, kdy mne před pádem alespoň stokrát zachránila (a v další stovce případů nezachránila) Jagonguova paže, jsem cítil, že už mám sil namále. Následky překonané nemoci se hlásily. Sotva jsem pletl nohama. Jagongua mne už nevedl za ruku – podpíral mne.

„Ještě chvíli, bwana… Ještě malou chvíli, opravdu… Musíš to vydržet! Za dvě hodiny svítá a lovci se vydají po našich stopách. Já bych jim unikl snadno, dovedu pralesem chodit jako tembo i v noci a plést pronásledovatelům cestu. Ty, bwana, chodíš jako pakúň. Může tě sledovat každé dítě…“

Co bylo dál, to si pamatuji jako zážitek ze sna. Padal jsem a vstával, zdá se mi, že mne jednou, když se nedaleko nás ozvalo zlostné odfrkování, Jagongua na několik minut opustil. Opřel jsem se o kmen stromu a v okamžiku usnul. Nevím, jak dlouho jsem spal, byl bych to však rozhodně vydržel daleko déle. Bratříček slonů mne probudil podle afrického zvyku stisknutím palce.

„Kaferský buvol, bwana. Musel jsem ho odvést pryč. Nemáme čas se s ním zdržovat.“

„Jsi ohromný kluk, Jagonguo,“ zabreptal jsem těžkým jazykem. „Kaferský buvol, nejobávanější zvíře Afriky, a ty ho vodíš jako pejska. To se ti tedy namouduši moc povedlo…“ Pak jsme klopýtali dál.

Konečně se před námi počalo rozjasňovat. První paprsky svítání, které v tropech přichází vždy tak náhle jako vytažení opony, prosvětlovaly prales před námi. Souvislý strop spletených korun stromů a cizopasných rostlin řídl, opět se na houpavé, mokré a hnilobou páchnoucí půdě objevovaly rostliny s květy a zanedlouho i keře. Tápali jsme v šeru křovinami. Zcela nezúčastněně jsem cítil, jak mi dlouhé trny trhají šaty. Vůbec mi to nevadilo – jen jsem se v duchu divil, jak asi takovou pichlavou štrapaci prožívá polonahý Jagongua, vlastnící jediné šortky…

Po několika krocích se před námi zaleskla vodní hladina – nevelká říčka, napůl skrytá baldachýnem stromů sklánějících se korunami z obou břehů až téměř do poloviny proudu. Jagongua zaštrachal pod převislým břehem a vytáhl odtud malý dlabaný člun, podobající se tvarem neumělému maňásku a jen o málo větší. Byl jsem tak unavený, že jsem ani patřičně neocenil jeho fantastickou orientační schopnost, jež mu umožnila projít několik desítek kilometrů nočním pralesem a strefit se téměř na metr do cílového místa.

„Lehni si na dno loďky, bwana! Je vratká. A já musím dávat trochu pozor na hrochy. Nemají rádi, když je někdo ruší…,“ usmál se Bratříček slonů omluvně. „Za chvíli budeme v bezpečí, i když nám lovci lidí půjdou po řece vstříc.“

„Jak by mohli vědět, kudy jdeme?“ nechápal jsem.

„Oni také slyšeli bubny, bwana, a vědí, že jdeme za Starým žlutým mužem ke Stříkajícím vodám. Vědí také, že se Jagongua jen nerad plahočí po zemi tam, kde může pohodlně plout…“

Opatrně, centimetr po centimetru jsem se vsoukal do loďky. Připadal jsem si s tváří obrácenou k nebesům, po nichž začala přebíhat perleťová křídla prvních paprsků slunce, skrytého ještě za vzdáleným řetězem rozeklaných hor, jako v rakvi. Snažil jsem se ze všech sil zmenšit na velikost zahradního trpaslíka, aby na chudáka Jagonguu zbyl alespoň kousíček místa.

Bratříček slonů náhle strnul, odhodil oštěpy i kopí a přitiskl si dlaně k ústům. V šeru svítání jsem zřetelně viděl, jak jeho tvář zpopelavěla a jak se roztřásl. Dostihli nás snad lovci lidí? Ne – to nebylo pravděpodobné. A i kdyby; muž, který si v noci dokáže hrát s kaferským buvolem a přivést k hospodě celou zoologickou zahradu, by určitě nepodlehl tak snadno panice.

„Co se…“

„Mlč, bwana, mlč a nehýbej se!“ zašeptal chraptivě Jagongua. Sám se skrčil do trávy na břehu a vytřeštěnýma očima se díval někam nahoru, na oblohu. Mně stínily výhled koruny stromů – ale slyšel jsem. Nad pralesem se ozvalo pleskání, jako kdyby vítr cloumal roztrhanou cirkusovou plachtou, a pak ostré, do morku kostí pronikající zahvízdnutí. Nedovedu ho popsat. Nepodobalo se to ničemu, co jsem kdy slyšel – okamžitě jsem si však vzpomněl na prastarou strašidelnou pověst o pískající komnatě v zámku Iastrae, kde se dlaždice podlahy a stěny vydouvaly v obrovské, příškvary pokryté rty a nelidskou silou hvízdaly Píseň bláznovství zaživa upáleného královského šaška Diana Tiansayho, jehož nenávist ke králi Ernoreovi byla tak mocná, že i po smrti ovládala mrtvou hmotu… To, co se k nám blížilo, nebylo asi o mnoho příjemnější; statečný Jagongua padl tváří k zemí a chvěl se jako v horečce.

A pak jsem viděl. Nad řekou, vlastně úzkým pruhem rozsvěcujících se nebes, který jsem mohl ze dna loďky přehlédnout, se zvláštním, třepetavým a potácivým letem přenesl odporný tvor z horečnatých snů, nestvůrný netopýr s dlouhým holým krkem, blanitými křídly, pleskajícími a vířícími vzduch, až se vrcholky stromů rozkývaly a na zem se snesl celý déšť okvětních plátků orchidejí. Nestvůra měla nejméně deset metrů v rozpětí:– velikostí se blížila docela slušné stíhačce. Byla neskonale větší než největší ptáci – nevyjímaje jejich krále, himalájského orla. V několika okamžicích, kdy se jako pohádkový přízrak vznášela nad námi, jsem zahlédl, jak v tlamě, podobné zobáku a ozbrojené řadou zubů, nese beztvarý, krvavý cár masa.

Jako přírodovědec jsem se ovšem nemohl mýlit. Měl jsem tu čest setkat se osobně s pterodaktylem obrovských, netušených rozměrů, a to několik desítek miliónů let poté, co měl podle shodného tvrzení všech moudrých a zasvěcených odborníků opustit toto slzavé údolí spolu s dinosaury a ostatními šeredami jurské doby.

Bratříček slonů pomalu vstal a potácivě se opřel o svazek oštěpů.

„Co to bylo, Jagonguo?“ otázal jsem se. „Přízrak smrti, bwana. Někdo brzy umře. Vídám ho občas, ale zatím jsem vždy unikl. Přízrak smrti… Dnes se už nevrátí. Za dne prý někde spí a tráví kořist. Počkej chvilku, bwana – za okamžik vyplujeme.“

Jagongua si třel spánky a popleskával si tváře, z nichž se pomalu ztrácela šedavá, popelavá bledost.

„Odkud ta potvora… chci říci ten Přízrak smrti, přiletěl?“

Bratříček slonů se na mne podivně podíval, jako kdyby se otázce divil.

„Nevíš, bwana? Přece od Pána bílých mravenců. Od pána smrti, bwana…“

Pomalu sestoupil ke mně do loďky a odstrčil ji veslem, vyřezaným ve tvaru vrbového listu, do proudu.

STARÝ LIU

„Ano, je to on,“ řekl potěšeně Lao Liu, Starý Liu, když jsem vyňal s kapsy košile nefritový obrázek s řezbou jelena. Vzal jsem si ho s sebou do Prahy, ačkoli mne poručík Šolta upozorňoval na jeho vzácnost. Jeho šetrná duše asi neschvalovala takové riziko.

„Je to on, milý mladší bratře! Dobře že jste ho přinesl. Nežli jsem si vás řádně prohlédl, pochyboval jsem dokonce o vaší totožnosti. Velmi jste se změnil, příteli. Opravdu!“

Starý Liu, drobný, šedivý stařík ve volném plátěném obleku a s brokátovou čepičkou, připravoval citlivými, štíhlými prsty čaj na přenosném samovaru. Seděli jsme v jeho rozměrném stanu pokrytém maskovací sítí jako dělostřelecké baterie nebo jiné vojenské mašinky, schopné vyvolat u nepřátelských letců nekalé úmysly. Bylo to jistě docela šikovné zařízení proti vedru – zatím jsem nevěděl, zda tím Lao Liu sledoval ještě jiné cíle.

„Obřad přípravy a pití čaje, řečený sado a vypracovaný už velmi dávno ctihodným mnichem Rjúsanem,“ vysvětloval slabým, třaslavým hlasem Lao Liu, zatímco drobil do maličkých šálků čajové lístky promíchané jasmínovými květy, „vyžaduje soustředěnou pozornost a čas, milý mladší bratře. Tvrdím, že i sám spěch vyžaduje čas, nemyslíte? škoda jen, že zde nemáme dobrou vodu. Ne,“ vztáhl ruku jako odmítnutí mé nevyslovené otázky, „a tak jsem to ovšem nemyslel. Moji průvodci nalezli pramen velmi dobré a zcela jistě nezávadné pitné vody, ale čaj, můj mladší bratře, čaj se nespokojí ani s tou nejlepší, není-li zvláštní shodou okolností pro toto jemné umění stvořena. Víte, že podle ctihodného mistra Rjúsana je nejlepší vodou pro přípravu čaje ta, která ihned po vytrysknutí z posvátného nitra země překapala po lotosovém listu?“

Chvílemi jsem Starého Liua, bzučícího klidně a pokojně jako včela, přestával vnímat. Bylo mi dobře, rozhodně lépe než v posledních dvou nebo třech rozčilujících dnech. Nucený odpočinek na dně maňásku Bratříčka slonů mne pomohl zbavit únavy nočního usilovného pochodu lesem, i když se na nás ustavičně vrhala hejna moskytů a černých bodavých much, na první pohled k nerozeznání podobných našim mouchám domácím. Zanedlouho jsem však ke svému upřímnému zděšení poznal tse-tse, přenášející strašlivou spavou nemoc. Vzhledem k tomu, že mne poštípaly alespoň na dvaceti místech, mohl jsem jen doufat, že v tomto kraji spává nemoc ještě (nebo už) není rozšířena.

Také prostředí, ve kterém jsem se tady, uprostřed divočiny, ocitl, bylo svrchovaně uklidňující. Starý Liu se se svými nosiči a průvodci usadil před několika hodinami k dočasnému pobytu v trnité ohradě, kraalu (zde se mu říkalo „donga“), uprostřed rozsáhlé světliny, kde prales přecházel ve step, postříkanou tu a tam skupinami baobabů a akácií a mezi nimi tečkami zeber, pakoňů a oryxů. Nepřibližovali se na dostřel a téměř ani na dohled. Doby, kdy Afrika byla rájem důvěřivých divokých zvířat, přicházejících si zvědavé prohlédnout každé auto a každý stan i prchající jen před domorodými lovci, jsou už nenávratní ty tam.

Do svého plátěného domku s důmyslnou hliníkovou konstrukcí umístil jednak skladiště cennějšího zboží, které vyměňoval za kůže, slonovinu nebo domorodé výrobky jejichž cena se za pár posledních desetiletí na světověn trhu zestonásobila – patrně aby ušetřil své statné průvodce zbytečného pokušení –, jednak svou ložnici, vybavenu (až na skládací polní židle a moskytiéru) téměř stejně jato pokojíky domečků někde na ulici Van Fu Tien v Pekingu se závěsy, několika figurkami z bronzu, jedním nebo dvěma svitkovými obrazy a ovšem i se vším potřebným pro ušlechtilý obřad sado. Celý stan byl provoněn dýmajíc tyčinkou kadidla, zastrčenou do nádobky ve zkřižených dlaních jednoho obzvláště optimisticky se tvářícího bronzového Buddhy.

Také Bratříček slonů, Jagongua, se tvářil nadmíru spokojeně. Snad měl radost, jak dobře splnil svůj úkol. Pohrdl skládací židlí a usadil se na patách poblíže vchodu do stanu, před nímž zanechal zbraně. Lao Liu se k němu choval se zřejmou úctou a respektem, které si také docela zasloužil.

„Nemoc, se kterou jste se vrátil domů, tedy smazala vzpomínky na Pána bílých mravenců, můj mladší bratře?“ otázal se znenadání Liu, nalévající světlounce žlutý čaj do tří šálků bez oušek. „Také vzpomínky na mne se vám ztratily v ohni horečky? Promiňte, zdá-li se vám moje otázka nevhodnou. Promiňte starému muži, mladší bratře…“

Sotva jsem popadl dech.

„Je tomu tak, Lao Liue – ale jak jste se to dozvěděl…?“

Starý pán se nad vonnými párami čaje usmál jako dobrý čaroděj provádějící nějaké obzvláště podařené zaříkávání.

„I kámen padající z hory by se měl pokusit vyzvědět cíl svého pádu,“ řekl poučně, „jinak se mu při občasném povyskočení může zdát, že se vznese až do nebes, nemyslíte? Dozvěděl jsem se o vaší nemoci daleko dříve, nežli mi přátelé oznámili zprávy bubny lokali. Nebylo toho ostatně ani třeba – stačí se na vás podívat, můj mladší bratře, jak si prohlížíte mne i všechno kolem sebe, ačkoli jste to tu dobře znával. A přece jste to vy,“ pokýval šedou hlavou, „jste. Ano, jste, o tom není vůbec pochyby.“

„Já… já jsem tu byl? U vás, Lao Liue?“

Stařec se na mne po očku podíval, pohladil si brokátovou čepičku na stříbrných vlasech a potřásl hlavou: „Tady? Tady u Stříkajících vod nikdy, můj mladší bratře. Ale setkali jsme se už. Snad by bylo předčasné chtít násilně trhat závoje zastírající vaši mysl. Ani nevím, zda tyto závoje…“

Odmlčel se.

„Chtěl jste něco říci, Lao Liue?“

„Nene,“ odpověděl rychle, „nic důležitého. Bohužel jste při své cestě za vlastní minulostí začal odvíjet lano z nejnešťastnějšího konce. Vlastně bychom dnes měli vyvěsit nad domem velkého papírového kapra na počest bohyně Kwanin, která se na něm ráda projíždí nebesy, příteli. Je to skoro zázrak, že jste se sem dostal. Poněkud obtížnější bude a opět promiňte starci, že mluví bez obalu – dostat vás do bezpečí. Bojím se, že ani tam, kde jste byl ještě donedávna bezpečný, nenajdete příliš klidu.“

„Máte asi pravdu, Lao Liue. Pokud jsem měl možnost poznat Barnarda a… a… a toho chlapa s hroznýma očima v AOUN HOUSE v Bejrútu: zapomněl jsem už, jak se jmenuje…“

„Debbas, můj mladší bratře. Muhhamad Debbas. Alespoň v Bejrútu. Jak se jmenuje jinde ve světě, zatím nevím.“

„Ano, máte pravdu, Debbas. Odporný typ. Tak tedy opravdu se i já obávám, že mi asi moc pokoje nedají.“

„Zdá se, že kámen začíná poznávat svah, po kterém se vydal na cestu,“ zasmál se Liu slabě, spíš očima než rty. „To může být počátkem změny k dobrému. Věřím, že se mí podaří přece jen pro vás nalézt nějaké útočiště, můj mladší bratře, kde nad vámi jako jarní mračna klidně proplují první nebezpečná léta. A pak – kdo z nás vidí do budoucnosti?“

„Ale já přece nechci odejít, Lao Liue!“ řekl jsem tak prudce, div jsem si nepolil trenýrky – trosky kalhot, roztrhaných a zablácených, se zatím pokoušel dát do pořádku sluha Starého Liua – vroucím čajem. „Já se chci znovu dozvědět všechno o Pánu bílých mravenců. A o Přízraku smrti. Dnes za svítání jsem ho na vlastní oči viděl.“

„Opravdu?“ povytáhl Lao Liu přemítavě bílé obočí a pohlédl tázavě na Jagonguu, který sklopil oči.

„Opravdu, Starý žlutý muži…,“ hlesl.

„Domnívám se, že maskovací síť,“ pokynul Lao Liu pootevřeným vchodem stanu, „není nejhorší ochranou proti Přízraku smrti, i když snad není schopna odvrátit všechno nebezpečí. Setkáte-li se však náhodou ještě jednou, mladší bratře, s Přízrakem smrti, s puškou v ruce…“

„Nemám ani kapesní nůž, natož pušku,“ poznamenal jsem.

„Zanedlouho budete mít obojí,“ pokračoval nevzrušeně Lao Liu. „Mám podobných věcí dost a dost. Tak tedy přihodí-li se vám to, nestřílejte, smí-li vám starý člověk na sklonku života radit. Pak totiž Přízrak smrti obvykle zabíjí, rychle a nemilosrdně.“

Odmlčel se na okamžik. „Já jsem to viděl. Ale Přízrak smrti není pro nás největším nebezpečím. Pravé nebezpečí začíná teprve tam, za řetězem hor…,“ ukázal směrem k východu.

„Pán bílých mravenců?“ otázal jsem se.

Přisvědčil.

„Ano. On a zejména bílí mravenci sami, mladší bratře.“

„Nerozumím. Termiti přece nejsou nebezpeční. Rozežírají leda dřevo a papír a ledacos jiného, ale nikdy neútočí! Každy mravenec je přemůže!“

„Ctím vaši moudrost a znalosti, nahrazující šediny,“ sklonil se zdvořile stařec. „Máte úplně pravdu, pokud jde o bílé mravence, jaké zná celý svět. Ale tito jsou stejně zvláštní jako Přízrak smrti. Seznámíte se s nimi, budete-li si to přát.“

V tom okamžiku jsem si nic nepřál víc. Předsevzetí, že nechci termity nadosmrti vidět, zejména jsou-li v horečnatých vidinách schopni bořit města a odhazovat automobily jako zrnka písku, se s konečnou platností rozplynulo.

„Jsou tady? Nablízku?“

Lao Liu potřásl hlavou. „Vaše paměť je obalena zapomenutím jako kukla bource morušového. Kdyby tu byli bílí mravenci pána jejich říše, nebyl bych tu já. Říkal jsem vám – musíme dál, k horám. Na mapách jsou označeny jako Burroughsova pahorkatina. Moji přátelé z pralesa jim však říkají příhodněji Hory, které se chvějí. Ostatně název pahorkatina je dost nevhodný. Nejvyšší vrcholy dosahují výšky až 2000 metrů. To už je, můj mladší bratře, Afrika…,“ pousmál se znovu černýma očima, obklopenýma jemnou sítí vrásek.

„Půjdete tam?“

„Ano,“ odpověděl pomalu Lao Liu, „myslím, že ani mně, ani vám nic jiného nezbývá. Pro mne a teď už i pro vás na jedné straně a pro Pána bílých mravenců na straně druhé je asi na tomto světě opravdu málo místa. Vyrazíme hned zítra ráno, jestliže jste načerpal dost sil.“

Starý Liu byl přerušen tichým zaškrábáním na plátno stanového vchodu. Vstoupil černý mládenec v bílých šatech, zubící se od ucha k uchu a přinášející docela slušně zalátané, ba dokonce vyžehlené kalhoty, v nichž jsem absolvoval pochod pralesem v milé společnosti Jagonguy a kaferských buvolů. Chvatně a s úlevou jsem do nich vklouzl; v trenýrkách jsem si připadal hrozně nespolečensky oblečený, ačkoli Bratříček slonů na sobě, nepočítám-li náhrdelník ze sloních žíní, neměl ani o chlup víc.

Černý sluha neodešel – podával mi v obou dlaních podivně tvarované kousky kovu, jež jsem vstrčil do kapsy u havarované hospody. Dočista jsem už na ně zapomněl.

Obracel jsem jeden za druhým v prstech – ne, opravdu jsem neměl ani tušení, k čemu by mohly sloužit. Byly všechny zbrusu nové, zřejmě právě opustily továrnu. Nebyly cítit ostrou žíravinou termitů druhu Termes bellicosus, která mne tak udeřila do nosu nad krabičkou s podivným elektronickým zařízením v nemocnici a pomohla mi vzpomenout si alespoň, jak se jmenuji. Také tohle zřejmé byly součásti jakéhosi složitého elektronicko-mechanického aparátu, s kontakty a trpasličími spínači; v jednom srpovitě zakřiveném předmětu byl dokonce uložen miniaturní elektromotorek, menší, nežli bývá v mechanických hračkách.

Lao Liu si zdvořile prohlédl matně lesklé kousky kovu a pak je bez přílišného zájmu odložil na skládací čajový stolek vedle samovaru.

„Jinak jsme s Jagonguou nalezli samé elektronické součástky,“ poznamenal jsem. „Diody, tranzistory a tak.“

Starý Číňan na okamžik přivřel víčka a promnul si suché, štíhlé prsty, až v nich zapraštělo.

„Ano, ano, můj mladší bratře. To, o čem vyprávíte, je skutečný Přízrak smrti Pána bílých mravenců. Ale teď si vy i Jagongua odpočiňte. Budoucnost znají jen bohové, a snad ani oni tak docela ne. Přesto jsem si však jist, že příští dny budeme mít velmi mnoho na práci. Dobrý oddech vám oběma!“

Maskovací sítí pronikalo slunce zlatými dukáty, vrhanými na plátno stanu a na krátkou, teď už sešlapanou trávu dongy. Na východním obzoru jsem za skupinami stromů a tečkami vysoké zvěře viděl v prašném oparu lehce, jako štětcem čínského malíře tuší naznačený obrys Hor, které se chvějí. Někde za nimi byla říše bílých mravenců. A její šéf.

PROPAST BOHŮ

Již několik hodin jsem měl pocit, že se země pod nohama občas lehce, sotva znatelně zachvěje, vždy po několika minutách, ale neodvážil jsem se na to zeptat ani Jagonguy, ani Starého Liua, který kráčel drobnými, pevnými kroky a s obdivuhodnou vytrvalostí. Snad se mi spíše třásly nohy z dlouhého výstupu od široké roviny, plné vysoké zvěře, na první výběžek Hor, které se chvějí.

Zvláštní kraj!

Asi jsem tu myšlenku nevědomky vyslovil nahlas, protože se ke mně Lao Liu obrátil přes rameno: „Proč myslíte, mladší bratře?“

Ano – proč vlastně? Teprve po chvíli mne to napadlo. Byl to mrtvý kraj. Ještě před několika hodinami jsme procházeli stepí se skupinkami stromů a mezi roztroušenými stády zeber a pakoňů. Občas se nad křovinami objevily zvědavé hlavy Jagonguových sestřenic twig, žiraf, a před rytmickým prozpěvováním nosičů Liuova safari mrzutě, ač důstojně ustoupila z cesty i rodinka lvů, vedená starým samcem s mohutnou hřívou. To vše jsme teď nechali za sebou. Už od samého úpatí hor, jež se sotva začaly zdvíhat z rozlehlé plochy obrovského kráteru dávno vyhaslé sopky, nám nepřeběhlo přes cestu jedno, jediné zvíře – ani všudypřítomná hyena, ani nebojácný a k celému okolnímu světu nafoukaně lhostejný dikobraz.

Lao Liu pokýval hlavou. „Ano, máte pravdu. Obrňte se však klidem, mladší bratře! Jsme teprve před prahem našeho úkolu, a…“

Nedomluvil. Několik kroků před námi začal domorodým jazykem brebentit Bratříček slonů, Jagongua. Rozčilené ukazoval svazkem oštěpů kamsi do trnitého houští a nízkých, větrem pokřivených akácií.

„Tembo, bwana, tembo! Slon – a jo asi raněny. Ale…“

Také Liuovi se zřejmě něco nezdálo, protože usilovně pokyvoval hlavou, což v tomto kraji znamená výraz největšího podivu. Nehybné, takže jej mohl zahlédnout právě jen Bratříček slonů, stál mezi vzdálenými křovisky obrovský sloní býk, zřejmě, smím-li to tak říci, v nejlepších letech. Třásl se po celém těle a marně se snažil zdvihnout chobot, což je obvyklé u starých nebo nemocných zvířat. Ta pak v období sucha, kdy se řeky a jezera mění v řadu kalužin, umírají žízní.

Jagongua popadl do dlaně svoje kapandi, malé pouzdro zavěšené na krku, kde zřejmě vedle obvyklých úředních dokladů nosil i nějaký ten zaručeně účinný amulet k získání přízně vrtkavého Mšimba-Mšamby.

„To jsou kouzla, bwana… Pojďme odtud! Vidíš – bratříček tembo umírá a nikde kolem není ani sup, ani hyena… Bwana,“ vyjekl najednou zoufale, „vždyť tady nejsou ani… ani mouchy…“

Byla to pravda, po nepříjemném seznámení s bodavými tse-tse v nepohodlném Jagonguově maňásku sice vítaná, ale zároveň nepochopitelná a zneklidňující.

Lao Liu mi položil ruku na rameno.

„Mladší bratře, máte příležitost vyzkoušet svou novou pušku. A kromě toho si v nepodplatném kole života získáte nepatrnou zásluhu. Nechcete zkrátit tomu zvířeti utrpení? A také,“ dodal přemítavě, „bychom se snad mohli s pomocí vaší moudrosti pokusit o zjištění, proč vlastně je Jagonguúv bratříček tembo v posledním tažení…“

Přikývl jsem a shodil těžkou dvouhlavňovou kulovnici anglické firmy Bland, ráže 470, kterou mi Starý Liu vnutil, z ramene. Vážila asi tolik jako kulomet, byla zdánlivé neohrabaná, náboje se velikostí poněkud podobaly granátům lodního děla, ale Lao Liu na moje zdvořilé námitky jen potřásal hlavou. „Je to jediná puška v táboře, která vůbec může mít v zemi Pána bílých mravenců nějaký smysl, mladší bratře,“ prohlásil. „Pokud ji budete nucen použít, nebude tak jako tak čas na nic víc než na stisknutí obou spouští. Opakovačka by nebyla k ničemu. Věřte starému zkušenému muži.“

Nezbylo mi tedy nic než starému zkušenému muži věřit, tahat se po Africe s poctivými dvanácti kilogramy na zádech a s opaskem plným nábojů velikosti banánů střední ceny.

Postoupil jsem na několik desítek metrů k dokonávajícímu slonovi. Jagongua se opatrně držel za mnou. Zrychlené dýchal, neustále žmolil v dlani kapandi a něco si šeptem broukal.

Blandka, báječně vyvážená, mi sama vklouzla patkou pažby k rameni. Zamířil jsem tam, kde jsem podle zkušeností se srnci a jeleny předpokládal komoru, a stiskl spoušť.

V tom okamžiku se stalo několik neočekávaných věcí najednou. Do ramene mi vrazilo cosi jako rozjetá rychlíková lokomotiva a hodilo mne to zpět do náruče Jagonguy, který se taktak neskácel taky. To za prvé. Za druhé jsem ještě v pádu zpozoroval, jak kulka, probíjející tlustou kůži chudáka bratříčka tembo vybuchla oranžovým plamenem a jak obrovské zvíře v pravém slova smyslu smetla k zemi. A za třetí jsem si v téže vteřině vzpomněl, že jsem tuhle pušku, těžkou a drahou kulovnici firmy Bland, už kdysi měl v ruce a že jsem z ní i střílel…, ale na co?

Ne – slon to určitě nebyl…

Když sloní býk padl, bratříček Jagongua se trochu uklidnil. Nosiči, vesměs z kmene Kru, chlapi jako hory, vybraní Starým Liuem pro svou naprostou lhostejnost ke všem místním pámbíčkúm a osvědčenou věrnost, obklopili, slona a poskakovali nadšením v očekávání bohaté hostiny. Černoši, nepočítaje pytláky slonoviny, využijí slona celého – od chobotu až k ocásku. I tlusté žíně, z nichž měl Jagongua upletený náhrdelník, mají cenu – a ne právě malou. Jedna jediná se obvykle vyměňuje za slušné Kure.

Jagongua obcházel mrtvého slona s respektem, zdvihl mu oční víčka, nahlédl do tlamy a prohmatal ohromný boltec.

„Nezlob se, bwana,“ řekl nakonec, „ale nechci s tím raději nic mít. Tenhle tembo asi nebyl ani zraněný. A přece umíral, ačkoli mu bylo sedm let. Vidíš?“ ukázal na zuby v pootevřené tlamě. Neviděl jsem sice nic – ale nepovažoval jsem za nutné vysvětlovat Jagonguovi, že by mi chrup stoletého sloního Metuzaléma neříkal ani o chlup víc. Na těle slona skutečně nebyly kromě otvoru po výbušné kulce, kterým by snadno prošla hlava, žádné viditelné známky zranění. A pokud jde o příznaky nemoci, byl Jagongua nespornou autoritou.

„Bwana,“ zašeptal mi do ucha, „bwana, pojďme pryč! Tady není dobré místo. Nechme bílé mravence bílými mravenci. Převedu tě bezpečně do Kaisootu a odtamtud už můžeš odjet strojem, který kouří, do Nairobi…“

Lao Liu, opřený o ebenovou hůlku, kterou nikdy neodkládal, se na nás zpovzdáli díval moudrýma, zamyšlenýma očima. Jagongua zmlkl, jako když utne, a rozpačitě si třel lýtko gumovou podešví.

„Ne, Bratříčku slonů.“ odpověděl jsem stejně tiše, „moje cesta vede do Hor, které se chvěji. Chceš-li, vrať se!“

Jagongua zoufale vzdychl jako tragéd na ochotnické scéně.

„Myslím, že jsi blázen, bwana,“ prohlásil, „ale zůstanu s tebou, protože jsi beze mne v pralese bezbranný jako novorozená antilopa…“

Neměl jsem čas poděkovat Jagonguovi za poklony. Mezi nosiči Starého Liua, odřezávajícími už nejchutnější části, tlapy a chobot, vznikl rozruch. Rozčileně debatovali a ukazovali na bok zvířete, skrytý až dosud pod obrovským mrtvým tělem. Obešel jsem horu masa. Na šedé, svrasklé kůži byl jako tuší nakreslený černý keříkový příškvar, propálený do svalstva, a snad ještě hlouběji.

„Mšimba-Mšamba, bwana…,“ hlesl Jagongua.

„Náš přítel míní blesk,“ vysvětloval Lao Liu, jenž se objevil vedle nás. „Jsem velmi rád, že se záhada tak přirozeně vysvětlila, mladší bratře! Jenom nepoznané má moc stát se strašlivým. Ostatně – sloni dost často hynou tímto způsobem. Nemám pravdu, Jagonguo?“

Bratříček slonů váhavě přikývl. „Ano, bwana. Sám jsem už několik tembo viděl…“

„Chvála bohu!“ usmál se Starý Liu. „Zůstaneme dnes raději zde, mladší bratře. Nosiči jsou unavení a těžko bychom je přiměli k další cestě. Kromě toho se zdá, že nás tu nebude v noci rušit žádná obtížná havěť.“

Mládenci kmene Kru přijali zprávu s nadšením a hned se pustili do stavby tábora, tentokrát o to snazší, že nebylo nutné budovat dorigu, trnitou ohradu kolem stanů na ochranu před šelmami. Jen maskovací síť nařídil Lao Liu natáhnout jako vždy.

„Zbývají vám ještě síly na malou procházku, mladší bratře?“ otázal se Lao Liu zdvořile. „V posledních dnech jste zažil příliš mnoho, a tak snad…“

„Nene, půjdu rád, Lao Liue.“ odpověděl jsem rychle, když jsem se podíval na jeho vyhublou postavu a svrasklou tvář a porovnal je v duchu s poměrně zachovalejším zjevem své maličkosti. „Pokud to neunavuje vás…“

„Duch má určovat tělu, kdy smí být unaveno,“ řekl poučně stařec. „Naopak je tomu jen u slabochů a lenochů. Nuže – vyjdeme hned. Moji mužové zatím postaví stany a připraví všechno potřebné.“

„Mám jít s vámi, bwana?“ ozval se Jagongua, zřejmě bez valného nadšení.

„Ne, Bratříčku slonů!“ zavrtěl hlavou Liu. „Myslím, že bude lépe, když se postaráš, aby bylo maso dobře upraveno. Vrátíme se ostatně zanedlouho.“

Vyrazili jsme. Lao Liu, pošvihávaje hůlkou, kráčel vysokou trávou k severu, podél okraje pahorků, předhůří Hor, které se chvějí. Občas se zastavil a rozhlédl, jako by hledal orientační body, ale za okamžik už zase rázoval dál. Sotva jsem mu stačil. Omlouval jsem sám sebe tíhou té zatracené flinty, křivící páteř a mrzačící rameno nejen vlastní váhou, ale i při výstřelu. Razanci ovšem měla, to jsem musel poctivě přiznat.

Asi po půlhodinovém pochodu, během něhož jsme se nesetkali ani s jediným zvířetem, ani s ptákem nebo motýlem, počala tráva řídnout. Stále častěji jsme přecházeli holé plochy skal, obnažené zimními dešti, stékajícími v proudech z pahorků do kráteru. Nakonec zmizelo i poslední stéblo hořké kawaly, která se uchytí téměř všude.

Krajina připomínala obzvláště nehostinný a turisticky naprosto bezcenný kus některého z ošklivějších měsíčních moří. Pod nohama se nám drolila zvětralá, černá láva, tu a tam jsme obcházeli balvany fantastických tvarů. Z klikatých skalních puklin vycházely úzké praménky čpavého dýmu, páchnoucího sírou. Hory, které se chvějí, zřejmě ještě nebyly tak docela mrtvé.

„Jsme téměř u cíle, mladší bratře,“ obrátil se ke mně Lao Liu a setřel si pot z čela. „Obrňte své srdce! Nehrozí nám nebezpečí.“

Netušil jsem, o čem mluví. Kolem dokola nebylo živé duše, živého tvora. Pravda, veselo tu bylo jako v márnici, ale po nějakém nebezpečí ani stopy. Už po několika krocích jsem však pochopil. Před námi se zcela neočekávaně otevřela propast, spadající strmými stěnami téměř kolmo do hlubiny. Podobala se obrovské pasti na slony, jenže místo otrávených oštěpů trčely z jejího dna několik desítek metrů pod námi jak jehla ostré sopečné balvany. Po stěně propasti vedlo cosi jako stezka – ano, byla to opravdu uměle vytvořená, do skal vytesaná cesta, na nejstrmějších místech dokonce opatřená kůly, zaraženými do skály jako opora.

„Zanechte pušku zde, mladší bratře! Zbytečně by vás tížila,“ pokynul mi Starý Lao Liu. „Nebudeme ji potřebovat.“

Váhavě jsem opřel kulovnici o blízký balvan a vydal se za starcem, který užuž začal sestupovat. Cesta byla snazší, než jsem při pohledu shora doufal. Už za několik minut jsme byli na dně, v bludišti balvanů, kterým s bubláním protékala stružka podzemního pramene. Sklonil jsem se a nabral vodu do dlaně. Chutnala sírou a železem.

Lao Liu mi pokynul, abych ho následoval. Vešel pod skalní oblouk, vlastně římsu, kryjící dost hluboký prostor. Uprostřed kamenného arkýře ležela hromádka popela a ohořelých dřev – zbytky ohniště – a v nejzazším koutě několik pohozených zebřích kůží, plesnivých a zpuchřelých.

Stařec stál a čekal. Málem se mi podlomily nohy leknutím, když se hromada kůží pohnula, rozhrnula, a když z ní vyhlédla naprosto nepravděpodobná hlava skřítka z pohádek, které by se raději neměly vyprávět dětem před spaním, velká jako hlava dítěte, se zploštělým nosem, popelavě šedá, s bezzubými, scvrklými ústy a zlomyslnýma černýma očkama. Lao Liu dál nehybně vyčkával. Skřítek se v kůžích zavrtěl, mocně zívl a konečně se vyhrabal v celé kráse a velebnosti ven.

Byl to maličký černoch, až na bederní pás docela nahý a zřejmě velmi starý. Kůže mu visela v záhybech, nožky měl zkřivené revmatismem, nejčastější nemocí a metlou tropické Afriky.

„Vidím tě. Mvuo!“ řekl konečné přátelsky Lao Liu. „Jsem rád, že jsi se ani trochu nezměnil a že jsi neodešel k Pánu dešťů.“

Trpaslík se zašklebil, jako by se omylem napil octa. „Vidím tě, Žlutý muži,“ zakrákoral, „a je mi líto, žes už dávno neodešel k Pánu dešťů, protože mne rušíš v mých báječných snech. Právě před chvílí jsem se ve spánku díval, jak tento muž.“ ukázal na mne prstem, zkřiveným jako dráp. „– zastřelil umírajícího slona. Proč jsi mi nepřinesl darem nejlepší kus, lakomý Žlutý muži?“

„Nám starcům už maso nesvědčí. Mvuo!“ usmál se Lao Liu. „Ostatně, tvoji služebníci tě, jak vidím, krmí dobře. Jsi tlustý jako hroch.“

Mvua se při této očividné lži potěšeně zavrtěl. Být tlustý znamená v Africe totéž co být bohatý a krásný.

„A ty jsi chytrý jako toktoktok, datel, Žlutý muži,“ opáčil trpaslík. „Také víš, kam klovnout, abys pro sebe našel tučné sousto. Cos mi tedy přinesl darem, chceš-li, abych dovolil Tomu, jenž dobíjí nemocné slony, podívat se do tváře bohům? Snad jen plné břicho lásky k Mvuovi?“

„Nic takového,“ mávl Lao Liu odmítavě hůlkou a vytáhl z kapsy volného hedvábného kabátu plochou láhev, na jejíž nálepce neúnavně rázoval Johny Walker ve starobylém cylindru na důkaz, že právě tato whisky povzbudí každého k takřka zázračným výkonům.

Zlomyslná myší očka trpaslíka Mvuy se rozzářila. „Jsi opravdu toktoktok, Žlutý muži. Myslíš nejen na mne, ale i na mé báječné sny…“ Popadl zkřivenými prstíky whisky a ukryl ji mezi kůže. „Můžete jít k bohům. Velký Mvua souhlasí.“

Lao Liu kývl hlavou a obrátil se k trpaslíkovi zády. Následoval jsem ho. Nepromluvil jsem ani slovo. Přítomnost Mvuy v této nejpustší a nejnehostinnější krajině, jakou jsem kdy v životě viděl, mi brala dech a řeč.

„Schylte hlavu, můj mladší bratře,“ upozornil mne stařec. „Vchod k bohům je pro vaši postavu trochu nízký.“ Uchopil mne štíhlými, suchými prsty za zápěstí a vedl za sebou do jeskyně, jejíž ústí se otvíralo několik metrů od Mvuova kutlochu. Byla tam téměř úplná tma. Pod nohama Šustil suchý písek, do něhož jsme zapadli až po kotníky. Starý Liu kráčel s jistotou, jako by byl jeskyni navštívil už mnohokrát. Pojednou se ozvalo tiché cvaknutí a tmu prořízl kužel světla.

Zůstal jsem stát jako přikovaný.

Několik metrů přede mnou stála v záři svítilny nejméně tři metry vysoká postava mohutného, tlustého muže nebo opice, schýlená a připravená ke skoku. Obrovská kulatá hlava byla vražena mezi ramena, nohy rozkročeny. Leknutím jsem ustoupil několik kroků, až jsem zády vrazil do skalní stěny.

„Uklidněte svou mysl, mladší bratře,“ zabzučel tichý starcův hlas. „Je to jen socha – jen hliněná podoba boha. Ale přesto jsem vám ji chtěl ukázat dříve, nežli překročíme hranice Pána smrti.“

Zastyděl jsem se a také trochu rozzlobil na Starého Liua, který si zřejmě liboval v překvapujících efektech. Postava byla opravdu z hlíny. Pokud vím, nebylo nikde v Africe nalezeno nic podobného, žádné výtvory monumentálního sochařství: nepočítáme-li ovšem Egypt. Hlavu sochy tvořila hrubě vymodelovaná koule, na několika místech „obličeje“ porušená několika otvory. Zdálo se, že tělo kryje cosi podobného kombinéze přichycené u krku, na zápěstích a na kotnících pružnými pásy. Nohy sochy byly pouze naznačeny – podobaly se spis těžkým a neohrabaným potápěčským botám. Socha byla sice velmi primitivní a odpuzující, ale nutkavě mně cosi připomínala. Tohle jsem už přece někde viděl… Ne, nebylo to v době, na niž mi chybějí vzpomínky, ale docela nedávno, v knize.

„Podívejte se ještě sem, můj mladší bratře!“ přerušil mlčení Lao Liu a posvítil na strop jeskyně. Objevila se fantastická kompozice prchajících žiraf, pronásledovaných černými lučištníky, figury tak živé a tak dokonale zvládnuté jako nejlepší kresby pravěkých umělců v proslulých jihofrancouzských a španělských jeskyních.

Kromě loveckých scén však na stropě byly i další postavy.

Byl jsem doma. Tasili! Žabbáren! Skvělé saharské obrazárny pravěkého umění, objevené světu teprve nedávno Henrim Lhotem. Strávil pod strašným saharským sluncem řadu měsíců, aby odtud odnesl dokonalé kopie prastarých fresek a spousty barevných fotografií. Nejslavnější kresbou se stal „Velký marťanský bůh“, jak jej Lhotě spíše žertem než vážně nazval, šest metrů vysoká postava v jakémsi skafandru s průzory, obklopená ohnivým lemem a nechávající se zbožňovat maličkými domorodci.

Teď přede mnou stál jiný marťanský bůh, potvrzující domněnky bláznivých pošetilců, kteří donutili Henriho Lhota nazývat kresbu, kterou sám považoval za zpodobení lovce pštrosů, tak výstředním jménem. Nebyl to ovšem bůh – ale nepochybně kosmonaut ve skafandru a v lehké přílbě opatřené průzory. Kresby na stěnách, postupně osvětlované kuželem světla baterky Starého Liua, tento fakt potvrzovaly a dokreslovaly; některé figury měly na přílbách směrové antény podobající se písmenu V a na prsou nesly jakési předměty tvaru krabice, snad komunikátory nebo zbraně. Také socha měla na hrudi totéž, jenže primitivní umělec krabici nevymodeloval, ale jen vyryl jako obdélník.

Bylo to neuvěřitelné. Zde, tisíce kilometrů od hoggarských skalních obrazáren hlídá starý opilý kustod Mvua, zabalený do zpuchřelých kůží nejen nejfantastičtější ukázky umění staré Afriky, ale i konečný a definitivní důkaz o návštěvě cizí kosmické civilizace na naší planetě. Důkaz, po němž se tak usilovně pídí celé stovky exobiologů zabývajících se možností mimozemského života.

„Víc už zde neuvidíme, mladší bratře,“ řekl Liu a položil mi lehce ruku na rameno. „Prý tu kdysi bylo bohů daleko více, ale řeka času je dávno odnesla. Zbylo jen to, co jste si právě prohlédl.“

Něco mi napadlo. „Byl… byl jsem už tady, Lao Liue?“

V odrazu světla od stěn jeskyně jsem viděl, jak stařec vážně zavrtěl hlavou. „Ne, mladší bratře, nikdy. Ani jsem vám o jeskyni bohů nevyprávěl a každý večer, který jsem trávil v nejistotě o váš osud, jsem toho litoval. Dnes jsem svou chybu alespoň dodatečně a zčásti napravil. Snad se teď budeme ubírat cestou šťastnějšího draka, mladší bratře, než, než tehdy. Pojďme!“

Na dně propasti se šeřilo. Obloha, uzavřená naci námi prstenem skalní římsy, počala fialovět, což je neklamný znak rychle se blížícího západu slunce. Z Mvuova výklenku se ozývalo rytmické pozpěvování a bohatýrské skytám – stařík si zřejmě rychle opatřoval, báječné sny ve společnosti neúnavného Johnyho Walkera.

Setmělo se sotva několik minut poté, co jsme se vyšplhali z propasti bohů mezí balvany. Na obloze se objevily první hvězdy. Září tu docela jinak než u nás. Zdají se docela blízko, takřka na dosah ruky, jako jiskřivé světlušky, vznášející se bez pohnuti nad obrovským kontinentem

„Jak se vám líbil Mvua, mladší bratře?“ otázal se Lao Liu.

„Moc ne.“ přiznal jsem. „Už dlouho jsem tak ohyzdného černocha neviděl.“

„Smrtelně byste ho urazil! Není černoch, ale Křovák. Jeden z posledních příslušníků kdysi početného národa. Je velmi, velmi starý. Kdysi býval voorlooperem, honákem volů u bílého farmáře někde lam –“ Starý Liu mávl rukou směrem k jihu. Zahlédl jsem ten pohyb proti hvězdám. „Pak se s ním nepohodl a odešel s několika zbylými rodáky přes půl Afriky až sem, kde jim kraj připomíná rodnou Kalahari. Prý tu několik křováckých rodin dodnes žije, ale nikdo je nikdy na vlastní oči nespatřil. Skrývají se jako plachá zvířata. Asi Mvuu považují za mocného kouzelníka a starají se o něho.“

„Jak mohl vědět, že jsem zastřelil slona, Lao Liue?“

„Odpusťte starému člověku, mladší bratře! Ještě před několika desítkami let bych vám odpověděl, že nás zkrátka některý z Mvuových poddaných sledoval a co nejrychleji mu běžel podat zprávu. Dnes říkám: nevím. Snad má starý Mvua skutečně schopnosti prohledat věci, za nimiž pro nás zůstává jen temnota. Žije ve své jeskyni už déle, nežli se i nejstarší obyvatel zdejšího kraje pamatuje, a přemýšlí, pokud právě není opilý – což se mu naštěstí podaří jen zřídkakdy – o vznešených věcech. Důstojní mudrci u nás, v Číně, nabývají časem stejným způsobem podivných schopností. Proč by měly být odepřeny chudáku Mvuovi jenom proto, že je maličký, ošklivý a že má jedovatý jazyk?“ Pod nohama nám zašustila tráva a v dálce zableskla jiskra táborového ohně Jagonguy a Liuových nosičů.

„Víte, co představují obrazy a socha v propasti bohů, starší bratře?“ otázal jsem se starce.

„Vím,“ odpověděl nevzrušeně. „A vím také, že bytosti, které zpodobují a o nichž píší i naše posvátné knihy Tand-žur a Kandžur, přinesly kdysi dávno do Hor, které se chvějí, zlo, aniž snad tušily, co tím v budoucnu způsobí. Pán bílých mravenců toho využil.“

Čekal jsem, že bude pokračovat, ale Liu mlčel, jen pošvihával hůlkou po trsech trávy, vlnících se větrem a podobajících se ve sporém světle hvězd tančícím duchům. Země se pod námi znovu zachvěla. Popadl jsem ho za rukáv. „Podívejte se! Tam!“

Nad hřebeny hor, které se nám celodenním pochodem přiblížily na několik málo kilometrů, se rozlévala slabá, mihotavá fialová záře. To nebyl měsíc, ale zlověstné světélkování, jako by na odvrácených svazích hor co chvíli vzplanuly a zase zhasínaly obrovské bludičky, poskakovaly z jedné hory na druhou a olizovaly chladnými plameny jejich temena. Cítil jsem, že se mi ježí vlasy a že košile, když jsem po ní přeje! dlaní, praská drobnými elektrickými výboji.

Lao Liu stál jako socha. Pozoroval jsem jeho orlí profil proti tajemnému přísvitu, zatímco se země chvěla jako ladička. Po chvíli se odvrátil a nevěnoval už záři nad horami větší pozornost než podivným součástkám, které jsem přinesl džunglí z hospody U nosorožce.

„Pojďme, mladší bratře! Bude třeba uklidnit muže v táboře.“

Naštěstí se mýlil. Nikdo si záhadného a strašidelného jevu nepovšiml. Nosiči byli oslněni ohněm a zcela zaujati sloními hody i vyprávěním Jagonguy, který, šťasten, že nalezl nové a ochotné posluchače, chrlil jednu neuvěřitelnou a zřejmě za vlasy přitaženou historku za druhou. Pokud jsme zaslechli, zastával v každé z nich titulní roli jeho oblíbený a obávaný pámbíček Mšimba-Mšamba…

Za několik minut jsme už s Lao Liuem seděli na skládacích křeslech, v dlaních křehké koflíky horkého čaje. Vyčkal jsem, až stařec skončí posvátný obřad přípravy čaje, jenž nesmí být za žádných okolností rušen.

„Lao Liue,“ řekl jsem konečně, „slon, kterého jsem vaší puškou…“

„Je vaše, mladší bratře,“ přerušil mne s odmítavým pohybem ruky.

„Díky! Tedy slon, kterého jsem zastřelil, nebyl zraněn bleskem.“

Tázavě se na mne přes okraj šálku podíval, ale neřekl ani slovo.

„Jsem si tím docela jist, Lao Liue. Kolem spálenin nebyla ještě ani stopa zánětu, ani stopa nějaké reakce organismu. Nebyly starší než několik hodin, nevyš jeden, jediný den. Slon by ostatně s takovým zraněním ani nemohl déle žít. A v posledních dnech přece nebyla bouřka, Lao Liue. Nebe bylo stále bez jediného mráčku!“

Stařec pomalu dopil šálek a opatrně jej položil na lakovaný stoleček, vykládaný chryzantémami a zlatými rybičkami.

„Slon mohl přijít z velké dálky, třeba i s posledními silami, můj mladší bratře,“ řekl zvolna. „To je vysvětlení pro muže, kteří nás doprovázejí. Jinak ovšem máte pravdu. Nezranil ho blesk, ale Přízrak smrti. Překročil hranici Pána bílých mravenců. Jagongua to dobře ví – dovede sledovat sloní stopy i tam, kde jiní nenaleznou ani ohnuté stéblo trávy.“

„A my…“

„Ano, můj mladší bratře.“ pokýval Lao Liu vážně hlavou, „my tuto hranici překročíme zítra ráno. Kámen se dal na cestu. Kdo jej může zastavit?“

BÍLÁ ZVÍŘATA

Máme s Fanýnkem Bendou takovou malou, hezkou a docela soukromou vzpomínku ze společné cesty do Mongolska, kam nás před několika lety poslal náš ústav – pochopitelně na lov mravenců. Na široširé, mírně zvlněné a naprosto liduprázdné voňavé stepi, kde se křižovaly stovky a tisíce vyšlapaných i vyježděných cest a cestiček, stál u jedné z těch nejbezvýznamnějších osamělý sloup s dopravní značkou: zákaz odbočování vpravo. Považoval jsem to nakonec buď za ukázku osobitého mongolského humoru, nebo za dobrou vůli nějak uplatnit soudružskou pomoc spřátelených zemí, projevující se v tomto případě poněkud originálně dodávkami dopravních značek.

Něco podobného mne potkalo i teď.

Sotva dvě hodiny cesty od tábora mrtvého slona – ani v noci se zbytků masa žádné zvíře nedotklo, což Jagonguu znovu mimořádně rozrušilo – jsme uprostřed pustého veldu s ostrou, hořkou trávou a s nízkými pichlavými křovisky narazili na řadu zrezivělých tabulek, rozestavěných asi v padesátimetrových odstupech na obě strany, kam až oko dohlédlo. Anglický nápis na každé z nich hlásal:

! SOUKROMÝ MAJETEK!

VSTUP POUZE NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ A SE SVOLENÍM MAJITELE!

Podobné výstrahy, příkazy a zákazy lemují ovšem v Anglii všechny říční břehy jako problematická ochrana pozemků pánů statkářů proti nevítaným návštěvníkům, hemžícím se na loďkách a toužícím po kousíčku nezakázaného místa k uspořádání pikniku. Ale tady, na veldu? Zdálo se, že jediným stálým obyvatelem širého okolí je starý Mvua – a o jeho obeznámenosti s obtížným uměním číst jsem měl vážné pochybnosti. I tohle mohl být zvláštní druh humoru – anebo něco jiného a nebezpečnějšího: znamení, že se Pán bílých mravenců po všech stránkách zajišťuje a že je patrně v dobrém styku s úřady. Což v některých mladých a chudých státech Afriky, jejichž ministři si nechávají na své vily posílat mramor letecky z Evropy, není při dostatečně nacpané kapse nic nedosažitelného.

Kdyby to, co píši, nebyla skutečnost, ale pouhý román, neodpustil bych si vylíčení efektního rozdílu mezi krajem před a za hranicemi říše Pána bílých mravenců, asi jako v pohádce o pyšné princezně a o zemi dobrého a zlého krále. Ve skutečnosti jsem žádný rozdíl nepozoroval. Po stoupajícím svahu jedné z Hor, které se chvějí (toho dne se záchvěvy neopakovaly), se táhl stále stejný smutný a mrtvý veld, přecházející ve vyšších polohách v ojedinělé trsy trávy a ještě výše v holou suť sopečného tufu.

„Odešleme teď většinu nosičů zpátky do tábora, mladší bratře!“ oznámil mi Lao Liu. „Byli by nám jenom na obtíž. Kromě Jagonguy s námi zůstanou Songa a Buchari, dobrovolníci. Nebojí se ani čerta – lépe řečeno, nevěří v čerty žádného druhu.“

„Ani v Přízrak smrti, Lao Liu?“

Stařec na mne úkosem pohlédl. „Jsem rád, že moji chlapci nemluví anglicky, mladší bratře…“

Raději jsem už mlčel.

„Bohužel není vyloučeno,“ pokračoval Liu, „že v průsmycích stojí stráže. Moudrý muž nevyhledává nebezpečí, pokud se mu může vyhnout. Jagongua nás povede. Znal tento kraj ještě dříve, než se tu usadil Pán bílých mravenců.“

Z několika příštích hodin si pamatuji jen bezvýhradný obdiv ke Starému Liuovi. Jagongua nás vedl sotva znatelnými stezkami, vyšlapanými asi kala-kala, jak říkal, čili dávno horskými kozami po úbočích hor. Na některých místech jsme přeskakovali z balvanu na balvan, jinde zapadali do sopečného prachu, vířícího v černých oblacích kolem nás a vnikajícího do úst a do očí. Kulovnice – mimochodem řečeno, kromě Jagonguových oštěpů jediná zbraň našeho malého safari – mně div neutrhla rameno, Songa a Buchari, ačkoli nesli nezvykle malý náklad, těžce oddychovali a Jagongua se čím dále tím častěji nenápadně opíral o své oštěpy. Jen Lao Liu cupital dál a výš, stíral si pot z čela a poklepával hůlčičkou na balvany, jako by je vyšetřoval.

Konečně jsme se došplhali těsně pod hřeben táhlého kopce.

„Pozor, bwana!“ sykl Bratříček slonů. „Opatrně!“

Přikývl jsem. Shrbeni jsme prošli několik posledních desítek metrů mezi balvany. Ještě krok dva, a před námi se otevřel pohled na zemi Pána bílých mravenců.

Na pozvolném svahu, klesajícím do rozsáhlé roviny, začínal několik set metrů pod námi bambusový porost, výhružně naježený jako les kopí. Za ním jsme z našeho vyvýšeného pozorovacího místa viděli úzký pás křovisek a ještě dále veld posetý drobnými body. Vznášel se nad ním prašný opar zakrývající jemnější detaily. Přesto však nebylo pochyb, že veld po několika málo kilometrech končí a přechází v souvislou temně zelenou plochu pralesa, táhnoucího se až k obzoru.

Považoval jsem body na planině zprvu za vysokou zvěř – ale Lao Liu mi beze slova podal svůj triedr. Opatrně vykukuje přes okraj balvanu, prohlížel jsem pozorně kraj před sebou. Zaostřil jsem a otřel okuláry dalekohledu, jestli mne snad přístroj nešálí; veld byl v pravém slova smyslu poset vysokými, podivuhodně pravidelnými hnízdy termitů, podobajícími se homolím cukru. Od okraje suché pláně jich stále přibývalo a ke středu veldu byla termitiště již tak namačkána, že se zdála vyrůstat jedno z druhého. Jaktěživ jsem nic podobného neviděl.

„Pozorně si prohlédněte, mladší bratře, cíp veldu tam,“ Lao Liu ukázal prstem k jihovýchodu, „u jezera.“

Zamířil jsem v ta místa poslušně triedr, ale oslepovaly mne paprsky slunce dopadající na objektivy – což nebylo vítané a mohlo upozornit hlídky Pána bílých mravenců. Odraz slunečních paprsků od optiky dalekohledu bývá vidět na celé desítky kilometrů. Ustoupil jsem do stínu balvanu. Viditelnost se navzdory závoji prachu poněkud zlepšila. Na břehu nevelkého jezera, spíše rybníčku, jsem spatřil skupinku nízkých budov, podle všeho z hliníkových plechů nebo z plastiku pokrytého vrstvou kovu, aby odrážel co nejvíce paprsků. Mezi nízkými budovami se tyčila asi do výšky třiceti metrů – pokud jsem mohl odhadnout – obrovská bílá koule, podobná plynojemu nebo vodárenské nádrži; obojí by ovšem mělo zde, uprostřed africké divočiny a na samém břehu sladkovodního jezera, pramalou cenu. Od skupiny budov obklopujících kouli se směrem k blízkému okraji pralesa táhla řada kovových stožárů. Vzdálenost byla příliš velká, nerozeznával jsem vlastní vedení. Zdálo se mi však, že jsem v okamžiku, kdy se prach trochu rozptýlil, zahlédl na stožárech řetízky bílých izolátorů, svědčících pro vedení o vysokém napětí – jenže pokud mi bylo známo, nejbližší elektrárna s ne zrovna moc výkonnými a spolehlivými stroji byla až v Nairobi.

Milionářský hotel Hilton, hostící ve městě účastníky loveckých safari ze všech končin světa, měl pro jistotu vlastní dynama, fungující rozhodně uspokojivěji.

Vrátil jsem s pokrčením ramen triedr starci.

Jagongua se zatím odplížil jako had po holé skále, dělící nás od svahu, a několik minut pečlivě obhlížel okolí. Pak nám pokynul, abychom ho následovali. Nepovažoval jsem za důstojné, aby si doktor přírodních věd hrál kvůli kdovíjakým otrapům na píďalku, a spokojil jsem se proto s přeběhnutím nebezpečného místa v předklonu. Za mnou podobným způsobem přešel i Lao Liu a za ním Songa a Buchari, které zřejmě nic na světě nemohlo rozházet.

Brzy jsme se ocitli v hustém bambusovém porostu, ševelícím nad hlavami. Jagongua, Bratříček slonů, vyhledával cestu jako skutečný slon – nemuseli jsme ani použít širokých tesáků, které měli oba nosiči zavěšeny u pasu. Naneštěstí jsme se nepohybovali bambusovým porostem ani zdaleka tak tiše jako Jagonguovi bratříčci tembo; suché bambusové stvoly praskaly a bouchaly pod nohama jako žabky. Hluk se musel rozléhat hodně daleko. Doufal jsem jenom, že v blízkosti nejsou žádné stráže.

Starý Liu opět jednou uhodl mé myšlenky. Byla to zřejmě jeho oblíbená zábava. „Ano, můj mladší bratře – jsou tu stráže, ale ne mnoho a rozhodně nijak zvláště spolehlivé. Bílí žoldnéři. Pár se jich sem dostalo po útěku celou Afrikou. Hlídkují na cestách, kterými by mohly projet automobily nebo transportéry, a několik z nich má prý na starosti protiletecké kulomety kolem sídla Pána bílých mravenců. Ti tam,“ mávl rukou k jihovýchodu, „vůbec nepředpokládají, že by se do říše smrtí odvážilo jen několik pěších bláznů, jako jsme my…“ Spokojeně se usmál, až se mu kolem očí rozběhly sítě vrásek, ale pak zvážněl. „Jen o jedno vás prosím, mladší bratře, a je to žádost starého muže: nechte bílé mravence na pokoji. Bude lépe, jestli se o nás vůbec nedozvědí. Alespoň tak dlouho, dokud to nebude nezbytně nutné.“

„Nebylo by rozumnější, Lao Liue, starat se spíše o lidi než o termity?“

„Ne! Brána, kterou se pokoušíme otevřít, má mnoho zámků, ale jen jeden jediný klíč. Tím jsou právě bílí mravenci, nebo jak říkáte vy, mladší bratře, termiti.“

Lao Liu mi už šel svou tajuplností a jinotaji trochu na nervy. Termiti! Proboha! Téměř bezvýjimečně neškodní tvorečkové, vydaní na milost a nemilost kdejakému mravenci, pokud se dost rychle nezabetonují ve svých nedobytných hnízdech. Tam jsou v bezpečí. Od jejich staveb odskakuje motyka jako od žuly. Badatelé, kteří se chtějí podívat na provoz a dopravní ruch v termitích metropolích, musejí vzít na pomoc karborundové vrtačky nebo dynamit.

A že by na nás termiti žalovali Pánu smrti? Ani to se mi moc nezdálo, Za doprovodu bouchání a třaskání bambusu jsem si rychle opakoval, co vím o zvláštních a výjimečných druzích tohoto důstojně starého hmyzu. Termes lucifugus, objevující se občas i v Evropě, Termes mangensis, bránící se vstřikováním žíravé tekutiny, Termes viator, jeden z mála, který se objevuje také venku, nejen v termitišti nebo v předem vybudovaných chodbičkách, a táhne pak ve spořádaném zástupu, v němž vojáci obklopují dělníky-nosiče. Termes gastroi, napadající živé stromy, carbonarius, vyluzující záhadným způsobem tlukot, kterým se jednotliví termiti navzájem dorozumívají… Počkat! Dorozumívají se… Ano! Termiti mají skutečně jakousi dosud nevysvětlenou schopnost dorozumět se na dálku. Při rojení se vyhrnou okřídlené samičky a samečkové v téže vteřině ze stovek současně „probuzených“ otvorů několika sousedních hnízd. Sameček nalezne samičku, vzdálenou třeba i pár set metrů – a proti větru, takže nejde o čichový signál, a ani nejcitlivější mikrofony nezachytí jakýkoli zvuk. Ostatně dosud žádný badatel neobjevil u termitů sluchový nebo čichový orgán. Ani zrak, mimochodem řečeno. Ti chudáci jsou od narození hluchoněmoslepí.

Nebo snad ne tak docela němí?

Je to vlastně všechno opravdu svrchovaně podivné, říkal jsem si, a ještě podivnější je, že mne tohle napadá teprve tady, nanejnevhodnějším místě a za myslitelně nejnepříhodnějších podmínek, kdy bych se měl spíše starat, kam šlápnout, aby se při každém kroku neozvala rána jako z kanónu.

Je podivné, že tyhle bílé – ačkoli termiti zdaleka nejsou jen bílí –, tedy že tyhle bílé potvory dosud nevytvořily nic onačejšího než stále stejně dokonalý a, nahlíženo lidskýma očima, stále stejně krutý a truchlivý stát svého termitiště, ačkoli na to měly nejméně o sto miliónů let více času než člověk. Představují nejstarší civilizaci na naší planetě, první organizované společenství vzniklé v době, kdy ještě po včelách a mravencích, jejich příštích úhlavních nepřátelích, nebylo ani potuchy a kdy zárodek člověka dřímal v nějakém ohyzdném obojživelníku, těžce oddychujícím sotva vyvinutými plícemi někde ve slané bažině bezedné geologické noci na sklonku prvohor. Zároveň ovšem představují i civilizaci nejdůslednější a nejlépe přizpůsobenou nesnázím vezdejšího života – a že jich, chudáci, nemají málo…

Nedokončil jsem svoje důvtipné (á jak se brzy ukázalo, zcela zbytečné) úvahy. V zamyšlení jsem vrazil do Jagonguy, který se přede mnou náhle zastavil. Byli jsme na okraji bambusového porostu a před námi se za pásem keřů otvíral zvlněný veld s termitišti. Nejbližší z nich bylo sotva třicet metrů od okraje bambusového houští, právě tak daleko, aby je vysoká stébla ani při západu slunce nestínila. V tomto okamžiku nás však daleko více zajímala asi metr vysoká měděná nebo mosazná síť s velmi hustými oky, lemující pás křovisek, natažená na dřevěných kůlech opatřených izolátory po obvodu veldu, kam až jsme na obě strany dohlédli.

„Nedotýkejte se toho, Lao Liue!“ upozornil jsem starce, jenž mou výzvu tlumočil Songoví a Bucharimu. Oba už využili vítané přestávky, shodili zavazadla z ramen a zapálili si dýmky se strašlivě páchnoucím domorodým tabákem.

Drátěná síť byla po celé své délce zapuštěna do hlubokého zářezu vyloženého deskami z umělé hmoty tak, že spáry byly téměř neznatelné. Nikde jsem na dně neviděl ani lísteček, ani stéblo suché trávy – celé zařízení tedy muselo být pravidelně a pečlivě udržováno, což vzhledem k předpokládanému rozsahu, obepínala-li síť celé území mravenišť (a jinak by stěží měla vůbec smysl), představovalo pěkný kus práce.

Sedl jsem si na bobek a zkoumal překážku co nejpodrobněji. Lao Liu a Jagongua pokukovali za mými zády. Rozhodně nešlo o obranu proti vpádu – na to byla siť zbytečně hustá a příliš nízká. Člověk vyšší postavy by ji snadno překročil. Kromě toho rozměry izolátorů vylučovaly, že by byla nabita napětím ohrožujícím člověka. Měl jsem sto chutí vyzkoušet síť prstem, ale zdržela mne myšlenka, zda snad není zapojena na signalizační zařízení. V krajině dokonale zbavené zvířat by takový dotek mohl být velmi nápadný.

Počkat – zvíře!

Mouchy tu opravdu nebyly – jak už na druhé straně Hor, které se chvějí, zjistil Jagongua. Začal jsem tedy horlivé obracet kdejaký kámen. To by bylo… Na každé naší mezi je pod prvním kamenem buď mraveniště mrňavých žlutých a kousavých potvor Lasius flavus, nebo pár broučků, kteří se sem schovali před sluncem. Země Pána bílých mravenců se po této stránce bohužel vůbec nepodobala naši zemi. Musel jsem obrátit alespoň tucet kamenů, než jsem našel něco žlutého, odporného a chlupatého, co by dovedl určit leda kolega Trávníček, odborník na stonožky a mnohonožky. Vzal jsem to opatrně – mezi dvě štěpiny bambusu jako do pinzety – čert těm africkým neřádům věř! – a hodil proti síti. V okamžiku, kdy se svíjející hmyz dotkl sítě, přeskočila jiskra, ozvalo se slabé prasknutí, vyskočil modrý obláček – a chudák mrtvá stonožka (nebo co to vlastně bylo) spadla na dno plastikového koryta. Tím nebyl program vyčerpán. Z trysek, kterých jsem si dosud nepovšiml, začala do korýtka vzápětí proudit nazelenalá tekutina, až její hladina vystoupila několik centimetrů pod okraj. Vzduch naplnila ostrá vůně nutící k slzení a ke kašli, takže jsme museli ustoupit – jen oba nosiči, chráněni clonou oblaků ze svých fajfek, zůstali docela klidně sedět.

Asi za pět minut zmizela zelená tekutina stejně rychle, jak se objevila.

„Odhalila moudrost mého mladšího bratra smysl toho všeho?“ ozval se za mnou klidný hlas Starého Liua.

„To není obtížné, Lao Liue. S trochu podobným zařízením paseme u nás doma dobytek. Pastvina se obežene elektřinou nabitým drátem, dobytek se ho dotkne, ucítí slabou ránu a vrátí se. Dvakrát, třikrát. Pak už se drátu sám vyhýbá.“

„Chcete tím říci, že Pán bílých mravenců zde pase termity?“

„Tak doslova to asi není, ale zhruba snad – ano.“

„A ona čpavá tekutina, můj mladší bratře?“

„Myslím, že jenom doplněk elektrické ochrany. Zřejmé má zápachem odpuzovat a zahánět termity od hranic, které jim jejich pán vykázal. Prostředky, které hmyz zabíjejí, jsou většinou bez zápachu. Jenže…“

„Ano?“ otázal se stařec zdvořile.

„Jenže několik věcí tu nesouhlasí, Lao Liue. Termit není kráva…“

„To jistě ne, mladší bratře,“ pokýval Liu smrtelně vážně hlavou.

„… a jaktěživ se nenaučí, že v síti číhá nebezpečí. Tím spíš, jestliže síť zabíjí a jestliže první setkání s ní je pro něj zároveň posledním. To za prvé. Za druhé se mi celý systém zdá přes všechnu složitost naprosto nedostatečný. Okřídlení termiti mohou docela snadno přeletět – samci a samičky jsou v době rojení znamenitými letci. A ostatní, dělníci a vojáci, mohou stejně snadno vyhloubit podzemní chodby pod korytem. Stoly termitů k podzemním pramenům vody, kterou nutně potřebují pro udržení vlhkosti v hnízdě i v nemilosrdném žáru tropického slunce, vedou desítky metrů hluboko. Podhrabat tohle –,“ ukázal jsem na příkop –, „by pro bílé mravence byla úplná rekreace.“

Lao Liu mlčky pokyvoval hlavou. Po chvíli se otázal: „Jaký druh termitů, můj mladší bratře, zde Pán bílých mravenců, ehm, pase? Mohl byste ještě jednou posloužit starému muži pokladem své moudrosti?“

Zvedl jsem nad jeho výstřední zdvořilostí oči k nebi, ale pak jsem se věnoval nejbližšímu termitišti. Bylo těžké jen podle tvaru určit jeden z patnácti set druhů až dosud známých. Hnízdo bylo nápadně pravidelné, geometricky takřka dokonalý kužel, ale i takové druhy snad existují. Translucens? Speciosus? Comis? Laticornis? Už jsem chtěl kapitulovat, když jsem si povšiml, že ve vzdálenosti deseti metrů od nás vede cosi jako vyšlapaná mravenčí stezka a že se na ní něco hemží.

„Lao Liue, dalekohled. Rychle, prosím vás!“

Vysunul jsem okuláry co nejvíce. Sláva! Podařilo se mi zaostřit i na tak blízko – a ačkoli jsem to neměl v úmyslu, vykřikl jsem úžasem.

Zvířata, která se pohybovala po vyšlapané, asi píď široké stezce, byla sice termitům podobná, ale termiti to v žádném případě nebyli.

MODRÉ PLAMENY

Srdce mi takřka pukalo námahou a šaty jsem měl roztrhané ostrými bambusovými stvoly na cáry. Vedle mne ležel, s hlavou přitisknutou k zemi. Jagongua, jektající zaručeně osvědčená zaříkávání k Mšimba-Mšambovi a potahující za šňůrku svého kapandi tak vydatně, div je neutrhl. Lao Liu a oba humoristé z kmene Kru byli schováni v houští několik kroků od nás.

Černý vrtulník ještě několikrát zakroužil a pak odlétl na šeřícím se nebi směrem k budovám seskupeným kolem bílé koule.

„Fuj tajxl!“ odplivl jsem si a konečně vytáhl z palce bambusovou třísku, která se mi tam s vynalézavou škodolibostí zapíchla. V blízkém křoví se objevily jak dva měsíce při úplném zatmění tváře Songy a Buchariho, zřejmě přesvědčených, že jde o nějakou kratochvíli a taškařici, kterou si bwana pro obveselení kolektivu vymyslel. Za nimi se z houštiny vyškrabal sám Starý Liu, snad o poznání bledší než jindy, ale jako vždy s nezbytnou ebenovou hůlčičkou. Kabát měl také na několika místech potrhaný, jak jsem si s mírným zadostiučiněním povšiml. Přisedl ke mně.

„Jste si jist, můj mladší bratře, že jste se nemýlil? Odpusťte, prosím, starému muži, je to však velmi důležité. Málem jsme za klíč zaplatili až příliš draze – ale konečně ho snad máme na dosah.“

Ne – nemýlil jsem se. Ti tvorové nebyli termiti – jinak jsem byl ochoten vrátit svůj diplom doktora přírodních věd a zapomenout na několikaletou praxi odborníka – znalce mravenců a termitů. Hmyz, který se hemžil na vyšlapané cestičce mezi termitištěm a námi, nemohl být skutečnými bílými mravenci už proto, že žádný druh termitů takové procházky nedělá. Ano, Termes viator, o němž jsem už, tuším, psal, ale zcela výjimečně a při loupežných výpravách. Ostatně tihle bílí tvorové byli několikanásobně větší než nejstatnější druhy termitů. Dosahovali délky tří až čtyř centimetrů. Jen díky tomu jsem je mohl dalekohledem tak dobře sledovat.

Nejfantastičtější bylo, že viděli a slyšeli. Jasně jsem rozeznával po obou stranách velikých, neforemných hlav, vyzbrojených mocnými kusadly, pár složených očí podobných očím mravenců. Celá řada těch tvorů se seřadila na okraji cesty a dívala se na nás – měl jsem dokonce nutkavý pocit, že jsme pozorováni. A když jsem při pohledu na to neuvěřitelné divadlo vykřikl, zastavili se všichni bílí brouci, zvířata, tvorové – říkejte si jim, jak chcete – a obrátili se na okamžik k nám. Teprve pak jsem si povšiml, že se jich desítky hemží v trávě takřka u našich nohou, těsně u kovové sítě. Zdálo se, jako by si nás se zájmem prohlíželi a jako by se o něčem radili. Alespoň co chvíli dva nebo tři sestrkávali hlavy k sobě a pak opět znehybněli, obráceni k nám.

Lao Liu patrně věděl lépe než já, že se stalo něco, co se stát nemělo – ačkoli jsem to tehdy vůbec nechápal. Trval na rychlém ústupu do nejhustšího bambusového porostu.

Tehdy se také objevil vrtulník, černý, bez výsostných znaků. Pomalu kroužil nad termitišti a sypal dolů jakýsi prášek. Připomínal letadlo provádějící hnojení polí, ale pak mi svitlo: to přece bylo krmení těch bílých zrůd! V naprosté pustině bez jediného stromu, jehož dřevo termiti nutně potřebují jak k výživě, tak ke stavbě hnízd, bez hmyzu, bez větších zvířat, která napadají termiti druhu Termes gastroi, a za nepřekročitelnou ohradou by byli odsouzeni k rychlé smrti hladem.

K činnosti celkem pochopitelné a chvályhodné, podobající se krmení rybiček v akváriu sušenými perloočkami, se jaksi nehodily hlavně kulometu, dvojčete, trčící výhružně z bubliny pilotní kabiny. Viděl jsem je docela zřetelně v dalekohledu, než jsem se ponořil do zatraceně pichlavého bambusového křoví.

Vrtulník neočekávaně přerušil své ušlechtilé dílo a plnou rychlostí se dal několik metrů nad zemí přímo k nám, jako by se o nás právě dozvěděl. Těch tisíc nebo patnáct set metrů mu trvalo sotva pár desítek vteřin, ale i za tak krátkou dobu jsme už leželi, poškrábaní a roztrhaní, v nejhlubším houští. Světlé khaki obleky dobře splývaly s uschlými stvoly, pokrývajícími půdu. Černý vrtulník se téměř dotýkal vrcholků bambusového lesa, kroužil, znovu a znovu se vracel. Na zlomek vteřiny jsem zahlédl obličej střelce u kulometu; okamžik stačil, abych podle černých brýlí a přihlazených vlasů poznal přívětivého pana doktora Barnarda. Jagonguovi bratříčci – bohužel – ušetřili nejen společnost z hospody U nosorožce, ale i žlutou Cesnu. Pan Barnard nás vzduchem už dávno předešel.

Teď byl vrtulník konečně pryč.

Lao Liu přijal moje vysvětlení mlčky, jen si přemítavě hrál s hůlkou. „Můj mladší bratře,“ řekl po chvíli, „bylo by velkou chybou, kdybychom pro velké a hlučné události kolem nás zapomněli na malého lotříka Mvuu a na jeho bohy z hlíny a barev.“

„Nezapomínám na ně, Lao Liue, ale nechápu…“

„Nemůžete chápat. Ani já dosud zcela nechápu, mladší bratře, ačkoli se Pánem bílých mravenců zabývám už řadu let. Vlastně od okamžiku, kdy se zde objevil. Bylo to těsně po druhé světové válce. Bydlel tehdy s několika muži, kteří přišli s ním, v jedné z chatrčí vesnice Mgoola a moji černí přátelé se o ně nezištně starali. Tam jsem se s ním setkal poprvé.“

„Vy znáte Pána bílých mravenců?“ vyhrkl jsem udiveně.

„Ovšem, můj mladší bratře! Tehdy jsem ho sice zároveň viděl naposledy, ale člověk přece není prchavým a proměnlivým obrazem své tváře, ale svých činu, nemyslíte? Toho Pána bílých mravenců znám dokonce velmi dobře.“

„A co bylo pak. Lao Liue?“

„Pak? Pak vesnice Tgoola vyhořela. Všichni obyvatelé zahynuli. Není to podivné? Vládní komisař – tehdy spravoval kraj ještě vládní komisař – přijel až za několik měsíců. Nalezl zpustlá, plevelem zarostlá pole prosa, spálené chatrče a první stavbu Pána bílých mravenců ve veldu. Pronajal mu celý pozemek, jak víte. A zanedlouho se prý komisař stal velmi bohatým mužem – nikdo neví jak.“

„To je hrozné…,“ řekl jsem.

„Hrozné?“ opakoval přemítavě po mně Starý Liu. „Možná. Kolo života však nezná ani hříchy, ani dobré skutky, můj mladší bratře. Jenže – kdo z nás se může slepě podřídit kolu života, hoří-li ženy a děti? Nemyslíte?“

Souhlasil jsem – připadalo mi však, že na filozofování není právě teď nejvhodnější okamžik. Museli jsme se rozhodnout, co dál.

„Myslíte, Lao Liue, že o nás ta… ta zvířata podala zprávu Pánu bílých mravenců?“ otázal jsem se s krajní nechutí. Připadal jsem si totiž jako blázen.

Starý Liu pokrčil rameny. „Doufal jsem, že podivné věci, které se již léta dějí v okolí, vysvětlíte spíše vy, můj mladší bratře. Jinak jsem ovšem přesvědčen…“

Jaktěživ jsem se nedozvěděl, o čem byl přesvědčen. Někde daleko nad veldem se ozvalo pronikavé, nelidské, do morku kostí pronikající zahvízdnutí, rezavé a výhružné. Tam, v šeru, se vznášel ohyzdný Přízrak smrti.

Bratříček slonů Jagongua horempádem popadl kapandi. Songa a Buchari se na sebe udiveně a nechápavě podívali. Zřejmě neměli s posledním pterodaktylem dosud tu čest se setkat.

„Rychle, do úkrytu!“ zašeptal ostře Lao Liu. „A vy, můj mladší bratře, střílejte jen v krajním případě. Přízrak smrti…,“ zaváhal a neodpověděl. Jak malá šedá myška vklouzl za oběma nosiči do nejhustšího houští bambusových stébel.

Pískání se ozvalo znovu, tentokrát blíže, písnička upáleného královského šaška Diana Tiansayho, přenesená z rozhodně vhodnějšího prostředí polozříceného zámku Iastrae do afrického veldu, obydleného něčím obludným, co se snažilo podobat termitům a co docela určitě s termity nemělo nic společného. Na dlouhé úvahy mně však nezbyl čas.

Ačkoli obloha už téměř ztemněla a na fialovém nebi počaly záclonou prachového oparu prorážet první a největší hvězdy, spatřil jsem přece nad veldem nejasný, nestvůrný stín, třepetající se pomalu a jakoby potácivě k místu, které jsme před chvílí opustili. Bylo slyšet i pleskání blanitých křídel.

Vyňal jsem z opasku dva impozantní náboje a zasunul do hlavní kulovnice. Pro jistotu jsem ji nosil vybitou, abych při náhodném zachycení lučíkem spouště za nějakou větvičku neustřelil hlavu sobě nebo někomu jinému, kdo si to vůbec nezasloužil. Hvízdání se ozývalo stále častěji – pokud hustá spleť bambusu dovolila pozorování, vznášel se Přízrak smrti nad okrajem veldu, jako by ho systematicky prohledával. Byl od nás vzdálen jen asi sto metrů, dost blízko, abych ho ani v tak špatném světle nemohl minout. Vzpomněl jsem si však na Lao Liuovo varování a raději namířenou blandku zase sklonil.

„Bwana,“ zašeptal vedle mne Bratříček slonů jektaje zuby, „Přízrak smrti vidí i v noci jako my ve dne. Najde nás a sežere, bwana…“

Zakryl jsem mu dlaní ústa. Cítil jsem, jak mu po obličeji stéká ve stružkách pot, ačkoli večer začínal být docela chladný. Přízrak smrti oblétl za neustálého pískání několik set metrů okraje veldu a vznášel se teď nad bambusovým lesem. Za několik okamžiků se dostal přímo nad nás.

Hvězdy zhasly. Obrovská, rozervaná dračí silueta se vznášela jen pár metrů nad našimi hlavami. Bambusy praskaly a ohýbaly se v proudu vzduchu zvířeného tepajícími křídly. Příšera zprvu odlétla několik desítek metrů, ale ihned se s nervy drásajícím hvízdnutím obrátila a vrátila přímo nad nás.

„Bwana – už nás našel! Je konec…“

„Lež!“ srazil jsem Jagonguu zpátky na zem, pokrytou kusy suchého bambusu. Užuž by byl v šíleném strachu vyběhl z houštiny.

Nebylo pochyb, že nás Přízrak smrti opravdu nalezl. Snesl se co nejníže, takže se téměř dotýkal chocholatých vrcholků bambusového houští. Zdálo se, že jeho ještěří tělo světélkuje bledou září – viděl jsem alespoň, jak z tlamy, ozbrojené ostrými zuby (měl jsem příležitost prohlédnout si ji s Jagonguou před několika dny na řece), vystřelilo cosi jako dlouhý, hadovitý jazyk směrem ke křoví, kde byl skryt Lao Liu a oba nosiči. Zároveň vyšlehl oslňující modravý blesk a vzduchem začpěla vůně ozónu. Ozval se bolestný výkřik přecházející v chropění. Poznal jsem hlas Buchariho.

Nebylo už nač čekat a nepotřeboval jsem ani Lao Liuův zoufalý pokyn: „Střílejte, mladší bratře, střílejte!“

Napůl oslněný modravým bleskem zamířil jsem kulovnici někam do středu obrovského těla Přízraku smrti a stiskl spoušť. Plamen výstřelu osvětlil vrcholky bambusových stvolů a pode mnou zapraskaly suché kusy rozdrcené zpětným nárazem, ale výbuch kulky jsem neviděl. Přízrak smrti ještě jednou zahvízdl, zdálo se mi, že vítězoslavně – co všechno si člověk v takových chvílích nepředstavuje!

Současně se stiskem druhé spouště a s hromovou ranou blandky se vymrštil hadovitý jazyk podruhé, tentokrát přímo na mne a Jagonguu. O zlomek vteřiny dříve, než šlehl modravý blesk, vykvetl na těle nestvůry gejzír plamenů. Druhá kule tedy přece jen našla cíl, ale to byla také moje poslední myšlenka. Vzápětí mne zkroutila křeč, před očima mi za vířila černá a rudá kola, cítil jsem, že mi hlaveň kulovnice spálila dlaň – a pak už byla tma, ve které někde strašně daleko rytmicky zvonil obrovský zvon bim bam, bim bam, a kýval se z jednoho nekonečna do druhého.

Probudil mne pocit vlhka – Lao Liu mi třaslavou rukou rozléval v nejlepším samaritánském úmyslu obsah polní láhve po obličeji a hlavně za krk a popleskával mne po tvářích. Opodál se skláněl Jagongua se Songou nad bezvládně ležícím tělem Buchariho. Byla téměř úplná tma – jen někde nad námi dohořívalo pár třepotavých plaménků, v jejichž velmi úsporném světle jsem mohl tuto scénu pozorovat.

Lao Liu si zhluboka oddychl, když jsem otevřel oči.

„Po návratu zapálíme nejtlustší tyčinku kadidla bohyni štěstí Kwanin, můj mladší bratře,“ řekl nejistým hlasem. „A vypijeme na vaši počest láhev čerstvého rýžového vína z kraje jižně od řeky, kde je prý nejlepší. Dnes jste se znovu narodil.“

Neodpovídal jsem. V hlavě se mi náhle roztočil kolotoč. Jako film promítaný nějakým šprýmařem pozpátku. Horečka, myslivna někde za Unhoští, zledovatělá silnice, vedle mne Lao Liu zachumlaný v kožichu a před námi nemluvný řidič. Drkotají mi zuby. Vracíme se od Prahy – okno auta je proraženo dvěma otvory, od nichž se rozbíhají pavučiny prasklin. Starý Liu drží v ruce krátkou pistoli a něco mi vysvětluje. Musí mne tu zanechat – pokusí se pronásledovatele odvést na falešnou stopu. Vystupuji. Výstřely. Přichází hajný… A po něm bílý mravenec.

Bejrút – žlutá Cesna – bílá koule s elektronickými přístroji a radiolokátory – a moje laboratoř, do níž mne doktor Barnard, mnoucí si spokojeně ruce, uvedl…

„Lao Liue,“ popadl jsem starce za hubené zápěstí, „Lao Liue, já už zase všechno vím! Já se už na všechno pamatuji! Lao Liue, já se pamatují. Lao Liue…“

Položil mi dlaň na ústa.

„Klid, mladší bratře! Tím lépe. Pak jste se dnes narodil dvakrát a Kwanin si zaslouží alespoň dvakrát dvě tlusté tyčinky kadidla. Ale teď zatím na nic nemyslete. Vzpomínky samy lehce vyplavou na hladinu mysli jako květy lotosu před rozpukem uvidíte! Můžete chodit, mladší bratře? Bylo by moudré opustit toto místo co nejdříve. Lituji, ale zřejmě nám nezbývá nic jiného.“

„Doufám, že to půjde…“ zabručel jsem a vrávoravě povstal. Celé tělo mne sice bolelo, ale jakžtakž jsem se motat mohl. Chudák Buchari na tom byl hůře. Jevil už sice známky života a dýchal, ale oči měl stále obrácené v sloup a srdce mu bilo slabě a nepravidelně. Jagongua, ještě popelavě šedý, nás však ujistil, že za chvíli bude všechno v nejlepším pořádku. Doufal jsem, že má pravdu – rány blandky muselo být slyšet přinejmenším do Nairobi. Za chvíli bychom mohli mít na krku žoldnéřské hrdlořezy, proti jejichž samopalům by asi moje kulovnice a oštěpy Bratříčka slonů byly stejně málo platné.

„Nechcete si prohlédnout, můj mladší bratře, Přízrak smrti?“ otázal se Starý Liu. „Je přece vaší kořistí.“

„Nebýt vaší pušky, Lao Liue,“ Stařec jen mávl rukou.

Nízké plaménky už téměř uhasly, jen několik žhavých uhlíků osvětlovalo jako ve strašidelné hře scénu. Přízrak smrti se zachytil na bambusových stvolech, které mu na mnoha místech proklály tělo i křídla jako kopí. Jen ohyzdná hlava na dlouhém, holém krku visela až k zemi. Vytřeštěné, nehybné, krví podlité oči se leskly v rudé záři. A v tlamě…

„Ne, Lao Liue, nechci nic vidět!“ prohlásil jsem rozhodně a otočil jsem se rychle zády. Udělalo se mi nevolno. V zubech netvora byl opět krvavý cár masa, v němž jsem poznal – lidskou nohu.

„Obrňte své srdce, mladší bratře,“ řekl mi klidným hlasem Lao Liu už podruhé. „Není se čeho bát, není se ani čeho děsit. Pohleďte!“

S nechutí a s hnusem jsem se obrátil.

Lao Liu klepl nefritovým prstenem, který stále nosil na malíčku levé ruky, do oka netvora. Ozvalo se cinknutí.

„Sklo,“ řekl a odtrhl kus kůže z holého krku Přízraku smrti.

„Umělá kůže. Pod tím dráty a složité zařízení, které můj starý hloupý rozum nestačí pochopit. To, co vás tolik poděsilo,“ ukázal na lidskou nohu v zaťatých zubech potvory, „je jen kus obarveného plastiku. A tímhle,“ pozdvihl ohebný drát, kterého jsem si dosud v šeru nepovšiml, „zabil Jagonguova bratříčka tembo. Byl by zabil i nás, nebýt bambusu, který nás kryl, a ovšem i vaší střelecké dovednosti. Elektrický výboj vás, a zejména chudáka Buchariho jen ochromil. Teď už snad chápete, mladší bratře, proč jsem vždy nad svým stanem napínal síť.“

„To jsme netušili, Lao Liue…,“ vykoktal jsem. „Nikdo z nás v Centru. Ani Rawlinson, ani Klein, ani… ani já…“ Kolotoč vzpomínek se opět začal odvíjet se zběsilou rychlostí. Lao Liú jej rychle přerušil.

„Nemyslete na to, můj mladší bratře! Již jen jedinou otázku: věděli alespoň žoldnéři, střežící cesty do říše Pána bílých mravenců, že Přízrak smrti je stroj?“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Ne, docela určitě ne! Vždyť Pří… chci říci, vždyť ten stroj zabil i jednoho z nich, když opustil na hlídce své místo. Doslechli jsme se o tom v Centru. Barnard to vysvětloval hrubou neopatrností – ten muž prý mohl být docela bezpečný na přikázaném místě. Tam Přízrak smrti neútočil.“

„Ne, to jistě ne,“ usmál se nevesele Liu. „To je velmi dobrá zpráva, mladší bratře! Máme dost času odejít do bezpečí. Pán bílých mravenců určitě nebude nadšen myšlenkou, že by se žoldnéři dozvěděli tajemství Přízraku a zároveň smrti svého kamaráda. Dnes v noci proti nám sotva něco podniknou.“

„A černý vrtulník?“

„Pochybuji, že by ho panstvo z Centra teď v noci vystavilo nebezpečí. Tak jako tak by nás v lese nenalezl a na ostřelování celého území by bylo škoda munice Přízrak smrti byl vybaven lépe. Je v poháru vaší moudrosti, můj mladší bratře, krůpěj vysvětlení?“

„Všechno se mi ještě v hlavě plete… Ale vím, že jsme všichni považovali Přízrak smrti za zvíře, které z nějakých důvodů šéf – chci říci Pán bílých mravenců – ušetřil. Snad byl stroj vybaven podobným zařízením jako bezpilotní průzkumná letadla Američanů ve vietnamské válce, umožňujícím zjistit na zemi člověka podle teploty těla. Jen tak si dovedu vysvětlit, že nás v tom šeru nalezl.“

Lao Liu přikývl. „Ano, tak nějak to asi bude. A pak na povel ze sídla Pána bílých mravenců – tuším, můj mladší bratře, že jste mu říkal Centrum – zaútočil.“

„V tom už není záhada. Vymršťoval drát, kterým procházel silný elektrický výboj. Muselo to ovšem stát spoustu peněz…“

„Nepochybně,“ souhlasil stařec. „Ale teď už opravdu musíme odejít. Buchari se, jak vidím, vrátil z prahu obou světů zpět.“

Buchari sice ještě trochu vrávoral a opíral se o ramena Bral říčka slonů a Songy, ale pokoušel se už o úsměv. Jagongua si naložil jeho zavazadlo. Chystali jsme se vyrazit zpět k hřebenům Hor, které se chvějí, kde Lao Liu věděl o jakési jeskyni, když se celý kraj náhle zalil mihotavou fialovou září. Působila přízračně – naše obličeje se teď podobaly obličejům utopenců. Zároveň se nám počala půda pod nohama otřásat daleko silněji než kdykoli předtím a ve vlasech nám zasršely drobné elektrické výboje. Cítil jsem mravenčení po celém těle.

„Dotkněte se dlaní země, všechny nepříjemné pocity hned zmizí,“ poradil nám napřed anglicky a pak v řeči swahili Starý Liu. Měl pravdu – zřejmě tyhle fialové ohníčky, které jsme pozorovali včera večer za hřebeny kopců, dobře znal – jen země se pod dlaní chvěla dál, jako bychom drželi ruku na podlaze jedoucího vagónu. Také já už věděl, co občas osvětluje vrcholky hor a co zahání pověrčivé domorodce od hranic říše Pána bílých mravenců.

Nad nespočetnými kužely hnízd bílých mravenců se rozzářily fialové koule vyšlehující tu i tam do několika desítek metrů vysokých jazyků, svíjejících se a zase mizejících. Plameny studeného ohně se přenášely hned na to, hned na ono místo veldu, rostly a opět se zmenšovaly, objevovaly se a zase mizely, ale všechny byly jako větrem odkloněny od Centra, od bílé koule, o jejímž zařízení jsme si mohli navzájem jen šeptat, jen se dohadovat. Odtamtud vysílal šéfův zástupce, jednoruký inženýr Schmidt, kterého jsme vídali pouze zcela výjimečně a na okamžik, když na pár minut opustil svou pracovnu, svazky elektromagnetických vln po celém veldu a rušil jimi fialové ohně nad termitišti. Když se objevily – nebylo to každý den – zesílily přístroje inženýra Schmidta svůj výkon a všechny ostatní elektrické spotřebiče v Centru musely být pod hrozbou přísných trestů vypnuty, ačkoli atomová elektrárna v džungli dodávala proudu víc než dost. Celá obrovská koule pak vibrovala jako struna, rozechvívala půdu, sklenice a zkumavky v polích praskaly, lidé se potáceli jako opilí a leckdy nám vytryskla i krev z nosu a z uší. Zápas strašlivých sil obvykle zanedlouho skončil – vítězstvím inženýra Schmidta.

Prodírali jsme se za Jagonguou bambusovým houštím jako průvod duchů ze strašidelného filmu. Teď by nás ovšem mohl vrtulník nalézt snadno – ale na vzlétnutí nebylo naštěstí ani pomyšlení. Energetické smrště a magnetické bouře nad veldem, jak jsem bezpečně věděl, start naprosto vylučovaly.

Cesta bambusovým porostem se mi zdála strašně krátká. Ani jsem nevěřil, že už jsme zase na holých kamenitých svazích pod hřebeny Hor, které se chvějí. Šli jsme ještě jeden nebo dva kilometry k severu ve slábnoucí záři sinavých plamenů nad hnízdy podivných bílých tvorů – a zbytek cesty v úplné tmě. Lao Liu nás zavedl do bludiště balvanů, sice divoce zpřeházených, ale v jednom místě vytvářejících dokonale skrytou a celkem pohodlnou jeskyni, kam jsme se všichni bez obtíží vtěsnali.

Chtěl jsem být na chvíli sám. Chtěl jsem znovu krok za krokem projít ty měsíce, které se mi pojednou otřesem a snad i výbojem elektrického proudu létajícího strašidla neočekávaně, vrátily. Přešlo jsem se však ještě jednou obral i ke starci.

„Lao Liue, znáte tu zřejmě každý kámen. Musel jste se o říši Pána bílých mravenců zajímat už dávno. Proč právě vy, obchodník? Promiňte, zda jsem se vás snad…“

„Nene, naprosto ne, můj mladší bratře! Otázka je ostrá jako šíp a stejně dobře mířená. Odpovím vám, jak nejlépe dovedu.“ Na okamžik se odmlčel a zamyšleně kreslil hůlkou do černého písku, pokrývajícího silnou vrstvou dno jeskyně. „Vypravoval jsem vám už, tuším, o vesnici M’goola, kde jsem se poprvé a zároveň naposledy setkal s Pánem bílých mravenců?“

„Ano. Pamatuji se.“

„Nuže, můj mladší bratře, tehdy jsem ještě nebyl obchodníkem mezi svými dnešními černými přáteli. Doprovázel jsem mladého muže, inženýra. Chtěl zde provést pokusné vrty, protože se domníval, že objevil bohatá ložiska měděné rudy. A snad i otevřít důl, pokud by se jeho předpoklady potvrdily. Měl šťastné jméno. Jmenoval se Fu-Tei…“

Lao Liu se znovu odmlčel. V záři maličkého ohníčku, na němž mezi několika kameny Jagongua ohříval konzervu, jsem viděl jeho přivřené oči a ruce pevně svírající hůlku. Pak pokračoval.

„Zahynul při požáru vesnice. Tak alespoň zněla úřední zpráva vládního komisaře.“

„Chudák,“ řekl jsem upřímně. „Měl smůlu, že bydlel zrovna ve vesnici, kde…“

„Promiňte, ale mýlíte se, mladší bratře! Opak je pravdou: vesnice měla smůlu, že se v ní Fu-Tei ubytoval. Pán bílých mravenců, rozhodně nemohl připustit, aby se v okolí kdokoli usadil. Tím méně podnikatel chystající se zahájit těžbu rudy. Zavraždil Fu-Teie, a aby skryl zločin, zapálil celou vesnici.“

„Chápu, Lao Liue. Měl jste ho asi rád…“

„Velmi rád,“ přitakal pomalu Lao Liu, „byl to můj jediný syn.“

PŘÍBĚH BÍLÝCH MRAVENCŮ

Hvězdy se zvolna kutálely po sametovém nebi. Tu a tam na zlomek vteřiny zazářila létavice a teď, před svítáním, se mezi souhvězdími probatolily tři nebo čtyři umělé družice. Napadlo mne, jak překvapeni by byli hosté z vesmíru, kdyby na oběžných dráhách kolem naší planety nalezli celou spoustu družic, nosných raket, kosmických stanic a všelijakého jiného smetí – a tady, ve veldu, Bratříčka slonů Jagonguu se svazkem oštěpů a s ušmudlaným amuletem k získání přízně všemocného Mšimba-Mšamby. Pokud by byli vychováni vědeckofantastickými romány jako my, nepochopili by asi, jak jsou na jedné a téže planetě možné takové rozdíly a proč například nemá Jagongua svůj osmiválec. A už vůbec by se patrně nepodařilo vysvětlit, proč se tu schováváme v jeskyni jak pralidé, proč spíme s jedním okem otevřeným a posloucháme, jestli na sopečném písku nezaskřípou kroky žoldnéřů Pána bílých mravenců…

„Nespíte, můj mladší bratře?“ ozvalo se šeptem vedle mne.

„Ne, už dlouho ne, Lao Liue! Přemýšlím.“

„Vrátily se vaše vzpomínky a usedly jako tažní ptáci na svá místa, mladší bratře?“

„Ano. Myslím, že ano. Ale mnohé ještě nechápu.“

„Ani já. Snad bude nejlépe, když se pokusíme krok za krokem znovu objevit příběh bílých mravenců, jejich pána – i váš, můj mladší bratře. Za hodinu bude svítat. Bojím se, že nás ještě dnes čeká hodně práce.“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak se mi po boku jako stín mezi stíny vzepřel na loket Bratříček slonů, Jagongua, aby také poslouchal. Songa i Buchari bohatýrsky oddechovali – obzvláště Buchari si pořádný odpočinek po včerejším otřesu zasloužil.

„Příběh začíná velmi, velmi dávno, kala-kala, jak by asi řekl Bratříček slonů,“ začal jsem. „Daleko dřív, než se na Zemi objevil první člověk, první slon, první lev a první žirafa. Tehdy se z některé ze vzdálených hvězd snesli na pustou Zem, obydlenou jen rybami a raky… (pochyboval jsem, že by kdy Jagongua a snad i Lao Liu něco slyšeli o trilobitech), cizí návštěvníci, oblečení v podivné úbory a s hlavami uzavřenými do kovových dýní. Vypadali právě tak jako socha a kresby bohů v jeskyni maličkého opilce Mvuy.“ Za souhlasného kývnutí Bratříčka slonů jsem poznal, že i jemu udělil kouzelník v minulosti audienci. „Navštívili celou řadu míst na Zemi, ale všude viděli totéž – ryby, raky a na pusté souši nejvýše ohyzdné, neforemné ještěrky. Hledali tvora, který tu vládne nebo který je ke vládě předurčen – a domnívali se, že jej konečně našli. Na mnoha pevninách objevili hnízda bílých mravenců, některá ve tvaru vysokých pahorků, jiná pod zemí nebo v mrtvých stromech, ale ať již byl tvar hnízda jakýkoli, bílí mravenci byli všude nejchytřejšími a nejnadanějšími tvory své doby. Vytvářeli dokonale uspořádané státy, na rozdíl od všech ostatních zvířat se spolu i na dálku dorozumívali, a co bylo nejdůležitější, každé hnízdo bílých mravenců bylo zároveň jedinou bytostí, složenou z tisíců a tisíců maličkých hmyzů. Tato zvláštní, složená bytost si dovedla poradit i s tak těžkými podmínkami, jaké tehdy na Zemi vládly. Dovedla získat ze země nebo ze vzduchu vláhu tam, kde ohně sopek vysoušely půdu na troud, a v pevných hnízdech odolávala zátopám tak dlouho, dokud vody neopadly.

Bohy – říkejme jim tak –, kteří se snesli z hvězd, to neudivilo. Navštívili už mnoho nejrozmanitějších planet, podobných i nepodobných Zemi,– a setkali se tam s bytostmi tak podivnými, že si je vůbec nedovedeme ani představit. Všude, kudy bohové prošli, zanechávali za sebou své posly, své hlídky. Tam, na oné hvězdě,“ ukázal jsem na oblohu směrem k Aldebaranu, „možná byly podobné kamenům, schopným za sto let sotva se pohnout, jinde zase zanechali mluvící ryby nebo stromy, které samy dovedly vytrhnout kořeny ze země a dát se na pochod. Rozumíš mi, Bratříčku slonů?“

„Rozumím, bwana,“ špitl Jagongua, žmoulající opět své kapandi, „rozumím, ale mám plný žaludek strachu. Nemám cizí bohy moc rád.“

„Pokračujte, můj mladší bratře!“ řekl Lao Liu.

„Ano. Hlídky, které bohové za sebou zanechávali, byly vždy velice podobné nejdokonalejším tvorům navštíveného světa. Nejlépe přizpůsobené podmínkám, a proto i s největší nadějí vydržet a přežít až do další návštěvy, opakované vždy po tisíci, statisíci či miliónu let – kdoví? Proto bohové u nás, na Zemi, zanechali bílé mravence. Netušili, že se tentokrát mýlí, že termiti zůstanou po celé nekonečné věky stále stejní, že jejich vývoj byl již tehdy, v propasti minulosti, dávno ukončen. A že z mořské havěti, která jednou vystoupí na souš, vznikne člověk, podobný, pokud můžeme soudit, jim samotným – bohům ze vzdálené hvězdy.

Složité přístroje a laboratoře, jež cizí bohové ve svém meziplanetárním korábu přivezli, umožnily rychle a bez obtíží sestrojit nový druh živočichů, vhodných pro naši planetu. Bohové se však nespokojili s pouhým napodobením bílých mravenců. Stvořili své hlídky několikanásobně větší, tak velké, jak jen jejich hmyzí podoba a primitivní soustava dýchání dovolovala. Protože bohové sami viděli a slyšeli jako my lidé, a protože zrak i sluch nalezli u řady pozemských zvířat, v moři i na pevninách, přidali svým bílým mravencům zrak i sluch a osvobodili je tak od pobytu ve věčné tmě. Proto je také vybavili jedovatými kusadly, schopnými ochromit či zabít všechny protivníky, a tělem, vzdorujícím takřka všemu, co by mohlo tyto posly bohů na Zemi potkat.“

„Jste si tím jist, mladší bratře?“ přerušil mne Lao Liu.

„Naprosto. Právě tím jsem se totiž zabýval při své práci v Centru, Lao Liue. Tihle tvorové vydrží celé měsíce bez vody i bez potravy, jejích těla, pokrytá zcela jinou látkou než ostatní hmyz, tedy rozhodně ne chitinem, odolávají kyselinám i všem dnes známým látkám hubícím hmyz. Dávka pronikavého záření, která zabije deset lidí, jim vůbec neublíží.“

„Ale pak…,“ hlesl Liu.

„Vím, můj starší bratře, co chcete říci. Dostaneme se k tomu. Nejdůležitějším ze všeho však je, že všem umělým tvorům, které bohové na svých občasných cestách vesmírem zanechávali, aby žili a množili se, ať již to byly kamenné bytosti, mluvící ryby, pohybující se stromy, nebo obrovští bili mravenci, dali do vínku schopnost dorozumívat se, přemýšlet, a zejména vysílat zprávy ke vzdálené hvězdě, odkud bohové přilétli. Snad každý druh těchto bytostí podává zprávy jinak – obrovští bílí mravenci ve veldu pod námi vytvářejí, jako skuteční termiti, jedinou bytost svého hnízda a takto spojeni dokáží způsobem, který nechápeme a z něhož pozorujeme jen modravé plameny nad vrcholy hnízd, hovořit s bohy. Nebo alespoň donedávna byli schopni.“

„To je přesnější, můj mladší bratře,“ podotkl Lao Liu. „Zanedlouho od vás převezmu pohár moudrosti a pokusím se jej doplnit několika skromnými krůpějemi zkušeností starého nevzdělaného muže. Něco však stále nejsem schopen pochopit, promiňte; zpráva vyslaná prostředky známými nám, lidem, by ke vzdálené hvězdě letěla celá léta…“

„Bezpochyby, Lao Liue! Ale jestliže už tolik nejistých článků řetězu považujeme za skutečnost, musíme pokročit ještě o krok dál: věřím, že cizí bohové – vy víte, můj starší bratře, že mám stále na mysli kosmonauty – a jimi stvořené bytosti jsou schopni okamžitého, bezprostředního spojení i přes propast času a prostoru.“

Jagongua vedle mne se neklidně zavrtěl. Chvílemi nechápal smysl rozhovoru.

„Jsem si takřka jist, že návštěva přišla opravdu z jiného hvězdného systému, Lao Liue. Ani na Marsu, ani na Venuši patrně nemohou žít rozumní tvorové podobající se lidem. A my přece máme v saharských obrazárnách i Mvuově jeskyni důkaz, že se bohové lidem velice podobají. Jsem přesvědčen, že je možné překonávat kosmické vzdálenosti daleko rychleji, nežli se nám o tom dnes jen sní. A že se to naučíme brzy i my.“

„Odpusťte pošetilému starci, můj mladší bratře, jestliže se zabývá třískami, zatímco vy kráčíte lesem.“ zazdvořilostnil si jako obvykle Lao Liu a zmlkl.

„Bohové občas navštěvovali Zemi a na Zemi svou kolonii bílých mravenců. Snad jim vykázali určitý prostor, jehož hranice nesmějí překročit, snad tomu zabránil řetěz sopek, které pojednou vyrostly z roviny na jedné straně a poušť na straně druhé. Nevím. Jisté však je, že se nejméně dvě poslední návštěvy udály v rozmezí pouhých tří tisíc let. První z nich zachytili saharští umělci v Tasiií, druhou, zcela nedávnou, neznámí obyvatelé Mvuovy jeskyně.“

„Bwana – socha ohyzdného boha, kterou střeží ještě ohyzdnější Mvua, je na svém místě, co svět světem stojí!“ ujistil mne vážně Jagongua.

„Není, Bratříčku slonů! Prohlédl jsem si ji dobře. Je hliněná, rozpadá se a za pár desítek let po ní nezbude nic – jen hromádka prachu. Mohla být udělána nejvýše před dvěma sty lety. A kdoví, jestli ne daleko později.“

„Před dvěma sty lety – vždyť ti říkám, bwana, že je tam od začátku světa! Kala-kala, strašně dávno!“ prohlásil spokojeně Jagongua. Dvě stě let byla pro něho asi stejně dlouhá doba jako dvě stě miliónů let.

„Není divu,“ pokračoval jsem, „že tvorové tak znamenitě vybavení se ukázali přesně tím, co chtěli bohové na naší Zemi jako své přední hlídky mít. Udrželi se, a smím-li to tak říci, protože jde vlastně napůl o umělé mechanismy, fungovali zcela uspokojivě až do doby, než přišel Pán bílých mravenců. A teď je na vás, Lao Liue, abyste se pochlubil svými skromnými krůpějemi!“

„I toto začalo mnohem dříve, můj mladší bratře,“ rozhovořil se Starý Liu, „již před mnoha desítkami let, kdy ještě celá okolní země byla kolonií německého císařství.

Tehdy objevil podivné bílé a neobyčejně veliké termity německý vědec, znalec bílých mravenců Escherich. Povolal si na pomoc dalšího odborníka, zkoumajícího až do té doby bílé mravence Jižní Ameriky, Fritze Múllera. Oba zde pracovali, jak jsem za léta zjistil, řadu měsíců. Pak přišla první světová válka, boje v pralesích, hromadný útěk obyvatelstva. Němci se museli svých afrických kolonií vzdát.

Nevzdali se však zájmu o bílé mravence z veldu pod Horami, které se chvějí. Ani Escherich, ani Múller pochopitelně neměli tušení o bozích ze vzdálených hvězd – poznali však, že právě tito termiti, pokud by se je například podařilo rozmnožit v zázemí nepřítele, představují pro protivníka strašlivé nebezpečí obrovských hospodářských ztrát. Ostatně je vám jistě známo, můj mladší bratře – a ty, Jagonguo, poslouchej –, že kdysi vzdělaná a učená rovníková Afrika zaostala za šťastnějšími zeměmi teprve tehdy, když se moudrost počala ukládat do knih. Žádná kniha zde totiž nevydrží déle než několik let – pak ji přes všechna opatření naleznou bílí mravenci…

Na bílé mravence si v Německu vzpomněli i za druhé světové války. Tajně sem přijelo několik badatelů, prošli nepozorováni až k veldu a odnesli s sebou vzorky bílých zrůd, jak jim říkáte vy, mladší bratře. Snad je chtěli doma pěstovat a rozmnožovat. Shodou okolností byl jeden z těchto vědců i na nákladní ponorce, dopravující za války z Japonska do Hitlerova Německa nezbytné suroviny – chinin, opium, přírodní kaučuk, vzácné kovy –, když právě válka skončila. Ponorka se nevzdala. Vyložila náklad a kapitán ji pak potopil někde u břehů Afriky. Posádka se dočasně podřídila vedení vědce, jemuž se podařilo obratně rozprodat část nákladu v ceně mnoha miliónů dolarů. Ponorka totiž vezla několik desítek tun opia – a opium se na světových černých trzích znamenitě platí, ať už je dodává velitel fašistické ponorky, nebo jednatel mezinárodní bandy podloudníků omamnými jedy. Větší část posádky pak přijala své podíly a vydala se na vlastní pěst nejrůznějšími cestami domů. Ti nejfanatičtější zůstali – a z vědce se stal v příštích letech Pán bílých mravenců. Nebo, jak říkáte vy, můj mladší bratře, šéf…“

Dlouho jsme mlčeli.

„Kde jste, proboha, tohle všechno zjistil, Lao Liue?“ zeptal jsem se.

Viděl jsem v prvním šeru rozbřesku, jak se pousmál. „Dvacet a ještě několik let je velmi dlouhá doba! Mluvil jsem s námořníky v San Francisku i v Dakaru, s majiteli opiových krčem v Sanghaji a Sapporu, s přístavními úřady v Hamburku i v Jokohamě. Platil jsem mnoho lidí, kteří pro mne pracovali, můj mladší bratře, a skládal kamének ke kaménku.“

Přikývl jsem.

„Teď už je zase na mne, abych pokračoval. Myslím, že léta, kdy se tu Pán bílých mravenců zabydloval, můžeme vypustit a přejít rovnou k současnosti, lépe řečeno k loňskému roku, kdy mne pan Barnard, doktor Barnard, získal jako odborníka pro tenhle podnik…“ Naznačil jsem hlavou směr, kde stály kolem obrovské koule Schmidtovy laboratoře budovy Centra, a pak vylíčil své setkání s Barnardem v hotelu Alcron a cestu z Prahy do veldu, postrádající ostatně tenkrát jakékoli romantiky.

„Zanedlouho jsem zjistil, že jsem vlastně ve vězení,“ pokračoval jsem. „Směl jsem se pohybovat pouze mezi společnou noclehárnou a laboratoří, kde mi bylo přikázáno hledat účinnou látku, která by ty bílé tvory buď zabíjela, nebo alespoň spolehlivě odpuzovala. Tedy totéž, co jsem dělal v Praze – pan Barnard byl zřejmě znamenitě informován o mé práci – jenže za horších podmínek. O skvělém platu a o možnostech bádání nebylo už vůbec řeči. Hlídali nás hrdlořezové, žoldnéři, kteří asi u šéfa našli poslední bezpečné útočiště v celé Africe. Jen v době, kdy jsem pracoval v Centru, zmizeli beze stopy dva mladí vědci, přilákaní jako já z opačných koutů světa. Byli příliš zvědaví – jak předpokládám. Nikdo neví, co se s nimi stalo“

„Já vím, můj mladší bratře – ale teď vypravujte, prosím, dál,“ prohodil nevzrušeně Lao Liu.

„Nikdy jsem šéfa na vlastní oči nespatřil. Někteří ho popisovali jako shrbeného, šedovlasého staříka, jiní jako vysokého, plavého chlapa se zjizveným obličejem. Nikdo zkrátka nevěděl nic určitého. Znal jsem jenom pár stejně postižených kolegů ze společné noclehárny, kde jsme nesměli mluvit a kde celou noc hlídkoval buď některý žoldnéř, nebo starý spolupracovník šéfa – snad námořník ponorky, o níž jste, Lao Liue, před chvílí vyprávěl. Někdy však byl hlídač podnapilý, usnul, a my jsme si mohli šeptem vyměnit pár slov. Pozvolna se mi rýsoval šéfův plán.“

Lao Liu napjatě poslouchal.

„Šéfovi – myslím, že je to ďábel v lidské podobě, ale zároveň geniální přírodovědec a kybernetik – se podařilo nějakým způsobem zachytit a rozšifrovat pokyny ovládající bílá zvířata ve veldu i způsob jejich vzájemného dorozumívání. V tom s ním spolupracoval zejména inženýr Schmidt. Přesvědčilo mne to znovu, že nejde o skutečné živé tvory – spíše o polotvory, polomechanismy obdařené schopnostmi počítacích strojů, a jevícími tedy jistou inteligenci, a ovšem i se schopností se rozmnožovat. To ostatně není ani pro pozemské kybernetiky neřešitelná úloha, konstruovat stroj vyrábějící další, sobě podobné.

Brzy se šéf a Schmidt dostali o krok dál: blokovali spojení bílých tvorů s bohy. Rušili jejich vysílání. Podrobnosti neznám, ale jde zřejmě o vysílání mocných svazků rušících vln vhodné frekvence. Doktor Cleveland, australský přírodovědec, který se vlastní hloupostí dostal do stejné situace jako já, mi jedné noci prozradil, že prý šéfovy výzkumy od té doby postupují velmi rychlým tempem – bílá zvířata, oddělená od svých ‚výrobců‘, jsou šéfovi vydána takřka na milost a nemilost a musí poslouchat jeho pokyny. Je prý jen otázkou času, kdy Schmidt vypracuje přesný ‚slovník‘ signálů pro bílé mravence veldu a ovládne je dokonale. Jako jednotlivce i jako kolektivní bytosti, tvořené vždy celým hnízdem.“

„Ale proč, můj mladší bratře?“

„Také já jsem si tohle srovnal v hlavě dost pozdě, Lao Liue! Protože ti bílí tvorové jsou schopni stát se absolutní zbraní. Nic je nezabije kromě přímého mechanického násilí – a zkuste v lese zašlapat do posledního všechny mravence… Mohou přenášet nejstrašnější choroboplodné zárodky, aniž jim sami podlehnou, tam, kam budou navedeni bezdrátovými signály. Jedno z oddělení Centra se zabývalo myšlenkou opatřit každého bílého tvora určitým množstvím izotopu uranu 231. Na povel se pak bílí mravenci shromáždí na určeném místě a nadkritické množství uranu vyvolá atomový výbuch hluboko v týlu nepřítele, uprostřed jeho měst nebo továren. Jiné oddělení pracovalo na využití těchto zvířat-strojů jako prvků spojení nebo elektronických počítacích zařízení – nezapomeňte, Lao Liue, že jejich nervová soustava byla vyrobena, a že je tedy velmi složitým a dokonalým kybernetickým mechanismem. Pokud by se podařilo propojit celé hnízdo tak, jak je tomu například při vysílání zpráv bohům“, vznikl by neelektronický mozek takové výkonnosti, že by se mu nevyrovnaly ani všechny spojené kybernetické počítače na celém světě, protože v tomto případě by počet buněk zastávajících elektronky nebo diody šel do bilionů a trilionů… A to nemluvím ani o energii, kterou jsou bílí mravenci schopni vytvářet. Stačí vám to, Lao Liue?“

„Ovšem! A je zde, když dovolíte, můj mladší bratře, ještě jedna možnost – že by totiž bílí mravenci přímo napadali jedovatými kusadly člověka.“

„Nemyslím. To by bylo příliš primitivní. Kromě toho jsme byli v Centru přesvědčeni, že ty bílé stvůry jsou programovány tak, aby člověku a bytostem jemu podobným, tedy i bohům, nemohly ublížit. Mne alespoň nikdy žádný bílý mravenec nekousl.“

„Ještě jednou vás prosím za prominutí – ale mýlíte se. Mám důkazy, že se Pánu bílých mravenců, šéfovi, podařilo donutit bílé mravence, aby napadli člověka. Ti zmizelí ubožáci, o nichž jste mluvil, byli ubodáni těmi… těmi zvířaty, tady, ve veldu. Nebylo třeba mnoho – jedno nebo dvě štípnutí. Byl jsem bohužel bezmocným svědkem.“

„To je hrozné!“ hlesl jsem.

Lao Liu se na mne ostře podíval. V přibývajícím světle jsem už rozeznával každou vrásku jeho obličeje.

„Ano – je to hrozné, můj mladší bratře. I vy jste měl zahynout stejným způsobem, když jste tehdy opět jednou vyšel na veld nachytat několik bílých mravenců. Podplatil jsem už dávno předtím vašeho strážce. Prozradil mi to. Podařilo se mi dopravit vás z veldu do pralesa o několik minut a možná jen několik vteřin dříve, než v Centru, jak říkáte, zapojili paprsky rozkazující bílým mravencům: zabíjej! Nablízku, jak víte, čekal tehdy Jagongua a pomohl mi proplést se s vámi do bezpečí cestami, kde nás Pán bílých mravenců nehledal. Málem vás dostali téměř až v Praze – musel jsem vás zanechat, ač velmi nerad, o samotě, a ke všemu nemocného. Ale to už ostatně všechno znáte.“

„Ano, Lao Liue. Vděčím vám za život. A Jagonguovi také.“

Stařec mávl odmítavě štíhlou dlaní. „Dluh je několikanásobně splacen, můj mladší bratře, a nejen zničením Přízraku smrti. Nemluvme už o tom! Důležitější je, co můžeme podniknout proti Pánu bílých mravenců. Podle vašeho vyprávění se zdá, že je nejvyšší čas…“

Dobrá rada byla drahá. Kolem nás hlídky žoldnéřů, profesionálních hrdlořezů, v Centru dobře ozbrojená skupina fanatických šéfových podřízených, a jako koruna všeho Schmidtovy mašiny v bílé kouli, nepočítaje možná překvapení, jakým byl bezpilotní stroj Přízrak smrti nebo černý vrtulník s milým panem doktorem Barnardem za kulometným dvojčetem.

„Bwana, sami nic proti Pánu smrti nezmůžeme!“ ozval se poprvé po dlouhé době Jagongua. „A moji bratříčci tembo mne sem určitě nebudou následovat jako tenkrát, však víš…“

Ne – v to jsme opravdu nemohli doufat. Ale spojence jsme přece potřebovali za každou cenu.

„Lao Liue, můj starší bratře…,“ začal jsem váhavě.

„Poslouchám vás,“, řekl stařec. Díval se na mne jasnýma očima a já věděl, že opět čte moje myšlenky a že souhlasí.

„… snad by nám mohli pomoci… sami bílí mravenci. Chci říci ti bílí tvorové tady, ve veldu.“

Lao Liu pokývl moudře hlavou jako hubenější vydání Buddhy.

„Nic jiného nám nezbývá, můj mladší bratře, vím to. A snad ještě někdo…“

„Kdo?“ nechápal jsem.

„Bohové ze vzdálených hvězd. Snad je bílí mravenci zavolají.“

BOUŘE

„Víš ty co, Bratříčku slonů? Raději si to ještě jednou zopakujeme, ano?“

Slunce už rozpálilo balvany, mezi nimiž jsme se skrývali, jak pec. Horko sálalo ze všech stran a černý sopečný písek, promíšený hrudkami ztvrdlého popela, mohl znamenitě posloužit k uvaření vajec natvrdo – kdybychom ovšem nějaká vejce měli. Žár naznačoval, že se schyluje k bouřce. Jagongua se poškrábal na lýtku, zaujatě pohlédl k nebi, jako by tam hledal pomoc a inspiraci, a spustil: „Půjdu teď k místu, kde jsi, bwana, zastřelil Přízrak smrti, a vůbec se nesmím bát, protože je to jenom stroj. Ale já tomu stejně nevěřím, bwana. Jak by nás mohl stroj nalézt v takové tmě?“

„Bratříčku slonů, vysvětlím ti to, namouduši, jindy. Je to stroj a basta! Co budeš dělat dál?“

„Když u Přízraku smrti nikdo nebude, utrhnu mu jazyk, chci říci drát, který čouhá z tlamy. Kdyby v okolí někdo byl, vrátím se zase sem. Opravdu bych ale, bwana, nemohl…“

„Nemohl!“ přerušil jsem zvýšeným hlasem Jagonguu, přímo nabitého zlepšovacími náměty, jejichž uskutečnění by znamenalo jeho jistou smrt. Vůbec by neváhal postavit se se svazkem oštěpů proti žoldnéřům – jen když se do toho nebude plést Přízrak smrti. Možnost, že by Pán bílých mravenců měl ještě nějaké další Přízraky v zásobě, jsem si raději ponechal pro sebe. „Nemohl, Jagonguo. Když někoho uvidíš, vrátíš se.“

„Ano, bwana. Vrátím se. Když se mi podaří utrhnout drát, půjdu jako had bambusovými houštinami a pralesem až k řadě sloupů vedoucí od velikánské koule do pralesa. Počkám do soumraku a zatím připevním ja… ehm, drát k jednomu ze svých krásných oštěpů. Ukáží-li se na hnízdech bílých mravenců duchové…“

„Co to zase meleš, Bratříčku slonů? Jací duchové?“

„Ty nevíš, bwana, co to svítí na hnízdech? Můj žaludek mi to prozradil: duchové lidí, které zabil a sežral Přízrak smrti.“

„Bojíš se duchů, Jagonguo?“

„Moc ne, bwana! Duchové nekoušou. Tedy jakmile se objeví duchové, přehodím oštěp s navázaným jazykem… s navázaným drátem přes všechna kovová lana napjatá na sloupech a budu upalovat zpátky.“

„Na to nejdůležitější jsi zapomněl, Bratříčku slonů!“ řekl jsem káravě.

„Nezapomněl, bwana! Dám si dobrý pozor, abych se drátu ani nedotkl, protože v něm bude schovaná smrt. Vidíš, že si všechno pamatuji!“ protestoval Jagongua.

„Tak dobrá, pánubohu poručeno,“ vzdychl jsem odevzdaně. „Teď už záleží všechno na tobě, Bratříčku slonů. Dej na sebe pozor – a utíkej!“

Jagongua se rozloučil širokým úsměvem a zmizel. Ani zrnko písku pod jeho podešvemi z pneumatik nezaskřípalo. Dovedl se pohybovat tiše jako lesní duch, jako jeho přátelé tembo.

Nad hřebeny Hor, které se chvějí, takřka na dosah ruky, se objevily okraje těžkých, smolně černých mraků. Vzduch byl dusný k zalknutí a tetelil se tak, že již ve vzdálenosti několika desítek metrů smazával všechny podrobnosti. Vstal jsem a vydal se za Starým Liuem. Měl teď dvouhodinovou hlídku ve stínu blízkého převislého balvanu. Z tohoto místa mohl pohodlně přehlédnout celý veld až k jezírku a k budovám Centra. Usadil jsem se vedle něho.

„Jagongua se šťastně dostal až do bambusového lesa, můj mladší bratře,“ hlásil Liu. „Asi před půlhodinou přešli okrajem veldu, kolem mravenišť, od jižního průsmyku, dva muži v tropických přílbách a se zbraněmi. Zdrželi se asi deset minut u trosek Přízraku smrti a pak se vrátili zpět k jihu. Doufám, že to byli žoldnéři. To by nebylo špatné, že? Pánu bílých mravenců by to alespoň přidělalo trochu starostí.“

Přikývl jsem. Měl jsem teď plnou hlavu starostí o Jagonguu, ztraceného se svazkem oštěpů a s pytlíčkem kapandi v krajině plné smrti.

„A vrtulník?“

„Neobjevil se už od rána; obhlédl jenom zbytky Přízraku smrti a hned zase odletěl do Centra. Snad nemají nazbyt pohonných hmot, můj mladší bratře.“

„Doufejme,“ řekl jsem bez valného přesvědčení. Jestli Šéfovi něco chybělo, peníze to určitě nebyly. Kromě pěkných pár tun opia a chininu dostal patrně do vínku ještě slušný díl z osmdesáti miliard marek ve valutách, zlatu a diamantech, které koncem druhé světové války záhadně zmizely z Říšské banky a které dodnes živí nacistické podzemí ve všech světadílech. Kdo má peníze, má moc – o ubohém leteckém benzínu ani nemluvě.

Za našimi zády pomalu vysílala černé prsty k slunci hradba bouřkových mraků. Pod námi se veld v pekelném vedru podobal kotlíku vařící vody. Tu a tam se mezi termitišti objevovaly prachové víry, chvíli tančily a pak se opět rozplývaly. Za jedním z oken budov Centra se občas modravě zalesklo světlo svařovacího oblouku. Jinak bylo všechno kolem mrtvé, bez života, bez hnutí.

„Tuším, že jste mluvil o atomové elektrárně, ukryté v pralese a zásobující Pána bílých mravenců a jeho zařízení elektřinou, že?“ otázal se Lao Liu.

„Jsou to jenom dohady, Lao Liue, ale zároveň také jediné logické vysvětlení. Nad tepelnou elektrárnou by stoupal kouř, řeka schopná pohánět turbíny tu není a žádný výbušný motor by nedodal potřebné množství energie. Šéf patrně koupil jednu z malých balených atomových elektráren, jaké prodávají speciální závody ve Spojených státech a v Japonsku.“

„Nikdy jste se s obsluhou elektrárny nesetkal, můj mladší bratře?“

„Nikdy. Myslím, že tam budou pracovat nejvýše dva nebo tři lidé. Provoz malých atomových generátorů je, pokud vím, téměř úplně automatizován. Nevím vlastně ani, kde elektrárna leží – bude asi ukryta z bezpečnostních důvodů pod zemí –, ale daleko od Centra jistě ne. Několikrát jsem viděl, jak domorodý sluha odnáší do pralesa po stezce kolem vedení termosky s obědem. Pěšky.“

Smolné prsty mraků konečně dosáhly slunce a zakryly je. Oddechli jsme si úlevou. Žár okamžitě polevil. Oslňující záplava světla, oslepující zrak a propalující mozek, se změnila ve zlověstné příšeří.

Hodiny ubíhaly.

Metr po metru jsem prohlížel vrcholky bambusových houštin, zda v bezvětří před bouří neuvidím pohyb označující místo, kde se právě prodírá Bratříček slonů. Marně. Odhadoval jsem alespoň podle hodinek, jak asi postupuje – pokud se ovšem nesetkal s nějakou překážkou. A pokud ještě vůbec žije.

Teď dorazil k Přízraku smrti. Teď se snaží vytrhnout z tlamy drát schopný odolat výboji proudu o vysokém napětí. Teď se vydává na asi dvanáctikilometrovou cestu pralesem – to znamená nejméně čtyři pět hodin proplétání, obcházení padlých kmenů a tůní i hnízd divokých vos, které jsou pro cestovatele v Africe daleko nebezpečnější než lvi a nosorožci dohromady. Jestli půjde všechno co nejlépe – a to se v podobných případech daří jen zřídkakdy –, dorazí Bratříček slonů k elektrickému vedení současně se západem slunce…

Za horami se chvílemi ozývalo tlumené brumlání hromu. Mraky už zakryly téměř celou oblohu olověným příkrovem – jen na východním obzoru ještě svítil proužek modrého nebe.

Nad veldem pojednou zaštěkala dlouhá dávka ze samopalu – a za okamžik druhá.

„Bratříček slonů!“ blesklo mi okamžitě hlavou. Srdce se mi málem zastavilo.

„Klid, můj mladší bratře, klid…,“ položil mi Starý Liu konejšivě ruku na rameno. „Myslím, že…“

Nedomluvil. Teď střílely dva nebo tři samopaly současně – nezdálo se pravděpodobné, že by taková ostrostřelba platila chudákovi Jagonguovi. Žoldnéři dokonale ovládali své řemeslo a byli znamenitými střelci. Kámen mi však spadl ze srdce teprve tehdy, když se do štěkavého staccata samopalů vmísilo hluboké taktaktak těžkého kulometu a když jsem v šeru, visícím nad veldem, zahlédl žhavé čáry svítících střel směřujících z některé budovy Centra ke druhému břehu jezírka, na opačnou stranu, než kde by měl už pomalu v této chvíli být Bratříček slonů.

„Žoldnéři!“ pokýval hlavou Lao Liu. „Očekával jsem to, i když ne tak brzy. Nalezli Přízrak smrti a přišli se pomstít. Štěstí nám zatím přeje, můj mladší bratře!“

Byli jsme zaujati přestřelkou a nevnímali bubnování a rachot blížící se k nám přes vrcholy Hor, které se chvějí, takže stěna tropického lijáku do nás udeřila nenadále a nepříjemně. V několika vteřinách jsme promokli na kůži. Proudy deště a prudké poryvy vichřice bičovaly prales, bambusový porost i veld, měnící se rychle v síť stružek a kaluží vody, kterou nestačila ani žíznivá a vyprahlá země vypít. Ledová sprcha asi ochladila horlivost bojovníků – výstřely se už ozývaly jenom ojediněle a zdálo se, že se vzdalují. Panstvu z Centra se zřejmě podařilo první útok odrazit.

„Myslíte, můj starší bratře, že bílí mravenci mohou i v tomhle počasí vysílat modré plameny?“ oslovil jsem Starého Liua. Sám jsem tomu příliš nevěřil, tím spíše, že za předvojem lijáku brzy přijde bouře a ve srovnání s energií blesků byly i nejmocnější stroje inženýra Schmidta jen dětskou hračkou.

„Nevím,“ pokrčil rameny Liu, „ale přesto bychom, myslím, měli sejít k veldu. Už kvůli bleskům. Budeme tam bezpečnější.“

Všechna skromná zavazadla jsme ponechali v jeskyni, bezpečně ukrytá před přívaly vod, a vydali se po svahu dolů k bambusovému porostu. Buchari a Songa s tesáky u pasu, já s blandkou, která nám včera zachránila život, a Liu s nezbytnou mahagonovou hůlkou. Proudy deště nás oslepovaly, mokré bambusové stvoly klouzaly pod nohama jako namydlené užovky. V posledních paprscích dne – pokud lze říkat den olověnému šeru pod klenbou mraků – jsme došli k veldu a z pásu křovin, lemujících bambusový porost, pozorovali přes ochrannou síť hnízda bílých tvorů.

Minuty ubíhaly. Modravá světla se neobjevovala ani nad jedinou z kuželovitých staveb. Blesky se blížily – ohnivý jazyk sjel s ohlušujícím, suchým třesknutím do blízkého vrcholu. Bylo slyšet, jak rozdrcené balvany rachotí po svahu. Další blesk uhodil do pralesa na druhé straně veldu. Vyšlehly plameny, ale průtrž mračen je vzápětí uhasila.

Songa a Buchari konečně ztratili svou příslovečnou optimistickou náladu. Seděli na bobku a tiskli si klouby prstů k ústům, což je u černochů projevem nespokojenosti se světem, vesmírem, a vůbec se životem. Mně taky nebylo dvakrát dobře.

Když jsme se již téměř vzdali naděje, zahořela nad vzdáleným termitištěm uprostřed veldu, kde byly stavby bílých tvorů nejhustší, modravá jiskra, za ní druhá a třetí. V několika vteřinách se celá planina před námi podobala stadiónu při spartakiádním vystoupení bludiček. Plameny zvolna rostly – a země pod námi se počala jemně zachvívat.

Teď, teď by měl zasáhnout Bratříček slonů, pomyslel jsem si, a v tom okamžiku se stal zázrak: Jagongua opravdu zasáhl. Několik kilometrů od nás prolétl vzduchem jeden z jeho krásných oštěpů a přenesl vražedný jazyk Přízraku smrti přes dráty vedení o vysokém napětí. Myslím, že jsem dokonce na okraji pralesa severně od Centra zahlédl zasršení a ohňostroj jisker. S určitostí to tvrdit nemohu. Plameny nad termitišti, ohnuté a zmítající se ve smršti rušících paprsků inženýra Schmidta z laboratoře v obrovské kouli, nás oslňovaly. Viděli jsme však, jak všechna okna v budovách Centra zhasla jako náhle sfouknuté svíčky – a pak se stalo něco úžasného.

Modravé jazyky nad hnízdy bílých mravenců, které jsme až dosud viděli jen plápolat, mizet a zase se objevovat, vyšlehly několik vteřin po přerušení dodávky proudu do stonásobné výše, navzdory lijáku a bleskům, křižujícím se nad veldem, a spojily se v obrovský zářící sloup sahající až k nebesům a patrně i nad ně. Byla to neuvěřitelná podívaná. Výboj čisté energie, jiskřící oranžovými záblesky, a jak se zdálo, prudce rotující kolem své osy, osvětloval celý kraj jako nesmírná lampa, nehybně zavěšená nad planinou, zatímco se v místech, kde prorážel krunýř, mraků, cáry oblak divoce honily kolem dokola jakoby strženy gigantickým vzdušným vírem.

Náhle jsem si uvědomil, že se země vůbec neotřásá a že vlastně necítíme žádné známky blízkosti tak mohutného toku síly, žádné ježení vlasů, žádné mravenčení.

„To je cílený výboj, Lao Liue,“ zašeptal jsem. „Teprve teď se bílým tvorům podařilo soustředit veškerou energii a vrhnout ji tam, kam bylo třeba.“

„Ano,“ přikývl stařec, „máte asi pravdu, mladší bratře. Ale teď do práce! Buchari, Songo – dejte se do toho, chlapci!“

Chlapci se do toho dali. Pod údery tesáků se kácel jeden bambusový kmen za druhým přes drátěné, elektrickým proudem nabité pletivo a přes příkop plnicí se páchnoucí tekutinou – teď, při poruše vedení, byla ovšem obě zařízení mrtvá. Vytrhával jsem nebo kopnutím porážel kůly, na nichž byla drátěná síť napjatá, a házel celé náruče suchých bambusových stvolů do příkopu. Nijak zvlášť jsme se neskrývali. V Centru – o žoldnéřích ani nemluvě – teď měli určitě jiné starosti.

„Lao Liue,“ nedalo mi to přece, „nemyslíte, že šéf použije bílé mravence proti žoldnéřům, že jim dá příkaz napadat lidi? A my je tu pouštíme ven, na svobodu… A taky na nás.“…

Stařec symbolicky čas od času přihodil koncem hůlky, kousek bambusu k hromadám, které jsme v potu tváře snášeli. Odmítavě zavrtěl hlavou.

„Musíme to zkusit, můj mladší bratře! Bílí mravenci tu žili nepřehlednou řadu let bez hranic – a nesnažili se pronikat dál. Kromě toho se mi zdá, že jsou v tomto okamžiku mocnější než jejich pán.“

Ukázal hůlkou na mihotavý modrý sloup s oranžovými jiskrami, proti němuž vypadaly rozlehlé budovy Centra směšně maličké a ustrašeně přitisknuté k zemi.

Okna Centra se náhle opět rozzářila. Personál elektrárny zřejmě odstranil Jagonguův drát a opravil poruchu – a současně jsme pocítili, jak se země rozechvěla.

Inženýr Schmidt zapojil své aparáty.

Po světelném sloupu rychle přebíhaly tmavé stíny, jeho obrysy měkly, zdálo se chvílemi, jako by se vlnil a rozplýval, ale vzápětí se opět napřímil. Oranžové jiskry vystřelovaly z hrotů kuželovitých hnízd na všechny strany jako roztavený kov. Byl to strašlivý, urputný a tichý zápas dvou obrů, při němž se země houpala a na vrcholcích bambusových stvolů se rozsvěcovaly a zase zhasínaly ohně svatého Eliáše, praskající elektrické výboje. To se odehrávalo za doprovodu tropické bouře a ve smrštích ledového deště.

Chvění půdy ustalo, jako když utne. Tmavé stíny i oranžové jiskry zmizely. Sloup energie tu opět stál přímý a dokonalý, jako když Jagongua právě vyřadil krátkým spojením vedení od elektrárny k Centru.

Starý Liu se snažil prozkoumat triedrem situaci v Centru, ale proudy vody mu neustále zaplavovaly objektivy. Nakonec kukátko odložil. Nebylo ho třeba. I pouhým okem jsme v přestávkách mezi poryvy lijáku viděli, jak na vrcholu laboratoře inženýra Schmidta vyrazil věnec plamenů a rychle se rozšířil po celém povrchu. V několika minutách stála obrovská koule v jediném plameni. Oheň nedokázaly uhasit ani přívaly deště. Konstrukce se zbortila a zřítila na jednu ze sousedních budov, která také, pokud jsme mohli pozorovat, vzplanula.

„Žoldnéři?“ zeptal se Lao Liu, stojící jako socha, s pohledem upřeným na sídlo svého úhlavního nepřítele.

„Nemyslím,“ odpověděl jsem. „Spíše byli by v tomto okamžiku, díky Bratříčkovi slonů, bílí tvorové opravdu mocnější než sám šéf. Požár vznikl uvnitř laboratoře. Schmidtovy aparáty nevydržely strašlivé přetížení a shořely.“

Mým domněnkám poněkud ubraly na věrohodnosti dávky samopalů, které se opět ozvaly. Žoldnéři tedy ustoupili jenom dočasně a teď znovu zahájili útok, povzbuzeni požárem v Centru. Ani tam nespali. Těžký kulomet se znovu rozřehtal a do jeho rachotu zaznělo několik svištivých zvuků, zakončených výbuchem.

„Bazooky,“ řekl jsem starci na vysvětlenou, „něco jako kapesní raketové dělostřelectvo.“

Neodpověděl.

Naše práce zde byla zatím skončena. Naposledy jsem se ohlédl. Bude-li chtít Pán bílých mravenců dát do pořádku spoušť, kterou jsme tu natropili, dá mu to hodně práce. Přes zavalený příkop a potrhanou kovovou síť ležela několik set metrů dlouhá spleť bambusu a křovisek, dosahující až k nejbližším hnízdům bílých mravenců. Nic víc jsme našimi chabými silami pro ty potvory udělat nemohli…

Fialový sloup nad hnízdy bílých tvorů zvolna slábl – podobal se teď vířící a světélkující mlze. Nežli jsme došli bambusovým porostem zpět k jeskyni, změnil se zase v chocholy bledých, chladných plamenů nad termitišti a zanedlouho uhasly i ty. V dálce dohořívalo několik budov Centra. Tu a tam se ozývaly dávky ze samopalů a několik temných explozí. Ruční granáty. Žoldnéři se zřejmě probíjeli mezi objekty Centra.

Nad veldem si asi toho dne daly schůzku všechny bouře z celé Afriky, aby jej odškodnily za týdny úmorného sucha. Liják chvílemi ustával, ale pak se zase nebe otevřelo a chrlilo proudy vody na planinu měnící se pomalu, ale jistě v mělké jezero. Efektů s blesky naštěstí ubylo a hrom burácel jen v přestávkách.

Těsně před naší jeskyní mezi balvany se Buchari náhle zastavil a odepjal od pasu tesák. Něco rozčileně šeptal Lao Liuovi.

„Cítí kouř, můj mladší bratře,“ přeložil Starý Liu. „Buďte raději ve střehu.“

Stáhl jsem z ramene kulovnici, vylil malé vodopády z obou hlavní a nabil je. Opatrně, krok za krokem jsme se plížili k místu, kde zůstaly naše zásoby. V jeskyni, nad miniaturním ohníčkem z několika třísek bambusu jektal zuby Bratříček slonů a snažil se – jak se zdálo, dost neúspěšně – alespoň trochu zahřát.

„Jagonguo!“ vrhl jsem se k němu s otevřenou náručí (byl mokrý a studený jako žába). „Provedl jsi to skvěle! Ale jak to, žes už zase tady?“

Bratříček slonů vypadal po té štrapáci dost zbědované, ale dobrou náladu přece jen neztratil.

„Vidím tě, bwana! Říkal jsi mi, až přehodím jazyk Přízraku smrti přes dráty, abych upaloval pryč, co mi síly stačí. Tak jsem utíkal veldem. Šlo to rychleji. Duchové svítili na cestu.“

„A nebál ses, Jagonguo, běžet kolem hnízd bílých mravenců?“

„Bál, bwana! Měl jsem žaludek plný strachu, a proto jsem taky tak uháněl. Kdybych se tolik nebál, byl bych teď sotva někde vpůli cesty…“

Songa přihodil na oheň několik suchých větví, které prozíravě přitáhl do jeskyně už dopoledne, před bouřkou. Bratříček slonů se v teple praskajících plamenů rozkošnicky protahoval.

„Potkal jsi někoho, Jagonguo?“ zeptal se Lao Liu.

„Nikoho. Jen bílé mravence, bwana Liue.“

„Bílé mravence? V tomhle nečase?“ podivil jsem se.

„Ano. Jsou všichni venku – v lijáku. Hnízda vypadají, jako by byla ze samých bílých mravenců, tlačí se jeden na druhého, lezou po sobě. Je jich tři, čtyři, pět – zkrátka moc. Strašně moc.“

Mlčky jsme se na sebe se Starým Liuem podívali. To byla novinka, nové číslo programu bílých tvorů. Oba jsme měli zřejmě stejnou myšlenku. Vyšli jsme z poměrně bezpečné, a hlavně suché a vyhřáté jeskyně do ledového deště, pod křižující se blesky, osvětlující v nepravidelných přestávkách veld pod námi a odrážející se v téměř souvislé hladině vody, z níž čněla jen nespočetná hnízda bílých mravenců. Opět jsem Starého Liua obdivoval. Vytrvalost a síla ducha byly důstojným partnerem nenávisti k Pánovi bílých mravenců, vrahovi jeho jediného syna!

O tom, co jsme se Starým Liuem v několika příštích hodinách, zkřehlí a promočení, viděli ve veldu, jsem nikdy s nikým nemluvil. Píši o tom vlastně velmi nerad. Všechny ostatní události si může nedůvěřivý (ač, jak je povinností spisovatele neustále zdůrazňovat, laskavý) čtenář zjistit poměrně snadno, vyžádá-li si např. prostřednictvím studijního ústavu našeho Svazu novinářů příslušná čísla Nairobi News nebo Mezinárodní seizmologické zprávy, obírající se dosti podrobně nejen otázkou podivných otřesů půdy v okolí Hor, které se chvějí, ale i fialovým sloupem nad veldem, pokládaným buď za soptící jícen vulkánu, požár pralesa, nebo dosud neznámý fenomén polární záře, v rovníkové krajině jistě velmi neobvyklý, a proto odborným tiskem vášnivě diskutovaný.

Nikdo kromě mne a Starého Liua však neviděl a nemůže potvrdit, že jsme na vlastní oči spatřili, jak se nad veld tiše sneslo obrovské těleso podivného nepravidelného tvaru, podobající se nejspíše obrovské vzducholodi s dlouhými tykadly, a jak se zastavilo několik metrů nad zemí jako gigantický černý stín. Spíše jsme tento Předmět tušili v občasných záblescích bouře a odhadovali jeho neuvěřitelné rozměry podle plochy veldu, kterou nám zakrýval. Brzy po objevení se Předmětu jsme zaslechli od hnízd bílých mravenců zvláštní, téměř hudební zvuk, podobný zpěvu nesčetných cvrčků. Ze sotva slyšitelného šumu se zvolna zesiloval, až naplnil celý veld a rozléhal se i nad svištěním vichru v bambusech i nad pleskáním lijáku – a vzápětí zase slábl a umlkl. To je všechno. Můžete si myslet, že mne únavou a vyčerpáním šálily smysly – snad tomu tak opravdu bylo –, ale já vím, že jsem na zlomek vteřiny, než pohasl sinavý zážeh blesku, zahlédl na jednom z hnízd nadlidsky vysokou postavu ve skafandru s kulatou přílbou a s rozvětvenými pruty antény na ní. Bytost stála na vrcholu jednoho z kuželů a vztahovala ruce k Předmětu, vznášejícímu se tiše a bez pohybu nad veldem. Pak byla tma.

Když za okamžik projel oblohou na východě jeden z posledních blesků vzdalující se bouře, odrazil se v souvislé ničím nezakryté hladině vody, zaplavující veld. Po Předmětu nebylo ani stopy. Zmizel.

„Půjdu se podívat, můj mladší bratře, co se děje s bílými mravenci,“ oznámil Starý Liu, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě.

Snažil jsem se ho přesvědčit, že má právo, a dokonce povinnost si odpočinout, že cesta bambusovým lesem v lijáku je přímo vražedná, že obhlídka těch bílých potvor klidně počká do rána, a chce-li se již mermomocí hned dozvědět, co s nimi je, aby poslal Jagonguu, některého z nosičů nebo mne. Všechno marné.

„Promiňte starému muži, můj mladší bratře,“ vysvětloval nevzrušeně, „ale věnoval jsem bílým mravencům a jejich vládcům více než dvacet let života. Snad je to myšlenka zrozená přáním, ale domnívám se, že opona nad Pány bílých mravenců a nad jejich hrou právě teď padá. Co je proti tomu únava pomíjejícího těla? Dvacet let jsem žil pro tento okamžik a chci jej také prožít. Zůstanu dokonce.“

Nemělo smysl starce přemlouvat. Ačkoli se mi nohy podlamovaly, šel jsem s ním – pokolikáté už? – znovu k veldu.

Neodpustil jsem si ovšem poznámku, že se chováme jak blázni; Jagongua přece na vlastní oči viděl, že bili mravenci opustili svá hnízda a my pobořili hráz, která je oddělovala od ostatního světa. Jestli Pán bílých mravenců nebo inženýr Schmidt dokázali ještě před požárem laboratoře „naprogramovat“ bílé tvory k útoku jedovatými kusadly proti lidem, pak ať nám Mšimba-Mšamba a všichni ostatní dobří i zlí duchové v téhle egyptské tmě pomáhají…

Lao Liu se vůbec nenamáhal odpovědět – snad mi ani odpovědět nemohl. Byl, ačkoli to všemožně skrýval a přemáhal, smrtelně unavený, sípěl a stěží popadal dech, takže jsem ho celou cestu podpíral, vlastně spíše nesl.

Konečně před námi zableskla hladina vody tam, kde byl ještě před několika hodinami vyprahlý písek a kamení. Lao Liu bez váhání přešel přes bambusové kmeny, které jsme skáceli, na veld, mezi hnízda bílých mravenců. Neměl jsem odvahu následovat ho. Zůstal jsem na okraji křovin a s obdivem sledoval na pozadí oblohy, občas jasně ozářené odcházející bouří, drobnou, sehnutou postavu, brodící se téměř po kolena v kalné vodě. Byl jsem tak zaujatý, že jsem zprvu ani nevnímal obnovení přestřelky v Centru. Výstřely se zdály vzdálenější, jako by přicházely z pralesa. Snad žoldnéři obkličovali sídlo Pána bílých mravenců.

Lao Liu se vrávoravě vypotácel ze zatopeného okraje veldu a stanul vedle mne. Nastavil dlaň, na níž cosi leželo.

„Mrtví, všichni mrtví. Rozpadají se při doteku jako zetlelé květiny,“ řekl třesoucím se, unaveným hlasem „Vidíte, můj mladší bratře? Ani jeden jediný posel bohů ze vzdálené hvězdy nezůstal naživu. I hnízda, ještě včera pevnější než skála, se dnes při doteku drolí a hroutí. Chcete se sám přesvědčit?“

„Ne, Lao Liue! Nechci. Ale jsem rád, že je s bílými mravenci tohoto druhu konec. Snad bohové vzdálené hvězdy poznali, k čemu měli být zneužiti. Snad pochopili, že tehdy, před propastí nekonečných miliónů let, vsadili na špatnou kartu. Zemi ovládl člověk, ne bílí mravenci. Lao Liue.“

„Ano, ano…,“ přikyvoval stařec, „s bílými mravenci je tedy konec. Ale já neměl, můj mladší bratře, účty s bílými mravenci. Jejich pán zabíjel, ne oni!“

„Slyšíte, Lao Liue?“ položil jsem starci ruku na rameno a obrátil ho jemně tváří k Centru, odkud teď téměř ustavičně rachotily samopaly a kulomety. Podle zvuku se zdálo, že i kulometné dvojče doktora Barnarda, vyňaté z vrtulníku, zasáhlo do pozemního boje. „Výstřely se vzdalují. Vypadá to, jako by se Pán bílých mravenců se svými věrnými nohsledy stahoval do posledního úkrytu v pralese, do podzemní atomové elektrárny. Myslím, že ho ani to nezachrání. Žoldnéři rozumějí svému řemeslu, Lao Liue!“

„Věřím vám! Ale já musím mít po těch dvaceti letech jistotu…,“ zašeptal stařec. Poprvé jsem slyšel v jeho hlase strašnou únavu.

Jistota se dostavila dřív, než jsme mohli tušit.

V pralese, na opačné straně veldu, za Centrem, zaduněly tlumené exploze ručních granátů, probíjejících, jak jsem později usoudil, žoldnéřům cestu k podzemní elektrárně. Pak několik dávek ze samopalu a pak…

Pak se pod námi země pohnula, jako kdyby nastal konec světa. Prales za veldem se zdvihl do výšky, rozlétl na všechny strany a odhalil oslnivě žhnoucí kouli, zářící jasněji než slunce.

„K zemi!“ zařval jsem a jediným pohybem strhl starce s sebou dolů, do několika zachovaných metrů plastikového příkopu. Pro jistotu jsem mu přidržoval hlavu, aby ho nenapadlo podívat se do smrtící záře atomového slunce. Některý ze zoufalců Centra zvolil raději hromadnou sebevraždu – odstranil grafitové tyče, polykající záření uranových bloků a regulující průběh reakce. Došlo k výbuchu, který spolkl žhavým dechem žoldnéře i Pána bílých mravenců se všemi spoluviníky i nevinnými oběťmi.

V několika vteřinách se přes nás přehnala tlaková vlna, udeřila nás jako beran a zaplavila vodou a blátem, promíseným kusy termitišť bílých bytostí, teď lehkých a křehkých jako vosí hnízda. Žár, díky bohu, k nám nedosáhl.

Když se vše uklidnilo, popadl jsem Starého Liua pod rameny a pozdvihl na nohy.

„Musíme pryč, rychle pryč, Lao Liue! Nějakou dobu tu může být silně zvýšená radioaktivita. Pojďte – odejdeme za hřebeny Hor, které se chvějí. Tam budeme v bezpečí.“

Naposledy jsem se ohlédl. Ve světle plamenů rozmetaného a hořícího pralesa jsem viděl, že budovy Centra zmizely jako odfouknuty pohádkovým obrem. Zmizela i hnízda bílých mravenců – jen tu a tam se nad rozčeřenou hladinou rýsovala tlakovou vlnou pobořená kupka čehosi, co bylo ještě nedávno zřejmým svědectvím návštěvy cizích bohů.

Všechno skončilo.

„Život… za… život… můj… mladší… bratře…,“ vypravil ze sebe těžce Starý Liu, když jsme se trmáceli zpět do kopce bambusovým porostem, plným ulámaných a rozdrcených stvolů. „Život… za… život… oheň… za… oheň… takové… je… kolo… nepodplatné… můj… mladší…“

Potom omdlel. Byl lehký jako dítě, ale přesto jsem byl rád, když se bambusem prodrali poděšení nosiči s Jagon-guou. Přišli nám naproti.

JITRO

Sestupovali jsme po západních svazích Hor, které se chvějí. Jejich název bude ostatně docela jistě brzy změněn v nějaký jiný, vhodnější. Lao Liu přes svoje protesty odpočíval na improvizovaných nosítkách. Jak se zdálo, vůbec Buchariho a Songu netížila. Nijak se netajili dobrou náladou, vyplývající z potěšitelného faktu,– že se víceméně zdrávi a v pořádku vracejí z říše Pána bílých mravenců.

Stejně skvěle naložený byl i Bratříček, slonů, znovu a znovu s ustavičnými přídavky vyprávějící své největší dobrodružství s Přízrakem smrti, jemuž statečně vytrhl vraždící jazyk. Obávám se, že mnoho mužů v širém okolí hor bude v příštích letech poslouchat tento příběh až do úplného omrzení…

„A víš ty vůbec, bwana, proč jsme z toho všeho vyšli se zdravou kůží?“ zeptal se posléze.

„Nemám tušení, příteli Jagonguo,“ přiznal jsem.

„Nu přece… cožpak jsi zapomněl na moje kapandi? Hlídal nás sám pán bouře Mšimba-Mšamba, bwana!“

„Vážně? Směl bych se podívat na tvoje kapandi, Bratříčku slonů?“

Jagongua se chvíli ošíval, chvíli váhal, ale pak přece jen zdráhavě rozvázal šňůrku stahující ušmudlaný kožený váček a se zřejmou pýchou mi podal svůj mocný amulet, ozdobný špendlík ve tvaru slona posázeného strakatými broušenými kousky skla. Na zadní straně tretky byl drobný nápis:

BIJOUX DE BOHEME – MADE IN CSSR

„Vidíš, bwana,“ upozorňoval mne s pýchou mahárádži, chlubícího se svým rodinným pokladem, „má vztyčený chobot – a to je moc dobré! Je to znamení štěstí.“

Vrátil jsem Jagonguovi jabloneckého tembo. „Opravdu, hrozně mocné kapandi, Bratříčku slonů! Ještě štěstí, žes byl s námi…“

Já vím, že to byla lež, ale alespoň jednou jsem udělal někomu velikánskou radost…

Svítalo. Krajina pojednou získala hloubku, objevily se barvy. Zaleskl se ohyb řeky. Právě před sebou jsme v dálce zahlédli maličké Lao Liuovy stany v táboře, kde jsem složil zraněného slona. Zbývala nám sotva hodina cesty.

Náhle mne Jagongua popadl za ruku.

„Bwana – podívej se – tembo! Není krásný?“

Podél okraje křovin, přecházejících ve vysokou trávu, velebně, ale opatrně kráčel sloní býk. Ještě včera tu byla země smrti, země přinášející záhubu všemu živému. Slon se zastavil a nedůvěřivě si nás měřil malýma, chytrýma očkama.

„Je, Jagonguo, je moc krásný!“

Bratříček slonů vyprskl smíchy. „Bwana, jsi slepý jako pštrosí mládě, než vyleze ze skořápky! Tenhle tembo není vůbec krásný. Kulhá a má uražený pravý kel. Ale jestli chceš,“ spiklenecky se ke mně naklonil; „ukáži ti moc krásné bratříčky. Vím, kde je najdeme. Chceš, bwana?“

„Docela určitě chci, Jagonguo. Myslím, že právě teď nic tolik nepotřebuji jako vidět pár opravdu krásných tembo.“

Za námi, nad Horami, které se chvějí, vycházelo slunce.

KOMPLETUJETE KARAVANU?

Svazek č.

81 Dičev: Ve stínu půlměsíce

82 Pařízek: Kraj dvojí oblohy

83 Verne: zajatec pustin

84 Edigey: Střela z Elamu

85 Za vinu se pyká

86 Szczepaňská: Karibu

87 Šusta: Město v ohni

88 Bartosová-Hoppnerová: Zátoka černých člunů

89 Bechyně: Saskatchevan divoký a tichý

90 Altsheler: Poslední náčelník

91 Vlak do pekla

92 Flos: Na Modrém Nilu (2. vydání)

93 Verne: Závěť výstředníka

94 Omelka: Velký admirál

95 Pelot: Jediný rebel – Marryat: Dobrodružství kadeta Keenea

96 Šolc: Pobřeží krve – Souček: Pevnost bílých mravenců

A které svazky edice KARAVANA vyjdou v nejbližší době?

Svazek č. 97 Veselinovič: Zkrvavený půlměsíc

98 Marryat: Piráti (2. vydání)

99 Markuša: Pasažér je smrt

100 Brůna: Čertovo kolo

Jednotlivé svazky edice Karavana si můžete koupit buď ve stáncích Poštovní novinové služby, nebo v knihkupectvích. Můžete si o ně také napsat přímo do nakladatelství ALBATROS, odkud vám je – pokud budou na skladě – rádi pošleme na dobírku.

Naše adresa:

ALBATROS, nakladatelství pro děti a mládež,

odbytové oddělení,

poštovní přihrádka 89

110 01 Praha 1 – Staré Město

VÁCLAV ŠOLC: POBŘEŽÍ KRVE ●

LUDVÍK SOUČEK: PEVNOST BÍLÝCH MRAVENCŮ

Svazek č. 96

Ilustroval Václav Junek. Obálku navrhl James Janíček. Graficky upravil Jan Hejda. Vydal jako svou 5033. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež, v Praze roku 1976. Odpovědný redaktor Josef Šubrt Výtvarný redaktor Jaromír Zápal. Technická redaktorka Jitka Pavlíková. Ze sazby písma Primus vysadila a vytiskla Severografia, n.p., závod 1, Liberec. 12,28 AA (text 11,19, ilustrace 1,79), 13,28 VA Náklad 66 000 výtisků. Pobřeží krve, 1 vydání; Pevnost bílých mravenců, 2. vydání (1. v Albatrosu)

13-803-76 14/54

Brožovaný výtisk 7,– Kčs

© Václav Šolc, 1976 © Ludvík Souček, 1972 Illustralions © Václav Junek, 1976

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai