PŘÍPAD HITLEROVÝCH ZUBŮ,

LUDVÍK SOUČEK      PONOREK, LETADEL,

CHARAKTERU A SEBEVRAŽDY

LUDVÍK

SOUČEK

PŘÍPAD

HITLEROVÝCH

ZUBŮ,

PONOREK,

LETADEL,

CHARAKTERU

A SEBEVRAŽDY

IVO ŽELEZNÝ PRAHA

© Ludvík Souček – heirs, 1992

ISBN 80-7116-193-4

Případ Hitlerových zubů, ponorek, letadel, charakteru a sebevraždy

Chceme skoncovat s krvavou minulostí Evropy nikoli proto, abychom na ni zapomněli, ale proto, aby se nikdy neopakovala.

L. I. Brežněv v Pravdě, 2. května 1973

Stará generace se svým rozhořčením vymírá a zůstávají ti mladší se svou nevědomostí.

britský týdeník Economist k neonacismu, 1977

V Německé spolkové republice se vzedmula vlna zájmu o Hitlera. Projevuje se v edičních úspěších rozličných „historických studií“, v nových uvedeních filmů koncesované propagandistky nacismu Leni Riefenstahlové i v aukčních cenách zaručeně pravých i téměř zaručeně nepravých suvenýrů na nejtemnější postavu novověkých dějin. Festův film Hitler – eine Karriere, se stal největším kasovním šlágrem posledních let a předstihl Čelisti i Kmotra. Jeho literární předloha o 1190 stránkách dosáhla v NSR půlmiliónového nákladu. Aktivizovaly se i „nacionálně socialistické úderné skupiny“ a „střelecké kluby“ a „černé listiny“ pro případ reprízy machtübernahme. I nový vůdce je připraven, a to v nejednom exempláři – v čele fronty čekatelů přešlapuje Manfred Knaber, zakladatel Národní socialistické bojové skupiny Velkoněmecko (1972), a za ním mnozí další.

Má v této situaci smysl přidávat k recidivě zájmu o Hitlera další řádky? Není polemika přesně tím, čeho chtějí neonacisté dosáhnout?

Snad ano – ale ani to nás neopravňuje mlčet, zejména máme-li dobré argumenty a dobré důvody proč je uvést. Jsem přesvědčen, že pohled na poslední Hitlerovy berlínské dny a na to, co následovalo, ukáže tohoto masového vraha ve velmi žádoucí a autentické podobě morálního vyvrhele až do nejzazších důsledků.

Proto také studie vznikla.

Důstojník anglické zpravodajské služby H. R. Trevor-Roper byl ihned po skončení války vyzván, aby krok za krokem a hodinu za hodinou, v případě potřeby minutu za minutou, objasnil poslední období života a kupodivu ještě i nesporně autokratické vlády Adolfa Hitlera nad zbytky dosud neobsazeného fašistického Německa. Jeho kniha The Last Days of Hitler byla vydána londýnským nakladatelstvím Macmillan & Co. Ltd. roku 1962 a záhy přeložena takřka do všech světových jazyků jako nejspolehlivější a nejautentičtější pramen, vycházející z ohledání místa samotného, z výslechu svědků i konfrontace protokolů. O Hitlerově konci uvádí Trevor-Roper ve zkratce toto:

30. dubna 1945 byl vydán strážím v bunkru příděl potravin na celý den zároveň s rozkazem, aby nadále neprocházely chodbou bunkru. Kolem desáté obdržel šofér sturmbannführer SS Erich Kempke od Hitlerova pobočníka sturmbannführera Günscheho rozkaz sehnat a dopravit do zahrady kancléřství dvě stě litrů benzínu. Po jistých obtížích sehnal asi sto osmdesát litrů, které čtyři muži v dvacetilitrových kanystrech dopravili do blízkosti nouzového východu z bunkru. Strážným věc vysvětlil Hitlerův komorník Heinz Linge. Byli odesláni s pokynem, aby se už do kancléřství nevraceli. Zůstali jen strážní ve službě.

Hitler asi ve dvě hodiny jako obvykle obědval se svými dvěma sekretářkami a kuchařkou – bez novomanželky Evy Braunové –, když předtím bez vzrušení přijal další Jobovy zvěsti o postupu Rudé armády v Berlíně. Byl klidný a o svých záměrech nemluvil. Po obědě chvíli setrval sám, pak vyšli s Evou Braunovou ze svého apartmá a znovu – již po několikáté – se obřadně rozloučili s Bormannem, Goebbelsem, Burgdorfem, Krebsem, Hewelem, Naumannem, Vossem, Rattenhuberem, Höglem, Günschem, Lingem a čtyřmi ženami, zaměstnanými v bunkru. Marta Goebbelsová neopustila svůj pokoj – podle mínění Trevor-Ropera pod dojmem blížící se smrti svých dětí. Pak se Hitler s Braunovou vrátili do svých pokojů a shromáždění bylo rozpuštěno – jen několik vybraných bonzů čekalo na chodbě. V půl čtvrté padl výstřel. Hitler ležel na pohovce zbrocené krví. Střelil se do úst. Eva Braunová byla rovněž mrtvá po požití jedu (ačkoliv u sebe měla také pistoli). V místnosti byl Goebbels a po nějaké chvíli Axmann (vedoucí Hitlerjugend), který se opozdil. Mrtvoly viděli i Günsche a Kempke. Komorník Linge a další esesman zabalili Hitlerovo tělo do koberce a vynesli na chodbu. Diváci spatřili jen okraj kalhot a boty. Jiní dva důstojníci SS pokračovali v transportu nouzovým východem až do zahrady. Tělo Evy Braunové si stejnou cestou předávali Bormann, Kempke, Günsche a další důstojník SS. Všechny dveře z bunkru do kancléřství i z kancléřství do zahrady byly spěšně uzamčeny, aby se do ní – jak soudí Trevor-Roper – nemohl dostat nikdo nepovolaný. Vynášená těla spatřil jen policejní strážný ve službě Erich Mansfeld z betonové pozorovací věže. Günsche jej rázně zahnal zpět na stanoviště, zahalené mračnem kouře z explozí.

Smuteční hosté zůstali pro jistotu ve vchodu do bunkru, mrtvá těla byla položena opodál a polita benzínem. Günsche pak na mrtvoly hodil hořící hadr, nasáknutý benzínem, a všichni odešli. Jen službu mající esesmani občas přilévali benzín, aby plamen neuhasl, což pozorovali jednak Mansfeld, jednak jakýsi Karnau, který se v rozporu s rozkazem vrátil do bunkru nouzovým východem přes zahradu. Pozdě večer byla kremace skončena a náčelník stráže brigadeführer Rattenhuber zařizoval odeslání tří mužů, aby provedli pohřeb – veřejně zdůraznil, že bude zastřelen každý, kdo prozradí, co se v bunkru ten den dálo. Kolem půlnoci byly již mrtvoly odklizeny, podle domněnky strážného Mansfelda do některého z trychtýřů po bombách. Linge řekl jedné sekretářce, že těla byla spálena tak dokonale, „až nezbylo nic“. Měkké části byly snad opravdu dokonale zničeny – na víc 180 litrů benzínu, hořícího na písčitém podkladu, stačit nemohlo. Kosti se nenašly. Trevor-Roper se domnívá, že snad byly rozlámány a přihozeny k pozůstatkům celé řady vojáků, bránících kancléřství, a k tělu popraveného Fegeleina, rovněž pohřbenému na zahradě. Sovětské orgány zde (opět podle Trevora-Ropera) kopaly bezvýsledně a mezi mnoha těly Hitlera neidentifikovaly. Günsche se nechal slyšet, že Hitlerovy pozůstatky byly sebrány do krabice a vyneseny z kancléřství. Možné je prý i to, že pátrání po tělech bylo prováděno „poněkud ledabyle“.

Jakmile byla těla zapálena – podle Mansfelda to bylo kolem čtvrté hodiny odpoledne a oheň hořel do půl sedmé, podle Karnaua to bylo docela jinak a jindy –, skončil zájem dosud žijících obyvatel bunkru o tuto záležitost. Melancholicky naladěný strážný dokonce poznamenal se smutkem, že na führerově těle, jak se zdá, už nikomu nezáleží. Bylo na čase starat se o své vlastní problémy.

Tolik Trevor-Roper k posledním hodinám Hitlera.

Sovětské velení a sovětská zpravodajská služba se o Hitlerově smrti záhy dověděly. Již v noci 30. dubna (Hitler pravděpodobně nebyl ještě ani zahrabán) přešel k přednímu okraji linie 102. gardového střeleckého pluku 35. divize německý podplukovník Seifert s bílým praporem a plnou mocí vyjednat dobu a místo přechodu fronty pro náčelníka štábu podzemních vojsk generála pěchoty Krebse. Generál (později maršál) V. I. Čujkov souhlasil se zastavením palby v úseku Visutého mostu a Tiergartenu a s okamžitým přijetím parlamentáře na předsunutém velitelském stanovišti armády. Ve 3.50 hod. 1. května vstoupil Krebs spolu s náčelníkem štábu 56. německého tankového sboru plukovníkem von Dufwingem do místnosti, kde byli kromě generála Čujkova a jeho spolupracovníků i všudypřítomní váleční dopisovatelé, spisovatelé Vsevolod Višněvskij, Jevgenij Domatovskij a komponista Matvej Blantěr. První Krebsova slova byla: „Budu mluvit o svrchovaně tajné věci. Jste první cizinec, který se dovídá, že dne 30. dubna nás Hitler dobrovolně opustil. Ukončil svůj život sebevraždou.“

Čujkov Krebsovo sdělení ohlásil veliteli frontu maršálu Žukovovi. Ten odeslal na Čujkovovo velitelské stanoviště svého zástupce generála armády V. D. Sokolovského a zároveň informoval telefonicky Stalina, který musel být vzbuzen.

„Tak už dohrál, darebák,“ reagoval Stalin. „Škoda že se nám nepodařilo dopadnout ho živého. Kde je Hitlerova mrtvola?“

„Podle sdělení generála Krebse bylo Hitlerovo tělo spáleno,“ odpověděl maršál Žukov.

V pět hodin ráno telefonoval Sokolovskij Žukovovi: „Mají něco za lubem. Krebs prohlašuje, že k rozhodnutí o bezpodmínečné kapitulaci není zmocněn… usiluje o příměří údajně proto, aby se mohla v Berlíně sejít Dönitzova vláda…“

Žukov oznámil, že nebude-li dán do deseti hodin souhlas k bezpodmínečné kapitulaci, bude obnovena palba na všech úsecích. Souhlas nedošel. V 10.40 znovu zahájila sovětská vojska v Berlíně palbu ze všech hlavní.

Stalinova otázka, kde je Hitlerova mrtvola, se stala jedním z důležitých problémů prvních dní po kapitulaci fašistického Německa. Byla, jak se zdá, položena se značnou naléhavostí, protože ihned po dobytí říšského kancléřství se sem odebral maršál Žukov, generálplukovník Berzarin, člen vojenské rady armády generálporučík F. J. Bokov a další vysocí velitelé, aby se přesvědčili o sebevraždě Hitlera, Goebbelse a dalších vedoucích nacistů.

„Když jsme přijeli na místo, ocitli jsme se v tíživé situaci,“ píše Žukov. „Dostali jsme hlášení, že Němci prý všechna těla mrtvých zakopali, ale kde a kdo je zakopal, to pořádně nikdo nevěděl. Byly vyslovovány různé dohady.

Zajatci, hlavně ranění, nemohli o Hitlerovi a jeho okolí nic říci.

V budově říšského kancléřství jsme našli málo lidí – pouze několik desítek. Vyšší důstojníci a esesáci zřejmě v poslední chvíli utekli z budovy říšského kancléřství tajnými vchody a poschovávali se ve městě.

Hledali jsme místo, kde byla údajně spálena těla Hitlera a Goebbelse, ale ani ta jsme nenašli. Je pravda, že jsme viděli zbytky jakýchsi ohnišť, ale malých. Nejspíš si na nich němečtí vojáci vařili vodu na čaj.

Už jsme dokončovali prohlídku říšského kancléřství, když jsme dostali hlášení, že v podzemí byla objevena těla šesti Goebbelsových dětí. Přiznám se, že jsem neměl odvahu sejít dolů a podívat se na děti, jež otec s matkou zabili. Záhy byla nedaleko bunkru nalezena těla Goebbelse a jeho ženy. K identifikaci byl povolán dr. Fritzsche, který potvrdil, že to jsou oni.“

V memoárech S. M. Štemenka Generální štáb za války je tato epizoda líčena podle telegramu G. K. Žukova a K. F. Tělegina poněkud jinak: Mrtvoly Goebbelse a jeho manželky byly nalezeny 2. května. Teprve druhý den byly v Goebbelsově státním bytě (tedy nikoli v podzemním bunkru) objeveny mrtvé děti. Goebbels byl identifikován viceadmirálem Possem, velitelem garáží kancléřství Schneiderem, kuchařem Langem a správcem kancléřství Zienem. Zároveň Žukov oznamoval nález mrtvoly generálporučíka Krebse, podivného Goebbelsova vyjednavače. O Hitlerovi ani slovo.

„Soudruh Žukov také pochybuje o Hitlerově smrti,“ poznamenal Stalin v noci ze 3. na 4. května 1945. „Fašistickým padouchům nikdy nelze věřit. Je nutno bezpečně zjistit, zda pohlaváři hitlerovského státu skutečně ukončili svůj život. Všechno prověřit…“ Poté telefonicky nařídil odeslat do Berlína zkušeného vedoucího pracovníka Státní bezpečnosti, aby se přesvědčil o Hitlerově smrti. Zároveň oznámil velitel Berlína generálplukovník Berzarin, že nálezce Hitlerovy mrtvoly navrhne na vyznamenání titulem hrdina SSSR.

V Berlíně byla zatím identifikace Goebbelsovy rodiny a Krebse zakončena a potvrzena soudní a patologickou pitvou. Zároveň byly nalezeny mrtvoly muže, ženy a dvou psů v jedné jámě – mrtvoly byly tak ohořelé, že identifikace byla velmi těžká. Štemenko píše, že „specialisté-stomatologové, kteří ošetřovali chrup Hitlera a jeho milenky, poznali zvláštnosti protéz, typické pouze pro jejich práci, a poukázali na některé anatomické znaky ústní dutiny svých bývalých pacientů. Odborníci z oblasti patologické anatomie pak potvrdili správnost údajů stomatologů. Potom už nebylo žádných pochybností: obě k nepoznání ohořelé mrtvoly byly tím, co zůstalo z Hitlera a Evy Braunové, která sdílela jeho osud. Analýza potvrdila stejnou příčinu smrti jako u Goebbelsovy rodiny: otravu prudkým jedem cyankali.

Vojenští zajatci, kteří dříve sloužili v říšském kancléřství, snadno poznali mrtvoly psů nalezených v téže jámě. Byli to Hitlerovi psi, kteří pošli také po dávce cyankali. Na nich, jak se později zjistilo, byl účinek jedu předběžně ověřen.“

Potud zástupce náčelníka operační správy generálního štábu SSSR za II. světové války generálplukovník S. M. Štemenko.

Čtenáři zajisté neuniklo, že identifikace Hitlerovy mrtvoly a jistota o jeho sebevraždě je v podstatě opřena pouze o nálezy stomatologů – nedovedu si představit, jak by mohli jejich názor posílit patologičtí anatomové. A líčení posledních Hitlerových hodin v sobě skrývá celou řadu podobných rozporů, právě tak jako svědectví o jeho smrti, kremaci a pohřbení. Některé otazníky ještě přidáme – zatím však musíme konstatovat, že soudní, forenzní stomatologie má opravdu dostatek metod, znalostí a zkušeností, aby mohla takřka s úplnou jistotou identifikovat mrtvolu, pokud stomatologické identifikační znaky umožňují konfrontaci s chorobopisem, rentgenovými snímky, sádrovými otisky nebo alespoň s podrobnou a kvalifikovanou výpovědí odborného a nepředpojatého zubního lékaře. Kdyby byla čelistní partie Hitlera a Evy Braunové tímto způsobem prozkoumána a kdyby byl – neboť nejsme neomylní – závěr stomatologa, provádějícího forenzní expertízu, komisionálně ověřen a shledán správným, nebylo by o čem psát. Smrt diktátora i jeho milenky v podzemním bunkru říšského kancléřství dne 30. dubna 1945 by se stala jistotou.

Události se daly do rychlého pohybu vlastně teprve onoho jitra, následujícího po Stalinově rozkazu prověřit smrt nacistických pohlavárů a skupinu sovětských zpravodajců, vedenou plukovníkem Gorbušinem, posílit nebo nahradit vyšším velitelem Státní bezpečnosti z Moskvy. Ještě v noci byly provedeny bezvýsledné výslechy garážmistra Schneidera, šoféra Kempkeho („… každý o Hitlerově sebevraždě hovořil, ale nikdo nevěděl nic…“), šéfkuchaře Langeho (naposledy viděl Hitlera začátkem dubna v doprovodu psa Blondiho), správce budovy Zimma (naposledy se setkal s Hitlerem 29. dubna ve 12.00), instalatérů atd. Konečně se přihlásil topič (jehož jméno kupodivu není zachováno, jen popis – menší, nenápadný, skromný…), který byl prý při vynášení mrtvol Hitlera a Braunové. Je to tak trochu zvláštní – Trevor-Roper výslovně na několika místech své knihy tvrdí, že sebevraždy Hitlera a Braunové i jejich „vikinský pohřeb“ (pokud tak lze nazvat spálení mrtvol benzínem, vyšplíchaným z vchodu bunkru, a zahrabání do jámy společně se psy) byly poslední okázalou, ba mystickou scénou skomírající říše a účast byla povolena jen nejužšímu kruhu zasvěcených ničemů. Tím zvláštnější je topičovo tvrzení, že se zúčastnil tak nebo onak i makabrózní svatby fašistického diktátora…

Zdá se, že topičova výpověď podnítila vyšetřující orgány ke kopání v zahradě kancléřství a že toto kopání v nepřehledném a rozrytém terénu bylo takřka zázrakem úspěšné. Nebo se alespoň zpočátku o úspěchu nepochybovalo. Voják jednotky podplukovníka Klimenka Čurakov si povšiml, že vlevo od východu krytu je trychtýř, vyrytý bombou, téměř úplně zasypán sypkou kyprou hlínou, na níž ležela nevybuchlá pancéřová pěst. Když do jámy, z níž vyčníval cíp přikrývky, seskočil, vstoupil na velmi ohořelé mrtvoly muže a ženy, které nebylo možno bez dalšího šetření identifikovat. Po překopání jámy byly nalezeny ještě zdechliny dvou psů, feny německého ovčáka a štěněte. Dále dvě tmavé lékovky, ohořelé listy knih a útržky jakéhosi rukopisu, kovový medailon na řetízku, na rubu nápis „Nech mne vždy u sebe“ (líc nepopsán), 600 ohněm neporušených (?) marek ve stomarkových bankovkách a identifikační známka s číslem 31 907.

Nález učinili a mrtvoly i zdechliny odkryli gardový nadporučík A. A. Panasov, vojíni I. D. Čurakov, J. S. Olejnik a I. J. Serouch. Příští den, 5. května 1945 podepsali protokol o nálezu kapitán Děrjabin, nadporučík Panasov (jako jediný ze skutečných „šťastných nálezců“), seržant Cibočkin a vojíni Alabudin, Kirillov, Koršak a Gulajev. Historie nevysvětluje, proč k tomu došlo.

Jelena Rževská ve své knize píše, že psi byli snadno identifikováni – ovčák byl Hitlerův pes, „vysoký, s dlouhýma ušima“. To jsou ovšem všichni němečtí ovčáci. Odpovídalo by i to, že na zdechlině psa nebyly zjištěny známky násilí – Eva Braunová se prý dala sama slyšet, že smrt nebude těžká, jed byl vyzkoušen na Hitlerově psu (patrně díky dr. Kunzovi – podle jiné verze psy otrávil prof. Haase –, který též pomáhal trávit Goebbelsovy děti).

Otázkou zůstává, zda by byli „truchlící pozůstalí“ připustili vhození svých idolů do společné jámy se psy – ale snad i to patří k řádnému „vikinskému“ pohřbu. Snad se vojáci z nedostatku anatomických znalostí zmýlili – Hitlerův alsaský vlčák Blondi byl totiž pes, ne fena. Nebo pes nepatřil Hitlerovi. O líci medailonu se můžeme jen dohadovat a identifikační známka nebyla k žádné osobě přiřazena, ačkoli to německé vojenské archívy dovolovaly a dodnes pravděpodobně dovolují.

Stalin však měl, jak všichni přítomní doufali, požadovanou Hitlerovu mrtvolu. Od této chvíle, a dvojnásob poté, co esesák ze stráže kancléřství Mengershausen potvrdil, že viděl těla pohřbívat v místě, odkud byla vykopána, byl ohořelý muž ze zahrady kancléřství jaksi samozřejmě Hitlerem, alespoň v hlášeních plukovníka Gorbušina. Komise vojenských lékařů, svolaná, aby v CHPPN (Chirurgické polní pohyblivé nemocnici) číslo 496, rozvinuté v Berlíně-Buchu, provedla 8. května soudní pitvu, byla střízlivější. Protokol, podepsaný na prvním místě hlavním znalcem soudního lékařství 1. běloruského frontu podplukovníkem Faustem Josifovičem Škaravským, prostě konstatuje, že jde o ohořelou mrtvolu muže, jehož věk lze velmi těžko určit – snad 50-60 let. Rovněž určení výšky je obtížné, patrně 165 cm (Hitler byl vyšší – pozn. aut.). Známky zranění ani ochoření nebyly zjištěny. V ústech byly nalezeny střípky, pocházející z ampulky. Závěr: smrt nastala otravou sloučeninami kyanovodíku.

A co výstřel, potvrzený všemi svědky, jímž podle Trevora-Ropera i početných dalších autorů Hitler skončil? Rozkousnout ampulku s kyanovodíkem a pak se střelit je technicky vyloučené – smrt nastává téměř okamžitě.

Počkejme ještě.

Mrtvola ženy, nazývané v protokolu Eva Braunová, byla rovněž vyšetřena a bylo shledáno, že příčinou smrti i v tomto případě bylo cyankali nebo příbuzná sloučenina. Kromě toho však bylo nalezeno těžké zranění hrudního koše – celý protokol není přístupný a nelze říci, zda to bylo určitě zranění střelné. Patrně ano.

Vyslýchaný osobní strážce a Hitlerův pistolník Rattenhuber ochotně poskytl vysvětlení; když mu byla situace vylíčena, pochopil rázem, co se vlastně stalo. Náhle osvícený esesák sdělil, že komorník Linge dostal od Hitlera rozkaz na deset minut odejít z místnosti, pak vejít, deset minut vyčkat a „vykonat nejtěžší rozkaz, jaký za celý život od vůdce obdržel“. Nyní (Rattenhuber) ví, oč šlo; měl Hitlera dobít ranou z milosti. Třásla se mu však věrná ruka a zasáhl Evu Braunovou.

Těžko si představit řetěz větších nesmyslů. Linge nebyl po výstřelu v Hitlerově pracovně s Hitlerem sám ani deset vteřin, natož deset minut – jako bezvýznamná osoba, dvojnásobně bezvýznamná po diktátorově smrti (komorník Lang císaře Rudolfa II. by o tom mohl vyprávět své…) byl naprosto odstrčen. Trevor-Roper ho dokonce v soupisu lidí kolem Hitlera ve dnech soumraku bohů omylem vůbec neuvádí. Hitler by si k této službě rozhodně zvolil spíše vynikajícího střelce Rattenhubera (například). A minout se z bezprostřední blízkosti o metr, nebo více… Ne, tohle nesedí.

Plukovník Gorbušin a major Bystrov byli přesto přesvědčeni, že jejich zásluhou byla otázka zmizelého Hitlera uspokojivě objasněna. Zdá se, že sovětské vrchní velení a vedoucí političtí představitelé byli jiného názoru. Protokoly nebyly zveřejněny – v sovětském ústředním tisku naopak vyšel téhož dne (8. května 1945) článek, že se Hitler kdesi ukrývá. Skupina plukovníka Gorbušina se zmenšila na pouhé tři lidi, ostatní byli odveleni na jiná místa.

Gorbušin pochopil, že jeho důkazy o Hitlerově smrti a zpopelnění mají daleko do sevřenosti a nerozpornosti, že nejsou schopny přesvědčit celý svět tak pevně, jak je o tomto faktu přesvědčen sám. Byl si snad vědom i toho, že vyšetřování a jeho protokolární záznamy nebyly bez kazů a chyb, které je těžko dodatečně napravit. Rozhodl se tedy využít na vlastní pěst (potvrzuje to v pamětech jeho tlumočnice Jelena Rževská) poslední a rozhodující možnost, totiž stomatologickou identifikaci, která kupodivu nebyla doktorem Škaravským v rámci identifikační soudní pitvy provedena, ani k ní nebyly poskytnuty protokolární podklady.

Na scéně naší historie se objevuje krabička s „Hitlerovými zuby“, tedy s chrupem nebo částí chrupu podrobnějšího nic nevíme – spáleného muže, pitvaného téhož dne v CHPPN 496 v Berlíně-Buchu. Plukovník Gorbušin ji snad získal po provedené pitvě a předal Jeleně Rževské, která se vydala na bludnou cestu za stomatologickou identifikací. Byla, bohužel, naprostý laik, nedoprovázel ji žádný stomatolog, tím méně odborník, obeznámený se zásadami forenzní stomatologie, takže nakonec „korunním svědkem“ o identitě předložených „zubů“ s chrupem Adolfa Hitlera se stala instrumentářka, pomocnice, ba snad ani ta ne. Slečna Käthe Heusermannová, o níž na příštích stránkách uslyšíme, byla podle všeho jen administrativní pracovnicí Hitlerova uprchlého zubního lékaře a její názor na totožnost toho či onoho chrupu má asi stejnou váhu, jako odborný posudek mzdové účetní přírodovědeckého muzea na nově nalezený druh střevlíka. I když připustíme, že Heusermannová přece jen byla instrumentářkou – jako že asi nebyla –, není situace o mnoho lepší.

Spolupracoval jsem za dvacet let s mnoha instrumentářkami nevalnými, dobrými i vynikajícími, avšak ani jedna z nich – to tvrdím zcela zodpovědně – by nebyla schopna identifikovat technickou práci toho či onoho zubního laboranta. Při dobře provedené běžné protetické práci by byl i každý lékař na rozpacích, o instrumentářce ani nemluvě. Její povinností je co nejrychleji přinést rozpracovanou protézu nebo hotovou práci z laboratoře do ordinace, nic víc.

Instrumentářka neví, co lékař v ústech pacienta dělá. Nesmí nemocnému do úst při ošetření nakukovat, pokud není přímo lékařem požádána o spolupráci při nějakém výkonu. Je to neslušné a na mnohé pacienty to působí nepříjemně. Představa, že by se na vlastní oči přesvědčovala, jak bídný chrup má nadevše ješitný a na své nevalné fyzické schopnosti nesmírně citlivý pán Německa, tající před veřejností brýle, vyvíjející se třes rukou i hysterické záchvaty (a pravděpodobně impotenci), je prostě absurdní.

Slečna Käthe Heusermannová však dokázala nemožné. Popsala zpaměti Hitlerův chrup (ačkoli byla „až k pláči rozčilená“) těmito slovy: „Hitlerovu horní čelist tvořil zlatý můstek, který se půlkorunkou opíral o jedničku vlevo, o kořen dvojky vlevo, o kořen pravé jednotky a zlatou korunkou o trojku vpravo.“

Dále vypověděla: „Na podzim 1944 jsem byla při tom, když jsme Hitlerovi trhali šestku vlevo nahoře. Kvůli tomu jsme s profesorem Blaschkem odjeli do Hitlerova hlavního stanu v oblasti Rastenburgu. Když chtěl profesor Blaschke tento zub vytrhnout, musel vrtačkou přeříznout zlatý můstek mezi čtyřkou a pětkou vpravo nahoře. Při tom jsem Hitlerovi držela v ústech zrcátko a celý proces jsem pozorně sledovala.“

Dvacet let po válce napsala slečna Heusermannová do západoněmeckého časopisu své zážitky při identifikaci Hitlerova chrupu, k níž ji v roce 1945 vyzval jakýsi ruský plukovník (Gorbušin – pozn. aut.), major (Bystrov – pozn. aut.) a tlumočnice (Rževská – pozn. aut.): „‚Dobře si to prohlédněte‘, přikázal mi plukovník ‚a řekněte nám, zdali víte, co to je.‘

Prohlédla jsem si zuby, které plukovník vyňal z krabičky, a poznala jsem je. Vzala jsem do ruky zubní můstek. Hledala jsem nepochybný znak. Hned jsem ho našla. Vydychla jsem a jedním dechem řekla: ‚Je to chrup Adolfa Hitlera.‘

Zahrnuli mne slovy uznání. Potom jsem odešla domů.“

K identifikaci byl pozván i Hitlerův osobní zubní laborant (technik), asi třicetiletý Fritz Echtmann. Podle zápisu, na němž spolupracoval i dopisovatel Pravdy Martin Meržanov, se zdá, že Hitlerovy zuby nijak s jistotou neidentifikoval – Rževská píše, že si ustavičně odhazoval vlasy z čela a že na něho setkání s Hitlerovými ostatky nezapůsobilo, protože v obklíčeném Berlíně prožil své.

Zato byl rozrušen pohledem na chrup Evy Braunové, o kterém jinak není ve vyprávění Rževské ani slovo. Prohlásil: „Tato konstrukce zubního můstku je můj vlastní vynález a kromě pro Braunovou jsem takový můstek nezhotovil a ani jsem se ve své praxi nesetkal s podobnou konstrukcí připevnění zubů. Bylo to na podzim 1944. Můj první můstek Braunová odmítla, protože jí při otevření úst bylo vidět zlato. Zhotovil jsem druhý můstek a závadu odstranil. Přitom jsem použil původní, originální metodu…“

Čelist i protokoly byly pak odeslány do Moskvy.

V celé historii je několik velmi podivných a podezřelých bodů. Především bystrost, s jakou slečna Heusermannová ze sebe vysypala schéma Hitlerova můstku, bystrost obdivuhodná a záviděníhodná, paměť skvělá a vědomosti mimořádné. Slečna instrumentářka (nebo sekretářka) byla pravá perla požehnaná mezi ženami. Konstrukce můstku sama o sobě je docela logická, zejména při chrupu postiženém paradentózou, naznačuje však chrup značně bídný a chátrající: dvojka vlevo a jednička vpravo jsou už pouhými kořeny s čepovými korunkami, dvojka vpravo chybí. Trojka, pilířový zub, je opatřena cele korunkou. Proč však na snímcích ze samého sklonku Hitlerova neblahého života, např. když na dvoře kancléřství otcovsky poplácával po tváři kluky z HJ, které posílal na smrt proti sovětským tankům, je vidět pravou trojku zcela zjevně bez korunky? A jaký to byl „nepochybný znak“, který na můstku slečna Heusermannová na výzvu plukovníka Gorbušina hledala a vzápětí našla? Co vlastně měla v ruce, čelist, nebo můstek? A byla to horní, nebo dolní čelist? Vyprávění Jeleny Rževské je v tomto bodě značně nejasné, mluví jen o „krabičce“, případně „krabičce se zuby“ (?). Při způsobu, jakým byl Hitler podle tvrzení osazenstva bunkru narychlo spálen, vlastně spíše opečen, by se horní čelist od obličejového skeletu neuvolnila a celá lebka by se do krabičky nevešla. Žádná pevná zubní protéza (můstek) by se při poměrně krátkém ožehnutí těla neodloučila od zubů, tím spíše, šlo-li by o zuby čepové, pevně vcementované do rozšířených kořenových průduchů. Zuby extrahované i s můstkem se neuvolní ani při nahřátí můstku do třešňového žáru – obvykle je třeba rozdrtit je v korunkách údery kladiva a korunky po částech zbavit zuboviny. Jak se tedy ocitl v krabičce pouhý můstek, byl-li to jen můstek?

Vyprávění o extrakci horní šestky je ještě zmatenější. Nedovedu si představit v ústech situaci, která by při extrakci šestky, první stoličky, vyžadovala přeříznutí můstku mezi oběma třenovými zuby (čtyřkou a pětkou), a nedovedu si představit, jak by pak mohla být provedena extrakce šestky, byla-li vzata (jako že zřejmě byla) do můstku, aniž by se s ní „svezla“ i pětka… Je to tím podivnější, že přeříznutý můstek konstatuje i záznam ohledání čelisti z 8. května – a to rovněž za zubem +4 – zároveň se však píše o „druhé malé stoličce“, což by mohla být nejspíše +5. To by bylo logičtější. Vyprávění Heusermannové o asistenci přidržování zrcátka je v tomto případě možné; profesor Blaschke se tak zajišťoval proti zranění pacienta ostrým rotujícím nástrojem – z prostorových důvodů je však vyloučené, aby asistentka „celý proces pozorně sledovala“. Její činnost spočívá jen v odtahování tváře pacienta z nebezpečné blízkosti karborundem sypaného disku nebo tzv. Mayardovy pilky.

Echtmannovo vyprávění je nejen nepravděpodobné, ale přímo komické. Zubní laborant provádí práci přesně podle pokynů ošetřujícího lékaře, a to tím spíše, je-li lékařem Hitlerův osobní stomatolog a pacientem první dáma byť i skomírající říše. Na experimenty mu není popřán prostor. Kromě toho žádné „vynálezy“ v oblasti můstků neexistují a pan laborant Echtmann, ustavičně mluvící o „své práci“, „originální metodě a vynálezu“, autorem žádného zlepšení není. Z jeho nabubřelé řeči přímo čiší snaha o důvěryhodnost a skálopevnost informace. A ovšem o reklamu.

Počínal si prostě stejně jako slečna Käthe Heusermannová, která velmi přesně po předchozím několikadenním vyšetřování a sugestivních otázkách pochopila, co se od ní žádá, a na základě „neklamného znaku“ identifikovala protézu (čelist? zuby?) Adolfa Hitlera, za což byla „zahrnuta slovy uznání“. Byla jí projevena mimořádná důvěra a její identifikace byla považována za dostatečnou – ačkoli byl v ordinaci profesora Blaschkeho nalezen Hitlerův stomatologický chorobopis a v zubní ordinaci v říšském kancléřství rentgenové snímky jeho chrupu. Výsledky porovnání těchto dokumentů s nálezem části vyšetřované lebky či čelisti nebo snad s protézou nebyly uveřejněny. Ani profesor Blaschke se nevyjádřil.

Slečna Käthe Heusermannová snad nebyla nacistka – v době války prý podporovala dr. Bruska, pronásledovaného pro svůj židovský původ. Sotva však mohla být jako členka dokonale prověřené skupiny lidí pro osobní styk s Hitlerem přesvědčená antinacistka. Ve dnech po kapitulaci nacistické říše byly všechny zprávy a zjištěné skutečnosti o Hitlerově smrti prohlášeny za přísně tajné. Nebylo jasné, zda je žádoucí zachovávat rezervu, jakou např. projevili takřka všichni sovětští vojevůdci, kteří se osobně zúčastnili dobytí Berlína, a připustit možnost, že se Hitler kdesi skrývá, nebo zda je žádoucí spíše považovat Hitlerovu smrt za nepochybný fakt, a rozdrtit tak naděje fanatického nacistického podzemí na restauraci zrůdného režimu pod obnoveným vedením Hitlera. Stalin se rozhodl pro druhou možnost a již 8. května 1945 byla skupina plukovníka Gorbušina, speciálně vyčleněná k pátrání po Hitlerovi, zredukována na pouhé tři osoby (Gorbušin, major Bystrov a tlumočnice Rževská) s úkolem získat nezvratné důkazy o Hitlerově smrti. V této době, kdy po Evropě třeskaly zákeřné výstřely werwolfů a kdy byli Němci postaveni před alternativu poctivé spolupráce s antifašistickými silami a institucemi vítězných mocností, nebo pasívní rezistence, či dokonce aktivního podzemního odporu, to bylo rozhodnutí správné a politicky přínosné.

Zdá se, že to pochopila i Heusermannová, i Echtmann, i všichni členové personálu Hitlerovy široké „domácnosti“ žijící v pochopitelných obavách o svůj osud. Ochotně identifikovali, ochotně (i když leckdy rozličně) popisovali okolnosti Hitlerovy smrti. Zarytí nacisté by ostatně dělali buď jak buď totéž, ať už by byli či nebyli informováni o skutečném stavu věcí, aby přispěli k zastavení pátrání po hlavním válečném zločinci. Jejich výpovědi je nutné posuzovat pod zorným úhlem této zcela zvláštní a nepochybně působivé situace.

Dnes, po více než třiceti letech, je možné o věci uvažovat klidně, bez afektu a bez ohledu na dosud existující a pracující nacistické podzemí i „nadzemí“ ve státech, jejichž vlády jsou ochotny trpět zárodky hnědého moru, nebo je dokonce podporovat. Hitler, v roce 1945 zjevný parkinsonik, postižený třesem a se známkami duševního i fyzického onemocnění, je tak jako tak dávno mrtev. Je tedy dovoleno klást si nad jeho ztraceným hrobem otazníky.

Nechť se tedy první týká identifikace podle chrupu.

Dne 13. května 1945 prošla novinami zpráva – a nebyla nikdy dementovaná –, že Katerina Heusermannová (sic), osobní sekretářka Hitlerova stomatologa prof. Blaschkeho (tedy nikoli instrumentářka, ale administrativní pracovnice), a zubní technik Echtmann (sic) byli zatčeni, protože po vzájemné dohodě o předložených chrupech lživě tvrdili, že jsou Hitlera a Evy Braunové. K zatčení tedy došlo tři dny poté, co byla identifikace chrupu skupinou plukovníka Gorbušina ukončena. Později, až do vydání pamětí Jeleny Rževské (u nás 1968), se o Hitlerově chrupu nemluvilo a nepsalo, ačkoli stomatologická forenzní a soudní identifikace je na vysoké úrovni a je pokládána za spolehlivou.

A také je řádně starobylá. První identifikaci mrtvoly podle chrupu provedla prý Neronova matka Agrippina, aby se přesvědčila, zda jí nařízená politická vražda byla vykonána na správné adrese. Podle deformace předního úseku horní čelisti úderem koňského kopyta byla roku 1477 identifikována na bojišti mrtvola burgundského vévody Karla Smělého. Protetická práce byla poprvé s úspěchem použita k ověření totožnosti mrtvoly, spálené v laboratorní peci v Harvardu roku 1849 zločinným profesorem Websterem. A identifikace na podkladě stomatologické expertízy byla rozhodující při velkém počtu zohavených obětí hromadných katastrof – po požáru vídeňského Ringtheater 1881 (449 mrtvých), Opéra Comique de Paris 1887 (67 mrtvých), Bazare de la Charité 1897 (126 mrtvých), u nás například roku 1961 při katastrofě na dole Dukla v OKR (108 mrtvých). První monografie shrnující problematiku stomatologické identifikace vyšla z pera Amoedova (L’art dentaire en médecine légale) v Paříži roku 1898 a byla následována takřka nepřehlednou řadou dalších spisů v nejrůznějších jazycích – u nás např. Fiala, Identifikace osob podle chrupu (forenzní stomatologie), Praha 1968. Všechny vycházejí z hodnocení tzv. stomatologických markant čili identifikačních znaků hlavních a podpůrných, mezi něž patří např. zubní kaz a jeho rozsah i lokalizace, určení mrtvých zubů a kořenů, anomální postavení zubů, jejich opotřebování, stařecké snižování dásňového výčnělu, pootočení zubů a jejich viklavost a posléze i protetické práce všeho druhu. Postup identifikace je přesně určen a vypracován včetně záznamního systému a jeho rubrik tak, aby vylučoval s takřka absolutní pravděpodobností omyl a záměnu. Tento navyklý a osvědčený systém nemůže být ovšem nahrazen výpovědí instrumentářky (či dokonce administrativní pracovnice) a zjevně megalomanického laboranta s komplexem vynálezce. Takovou identifikaci je nutné odmítnout tím spíše, byly-li k dispozici skiagramy (rtg snímky), stomatologický chorobopis a se vší pravděpodobností i modely čelistí nebo jejich segmentů, zhotovené při pořizování zubních náhrad (nikde se o nich nemluví a „vynálezce“ Fritz Echtmann se o nich nezmiňuje).

Hitlerův chrup se dostal na přetřes ještě jednou za několik měsíců, a to ve zprávě britské zpravodajské agentury Reuter ze dne 2. ledna 1946 oznamující doslova: „Dopisovatel pařížských novin France Soir píše z Berlína, že sovětské úřady nalezly 19. prosince 1945 Hitlerovu zuhelnatělou mrtvolu. Sovětské vrchní velitelství prý oznámilo příslušným velitelstvím Spojenců, že Hitlerova mrtvola byla nalezena v krytu a že ji Hitlerův zubní lékař, nalézající se v sovětském zajetí, bezpečně identifikoval podle čelistí a zubů. Sovětské vrchní velitelství prý požádalo, aby se tato záležitosti tajila tak dlouho, dokud nebudou nalezeny osoby, které mrtvolu pochovaly…“

Příliš mnoho „prý“, nezdá se vám? Sovětské velitelství zprávu ani nepotvrdilo, ani nevyvrátilo. Snad to ani nestálo za to. Podobných senzačních zpráv se v těchto měsících vyrojilo mnoho. Jisto je, že profesor Blaschke nemohl bez vědomí západních spojenců Hitlerův chrup identifikovat, ačkoli by toho byl nesporně schopen. Několik dní před obklíčením Berlína odletěl totiž s Hitlerovým pobočníkem do Berchtesgadenu i se zlatými zubními korunkami, které už nestačil svému prominentnímu pacientovi nasadit (což muselo být pro Hitlera dost nepříjemné), ale proč se o obroušených zubech nikde nemluví? Tam byl zajištěn americkými okupačními úřady a do Berlína se, pokud je známo, nevrátil. V jeho ordinaci zůstal jeden ze studentů Blaschkovy kliniky Bulhar Michail Arnaudov, žijící nyní jako zubní lékař v NSR. O Hitlerově chrupu nevěděl pochopitelně nic a při jeho ošetřování nikdy – rovněž pochopitelně – nebyl. V květnu roku 1945 to přiznal otevřeně pracovníkům skupiny plukovníka Gorbušina. Později své výpovědi změnil a v různých časopisech, např. ve Sternu, chlubně prohlašoval, že to byl právě on, kdo Hitlerovu mrtvolu identifikoval. Je to nesmysl; nikdy ani nespatřil obsah tajemné krabičky s Hitlerovými či jinými „zuby“ a jeho styk se skupinou plukovníka Gorbušina byl omezen výhradně na spojení s Heusermannovou a na skutečnost, že skupinu od Hitlerova osobního laryngologa profesora Eickena zavedl do Blaschkeho ordinace. Tam se s ním Gorbušin a ostatní dva sovětští rozvědčíci definitivně rozloučili. O identifikaci tedy nemůže být ani řeči.

Tím by bylo snad možné epizodu s tzv. Hitlerovou identifikací podle chrupu ukončit. Ve své době, tj. v polovině května 1945, posloužila k potlačení odporu a aktivní rezistence nacistického podzemí a přispěla k uklidnění v poraženém Německu. Vážná identifikace nebyla provedena a nebylo o ni ani usilováno, ačkoli v SSSR byla a je pochopitelně řada vysoce kvalifikovaných odborníků, zubních i soudních lékařů, dokonale obeznámených s forenzní stomatologií. Pokud je mi známo, žádný z odborných spisů (jen zmíněná Fialova publikace jich uvádí v rejstříku literatury 160) neuvádí tuto „berlínskou zubní epizodu“ mezi význačnými úspěchy či působivými výsledky identifikace osoby podle chrupu, ačkoli by si to v případě ověření svým politickým dosahem zcela určitě zasloužila.

Záležitost s identifikací Hitlerovy mrtvoly podle chrupu usnula na více než dvacet let – roku 1967 se k ní vrátil ve své knize Smrt Adolfa Hitlera sovětský publicista Lev Bezymenskij. Kniha byla záhy (1968) přeložena v NSR a v řadě socialistických států (PLR, MLR, RSFR, NDR a Jugoslávii). Kniha, vycházející mj. z čtenáři již známých výpovědí německých zdravotníků, kterým Bezymenskij plně důvěřuje, se setkala s četnými námitkami, které vznesli jak přímí účastníci posledních dnů nacistické Valhaly v podzemním bunkru Günsche a Linge, tak i západní publicisté a historikové David Irving, prof. H. R. Trevor-Roper, prof. A. P. J. Taylor, Allan Ballogh a četní další. Motivace jejich nesouhlasu byla různá – vesměs odmítli Bezymenského tvrzení, že v Hitlerově pracovně nedošlo ke střelbě a že diktátor zemřel pouze po požití jedu, a vyslovili pochybnosti o nespornosti identifikace. Roku 1971 se konala repríza diskuse – televizní publicista Gerhard Löwenthal (NSR) rovněž vyslovil pochybnosti o spolehlivosti identifikace, která byla podle jeho mínění vykonána na ohněm příliš změněné mrtvole a bez účasti Hitlerova krčního lékaře dr. Erwina Giesinga (byl v americkém zajetí a sovětské orgány jej k identifikaci nepřizvaly). Nebyl zjištěn pro Hitlera charakteristický monorchismus (nesestup jednoho varlete), potvrzený Hitlerovým lékařem dr. Morellem, dosažitelné rtg snímky poskytují jiný obraz než Bezymenským popisovaný chrup, a Heusermannová i Böhtmann při své výpovědi vycházeli ze snahy vyhovět sovětským vyšetřujícím orgánům. Na základě tohoto materiálu se celou záležitostí počal obírat známý americký odborník prof. R. F. Sognnaes, starý pán, zabývající se s oblibou zajímavými nebo kuriózními soudněstomatologickými případy a historiemi. Své výsledky předložil 6. mezinárodnímu sympoziu soudních lékařů v Edinburghu v září 1972, kam byl pozván i Lev Bezymenskij. Shrnutí výsledků Sognnaesova vyšetřování uveřejnil ve své knize Poslední deník Martina Bormanna (český překlad Pressfoto 1976) a doprovodil tabulkou, ze které jsem, přiznám se, nebyl moudrý ani já, ani kolegové-odborníci, které jsem vzal v potaz, a to ani pokud jde o schéma chrupu, zjevně o čtyřiatřiceti (?) zubech, ani pokud jde o vyznačení shodnosti a neshodnosti – schéma totiž připouští jen 1. pozitivní výsledek konfrontace, 2. nedostatečné údaje pro konfrontaci a konečně 3. potvrzení nepřímých (?) údajů. Celá statistika vychází z popisu Hitlerova chrupu, sestaveného v americkém zajetí prof. Blaschkem a otorinolaryngologem dr. Giesingem a z jejich porovnání s jakýmisi blíže nepopsanými a nevysvětlenými snímky Hitlerovy lebky, pořízenými roku 1944, které se zřejmě ocitly v americké okupační zóně. Nehledě na možnost, že oba lékaři byli rentgenogramy ovlivněni nebo alespoň k popisu inspirováni, je taková verifikace údajů přinejmenším sporná. Je-li možné připustit, že prof. Blaschke měl mimořádnou paměť a byl schopen zpaměti chrup svého prominentního pacienta bezchybně popsat i se všemi provedenými zákroky (mně by se to asi nepodařilo), pak tvrdit totéž o otorinolaryngologovi je prostě absurdní. Při vší úctě ke kolegům, kteří zasvětili život fascinujícímu a obtížnému oboru krčního, nosního a ušního lékařství, musím konstatovat, že zájem naprosté většiny z nich o chrup je okrajový a týká se spíše svízelí, které při krčních operacích způsobují zubní korunky nebo při operacích čelistních dutin kořenové hroty. Otorinolaryngolog, schopný popsat zpaměti a ve značně stressové situaci pacientův chrup zub po zubu, a dokonce se stomatologickou akribií, je pro mne postavou takřka pohádkovou a nadpřirozenou.

Summa summarum nepovažuji výsledky profesora Sognnaese za přesvědčující a jeho potvrzení identifikace, o niž se opírá Bezymenskij, za konečné. Pochybnosti nejsou ani v nejmenším vyvolány nedůvěrou v serióznost dr. Škaravského z CHPPN 496, plukovníka Gorbušina a jeho skupiny, Jeleny Rževské či samotného Lva Bezymenského – vycházejí z klidného a střízlivého hodnocení událostí a výpovědí dnes již jen historických a doplněných novými poznatky, a s nimiž žádný z jmenovaných nemohl být ve vzrušených dnech roku 1945 seznámen.

První identifikační intermezzo skončilo počátkem června 1945 prohlášením maršála G. K. Žukova, který na tiskové konferenci sovětských a zahraničních dopisovatelů v Berlíně oznámil, že Hitlerova mrtvola nebyla nalezena a identifikována. Dopisovatel New York Herald Tribune, který se tiskové konference zúčastnil, uveřejnil článek, citovaný v noci ze 14. na 15. června 1945 moskevským rozhlasem, o návrhu maršála Žukova, aby Angličané a Američané pátrali po místě Hitlerova pobytu. Je třeba počítat s jeho skrýváním ve Španělsku…

Bylo to prohlášení čestné a upřímné, bohužel s negativními důsledky. Časopisy, které v Německu tuto zprávu přinesly, a americké časopisy, dovážené do okupovaného Německa, byly za několik minut rozebrány fanatiky a pobloudilci, kteří ještě před několika týdny zoufalým bojem dům od domu prodlužovali vládu fašistických bonzů a existenci tzv. Říše.

Žukov o tom ve svých pamětech píše: „Okolnosti ve mně zpočátku vyvolaly pochybnosti, pokud jde o správnost verze o Hitlerově sebevraždě, a to tím spíše, že se nám nepodařilo objevit ani Bormanna. Pomyslil jsem si, zda Hitler v posledním okamžiku, kdy již nebyla naděje na pomoc Berlínu zvenčí, neutekl.

Takový předpoklad jsem vyslovil v Berlíně na tiskové konferenci sovětských a zahraničních dopisovatelů.

O něco později jsme po vyšetřování a výslechu Hitlerových osobních lékařů atd. začali dostávat další, přesnější informace, které Hitlerovu sebevraždu potvrzovaly. Přesvědčil jsem se, že pro pochybnost o Hitlerově sebevraždě nejsou žádné důvody.“

G. K. Žukov neuvádí žádné další podrobnosti – šlo tedy zřejmě o eventuální další prozkoumání zbytků čelistí nebo „zubů“, získaných skupinou plukovníka Gorbušina, případně snad dalších částí ohořelého těla. Nezmiňuje se, že by byla později nalezena nová mrtvola, prohlášená za Hitlerovy pozůstatky, a ani slovem neuvádí v pochybnost celkem všeobecně uváděnou verzi o jakés takés kremaci.

Tím větším překvapením bylo promítnutí dokumentárního filmu Oni vztyčili prapor vítězství v moskevském Domě tisku dne 10. června 1960 zahraničním novinářům, akreditovaným v Moskvě. Ve filmu byl mj. záběr Hitlerovy nespálené mrtvoly v černém rubáši s viditelným vstřelem uprostřed čela…

Film je tedy do jisté míry ilustrací vyprávění I. J. Sjanova, uveřejněného v květnu 1960 v Kazachstánské pravdě a později v časopise Prostor, vycházejícím v Alma-Atě. Ústřední sovětské listy tyto články nepřevzaly. Sjanov píše doslova: „V noci z 1. na 2. květen jsem dostal rozkaz odebrat se do metra za generálem Weidlingem, abych mu odevzdal podmínky kapitulace… Když jsem vstoupil do říšského kancléřství, sešel jsem po schodech do krytu. V krytu… jsem se ocitl v dobře osvětlené místnosti o rozloze asi 40-50 čtverečních metrů… Na podlaze jsem spatřil mrtvého Hitlera. Ležel natažený naznak… povšiml jsem si na jeho čele střelné rány. Známý pramen vlasů, nevelký knírek. Měl na sobě dlouhé kalhoty s blůzou, které obvykle nosil. Na blůze byl železný kříž. Vosková tvář začala už černat. I rty byly zčernalé, se zřetelnými stopami popálenin od nějaké žíraviny, snad odjedu.

Vedle Hitlera, rovněž na podlaze a naznak, zlehka se dotýkajíc jeho levého boku, ležela mrtvola ženy. Pravá ruka spočívala na Hitlerově těle. Nepozoroval jsem na ní zranění a celkem jsem si ji špatně prohlédl. Až nyní si uvědomuji, že to byla zřejmě Eva Braunová…“

I. J. Sjanov předpokládá, že Hitler nespáchal sebevraždu 30. dubna 1945, ale v noci z 1. na 2. května, což opírá o tvrzení, že říšské kancléřství opětovalo sovětskou palbu do 9.00 hod. 2. května (podle maršála V. I. Čujkova, který zde velel, do 11.00 hod.). Výslovně prohlašuje, že „spálení Hitlerova těla je lež“, především proto, že koncem dubna už v kancléřství neexistovala žádná zahrada, kde by mohl být Hitler spálen. Všechno zničila dělostřelecká palba, vedená už zčásti přímo ze vzdálenosti 250 metrů, a letecké nálety. Nic takového prostě nebylo – podle Sjanova – možné. (V zájmu pravdy budiž řečeno, že se mýlí, protože zahrada, byť i značně poškozená, existovala. Fotografie dokazují, že dokonce i několik stromů přestálo bombardování a ostřelování.)

Sjanov zůstává ve svém tvrzení osamocen – nikdo před ním a především ani po něm (a po promítnutí zmíněného filmu roku 1960) verzi o nespálené Hitlerově mrtvole nezastával. Tak např. generál K. F. Tělegin píše roku 1963: „…měli jsme možnost na vlastní oči spatřit poslední útočiště hitlerovské kliky: polozřícené kancléřství a zahradu, kde byla spálená Hitlerova mrtvola. Ohořelá Goebbelsova mrtvola ležela pod automobilovou plachtou…“ Maršál V. I. Čujkov 1964: „…Když vojáci 8. gardové armády vtrhli na dvůr říšského kancléřství, spatřili ještě dýmající koberec a na něm ohořelou Hitlerovu mrtvolu… (hořela by tedy plné dva dny, čemuž se maršál v pamětech sám podivil – pozn. aut.)“. A tak dále.

Je zvláštní, že hrdina Sovětského svazu I. J. Sjanov čekal se svým do značné míry senzačním sdělením plných patnáct let – nemám však nejmenší důvod nedůvěřovat jeho zážitku. Takové vypjaté chvíle se vtisknou do paměti s fotografickou přesností, ostatně i film Sjanovova slova dokládá. Něco je tu však přesto zvláštní.

Je myslitelné, aby Hitlerova kamarila nechala svého vůdce a jeho manželku ležet prostě pohozené na podlaze? Je to možné zejména vzhledem ke skutečnosti, že se všichni, kteří přežili, shodli na výpovědi o jeho spálení (jakkoli ne o čase a místu spálení a pohřbení)? Kde se vzaly popáleniny, resp. poleptání na rtech? Kyanid žádné takové stopy nezanechává. A především, jak je možné, že v době, kdy byl důkaz o Hitlerově smrti nanejvýš žádoucí, nebyla Hitlerova mrtvola předána spolehlivé komisi vědců nebo alespoň ukázána novinářům, když o ní zřejmě sovětské velitelství vědělo a povolalo k ní kameramany?

Pokud nešlo o dotáčku k dokumentárnímu filmu (běžně používanou pro zvýšení emocionality a pro možnost spojení nesouvisejících dílčích materiálů v celek plynulým střihem), je nejpravděpodobnější, že mrtvoly, spatřené I. J. Sjanovem v krytu kancléřství, nepatřily ani Hitlerovi, ani Braunové a že to sovětská rozvědka záhy zjistila. Ani na zvětšeném okénku filmu se mrtvý muž Hitlerovi příliš nepodobá, rozhodně méně než Hitlerovi dvojníci, jeho – patrně úmyslně vybraný – šofér Schreck, Ital Carlo Bertone nebo kriminálník a vrah Haarmann. Ostatně lidí podobných Hitlerovi bylo mnoho; sám jsem znal jednoho takřka fantastického Hitlerova dvojníka, strojvedoucího a neškodného pěstitele slepic z vesnice poblíž Prahy… A před velitele dobytého Berlína Berzarina bylo přivedeno plných šest „Hitlerů“… Zdá se, že obě mrtvoly, existovaly-li, měly posloužit jako náhrada za Hitlera a Braunovou a krýt jejich útěk. Sovětské velitelství si bylo vědomo, že zveřejnění tohoto nálezu neobyčejně podepřelo a oživilo domněnky o Hitlerově úniku a jeho osobním řízení nacistického podzemí odněkud ze zahraničí. Proto patrně publikaci odložilo o patnáct let a oficiálně vlastně nález obou mrtvol nepřipustilo dodnes. Novinářské články I. J. Sjanova je třeba považovat za soukromé memoáry.

Ostatně je možné ještě jedno vysvětlení. 3. května 1945 navštívila říšské kancléřství skupina generálů ze štábu frontu – snad to byla ona návštěva, vedená a zmíněná maršálem Žukovem. Když v zahradě míjeli betonovou jámu, kam Němci ukládali své padlé, ukázal jeden generál prstem do jámy a zvolal: „Tady je!“ Šlo o mrtvého s knírkem a v blůze, který se poněkud podobal Hitlerovi. Byl vytažen z jámy, a ačkoli se zblízka Hitlerovi nepodobal, podroben vyšetření. Žádný z povolaných mrtvolu s Hitlerem neidentifikoval – byl však ponechán v zasedací síni říšského kancléřství až do příletu bývalého sovětského legačního rady v Berlíně z Moskvy, který rovněž totožnost odmítl. Během této doby byla mrtvola fotografována a filmována a tyto snímky byly, podle Jeleny Rževské, díky nerozvážnosti kameramanů, kteří šoty označili „Hitler“, použity v montážích, z nichž jedna byla promítnuta i 10. června 1960 v Moskvě. Je rovněž pravděpodobné, že I. J. Sjanov procházel spíše zasedací síní kancléřství než krytem, kudy cesta ke generálu Weidlingovi nevedla. Kromě toho nebyla v bunkru žádná místnost o rozměru alespoň přibližně 40-50 m²; s výjimkou částí chodeb, používaných jako mapové a konferenční místnosti, měly pokoje i pracovny, nevyjímaje místnosti Hitlerova apartmá, plochu asi 12-15 m².

Jedna otázka však přece jen v souvislosti s neznámým knírkatým mužem, střeleným do středu čela, v prosté blůze se železným křížem, jaký nosil Hitler, a v mřížkovaných ponožkách, zůstává. Kdo to byl? Kdo se směl procházet po kancléřství oblečen, učesán, a pokud jde o knírek, upraven jako führer, kdo směl nosit civilní, ke stejnokroji nepříslušející ponožky? Jak přišel ke svému zranění na čele, patrném i na filmových záběrech (nemluvíme-li už o Sjanovem popisovaném poleptání rtů)? Kde se vzala ona žena, kterou Sjanov vedle mrtvoly spatřil? A proč nebyla v tomto případě provedena identifikační expertíza, proč byla dána přednost poměrně složitému přivolání diplomata z Moskvy, který Hitlera nejméně několik let nespatřil, a už vůbec jej nemohl spatřit po atentátu roku 1944, který Hitlerovu fyziognomii výrazně změnil k horšímu? Předpokládané odpovědi na tyto otázky spíše posilují podezření, že šlo o oběť, Hitlerova dvojníka, připraveného po smrti sehrát určenou úlohu – ani určitá shoda stomatologických markant by mne v tomto případě nepřekvapila. Nacisté však už neměli čas dovést svůj program s mrtvolou do konce.

Pochybnosti se násobí zjištěním, že Hitler skutečně měl několik přísně tajných dvojníků, kteří mu nejen byli podobni, ale naučili se i napodobovat jeho pohyby, držení těla i řeč, aby jej mohli zastupovat na veřejných slavnostech a manifestacích, kde se Hitler necítil jist životem. Roku 1939 dokonce vyšla v Anglii bez udání jména autora senzační kniha Záhadná smrt Adolfa Hitlera, jejíž rukopis byl prý propašován z nacistického Německa přes Švýcarsko. Kniha, kterou zná mj. i kandidát historických věd Alexander Gorbovskij a o níž psal v sovětském časopise Nauka i žizň roku 1965, popisuje výcvik několika Hitlerových dvojníků a tvrdí, že skutečný Hitler byl otráven již v září 1939 – od této doby ho prý zastupoval jeho dvojník, jakýsi Maxmilian Bauer. To je samozřejmě trochu silný tabák – jisto však je, že Hitlerovi nápadně podobný muž jménem Bauer skutečně existoval, pohyboval se ještě v posledních měsících války v dosažitelné blízkosti Hitlera a nebyl totožný s osobním pilotem Bauerem. Dokonalý dvojník by byl ovšem připraven i pro stomatologickou identifikaci souběžným provedením stejných nebo co nejpodobnějších léčebných zákroků. V popisovaném případě ochotné identifikace slečnou Heusermannovou by to nebylo obtížné – Hitlerův chrup by byl totiž podle ní bezmála troskou, pracně udržovanou před nezbytností aplikace snímací protézy. Pokud by dvojník netrpěl výjimečnou kazivostí nebo paradentózou, mohly mu být stejné práce v ústech bez obtíží provedeny. Komu se zdá takové tvrzení přehnané, ať si vzpomene na desítky francouzských šlechticů, prosících, aby navzdory zdravým konečníkům směli podstoupit tutéž operaci jako nebohý Ludvík XIV., trápený pištěli…

Po tom, co bylo řečeno, můžeme uzavřít první část vyprávění asi takto: Hitlerova mrtvola nebyla spolehlivě a uspokojivě identifikována, jakkoli nelze vyloučit, že tělo muže, vykopané na zahradě říšského kancléřství, opravdu bylo tělem nacistického diktátora. V tomto smyslu se mi zdá být přehnaný Trevor-Roperův poněkud nadnesený odstavec: „Ať už se přikloníme k jakémukoli vysvětlení, jisté je, že se Hitlerovo poslední přání splnilo. Tak jako v korytu řeky Busento tajně pochovali Alaricha, nemůže se ani modernímu zhoubci lidstva stát, že by jeho tělo někdo kdy nalezl.“

Buď jak buď, identifikace byla prováděna za mimořádných a vypjatých podmínek, s prostředky, lidmi a možnostmi, které byly v ještě hořícím a rozvráceném Berlíně k dispozici, za neujasněných politických okolností. To vše nepříznivě ovlivnilo přesnost práce tak dalece, že identifikace nebyla přijata ani sovětskými oficiálními místy, kterým nejvíce záleželo na důkazu, že představitel a vedoucí činitel zločinného a hrůzného fašismu je mrtev.

Jestliže tedy nebyla Hitlerova mrtvola spolehlivě nalezena, kam se poděla? Zmínili jsme se již o možnostech, že zmizela v plamenech beze zbytku (vzhledem k pouhým 180 litrům benzínu na dvě těla je to nepravděpodobné) a že kosti byly rozdrceny a rozmetány – což je ještě nepravděpodobnější: jakmile proskočila bunkrem zpráva o Hitlerově smrti, ustal o něj jakýkoli zájem a každý se věnoval svým problémům. Domněnka, že pozůstatky Hitlera a Braunové sesbíral do krabice Artur Axmann před svým nezdařeným pokusem o únik z Berlína s tankovým oddílem SS, rovněž padla.

Pozornost se zvolna začala od Hitlerovy mrtvoly obracet k čemusi horšímu, totiž k Hitlerovi živému, prchajícímu a snad někde ukrytému.

První podporou hypotézy o prchajícím Hitlerovi byla jeho vlastní psychologie, jeho duševní stav. Hitler rozhodně nepatřil k vládcům typu Napoleona, ochotným v případě potřeby fyzicky riskovat i svůj vlastní život (např. v bitce o most u Lodi 10. května 1796), setrvávajícím i v palbě na bojišti a nosícím červené kalhoty, aby při jeho zranění nebyli okolní vojáci zneklidněni (zlé jazyky ne zcela nevtipně tvrdily, že Hitler nosí z podobného důvodu kalhoty hnědé). Nikdy na rozdíl od Napoleona nevstoupil nejen do morového špitálu svých vojáků, ale ani do lazaretu, ba ani do nemocnice v hlubokém týlu: on, vrah miliónů, se bál a štítil krve a hystericky děsil možné nákazy. Za první světové války nikdy nebyl na frontě (ačkoli volební plakáty propagovaly „frontového vojáka“ Hitlera) a ovšem nikdy nebyl přiotráven plynem, jakkoli to o sobě ustavičně prohlašoval. Byl důstojnickým sluhou a spojkou u jednotky, která frontu jaktěživa nepoznala. Železný kříž I. třídy, kterým se celý život vojáčky pyšnil, mu udělil zcela neprávem a v rozporu se svou pravomocí penzionovaný generál Ludendorff teprve po pivním mnichovském puči roku 1923. Hitlerovo chování bylo v této situaci tak skandálně zbabělé, že si zaslouží bližší popis. Tím spíše, že, jak vědí ti, kteří se podjali ne právě povzbuzujícího, ale poučného úkolu prostudovat Hitlerův životopis, byl Hitler z roku 1921 a tím spíše 1923 týmž člověkem, který se významně podílel na rozpoutání druhé světové války a dovedl ji až do tragického konce. Jeho psychika se ani v nejmenším nezměnila, jeho zásady i stereotypy chování zůstaly.

V průvodu, konaném 9. listopadu 1923, se Hitler před srážkou s policií vtiskl mezi generála Ludendorffa, o jehož nedotknutelnosti byl přesvědčen, a Scheubner-Richtera, který byl jeho politickým protektorem. Když padly první rány, Hitler, který o sobě ještě téže noci prohlašoval, že je ochoten dát se zastřelit a že za žádnou cenu neustoupí, leda mrtev, byl první, kdo si lehl (vedle Streichera, který jej kryl) na břicho tak překotně, až si vymkl ruku, a snažil se poskytovat policejním puškám co nejmenší a nejnápadnější cíl. Ludendorff a major Strecker prošli okázale před hlavněmi pušek policie. „Kdyby za nimi bylo šlo padesát, a snad jen pětadvacet lidí, byl by den skončil jinak,“ soudí antifašista Konrad Reiden v životopise Adolfa Hitlera z roku 1934. Nacisté byli ozbrojeni a ležíce na dlažbě stříleli. Policie byla do značné míry naočkována nacismem – nic nebylo rozhodnuto. V tom okamžiku však podle svědectví oddaného nacisty dr. Waltera Schulze Hitler vyskočil, uháněl z místa střetnutí a bystře naskočil do připraveného žlutého automobilu. Prchl do šedesát kilometrů vzdáleného Uffingu do vily spřátelené rodiny, kde byl 11. listopadu zatčen.

O pět let později se objevil Hitler v sále mnichovského pivovaru Löwenbrau s hošíkem na ruce a vyprávěl: „Tohoto chlapce jsem našel 9. listopadu 1923 u Feldherrnhalle, vzal na ruku a odnesl z ohně…“ A otrlí nacisté dojetím zaslzeli. Není třeba dodávat, že to byla pustá a prokazatelná lež. Zachraňovaný hošík (tehdy by to musel být novorozenec nebo kojenec) existoval jen v Hitlerově exaltované a zbabělé fantazii.

Nebyl to ostatně první Hitlerův útěk z místa nebezpečí. Pokus o puč roku 1923 byl pro Hitlera jen jakousi horší

(ale v důsledcích velmi přínosnou) reprízou jeho ubohoučké účasti v tzv. Kappově puči v březnu 1920. Německá republika měla být svržena ultrapravicovými živly v čele s generálem von Lüttwitzem a kapitánem Ehrhardtem, kancléřem se měl stát celkem neznámý ředitel východopruské zemědělské banky Kapp. Hitler si přilétl, doprovázen svým duchovním otcem a rádcem, chmurným básníkem a opilcem Dietrichem Eckartem, z Mnichova do Berlína pro svůj podíl na dělení kořisti. U dveří říšského kancléřství je s varováním očekával černooký človíček, který vystřídal daleko více než devatero řemesel (byl dokonce anglikánským duchovním, poslancem Dolní sněmovny, vyzvědačem a posléze buddhistickým duchovním, poslancem Dolní sněmovny, vyzvědačem a posléze buddhistickým mnichem a Hitlerovým agentem pro Tibet až do konce druhé světové války), mezinárodní dobrodruh a hochštapler Trebitsch-Lincoln. Mimochodem a pro zajímavost žid.

Hitler ani nečekal na podrobnosti a na další vývoj a s vyhrnutým límcem kabátu předčasně a kvapně uprchl, následován Eckartem s čepicí vtisknutou hluboko do čela. Příští dny ukázaly, že ani tenkrát nebylo vše pro pravici ztraceno, spíše naopak: reakční reichswehr svrhl v Bavorsku zákonitou sociálnědemokratickou vládu a nahradil ji vládou ultrapravicovou. A sama říšská vláda v čele se zrádcem Ebertem se přidala k reichswehru, který těžce porušil přísahu věrnosti, a využila ho ke krvavému potlačení pokrokových sil v Porúří a středním Německu, přičemž hlavní slovo měli Hitlerovi přívrženci Epp a Röhm.

Může ten, kdo zná tohoto Hitlera, skutečně věřit v jeho sebevraždu v posledních dubnových dnech roku 1945?

Jednou ve svém životě mluvil Hitler o sebevraždě – a bylo to řečnění, které by ani nejdůvěřivější a nejopatrnější psychiatr při službě u telefonické linky důvěry nebral vážně. Když byl po nezdařeném puči převezen 11. listopadu 1923 do vězení v pevnosti Lansbergu nad Lechem, přišlo ho navštívit a pravděpodobně zahrnout výčitkami několik vdov po nacistech padlých v přestřelce – po kloboučníkovi, zámečníkovi, číšníkovi, sluhovi, zkrátka po měšťácích, kteří pro Hitlera zahynuli, zatímco sám vůdce zbaběle uprchl. Naprosto demoralizovaný Hitler se vzchopil a odpověděl jim řečnickým cvičením: po vzoru starosty irského města Corku Terence McSwineye, jehož statečná protestní smrt v anglickém vězení po jedenadevadesáti dnech hladovky otřásla před několika lety světem, rozdmychala nadšení povstalců a pomohla jim k vítězství, zemře tímže způsobem i Hitler…

Se svým sebevražedným projektem se obrátil na senilního seniora strany Drexlera, který Hitlera doprovázel do vězení, ač neměl s pokusem o puč nic společného, v pevné a také nezklamané víře, že mu bude sebevraždu rozmlouvat. Když jej utěšil i další věrný nohsled, nacistický žurnalista Klotz, nebylo už o hladovce až k smrti ani řeči a Hitler naopak s chutí hodoval na lahůdkách, jimiž byl zavalován tak velkoryse, že musel část rozdávat strážím. Oficiální dějiny NSDAP zahalily tuto poněkud komediální historku hlubokým mlčením. Ani Hitler se o ní v Mein Kampfu nezmiňuje. Konstatuje jen, že „… v té době jsem už nechtěl pranic slyšet o tomto prolhaném světě“. Hlavně asi o rozlícených vdovách, které mu kazily požitek z fešáckého kriminálu.

Statečněji se nechoval ani 20. července 1944 po atentátu v Rastenburgu. Leknutím se zhroutil, a ačkoli nebyl zraněn, musel jej polní maršál Keitel (přezdívkou „Lakeitel“ – lokajík) vynést v náručí ze zdemolované místnosti.

Jeho lékaři dosvědčují, že se smrti bál mnohem více než normální smrtelník. Nikdy si nedal rentgenovat pobolívající žaludek, aby se nedozvěděl, že má rakovinu. Cestoval-li kamkoli, tetelil se v pravém slova smyslu strachem a nablízku musel být lékař s úplným chirurgickým vybavením.

Byl vegetarián ze strachu před žaludečními chorobami, abstinent (pil jen zvlášť pro něj vařené takřka bezalkoholické pivo) a divoký militantní nekuřák: nejenže nekouřil, ale nikdo v jeho okolí nesměl na kouření ani pomyslet. Hitler byl přesvědčen, že i vdechování cizího kouře zvyšuje nebezpečí rakoviny plic. Po každém jídle si čistil zuby a ničeho se nedotýkal bez rukavic – i tak se stále myl a několikrát denně koupal, a to ne z potřeby čistoty a svěžesti, ale ze strachu před baktériemi. Hystericky se bál, že bude otráven. Všechna jeho jídla musel ochutnávat esesácký fanatik Schlieben nebo dietní kuchařka Manzialyová. A po celý život Hitler opakoval znovu a znovu: „Jen slaboch nebo blázen může spáchat sebevraždu“.

Již před válkou se všemi možnými a často takřka obludnými opatřeními zabezpečoval před atentátem, zajišťoval bezpečnost i svých dočasných sídel a nařizoval budovat lepší. Indiskrecí Dönitzovou se proslechlo, že německé ponorkové loďstvo v předvečer války vybudovalo pro Hitlera nedobytnou a neobjevitelnou skrýš – patrně někde v polárních končinách. I na to bylo, jak uvidíme, po pádu Berlína vzpomenuto…

Tak či tak, sebevražda nebyla v povaze tohoto masového vraha a nepředstavovala pro něj řešení. Je daleko pravděpodobnější, že se pokusil nebo chtěl pokusit o útěk z Berlína do bezpečí tak jako desítky a stovky ostatních nacistických bonzů. Přípravy byly už dávno provedeny a zahrnovaly nejen uchystání dvojníků a dopravních prostředků, ale i pečlivé psychologické zpracování okolí. Nebylo Hitlerovou vinou, že události dostaly neočekávaně rychlý spád – postup Rudé armády k Berlínu několika výtečně opevněnými německými obrannými pásmy byl daleko rychlejší, než se předpokládalo, i samotné boje v ulicích Berlína probíhaly pro fašisty nepříznivěji. Bylo nutné improvizovat – ale o tom až později.

Psychologicky je Hitler zkrátka prostým a nekomplikovaným rébusem. Nebudeme zacházet do podrobností – učinili to jiní za nás. Na tomto místě jen tolik: nikdy nepřipustil svou vinu, svou chybu a nutnost odpykat ji. Je osobně budižkničemu a v mládí ustavičně prohrává – ale není vinen. To oni, bolševici, židé, boháči, generálové a nakonec sám německý národ, nehoden jeho génia, vráží dýku potměšilého trpaslíka do zad nordického hrdiny. V dopise NSDAP z roku 1931 jako odpověď na odpor vedoucích SA proti „hloupému frajtrovi“ napsal mj.:

„Nejsem, pravda, dítě zámožných rodičů, nedostalo se mi vzdělání na vysokých školách, nýbrž jsem byl vychován nejkrušnější školou života, nouzí a bídou. Povrchní svět se arci netáže nikdy na to, čemu se kdo naučil, a tím méně na to, co skutečně umí, nýbrž bohužel vždy jen na to, co může doložit nějakým vysvědčením. Že jsem se naučil víc než desetitisíce našich intelektuálů, toho nikdy nikdo nedbal, nýbrž se všichni jen pozastavovali nad tím, že nemám vysvědčení.“

Přeloženo do prosté řeči: Vím, že jsem nedouk a nevzdělanec, a denně mi to znovu a znovu zjitřuje život.

V knize Mein Kampf, kterou Evropa ke své škodě včas nepřečetla, a přečetla-li, považovala ji za výplod šílence nebo špatný vtip, je podobných výroků celá spousta, např. „… byl bych se stal dobrým architektem, ale ze vzdoru jsem neudělal maturitu.“ Rozuměj: Byl jsem flákač, jako takový jsem propadl hned v prvním ročníku reálky v Linci roku 1901, pak jakžtakž s reparáty prolézal a ukončil s bídným prospěchem (reparát z geometrie, čtyři čtyřky z hlavních předmětů) její čtvrtý ročník. Při zkouškách na malířskou akademii jsem pro neschopnost propadl v letech 1907 a 1908. Pak už jsem nebyl ke zkoušce připuštěn.

Další citát: „Nikdy jsme v dějinách nebyli poraženi silou svých protivníků, nýbrž vždy jen svými vlastními neřestmi a nepřáteli ve svém vlastním táboře.“ Jinak: Odmítám jakkouli odpovědnost za jakoukoli porážku v minulosti, přítomnosti i budoucnosti.

Vrchní medicinální rada dr. Brinsteiner, který Hitlera vyšetřoval při jeho vazbě v Landsbergu, jej uznal za plně příčetného a duševně nezatíženého, zdůrazňuje však „částečně autosugestivní cestou vyvolávaný způsob smýšlení a jednání“. To je velmi důležité. Jeho pozdější věrný stoupenec a vedoucí odborník Německa v podivuhodné disciplíně „rasové hygieny“ profesor Max von Gruber se o Hitlerovi vyjádřil v soukromém dopise z roku 1923 podstatně méně vybraně: „Obličej a hlava nasvědčují špatné rase, míšenec. Nízké, nazad ustupující čelo, nepěkný nos, široké lícní kosti, malé oči, tmavé vlasy, výraz obličeje nikoli člověka, ovládajícího sebe a jiné, nýbrž šíleně vzrušeného…“

Aniž bychom rozšiřovali nepřímé indicie, zmiňme se alespoň ještě o jednom charakteristickém rysu Hitlerova chování – během své politické kariéry takřka pravidelně opouštěl shromáždění, porady a společnosti, kde se necítil dobře nebo na které zanevřel. Náhlými a neomluvenými odchody od generačně staršího generála Ludendorffa byl proslulý. Roku 1932 prostě vyběhl z porady ve Svazu bavorských průmyslníků – Rudolf Hess ho musel omlouvat, aby NSDAP neztratila dotace. Totéž prováděl i jako říšský kancléř např. v Říšském svazu německého tisku – tentokrát se musel za něho omlouvat Walter Funk. A členové německého velení znali jeho hysterické úprky ze štábních porad tak dobře a důvěrně, že je už ani nepřekvapovaly.

Zkrátka opět a znovu totéž: neschopnost nést následky, neochota čelit nepřízni situace až do konce, zbabělost tváří v tvář zodpovědnosti a osobní fyzická nestatečnost, prokázaná za všech životních situací. Z psychiatrického hlediska by bylo možné Hitlera charakterizovat nejspíše jako schizoidní osobnost s nesporně hysterickými rysy – tedy typ, který na rozdíl od depresivních maniaků k sebevraždě rozhodně neinklinuje.

Pokud pak jde o Hitlerovy představy o budoucnosti, byly zcela pod vlivem jeho tzv. „vnitřního hlasu“. Tento „vnitřní hlas“ jej – podle vlastního vyprávění – úspěšně zachránil před granáty za první světové války, které zásadně roztrhaly jenom jeho kamarády. On sám, varován, se včas odsunul (vzhledem k jeho týlovému zařazení asi nebylo podobně drastických příhod mnoho). „Vnitřní hlas“ ho zachránil před koupelí, když ještě před uchopením moci fašisty vhodili dělníci v jakémsi středoněmeckém městě do řeky nevinného muže s vouskem, zatímco Hitler jako obvykle včas unikl. „Vnitřní hlas“ mu předpověděl dlouhý život – roku 1932 řekl při polemice s Hindenburgem veřejně: „…Mně se nic nestane a nemůže stát, neboť cítím zřetelně, k jak velkým úkolům mne Prozřetelnost vyvolila. Až mně jednou bude pětaosmdesát, pak von Hindenburg už dávno nebude živ.“ Vzhledem k rozdílu dvaačtyřiceti let mezi oběma to bylo proroctví celkem málo riskantní.

V jiné knize jsem se pokusil popsat Hitlera v jeho málo známé podobě temného fantasty a magika, ovládaného podivným, chmurným, sprostým a alkoholem prosáklým veršotepcem Dietrichem Eckartem a kruhem tajné společnosti Thule, kam patřil Hess, Rosenberg, generál Hushofer a další čarodějníci, jimž Hitler, jak vyplývá např. z jeho rozhovorů s gdaňským starostou Rauschingem, bezvýhradně věřil a jejichž obskurní mystické a magické představy přijal za své náboženství. Nikdy se ho nevzdal, ani v posledních dnech obklíčeného Berlína ne, právě tak, jako se až do konce války nevzdal obtížného a složitého vysílání tajných německých, a dokonce „čistých“ SS expedic do Tibetu a do pouště Gobi (s pomocí zmíněného agenta Trebitsche-Lincolna), kde viděl mystický klíč ke světovládě. Hitler se považoval za zosobnění ohně, přemáhajícího s elánem hrdinů nordických ság zimu (což vedlo i ke zcela nedostatečnému vybavení německých divizí pod Moskvou a přispělo k jejich porážce v zimním tažení Rudé armády 1941-1942). Také jeden z posledních Hitlerových rozkazů, bestiální a z vojenského hlediska zbytečné zatopení prostor berlínské podzemní dráhy, kde nalezly úkryt desetitisíce Berlíňanů, měl svůj magicko-mystický kontext: rituální oběť vodě.

Zkrátka a dobře, Hitler nikdy vážně nepomýšlel na sebevraždu, a pokud něco takového kdy naznačil, například po krachu mnichovského puče roku 1923 nebo po smrti své neteře Geli Raubalové dne 18. září 1931, zastřelené zřejmě jeho agentem, kdy jej (tehdy) věrný Georg Strasser pro jistotu dva dny hlídal, šlo vždy a výhradně o demonstraci, častou u hysteriků a nehrozící skutečným provedením ohlašovaného úmyslu. Na sebevraždu nepomýšlel ani v bunkru kancléřství, když již kolem bouřila dělostřelba a dopadaly letecké bomby. Vše bylo připraveno k odchodu ze scény do alespoň dočasného „hrdého osamocení“, kterým měl být vytrestán německý národ, jenž se neukázal hodným velikosti malíře pohlednic Hitlera. Až bude trest dostatečný a až si Spojenci vjedou navzájem do vlasů, oslaví restauraci své vlády.

Spolehlivé výpovědi očitých svědků to dokazují ještě v posledních dnech Berlína, kdy již o soumraku bohů a blížícím se ragnaröku nebylo nejmenších pochyb. Večer 18. dubna si např. pozval k důvěrné poradě generála SS Wolffa, povolaného ze severní Itálie. Vzal na vědomí, že Wolff o své újmě zahájil jednání s Dullesem a jeho prostřednictvím s nejvyššími představiteli západních mocností, a informoval jej o svých představách o budoucnosti: útočící sovětská a západní vojska se setkají někde na jih od Berlína, Rusové budou postupovat dál, Američané si to nedají líbit, „…a pak přijde okamžik, kdy mi budou muset za mou účast na závěrečném boji zaplatit vysokou cenu…,“ řekl zářící Hitler triumfálně.

Tuto myšlenku mnohokrát opakoval v rozhovorech s nejrůznějšími osobami, přítomnými v bunkru. Zoufale v ni věřil, takže ještě 28. února 1945 nařídil Himmlerovi, aby pro získání času mobilizoval 6000 berlínských šestnáctiletých chlapců (ročník 1929) a zřídil ženské oddíly z fanatických nacistek. Téhož dne byli do Berlína letecky (!) dopraveni frekventanti námořní školy v Rostocku, aby posílili obranu říšského kancléřství. V dubnu 1945 nařídil vytvoření „dvou vnějších velitelských středisek“ pro armádní skupiny A a B, umožňujících samostatné vedení operací v severní a jižní „pevnosti“ až do vypuknutí konfliktu mezi SSSR a západními velmocemi. Instruoval polní maršály Schörnera, Kesselringa i Busche, že budou rozhodovat hodiny. Jde o to, neztratit v rozhodujícím okamžiku nervy. Vše důležité, vedoucí činitele NSDAP a státního aparátu, říšské archívy, uloupené poklady, vynálezy a patenty atd., mělo být soustředěno v „jižní pevnosti“, jejíž obrana až do obratu událostí měla být řízena náčelníkem Schörnerova štábu generálem von Natzmerem a vyčleněnými důstojníky OKW pod velením generála Wintera.

Tento plán zastával Hitler ještě 22. dubna 1945, když jej Schörner vyzval při poslední berlínské audienci, aby přesídlil do štábu armádní skupiny B v Josefově a „využíval odtud ještě existujících vojenských i politických možností“. Hitler odmítl.

Tváří v tvář těmto skutečnostem se zdá přinejmenším podivné, že by po setkání sovětských a amerických vojsk na Labi u Torgavy 25. dubna nevyčkal déle než čtyři dny na vytoužený konflikt mezi Spojenci. Jižní Německo stále poskytovalo možnosti prodloužení existence o několik dní.

Další zásadní otázkou je: bylo nacistické podzemí po druhé světové válce dostatečně materiálně zajištěno, aby bylo schopno financovat cestu, úkryt a životní prostředky pro prchající prominenty?

Informovaný čtenář se nad touto otázkou leda srdečně zasměje. Pro méně informované si dovolím připojit několik zajímavostí.

Ještě dnes – pokud je mi známo – pracují dva vyčlenění důstojníci anglické Secret Service na speciálním úkolu: objevení cest, jimiž zmizel poklad Říšské banky, zatímco se odehrával jeden z rafinovaných nacistických blufů a krycích manévrů. Stanley Mossom a Andrew Kennedy už jistě zešedivěli, mnoho nového však nevypátrali. Je známo, že v březnu 1945 byli pověřeni dva váleční zločinci, obávaný šéf policie Kaltenbrunner a ministr financí Walter Funk dopravením říšských pokladů do bezpečí. Šlo o částku nejméně 80 miliard zlatých marek, ovšemže ne ve znehodnocených a bezcenných bankovkách, ale ve zlatě, platině, valutách a diamantech. Funk s Kaltenbrunnerem se dali do díla. Pod docela nenápadnou ochranou pluku horských myslivců putovala kolona nákladních automobilů napříč celým Německem až do revíru věrného soukrevence nadlesního Feldmanna do Mittelwaldu v Bavorsku. Informovaný Feldmann předem připravil úkryt, kam bylo posléze ukryto sedm set třicet zlatých slitků o celkové váze skoro devíti tun, pětadvacet bedniček s drahokamy a šest velkých zapečetěných pytlů s valutami. Pro lepší utajení se kolem pokladu hemžili i dva playboyové, synové německého vyslance ve Švédsku von Heinrichsteina, třetí playboy a syn průmyslového magnáta Stinnese Mathias a řada dalších prominentů. Účastníci ukrývací operace nebyli podle starověkého (či nacistického) způsobu zlikvidováni, naopak, nějakou dobu se povalovali po okolních hospodách a žoviálně vyprávěli o svém pikantním úkolu. Zkrátka ruchu a šumu bylo tolik, že si jich americká rozvědka prostě musela povšimnout. A nastojte – nepovšimla. Zoufalý Walter Funk musel nakonec „ztratit“ svůj přísně tajný notes s adresou pana nadlesního tak, aby o něj Američané přímo zakopli. Teprve pak se rozjela pátrací akce se vší parádou, minohledačkami atd., a záhy byl poklad slavnostně nalezen, což mělo za následek odvolání veškerého dalšího pátrání po majetku Říšské banky. Trvalo řadu dnů, ne-li týdnů, než nějaká chytrá hlava přišla na geniální nápad sečíst celkovou hodnotu cenností, nalezených v Mittelwaldu. Byla to sotva desetina majetku Říšské banky…

Zbytek beze stopy zmizel a dodnes nebyl nalezen. Dny odvolaného pátrání byly nacisty řádně využity.

Kromě tohoto pokladu, který jistě musí imponovat i starému milenci veškerých tajemství a předsedovi Mezinárodní společnosti hledačů pokladů Robertu Charrouxovi, byly ukryty desítky dalších, představující výtěžky soukromých, polosoukromých i zcela státních loupežnických akcí nacistického režimu. Jejich deponování počalo pod vedením Martina Bormanna již na jaře 1944, pak bylo na Hitlerův příkaz na několik měsíců zastaveno – „vůdci“ se zdál spěch předčasný –, v roce 1945 však plným tempem pokračovalo dokonce i po kapitulaci fašistického Německa, za obecného rozvratu a pod okny úřadoven spojeneckých rozvědek. Dodnes po nich pátrají soukromníci (Simon Wiesenthal, autor pojmu „dlouhý lov“, Julius Mader, „král lovců záhad“ a další), neoficiální organizace (např. izraelská síť Daled, pracující mimo oficiální kontrarozvědku Shin Beth) i státní orgány mnoha zemí (o ztracené Jantarové komnatě vznikla již takřka celá literatura). V květnu 1945 potopil pověstný Otto Skorzeny do Töplitzského jezera 22 beden – v každé bylo 48 kg zlata. Generál Fabiunko zakopal někde na Balkáně 20 beden zlata a deviz. Plukovník SS Joseph Spacil svrhl do Altauského jezera tři nákladní auta zlata. Někde v zasypaných rakouských dolech leží (nebo leželo) sedm beden s nejvzácnějšími kusy uloupeného církevního umění – cena je neodhadnutelná. Ferenc Szálasi, vůdce maďarských SS, zakopal kdesi zlaté zásoby maďarské banky, podobně učinil bulharský nacistický předseda vlády Tankov. Kaltenbrunner na své privátní konto ukradl a skryl v Alpách pět beden diamantů a dalších drahokamů, více než dvě tuny zlata a klasické poštovní známky v ceně (z roku 1945, dnes podstatně vyšší) pěti miliónů dolarů.

Daleko největší část soukromých nacistických pokladů však měla méně romantický osud – odpočívají totiž v tichu a bezpečí švýcarských bank na tzv. šifrovaných kontech, jejichž tajemství Švýcarsko bedlivě střeží a o nichž odmítlo dát po skončení války Spojencům jakékoli informace, což vedlo na nějakou dobu ke značně napjaté situaci zostřované faktem, že švýcarský hodinářský a jemně mechanický průmysl ochotně po celou válku zásoboval Německo svými znamenitými výrobky, optickými zaměřovači, časovači atd.

A francouzský Úřad pro ochranu uměleckých děl (ředitel Rose Volland), anglický Macmillanův výbor a zvláštní výbor při sovětském ministerstvu kultury stále hledají nacisty ukradené umělecké poklady v ceně stamiliónů dolarů…

Vývoz nacistického bohatství do zahraničí obstaraly v podstatě tytéž organizace, které se pak postaraly o bezpečné zmizení asi dvou set nacistických pohlavárů a daleko většího počtu válečných zločinců menšího významu – organizace Stille Hilfe (Tichá pomoc), Helfende Hände (Pomocné ruce), které se pak spojily pod jménem ODESSA (Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen, Organizace bývalých příslušníků SS), do roku 1958 zcela legálně dotované jihoamerickými trusty prostřednictvím španělských bank a tangerských kont. Hnědá mafie vytvořila i další organizace, např. Spinne (Pavouk) nebo Römische Marschroute (Římská cesta), zřízené podle osobních pokynů Martina Bormanna a vedené šéfem SD v severní Itálii Walterem Rauffem (nyní v Chile), biskupem Hurdalem, chorvatským knězem Draganovičem, kardinálem Siri a dalšími. V zámoří byla na Římskou cestu napojena americká „dobročinná“ organizace NCWC a v Latinské Americe Fond německé pomoci, řízený bývalým esem nacistické luftwaffe Rudelem a plukovníkem SS Schwendem.

Nacisté přicházeli do teplých hnízd. Ještě než dorazil hlavní proud asi sedmi tisíc uprchlíků, jejichž totožnost nebyla argentinskými, brazilskými ani chilskými a jinými úřady zjišťována, dopravily jim německé ponorky přes oceán malé kapesné. Tak například ponorka, která vylodila v málo osídlené Patagonii 7. února 1945 náklad označený šifrou 17-44, vezla na palubě mj. 187 miliónů německých zlatých marek, 17 miliónů dolarů, 5 miliónů italských lir, 25 miliónů švýcarských franků, 8 miliónů zlatých guldenů, 17 miliónů belgických a 55 miliónů francouzských franků, 2311 kg zlata, 87 kg platiny a bednu diamantů. Ještě dva měsíce po kapitulaci přivezly nacistické ponorky U-53 a U-077 do Argentiny další neznámé uprchlíky a další poklady…

Německá menšina v Latinské Americe dosáhla roku 1939 půldruhého miliónu lidí a představovala mocnou politickou i ekonomickou sílu. Politicky byla zcela pod vlivem NSDAP, která jen v Argentině měla přes 60 000 členů (!) a tvořila základ výborně fungující špionážní sítě. Dnes řídí z Buenos Aires hlavní stan „hnědé mafie“ odbočky ve 22 zemích, disponuje neomezenými finančními prostředky, doplňovanými pronacistickými firmami, koncerny a trusty, i zisky ze „států ve státě“, uzavřených enkláv pro nacistické zločince, vznikajících po skončení války jako houby po dešti zejména v jižní části kontinentu. Tyto enklávy jsou dodnes pro cizince naprosto nepřístupné, mají vlastní policii, a jak se zdá, realizovaly nacistický sen: otrokářský režim nejbrutálnějšího ražení, vykořisťující domorodce. To není námět pro sci-fi (ostatně byla už napsána), ale holá skutečnost, zasvěceným obyvatelům latinskoamerických zemí notoricky známá a pravicovými nebo vysloveně fašistickými vládami nejen trpěná, ale i podporovaná.

Konečně posledním zdrojem financí nacistického podzemí jsou falešné bankovky, připravované v rámci „akce Bernhardt“ od roku 1944. Podařilo se vyrobit prakticky dokonalé tiskové matrice, papíry i barvy – vězňové koncentračních táborů, kteří měli výrobu až do své nevyhnutelné likvidace provádět, však sabotovali, takže k většímu rozšíření falešných bankovek, jež měly rozvrátit hospodářství západních spojenců, nedošlo. Náčelník penězokazů Krüger záhadně zmizel – zato se v březnu 1964 objevily ve Vídni falešné dvacetilibrové bankovky „německého typu“ a americká tajná služba (CIC) v úředním dokumentu potvrdila, že v letech 1963-1964 byly v USA objeveny falešné bankovky „německé výroby“ v hodnotě 7 200 000 dolarů. Pak se se stejnou Jobovou zvěstí přihlásila i Francie, Holandsko, Švýcarsko, Belgie, Turecko, Řecko a další země. Nacistická tiskárna z „akce Bernhardt“, snad zdokonalená, ještě kdesi pracuje. Julius Mader je o tom pevně přesvědčen…

Na penězích a prostředcích tedy uprchlým fašistům nic nechybělo. Obraťme pozornost k další otázce, jistě oprávněné: jaké byly technické možnosti úniku z rozpadající se, vlastně už rozpadlé tisícileté (ve skutečnosti dvanáctileté) Hitlerovy říše? A byly vůbec nějaké?

I zde je pro nedostatečně zasvěcené čtenáře připraveno několik malých překvapení, byť i zatím odpovíme jen v obecné poloze. Detailní popis konkrétních možností ponecháme až k chronologické tabulce Hitlerova berlínského finále.

Nacistický útok na Sovětský svaz byl nevyprovokovanou a zrádnou agresí, usilující zardousit první socialistickou zemi světa jako hlavní překážku expanze fašismu, především byl však docela logickým a nutným pokračováním Hitlerovy agresívní a imperialistické politiky. Hitler shledal, že si Německo nemůže za daných okolností hrát na velmoc a čelit velmocem, dokud nebude mít velmoci odpovídající teritorium a surovinové zdroje. Stejný motiv vedl do útočné války koneckonců i Japonsko. Ani s porobenými evropskými státy, které byly odporem obyvatel leckdy spíše přítěží a břemenem než ziskem, se Německo nemohlo surovinovou základnou, nerostnými zdroji, možností rozšíření osevních ploch a rozlehlostí teritoria, umožňující provádět strategické manévry v nejširším měřítku a překonat i nejhlubší krize, rovnat Sovětskému svazu, Spojeným státům nebo Velké Británii

(s tehdejšími koloniemi). Tam, kde velmoci mohly plánovat, Hitler improvizoval, především v otázce úzkoprofilových surovin a strategických hmot a tovarů, bez nichž je vedení moderní války vyloučené. Ukázalo se to již za první světové války, kdy – navzdory neskonale menším a skromnějším požadavkům vojenských techniků než ve druhé světové válce – počalo Německo trpět nedostatkem přírodního kaučuku, který je umělým kaučukem dodnes v některých případech nenahraditelný. Roku 1916 byla proto v Německu vybudována flotila nákladních ponorek o užitečné nosnosti až 750 tun, která až do vypuknutí války provážela tento strategický materiál anglickou blokádou z USA. Ponorka Deutschland absolvovala cestu několikrát. Po vstupu USA do války odebíraly nákladní ponorky kaučuk v některých neutrálních zemích.

Situace se za druhé světové války opakovala. Roku 1942 a pak znovu roku 1943 upozornil Dönitz Hitlera, že je další vedení války vyloučené bez některých surovin, které nejsou v bezprostředním dosahu nacistického Německa. Šlo opět o přírodní kaučuk, cín, wolfram a další ušlechtilé kovy k legování speciálních ocelí, o chinin a opium. To vše bylo k máni u japonského spojence, ale šance hladinové lodi na absolvování takové cesty bez střetnutí s plavidly a letadly Spojenců se rovnala nule. Proto opět přišly ke cti nákladní ponorky, stavěné souběžně v Německu pod kódovým označením X a v Japonsku pod označením I. Díky nim byla válka prodloužena o řadu měsíců, ne-li o celá léta. Ponorka I-29 dovezla jedinou plavbou z Japonska do Německa 50 tun cínu, 25 tun wolframu, 2 tuny chininu, 2 tuny opia a 86 tun kaučuku, celkem 165 tun. I-52 byla schopna nalodit až 300 tun, a německé ponorky ještě více: typ XIV 432 tun při akčním rádiu 9300 mil, typ XX 800 tun při akčním rádiu 13 100 mil.

To vše jsou údaje, získané z ukořistěných dokumentů. V rámci šedesáti nacistických ponorek, které zůstaly nezvěstné, zmizela totiž beze stopy ze světa celá flotila nákladních ponorek. Ztratily se i japonské nákladní ponorky – je však zjištěno, že několik velkých nákladních ponorek, schopných velmi jednoduché adaptace pro přepravu většího množství osob, kotvilo ve Flensburgu ještě v době krátké a neslavné „vlády“ velkoadmirála Dönitze, jehož Hitler určil svým nástupcem, tedy po 1. květnu 1945. Odpluly neznámo kam.

Když bylo zjištěno, že ani cesty nákladních ponorek nestačí pokrýt potřeby fašistického zbrojního průmyslu a válečné medicíny (opium a chinin), bylo rozhodnuto použít pro tento úkol letadel. Svou úlohu sehrála patrně i výrazná rivalita mezi nacistickým válečným námořnictvem a luftwaffe. Na jaře 1944 byly upraveny tři čtyřmotorové dopravní letouny Junkers Ju 290 pro ultradálkové dopravní akce. Úprava spočívala ve vylehčení, tedy v odstranění veškeré výzbroje a pancéřování a ve zvětšení nádrží, aby pojaly 23 800 listrů paliva. Letouny vzlétly z letiště tehdy ještě okupované Oděsy a přes Střední Asii a masív Himálaje dolétly do Japonci okupovaného Mandžuska, kde naložily potřebné suroviny. Při návratu přistály nikoli v Oděse, osvobozené mezitím 10. dubna 1945 vojsky 3. ukrajinského frontu, ale v polském Mielci. Tuto málo známou a jako výkon pozoruhodnou akci popisuje např. V. Němeček ve své monografii letadel druhé světové války.

Letouny Junkers Ju 290 také zajišťovaly po celou válku pravidelnou dopravu na lince Berlín – Madrid, končící ve Španělsku na letišti Barajas. Nebyla spojeneckými letouny napadána, požívala neutrální statut a stala se ovšem kanálem, kudy proudili nacističtí agenti a později zločinci a uprchlíci do Španělska a dál, především do Latinské Ameriky.

Nacisté disponovali ještě koncem války sice nepočetným, ale přece jen pro naše úvahy významným leteckým parkem dálkových bombardérů, schopných překonat bez přistání značné vzdálenosti. Tyto letouny byly soustředěny do tzv. tajné perutě 200 a soustředěny koncem dubna 1945 na berlínském letišti Tempelhof ve zvláštních ochranných krytech.

Podle výpovědi nemnoha očitých svědků, kteří přežili, šlo o několik tuctů speciálních letadel. Kromě Junkersů Ju 290 s doletem asi 6000 km (bez zvláštních úprav) zde byly i zalétané prototypy transatlantických bombardérů Ju 390 B (dolet 8000 km) a šestimotorové FW 200 Condory (dolet 4100 km). Do tajné perutě 200 patřil i zalétaný a letově ověřený prototyp šestimotorového létajícího člunu BV 238, schopný při doletu 6100 km pojmout až 150 vojáků v plné polní výzbroji.

Peruti velela dvě letecká esa luftwaffe, plukovník Siegfried Knemeyer (krycí jméno Kne) a plukovník Werner Baumbach (krycí jméno Vinnetou), posádky byly vybrány z nejlepších příslušníků luftwaffe, obeznámených se zámořskými trasami a letišti. Do odlehčených letadel byly vmontovány přídavné nádrže a naloženy potraviny na šest měsíců, léky a dokonce i rybářské pruty a lovecké pušky. Mapy letových tras vedly do Španělska, Jižní Ameriky, ba i na ostrůvky v Pacifiku. Celou akci řídil osobně ministr Speer – je zajímavé, že na ni nebyl v průběhu norimberského procesu ani dotázán.

Letouny tajné perutě 200 vzlétaly jeden za druhým v noci na 21. dubna 1945, jakmile se letadlem pravidelné madridské linky vrátil její poslední pilot kapitán Gerstenkorn a upřesnil letové trasy. Kolem letiště byla hustá síť zátarasů a kulometných hnízd, byly sem staženy všechny jednotky, které bylo možné v okolí sehnat. Letadla byla naložena dokumenty, penězi, seznamy agentů, cennostmi. Jako cestující letěli prominenti SS, luftwaffe, gestapa a Lufthansy, s nimi i mnoho žen.

Když ráno 22. dubna 1945 zahájily sovětské jednotky na Tempelhof útok, vrcholící v odpoledních hodinách dobytím letiště, byla už většina strojů pryč. Zůstalo jen několik opuštěných vraků, které pro poruchu nevzlétly. Zmizeli i Kne a Vinnetou. Spojenecké výzvědné služby dodatečně ověřily přistání několika letadel perutě 200 v Barajas. Ostatní letadla zmizela.

Snad se čtenář podiví, že na samém sklonku války byli fašisté schopni pořádat takové letecké akce. Není to nic divného – ještě 3. května 1945 (!) píše nejslavnější francouzský stíhač druhé světové války Pierre Clostermann (v knize Velký cirkus) do svého deníku, že se Němci na čáře Kielský průplav – dánské ostrovy mohou hájit ještě dva měsíce. Konstatuje, že evakuace luftwaffe probíhá v pořádku a že všechna dánská letiště jsou přecpána letouny. V zátokách a ústích řek a podél pláží kotví celá loďstva hydroplánů Blohm a Voss a Dornier. Také zásoby benzínu Němcům ještě na nějaký čas stačí. Kromě toho se ústupem podstatně zhustila německá protiletecká obrana – dálnice a důležité body jsou kryty stovkami automaticky řízených děl…

Téhož večera zaútočil Clostermann se svým 122. stíhacím křídlem RAF na námořní základnu v Grossebrode, kde bylo pod silnou ochranou stíhaček soustředěno více než sto (!) velkých fašistických dopravních letounů a létajících člunů. Ze čtyřiadvaceti britských letounů se vrátilo třináct – a to vše 3. května 1945. Velení luftwaffe zrušilo centrální řízení operací a vytvořilo samostatné skupiny, které bojovaly až do posledního okamžiku války s plným nasazením. Vzhledem k rychlému postupu pozemních armád byla spojenecká letiště většinou daleko za frontou a věnovala se takřka výhradně přímé podpoře bojujících vojsk – lety daleko za frontu s sebou přinášely riziko velmi nežádoucích omylů při setkání s letadly Spojenců. Proto také byly omezeny noční lety. A radarová detekce byla tehdy ovšem neskonale nedokonalejší než dnes. Proto také fungovalo fašistické letecké spojení s Berlínem prakticky až do jeho obklíčení sovětskými vojsky a ve výjimečných případech i potom, ba i při využívání improvizovaných a záložních startovacích a přistávacích ploch.

Otázka, zda byl v posledních dnech války možný únik nejvyšších nacistických prominentů, může být tedy zodpovězena kladně. Zbývá ještě uvážit, kam by útěk směřoval. Bylo vůbec na této planetě místo, kde by se mohl například Adolf Hitler, inspirátor nejodpornějšího hnutí v dějinách a bezprecedenční vrah, skrýt? Zvážíme-li otázku bez afektu, odpovíme patrně shodně: ovšemže ano. Útočiště v Latinské Americe, ve Španělsku a snad i v Turecku (přispívajícím tučně a pravidelně do fondů „černé mafie“) byla dávno připravena a hotova přijmout Mengeleho, Bormanna (jsem o tom skálopevně přesvědčen), Eichmanna a mnoho dalších, ačkoli nikdy nemohou z rukou smýt krev miliónů obětí. Proč tedy ne Hitlera?

Úvahy by se však neměly omezit jen na tyto země a nacistické enklávy v nich. Při studiu této otázky jsem totiž došel k názoru, že Němci byli již před Hitlerem a dvojnásob za vlády nacismu takřka posedlí myšlenkou vyhledávat na světě odlehlá místa, kam by mohli zmizet před odpovědností. Už stařičký hrabě Zeppelin nabízel své vzducholodě mimo jiné jako mimořádně vhodné „pro objevování skrytých míst, která nemohou být jiným způsobem objevena a mohou sloužit za bezpečný útulek“. Raporty nadšeného obdivovatele císaře Viléma II. a poté Hitlera, švédského cestovatele Svena Hedina, zasílané přednostně do Berlína, nebyly předávány Zeměpisné společnosti, ale jako tajné dokumenty uschovávány ve vojenských trezorech s ohledem na možné využití Střední Asie a Tibetu pro podobný účel. Již před I. světovou válkou prozkoumaly německé „vědecké“ expedice deltu, ústí a dolní tok kdejaké tropické řeky s ohledem na možný úkryt možné německé válečné lodi operující v této oblasti – málem se to vyplatilo pirátskému křižníku Königsberg, který se v říjnu 1914 skryl před anglickou flotilou do spleti ramen delty řeky Rufidži, kam se za ním žádná loď neodvážila.

Vydržel až do 11. července 1915, kdy byl potopen dálkovou palbou britských monitorů Severn a Mersey.

Nacisté již dávno před uchvácením moci financovali tzv. vědecké výpravy do Mongolska, Tibetu a Střední Asie, v nichž tajná společnost Thule, první a v počáteční fázi zadržitelného vzestupu rozhodující Hitlerova opora, spatřovala klíč k ovládnutí světa. Byli zde nasazeni agenti, třeba v rouše buddhistických mnichů. Po nástupu k moci se výpravy rozmnožily a přešly do kompetence SS, zúčastnili se jich výhradně vybraní „vůdcové SS“ a německá mládež byla zaplavována reportážemi o nich, ačkoli dokazují, že ušlechtilí nadlidé neměli ani potuchy o jakékoli vědecké práci v terénu a svůj úkol spatřovali jednak ve snování mystických blábolů o zde se hojně vyskytující svastice (hákovém kříži), jednak v dosti naivní zeměpisné špionáži bez patřičných geografických znalostí. Tyto expedice pokračovaly do roku 1943 (!).

Kromě nadšenců Thule, svastiky a Tibetu připravovala azyly i další skupina zastánců pragermánského ledu a čistě árijských pustin v čele s Hermannem Göringem. Německé expedice pracovaly v Arktidě a v Antarktidě, a jak ukázala druhá světová válka, opravdu s programem přípravy útočišť. Kurt Herdemerten, vůdce výpravy do západního Grónska roku 1938, byl dokonce pověřen, aby v Německu samotném vybudoval polární výzkumnou stanici. Vybral si roku 1939 po okupaci zbytku Československa krkonošské Zlaté návrší, kde „Výzkumná polární stanice“ čile fungovala až do roku 1945. Jeho práci v Arktidě samotné převzal dr. Knoespel, jenž vedl roku 1941 a 1942 na Špicberky tajnou meteorologickou výpravu ve prospěch fašistického válečného loďstva a letectva, a to s plným úspěchem. Na třetí výpravě zahynul vlastní neopatrností při překotném odminování skrýše, když se již vynořila ponorka, která expedici měla dopravit zpět do Německa. Ani tato skupina (krycí jméno Kreuzritter – Křižák) nebyla v Liliehödském fjordu na Špicberkách objevena.

Takových skupin měli fašisté v Arktidě víc – jen jednu se podařilo Američanům zlikvidovat v Grónsku.

S menším úsilím, ale přece se konaly i německé průzkumy Antarktidy. I ty měly osobitý charakter. Tak například kombinovaná námořní a letecká operace Schwabenland, vedená roku 1938 do Antarktidy Alfredem Fichterem, hledala pomocí hydroplánů především tzv. „oázy“, nezamrzající jezera a ledem nepokryté terény, umožňující za patřičných opatření i trvalý pobyt.

Operace Schwabenland, probíhající v lednu a únoru 1938, byla deklarována jako akce, kterou má fašistické Německo získat právo na antarktický sektor, sloužící jako základna pro nacistickou velrybářskou flotilu. Skutečnost, že totéž území navštívila a prozkoumala již norská výprava lodi Norvegia roku 1931 byla velkoryse přehlédnuta. Celkem se loď zdržela u okraje ledového pole čtrnáct dnů, dvě letadla pracovala celkem šest dnů, když to počasí dovolilo. Za tuto dobu bylo díky dokonalé fotografické technice pořízeno 11 000 snímků, zahrnujících mapové podklady pro 600 000 km² antarktického území. Podle oficiálních dokumentů žádný z členů výpravy na antarktický kontinent nevystoupil, byly prý získány jen vzorky hornin ze žaludků ulovených tučňáků, dokazující přítomnost žuly, jemnozrnných starých pískovců a čedičů. Později se ukázalo, že hydroplány pravděpodobně na jezerech přistály – a že jejich posádky provedly na místě speciální průzkum.

Všechny pochyby odstranil roku 1938 tehdy kontraadmirál a velitel ponorkového loďstva Dönitz, když v projevu ke kadetům námořní školy prohlásil doslova: „Německé válečné námořnictvo je hrdé, že vybudovalo pro vůdce a říšského kancléře Adolfa Hitlera naprosto nedobytnou skrýš, kde bude bezpečný před všemi nepřáteli…“ Vzhledem k době míru je to trochu podivné prohlášení. Podivné i proto, že námořnictvo obvykle nestaví nedobytné hrady. Spíše se může pokusit o nalezení a úpravu skrýše tak bezpečné před vetřelci, jako bylo nitro Tajuplného ostrova pro kapitána Nema nebo vyhaslý kužel Great Eyry pro Robura Dobyvatele… O reálném podkladu Dönitzova výroku však celkem nepochybuji – k chlubným výmyslům tohoto druhu mu chyběl jakýkoli motiv a neodpovídaly ani jeho naturelu. Úvahy o tom, kde tato „nedobytná skrýš“ byla, by však byly pouhou spekulací. Ostatně o to ani nejde. Spokojme se zatím, jak doufám, se slušně podloženou argumentací, dokazující, že Hitler byl typem naprosto neinklinujícím k sebevraždě a že na ni nepomýšlel ani v posledních dnech své vlády, že únikové cesty pro nacistické bonzy byly připraveny a po všech stránkách zajištěny penězi, dopravními prostředky i včasnou přípravou útulků. Hitlerova mrtvola nebyla spolehlivě a bezrozporně identifikována, naopak mnohé svědčí pro domněnku, že se v bunkru (nebo již dříve) připravovala výměna neocenitelného „vůdce“ za některého z dvojníků, kteří byli připraveni dobrovolně převzít roli diktátorovy mrtvoly.

Sestupme nyní do poslední bašty nacismu, Hitlerova bunkru pod říšským kancléřstvím. Atmosféra je absurdní a makabrózní, nicméně řada autorů nám umožnila sestavit fakta i domněnky v logický a nepřetržitý řetěz. Vděčíme za to především maršálu V. I. Čujkovovi, Jacquesu Robertovi, Trevor-Roperovi, J. I. Pralnikovovi, Charlesu Sehrovi, Lvu Bezymenskému, jeleně Rževské a dalším. Pokusíme se postupovat v chronologickém sledu a odlišovat domněnky od ověřených skutečností.

22. dubna:

Domněnka: Hitler začíná připravovat scénu svého zmizení.

Fakta: Hovoří s několika příslušníky bunkru, vesměs stojícími mimo nejužší kruh bonzů, o své sebevraždě. Zápisy štábních porad dokazují zcela jinou náladu a v rozhovorech s nejvěrnějšími stále opakuje myšlenku získání času, aby mohlo dojít ke konfliktu mezi SSSR a západními spojenci.

Všechno bylo připraveno k evakuaci Hitlera a ostatních do jižního Německa. Hitlerův osobní šofér a náčelník garáží říšského kancléřství SS-obersturmbannführer Erich Kempke sestavil kolonu několika desítek různých automobilů a autobusů a přistavil na jejich ochranu dva obrněné transportéry. Pro Hitlera byl připraven obrněný automobil. Dietní kuchařka Manziarlyová sbalila všechny Hitlerovy dietní potraviny, komorník Linge jeho osobní věci. Balila i komorná Evy Braunové Lisl.

Bormann intenzívně telegrafuje na všechny strany. Navzdory přípravám k odjezdu sděluje v 09.12 do Obersalzbergu, že Hitler (krycí jméno „Wolf“) zůstane v Berlíně, „protože jen on může zvládnout situaci, je-li to vůbec možné“.

09.21 sděluje tamtéž, že „souhlasí s návrhem na přesídlení na zámořský jih“. Telegram byl šifrovaný, nešlo tedy pravděpodobně o krycí název.

V 17.55 přijal zajímavý telegram: župní vedoucí Rainer hlásí, že na jadranském pobřeží je všecko v pořádku a že politické síly (?) čekají a jsou v bojové pohotovosti.

24. dubna:

Fakta: Do bunkru je narychlo povolán generál letectva a Hitlerův osobní důvěrník, letecké eso von Greim. Na přímý rozkaz přiletí v témže letadle fanatická nacistka Hanna Reitschová, která bojovala jako stíhací pilot. První vyzkoušela pilotáž jinak bezpilotní létající bomby V-l jako přípravu ke zřízení letky sebevrahů. Málem při tom zahynula, ale v dubnu 1945 byla opět jakž takž v pořádku. Zranění ji nevyléčilo z náklonnosti k fašismu a z obdivování Hitlera. Von Greim byl nad Berlínem zraněn sovětskou protivzdušnou obranou – řízení převzala Reitschová, propletla se nad městem a přímo akrobaticky přistála s malým Fieseler-Storchem na kousku nepoškozené dlažby nedaleko Braniborské brány, pár kroků od Hitlerova bunkru.

Za několik hodin navštívil Hitler von Greima a jmenoval ho polním maršálem a velitelem luftwaffe. Kdyby ho povolal do berlínského pekla jenom pro tohle – rádiové spojení přece dosud fungovalo a nic nebránilo oznámit povýšení a jmenování tímto způsobem pak by byl Hitler přeborníkem na kanadské žertíky. Jenomže tím určitě nebyl.

Domněnka: Šlo o další součást přípravy útěku – Hitler si chtěl opatřit dva vynikající piloty. Von Greimovo zranění mu udělalo čáru přes rozpočet. Snad počítal i s Reitschovou, ale nakonec se rozmyslel jinak. Fieseler-Storch byl totiž sovětskými minami a granáty záhy poškozen.

25. dubna:

Fakta: Bormann posílá z Hitlerova rozkazu dva pozoruhodné telegramy – v 15.01 nařizuje Kollerovi, aby „v každém případě“ příští noc přiletěl jedním z rychlých Bauerových letadel do Rechlinu. O sedmnáct minut později žádá, aby přes Rechlin dorazil k Hitlerovi generál letectva Kammhuber. Tam dostane další úkoly.

Kammhuber Hitlerův rozkaz ignoroval a do Berlína neletěl, letadlo do Rechlinu však vyslal, jako by věděl, že je pro Hitlera důležitější než sám pan generál.

26. dubna:

Fakta: Hitler povolává osobním naléhavým telegramem, jehož formulář byl nalezen, obě letadla z Rechlinu do Berlína, kde se pro ně připravují improvizované přistávací dráhy a kryty.

27. dubna:

Fakta: Oběma letadlům se podařilo proniknout sovětskou palbou a uniknout stíhačkám. Přistála v Tiergartenu, zoologické zahradě, kde pro ně čekala narychlo upravená přistávací plocha. Nejprve přistál třímotorový Junkers Ju 52, několik hodin po něm rychlé Arado 96.

29. dubna:

Fakta: Hitler se časně ráno dozvěděl, že Himmler jedná bez jeho vědomí a za celou tzv. Říši se západními mocnostmi a nabízí jim kapitulaci. Rozzuřen do nepříčetnosti vyslal zraněného maršála von Greima s Reitschovou jako pilotkou Arada, aby zrádce dopadli, zatkli a potrestali. V Tiergartenu zbývalo zastaralé, ale spolehlivé Ju52, které se představilo již roku 1935 při nacistické intervenci ve Španělsku, avšak až do konce druhé světové války bylo páteří německé letecké dopravy. Hitler však svého dlouholetého osobního pilota Bauera (v hodnosti generála) v milosti propustil, obdařiv jej obrazem Bedřicha II. a nádavkem (poněkud nelogicky) ampulkou cyankali. Bauer po smrti netoužil – byl zajat na útěku z Berlína živý a zdravý.

Domněnky: Hitler vyhradil Ju 52 pro sebe, Evu Braunovou a pravděpodobně Martina Bormanna. Zmizení Bauera by bylo příliš nápadné a vyprovokovalo by okamžité pátrání. Proto ho nejen propustil, ale i – k jistému údivu své kamarily – obdaroval obrazem, od kterého se neodlučoval ani ve svém vlaku. Správně kalkuloval, že se o tom záhy dozví orgány sovětské rozvědky.

Fakta: Mohl si takové gesto dovolit – v bunkru byl totiž ještě další osobní pilot, fanatický nacista standartenführer Beetz. Zmizel beze stopy.

30. dubna:

Fakta: Ve dvě hodiny ráno svolal Hitler všechny obyvatele bunkru, aby se s nimi naposledy rozloučil. Všichni (domněnka: nezasvěcení) se domnívali, že v několika příštích minutách spáchá sebevraždu. Ke všeobecnému údivu se Hitler v 11 hodin objevil živ a zdráv a uspořádal obvyklou válečnou poradu, při které manévroval s již neexistujícími nebo bojem vázanými divizemi a armádami, což se mu žádný z přítomných generálů neodvážil říci. Ve 14 hodin klidně poobědval své dietní pokrmy. O hodinu později uspořádal reprízu dojemného rozloučení s obyvateli podzemního doupěte. Pak se stalo něco, co zcela odporovalo všem zvyklostem života v bunkru: na Bormannův rozkaz byl vyklizen ochoz kolem místností Hitlerova bytu, takže nikdo nemohl vidět jeho případný odchod. Zůstali jen čtyři nejvěrnější: Bormann, Goebbels, Axmann a Hitlerův osobní strážce, pistolník Günsche. V 15.30 se – podle shodné výpovědi svědků, které však nedůvěřuje např. Lev Bezymenskij – ozval z Hitlerovy obytné místnosti výstřel. Goebbels, Axmann, aniž nahlédli do Hitlerova pokoje, okamžitě po bunkru rozhlásili, že se Hitler zastřelil a Eva Braunová otrávila.

Osazenstvo bunkru se pochopitelně sběhlo, aby na vlastní oči vidělo mrtvoly prvního manželského páru Říše. Byli však krutě zklamáni, zahlédli jen boty a černé kalhoty, čouhající ze sbaleného koberce, který odnášeli dva esesmani. Evu Braunovou nesl osobně Bormann, který zakázal, aby jej kdokoli následoval na dvůr kancléřství.

Domněnka: Hitler a Eva Braunová byli pochopitelně živi a společně s Bormannem a Beetzem se kolem 16.00 hodin sešli v Tiergartenu, kde čekal natankovaný Ju52. Beetz však odmítl startovat, ne z obavy o sebe, ale o život vzácného führera. Sovětská vojska zesílila palbu, granáty jen pršely, takže byla důvodná obava, že letadlo bude zasaženo, jakmile opustí prostor chráněný hradbou pytlů s pískem.

V bunkru, lépe řečeno na zahradě kancléřství zatím pokračovaly krycí manévry, „vikinský pohřeb“ dvojníků a Hitlerových psů (nebo jiných vlčáků), nepočítaje všeobecnou pitku z ulehčení nad skutečností, že Hitlera vzal čert a že se situace definitivně vyjasnila: všechno je ztraceno.

Bormann se vrací do bunkru, aby vytvořil situaci, umožňující letadlu startovat.

Fakta: Prostřednictvím Goebbelse odeslal Bormann ke generálu Čujkovovi parlamentáře, generála Krebse. Podle předběžných jednání měla být zastavena palba v celém úseku, kde Krebs překročí linii fronty – stalo se to právě v oblasti Tiergartenu, k jehož jižnímu okraji se blížil 4. gardový střelecký sbor, bojující ve svazku 8. gardové armády generálplukovníka V. I. Čujkova. V pásmu tohoto sboru, přesněji na úseku 35. gardové divize (velitel plukovník Smolin) přešel za přerušení bojových akcí plukovník německého generálního štábu von Dufwing a po něm generál Krebs frontu, opatřen zplnomocněním, podepsaným Bormannem.

Zrodila se jakási záhada, která dodnes trápí historiky druhé světové války: jaké měl vlastně Krebs (který záhy nato spáchal sebevraždu) poslání? Byl bezradný, neměl žádnou plnou moc ani konkrétní úkoly a zřejmě spoléhal jen a jen na senzaci, kterou způsobí oznámením Hitlerovy smrti. Ani to se mu nepodařilo – Čujkov se zachoval jako „poker-faced man“, a ačkoli to pro něho opravdu byla novinka, ujistil Krebse, že o Hitlerově smrti dávno ví…

Klíč k záhadě Krebsova poslání může poskytnout jen stenogram hovoru s generálem Čujkovem, kde se stále a stále vrací k jedinému bodu – zastavení palby, alespoň dočasnému. Cituji z rozhovoru doslova:

Krebs: Moje první otázka: Umlknou během rozhovorů děla? Žádáme o příměří.

Tuto žádost opakoval mnohokrát, jako gramofonová deska s přeskakující jehlou, a prakticky až do rána, kdy se vrátil přes linii fronty.

Během Krebsovy návštěvy u Čujkova se odehrála zajímavá epizoda, které si, pokud vím, žádný historik nepovšiml a kterou uvádí jen Lev Bezymenskij v komentáři ke stenogramu rozhovoru: generálu Čujkovovi byl krátce po zahájení rozhovoru s Krebsem doručen německý leták oznamující, že Hitler je v Tiergartenu (!). Krebs: To je lež! Čujkov: Není šprochu… Komentář Bezymenského: mlčení, stísněná nálada.

Domněnka: Krebsova naprosto zbytečná a neefektivní jednání měla jeden jediný cíl: zastavení palby v oblasti Tiergartenu, což se mu podařilo. Nebyl přesně informován, kdy Hitler odletí, proto jednání až trapně protahoval a zdržoval. Hitler však byl v Tiergartenu spatřen a některý fanatický nacista – času od 16.00 do asi 02.00 bylo dost a dost – o tom vytiskl leták, protože považoval zprávy o Hitlerově sebevraždě, které se v Berlíně šířily a po půlnoci se počaly ozývat i z rozhlasu, za trik k oslabení fašistického odporu.

Ju52 startovalo z Tiergartenu někdy po půlnoci. Hluk motorů přehlušila palba na ostatních úsecích fronty, před zraky sovětské protivzdušné obrany skryla letadlo mocná oblaka prachu a kouře nad celým Berlínem – ostatně tu noc byla mimořádně nízká oblačnost asi od 600 m n. m.

Bormann zůstal zatím v bunkru a možná se rozhodl, že se k Hitlerovi připojí později.

Fakta: Sovětská zpravodajská služba získala poslední deník Martina Bormanna, obsahující stručné zápisky k událostem od 1. ledna 1945 až do neslavného konce tisíciletého reichu. Zápisník zaznamenává neveselé zprávy z front, vypočítává fašisty ztracená města, Bormannovy porady a večírky, pobyt v sauně s osobním přítelem Fegeleinem (jehož poprava na dvoře kancléřství mu nestála ani za zmínku), návštěvy u Hitlera atd. – zkrátka nic zajímavého, světoborného a pro autora nepostradatelného. 30. dubna 1945 je zápis lakonický:

Adolf Hitler

Eva H

Runa „alhiz“, ostatně špatně nakreslená – oddaný Pragermán Bormann si ji spletl s řeckou lambdou –, končí historii tzv. Velkoněmecké říše. Poslední zápis je z úterý 1. května a ještě stručnější:

Pokus o únik!

Načež se nacistický zločinec č. 2 vydal v civilních šatech a s deníkem v kapse na útěk. Není to půvabné? Čtenář si jistě vzpomene na svá dětská léta, kdy při hře na čmuchandu čmuchající chlapeček počítal do sta, pak prohlásil: „Před pikolou, za pikolou, už jdu!“, aby všichni hrající věděli, že jde, a šel…

Dnes už není jasné, kde vlastně sovětské zpravodajské orgány Bormannův deník nalezly. Není jasné ani to, zda to byly orgány 3. úderné, 5. úderné nebo 8. úderné armády, zda se našel v bunkru kancléřství nebo v kapse „muže v koženém kabátě“, ležícího vedle zničeného německého tanku, pohozený na ulici nebo v jakémsi dobytém německém tanku, pohozený na ulici nebo v jakémsi dobytém německém archívu, jak tvrdí první překladatelka deníku, antifašistka Marianne Weinertová, která pracovala ve štábu velitele 5. úderné armády generálporučíka Bokova. Buď jak buď, celá historie s Bormannovým deníkem je svrchovaně podezřelá.

Domněnka: Bormannův deník byl sovětským zpravodajcům podstrčen stejně jako Funkův „deník“ americké rozvědce, pátrající po pokladu Říšské banky. Každá vojenská spisovna má zařízení nebo prostředky, jak rychle a bezpečně zničit nepotřebné či nebezpečné písemnosti. Tím spíše muselo být takové zařízení v Hitlerově bunkru. Představa, že si do civilu převlečený Bormann, chystající se projít linií fronty a pak kontrolními body několika armád, vezme s sebou svůj jinak bezvýznamný deník, který ihned jménem a adresou majitele prozradí jeho identitu, je absurdní. Nacističtí bonzové byli kreatury nejrůznějšího druhu, nebyli však hlupáci. Na tuto mylnou představu doplatila celá Evropa a málem celý svět. Kromě toho neměl Bormannův deník pro majitele žádnou dokumentární ani jinou hodnotu – měl prostě ve zvyku zaznamenávat si bodově své dny. Tento poslední deník měl ovšem zvláštní úkol – dosvědčit Hitlerovu sebevraždu a svést pátrání po Bormannovi na falešnou stopu. Podle všeho ho nikdy ani nenapadlo, aby se „pochodem berserků“ vydal do hořících ulic Berlína a pod palbu sovětských jednotek. Chystal se k Dönitzovi do Flensburgu a v tomto smyslu mu také telegrafoval.

2. května:

Fakta: Z Flensburgu a dalších přístavů, které ještě nacisté ovládali (a jak víme z Clostermannova líčení, dovedli i ze vzduchu chránit letadly i protiletadlovým dělostřelectvem), vyplouvala jedna ponorka za druhou, včetně těžkotonážních nákladových, upravených pro dopravu většího počtu osob. Na jednu z nich, vyplouvající z Hamburku, nastoupilo podle výpovědí očitých svědků několik zahalených osob, mezi nimi zcela určitě jedna žena. Záhy vyplula i další ponorka, tentokráte bojová, poskytující zřejmě prvnímu plavidlu krytí a ozbrojený doprovod.

Ju52, startující z Tiergartenu, jako by zmizelo ze světa. Nebylo nalezeno, ačkoli po něm bylo okamžitě zahájeno pátrání, a zcela určitě nezůstalo v Berlíně. Zmizel i druhý Hitlerův pilot Beetz. Fieseler-Storch, kterým přilétl do Berlína von Greim a Reitschová, byl nalezen rozbitý granáty na třídě, kde přistál, Arado 96 ve Flensburgu u Dönitze.

4. května dobyla britská vojska Hamburk – první kanadská a druhá britská armáda, bojující ve svazku skupin armád H, si Hamburk ponechaly kupodivu až na samý konec, ačkoli zpravodajským orgánům muselo být známo, že do poslední minuty odtud nejen prchají nacističtí váleční zločinci, ale i „odtékají“ do jihoamerických enkláv nacistů poklady, patenty, technická dokumentace atd.

Domněnka: Ju 52 prolétlo bez střetnutí se sovětskými stihačkami až do blízkosti Hamburku. Je to velmi dobře možné – v zužujícím se koridoru mezi sovětskými vojsky a armádami západních spojenců byla letecká činnost, nepočítaje bezprostřední podporu pozemních vojsk, minimální. Doneslo Hitlera, jeho manželku a snad i Bormanna (známého „pokusu o průlom“, podniknutého v noci z 1. na 2. května 1945 skupinou SS-manů za podpory asi dvanácti tanků, se patrně nezúčastnil nebo nasadil svého dvojníka) do blízkosti Hamburku, odkud byli dopraveni na ponorku a pak do bezpečí mimo Evropu.

Nezáleží koneckonců na tom, kam a kudy Hitler zmizel – zmizel-li ovšem vůbec. Verzí se objevilo mnoho. Moskevská Pravda uveřejnila zprávu (18. července 1945), že byl s Braunovou spatřen na pobřeží Patagonie. Mohl vystoupit z ponorky U 530, jejíž velitel kapitán O. Wermuth se 11. června 1945 vzdal argentinským úřadům, když ovšem předem vysadil skupinu cestujících a náklad. Z ponorky 4977 a z dalších dvou vystoupilo ve dnech 28. a 29. července na patagonský břeh asi 800 uprchlíků z nacilandu. Německé ponorky operovaly ve světových oceánech ještě několik měsíců po válce – teprve později byla v Mexiku objevena organizace, která je po celou válku i krátce po jejím skončení zásobovala pohonnými hmotami a mazadly zvláštním potrubím, položeným pod hladinu nedaleko přístavu Lobos.

Mnoho novin přineslo zprávu, že Hitler s manželkou přesídlili do Obersalzbergu II. na Zemi královny Maud v Antarktidě, kde měli (jak jsem se již zmínil) připraveno sídlo.

Jiní objevili doklady, že Hitler uprchl v jedné z pohřešovaných japonských dálkových ponorek do Japonska nebo do Tibetu. Izvestije přinesly 9. září zprávu, že Hitler – snad s tváří změněnou plastickou operací, provedenou v posledních dnech reichu v bunkru chirurgem SS Ludwigem Stumfeggerem – žije v Hamburku.

Belgický časopis La Dernière Heure přetiskl v červnu 1948 zprávu kolumbijských novin La Razon o Hitlerově sídle nedaleko Favativy asi 45 km od Bogoty.

Američané sázeli na Španělsko. Jejich hypotézu podpořil generál letectva Friedrich Mackensen, který při výslechu prohlásil, že Hitlera následoval druhým letadlem, které bylo nuceno nouzově přistát u Marseille. Jeho verzi potvrdil i frankistický generál Luis Fernando.

Pilot luftwaffe kapitán Maumgartner vypověděl před varšavským soudem 17. prosince 1947, že vezl dva dny před pádem Berlína Hitlera a Braunovou do Dánska, odkud pokračovali v cestě ponorkou.

A tak dále a tak dále.

Nezáleží na tom ani v nejmenším. Jisto ovšem je, že se po bedlivém zvážení všech okolností rozhodl západoberlínský prokurátor vydat 15. února 1965, tedy dvacet let po skončení války, zatykač na válečného zločince Hitlera, protože dospěl k přesvědčení, že jeho smrt nebyla prokázána. Zatykač doprovázely fotografie ukazující, jak by asi šestasedmdesátiletý Hitler mohl při různé úpravě vlasů a vousu vypadat. Zdá se, že to byla zbytečná akce – soudě ze zdravotního Hitlerova stavu na jaře 1945 je jeho fyzická existence roku 1965 (o dnešku vůbec nemluvě) velmi nepravděpodobná – ale přesto je to zajímavé. Vždyť tatáž instituce prohlásila mrtvým Martina Bormanna, který – a za to bych dal ruku do ohně – válku přežil o hezkých pár let v Jižní Americe, kde izraelská tajná služba Makkabi vypátrala esesmana Eichmanna. Pokud platí pravidla daktyloskopie, není o identitě pochyb. Rozpaky nad Hitlerem byly zjevně hlubší a nutkavější.

Dnes už je Hitler fyzicky určitě mrtev. Ne tak docela mrtvý je hitlerismus a jeho následovníci. Domnívám se proto, že objasnění jeho berlínských dnů a hodin v dubnu 1945 má svou cenu. A ne zrovna malou.

Fašistické noviny, ještě vycházející 1. května 1945, přinesly palcovými písmeny tuto zprávu:

VŮDCE ADOLF HITLER DNES ODPOLEDNE NA SVÉM BOJOVÉM STANOVIŠTI V ŘÍŠSKÉM KANCLÉŘSTVÍ, BOJUJE AŽ DO POSLEDNÍHO DECHU PROTI BOLŠEVISMU, PADL ZA NĚMECKO.

Některá města, nacházející se ještě v moci fašistů, uspořádala smuteční shromáždění obyvatel u příležitosti hrdinské smrti svého vůdce s prapory, projevy, Beethovenovou hudbou.

Jak víme, byla to lež. Hitler nebojoval, ani se o to nepokusil a vůbec nepomyslel na možnost sdílet osud miliónů, kterým připravil válečné jatky.

Mnozí fanatičtí nacisté doufali, že se jejich idoly, především Hitler a Himmler, postaví tváří v tvář vítězům, vezmou na sebe odpovědnost za rozkazy, které vydávali, a přesvědčí svět o ušlechtilosti nacistických záměrů. Ani to se, jak víme, nestalo. Hitler a Himmler byli přítomni v zasedací síni norimberského procesu a nesčetných dalších procesů jen jako přízraky, ustavičně vyvolávané ze záhrobí obviňováním maršálů a generálů, katů a mučitelů, kteří na ně svrhovali veškerou odpovědnost a „nechápali“, proč tu vlastně v zastoupení obou „velkých H“ (připočítáme-li Heydricha, tedy tří) sedí oni…

Podle fámy zvolil tedy Hitler třetí, sice nejméně důstojnou, ale za daných okolností poslední pochopitelnou možnost – sebevraždu. Aniž bychom měli v úmyslu rozebírat její oprávněnost, etiku, morálku atd., je jisto, že v povědomí lidí je sebevražda sice doznáním neschopnosti vyřešit své životní problémy a konflikty, zároveň však je i zaplacením nejvyššího výkupného z nich, totiž vlastního života. Má jistý patos a vzbuzuje bez ohledu na motivaci a subjekt respekt a vážnost, spojenou se soucitem.

Také Hitlerova sebevražda je fašistickými pohrobky, neonacisty, zdvihajícími hlavu v rozličných koutech světa, takto hodnocena: východisko statečného a hrdého muže, dohnaného nešťastnou shodou okolností, perfidností nepřátel atd. ke krajnímu řešení.

Je tedy na místě říci hodně hlasitě: Existuje ještě další varianta, o jejíž shodě se skutečností je autor této knihy přesvědčen. Hitler, týž Hitler, který v srpnu roku 1944 prohlásil: „Jestliže nyní německý národ v tomto boji podlehne, znamená to, že byl příliš slabý. Pak ve své zkoušce před dějinami neobstál a nebyl určen k ničemu jinému než k zániku…“, týž Hitler, jenž řekl: „Jestliže je ztracena válka, pak bude ztracen i národ. Tento osud je nevyhnutelný, neboť národ dokázal, že je slabý… Kdo přežije boj, má beztoho jen malou cenu, neboť nejlepší padli…“, a do třetice týž Hitler, jenž 19. března 1945 vydal tzv. „rozkaz Nero“, jehož první bod zní: „Zničit všechna vojenská, dopravní, spojovací, průmyslová a zásobovací zařízení, jakož i všechny hodnoty na říšském území, které by mohly ihned nebo v dohledné době sloužit nepříteli k pokračování v boji,“ a komentoval tento rozkaz slovy: „Není nutné brát ohled na základnu, kterou německý národ potřebuje ke svému dalšímu primitivnímu životu. Naopak je lépe, jestliže tyto věci sami zničíme…“, nespáchal sebevraždu. Využil posledních hodin, nasadil životy posledních tisíců usmrkaných kluků, které vyhnal do boje, ukradl panskou část pokladu Říšské banky, potřísněnou potem a krví miliónů otroků a zavražděných, aby dožil v přepychu předem připraveného útulku. Kdyby existovala zázračná virgule, detekující z družice větší masu jantaru, a tedy i tak usilovně hledanou Jantarovou komnatu, ukradenou nacisty z Jekatěrinského paláce v Puškinu u Leningradu, myslím, že bych mohl na glóbu ukázat prstem místo Obersalzbergu II.

Tak nízké bídáctví dějiny, libující si jinak v tajemných odchodech panovníků do ticha klášterů nebo alespoň v historkách o nich, neznají. A hned tak asi nepoznají, díky bohu.

Také toto tedy patří k životopisu Adolfa Hitlera, který se stal námětem západoněmeckého filmového bestselleru a předmětem studia členů neonacistických organizací, zahrnující roku 1976 jenom v NSR statisíce přívrženců, zajišťujících odběr 120 listů a časopisů o celkovém nákladu 228 000 výtisků. Také to patří k profilu ideálu a vzoru neofašistické NPD (Nationaldemokratische Partei Deutschlands – od roku 1964), s ní těsně spjatého Nacionálně demokratického vysokoškolského svazu a souputníků v Británii, Francii, Švýcarsku, USA a v dalších zemích.

Ne, není zbytečné vrátit se občas do historie, i když je kalná a rmutná. I tak může být poučná. Jestliže nacistická představa o trendech člověka a společnosti vrcholila právě v osobě Adolfa Hitlera – jako že vrcholila – pak vám, pánové, tento teutonský vzor dokonalé zbabělosti na mou duši nezávidíme.

DESETIOKÝ

Už v Namčhe Bázáru jsem s rozčarováním zjistil, že jsem přece jen přecenil své síly. Himálaj si žádá mladé lidi, plné síly a zdraví. Sedlo Lamdžura Bhandžjang, nejvyšší místo mezi Káthmandú a hlavní šerpskou vesnicí Namčhe Bázárem jsem dokonce procházel opřen o svého obětavého sluhu Toma (v rodné řeči se ovšem jmenuje docela jinak), který mě doprovázel už na několika předešlých výpravách. Uvažoval jsem dokonce o návratu, ale rododendrony, právě rozkvétající rudými květy, modré a fialové petrklíče, a dokonce i keříky zralých lesních jahod, které mi Tom natrhal jako pochoutku po skromné večeři, byly silnějším argumentem než bušící srdce a obtíže s dechem. Himálaj – pro mne nejkrásnější místo na světě… Vracel jsem se sem, abych upřesnil několik botanických poznatků, pro něž se ukázaly vylisované a sušené exempláře rostlin nedostatečným podkladem.

Dlouhý had výpravy se zvolna sunul zledovatělými stezkami směrem k tajuplným jezerům Pokhari, ležícím mezi ledovci u tibetských hranic. Na obzor vystupoval královsky majestátní Everest, ozdobený praporem zvířeného prachového sněhu.

Šerpové, kteří se zúčastnili mých předchozích výprav a znali mé slabosti, přibíhali co chvíli s nadšenými zvěstmi o čerstvých stopách vlků a sněžných levhartů. Doufali, že se budu i tentokrát věnovat lovu a že jim dopřeju několik dní vítaného odpočinku s dostatečným množstvím opojného šangu, který si Šerpové nějakým záhadným způsobem vždycky dovedou opatřit z nejbližší vesnice.

Ale tentokráte jsem se nemohl zdržovat. Ztratil jsem několik vzácných týdnů nekonečným vyjednáváním a podplácením nepálských úředníků, kteří vidí Evropany nejradši pár tisíc kilometrů daleko od své vlasti. A zatím rychle ubíhalo krátké himálajské léto; těmito kouty Nepálu lze vůbec cestovat jen v letních měsících, od dubna do srpna. Na jaře sbalí šerpské rodiny pár hrnců na vaření, rozedrané přikrývky a přestěhují se do vesnic uprostřed pastvin na náhorních rovinách. Jen tehdy je možné zásobovat výpravu dostatečným množstvím masa, jačího másla i nezbytného šangu. Ačkoliv je to k nevíře, našel jsem dokonce ve výškách kolem pěti tisíc metrů i políčka brambor, zkypřená motykami šerpských žen. Moji nosiči považovali brambory za vybranou pochoutku a bramborami vlastně začíná příběh, který chci pro archív klubu popsat.

Jednoho večera jsem přikázal rozložit tábor na svahu bezejmenné hory, pokryté nádherným kobercem světle fialových prvosenek a zakrslými modrými kosatci. Nevysoko nad táborem bylo vidět šerpskou vesnici, vlastně jen několik domků, přitisknutých ke skále. Jmenovala se velmi stručně Na, jak jsem se později dověděl. Několik nosičů, vedených podnikavým Tomem, se navzdory únavné etapě vydalo do svahu, aby získali od vesničanů nějaké brambory na přilepšení hodně jednotvárné stravy.

Vrátili se s nepořízenou. Úroda prý je letos nevalná a pastviny jsou chudé. Pastevci nebyli ani v nejmenším ochotni rozdělit se o svou úrodu s přivandrovalou výpravou. Kromě toho bylo ve vesnici několik případů černých neštovic, strašné choroby, která dokáže v krátkosti vylidnit celé oblasti Nepálu. Tom a jeho druhové se raději drželi od místních domorodců v uctivé vzdálenosti.

Byl jsem už natolik zkušeným himálajským cestovatelem, že jsem mohl hádat dopředu: vzdají se nosiči jen tak lehce brambor? To sotva! Šerpský nosič se jen tak lehce nevzdává… Ale pustil jsem to z hlavy, moje myšlenky zcela zaujaly nové odrůdy prvosenek, které jsem objevil takřka přímo vedle svého stanu. A tak mě pozdě v noci zastihly události přece jen nepřipraveného.

Kolem půlnoci se ozvalo rachocení balvanů. Řítily se naštěstí mimo náš tábor, lavina se valila od vesnice do propasti, vyryté říčkou Dúdh Kosí. Když bylo po všem, zaslechl jsem v nočním tichu rychlé kroky, vlastně spíše běh několika párů nohou. Nemusel jsem ani vycházet ze stanu, původci hluku přišli za mnou. V čele rozpačitý, rozčilený a bledý Tom, za ním několik jeho druhů, nesoucích bezvládné tělo.

„Neštěstí, sáhibe… Norkey spadl ze skály. Myslím, že je těžce raněn.“

To bylo velmi zlé. Norkey nebyl řadovým nosičem, ale sardárem, organizátorem všech Šerpů; řídil rozdělování nákladů a vyplácel mzdu. Teď ležel přede mnou otřesený a bledý, těžce oddychoval. Zdálo se, že utrpěl nějaké vnitřní zranění. Nedalo se nic dělat, jen zajistit zraněnému klid a samozřejmě zdržet výpravu o několik vzácných dnů. Až bude Norkey schopen převozu, dopravíme ho zpátky do Phorčhe nebo některé jiné vesnice kolem Namčhe Bázáru. Do Na, mezi nemocné neštovicemi, jsem ho rozhodně umístit nechtěl.

„Co jste, k čertu, dělali na skálách?“ vyjel jsem na provinilce. Hloupá příhoda mohla ohrozit úspěch celé výpravy, nehledě na výdaje, o nichž každý himálajský cestovatel velmi dobře ví.

Tom se ošíval.

„Chtěli jsme, sáhibe… Chtěli jsme si nakopat jen několik brambor. Ne moc, opravdu jenom trošku. Jen tak do kotlíku.“

„A vesničané se do vás pustili!“

„Ne, vesničané ne. Vůbec se neobjevili. Když jsme došli na okraj polí, uviděli jsme v měsíčním světle na skále…“

Tom se odmlčel, díval se zarytě do země.

„Strašidlo? Nebo čerta? Vy jste přece blázni!“

Ten čert byl míněn obrazně. Šerpové jsou hluboce nevěřící a obávám se, že jejich víra v jakéhokoliv boha je asi stejně slabá jako víra v čerty a démony všeho druhu, kteří straší okolní kmeny. Tom se zakoktával:

„Vyslovit – jeho jméno přináší – neštěstí, sáhibe! Všichni budeme muset odejít zítra do kláštera a obětovat tam jačí máslo, abychom odvrátili prokletí. Radši se ani neptej!“

To byla novinka. Ještě nikdy jsem se na svých toulkách Tibetem, Nepálem a Sikkimem s podobnou pověrou nesetkal. Poslal jsem nosiče pryč, uložil jsem Norkeye na polní lůžko a vybídl Toma, aby se posadil.

„Budeme chvíli mluvit rozumně, sardáre.“

„Sardáre?“ Tom překvapeně zamrkal onyxově černýma očima.

„Ano, budeš sardárem. Ale musíš mi povědět, jaký nesmysl vás vylekal tak, že jste málem shodili lavinu kamenů na tábor a tady Norkey na to taktak doplatil životem.“

Tom se chvíli zabýval soustředěným vytrháváním nití z lemu svého pláště, podšitého kožišinou, vzdychal a konečně se rozhodl.

„Viděli jsme yettiho, sáhibe. Sněžného muže. Stál vysoko na skále a díval se na nás, oči mu svítily jak dvě lampy.“

„No a? Co bylo dál?“

„Nevím, sáhibe, hrozně jsme se polekali a utekli. I brambory jsme nechali na místě.“

O yettim jsem neslyšel poprvé. V minulých letech jsem už několikrát zkřížil stopy velké bosé nohy na sněžných svazích v širokém okolí Mount Everestu. Šerpové vždycky zneklidněli a po určitém váhání mi vyprávěli různé povídačky o bytosti podobné člověku, porostlé ryšavou srstí, s vysokou lebkou a týlním hřebenem, která prý žije poblíž hranice věčného sněhu. Ale nikdy se mi nestalo, abych sněžného muže potkal. Taková příležitost nesměla být za žádnou cenu zmařena!

Sňal jsem ze stanového kolíku pušku, oblékl si teplý plášť a rukavice. Venku svítil měsíc, bylo vidět skoro jako ve dne.

„Kam jdeš, sáhibe?“

„Za sněžným mužem. Půjdeš se mnou?“

Tom, kterému se před chvílí začala vracet krev do tváří, zbledl znovu. Zakryl si dlaněmi ústa na znamení úleku.

„Ne, ne, sáhibe, nepůjdu! Žádný ze Šerpů dnes nevyjde ani na krok ze stanu. Slyšíš?“ vyjekl a oči se mu hrůzou rozšířily. „Slyšíš, sáhibe? To křičí yetti.“

Napjal jsem sluch. Opravdu! V tichu, které je tady, v Himálaji, přímo příslovečné, přerušovaném jen melodickým bubláním říčky hluboko pod naším táborem, se rozléhal ostrý zvuk. Nevím, k čemu jej přirovnat, rozhodně se nepodobal ani vytí himálajských vlků, ani kňourání sněžných pardálů. Hlasy všech zvířat, žijících kolem Trůnu bohů, jsem důvěrně znal. Ostrý skřehot, odrážející se teď od skal kolem tábora, určitě mezi ně nepatřil. Nejvíce připomínal neobyčejně silné skřehotání racka.

Norkey na polním lůžku zasténal, položil si dlaň na čelo a otevřel oči. Chvíli bylo vidět jen zažloutlé bělmo, pak konečně vypluly i zornice; sardár se nechápavě rozhlédl po stanu.

„Kde to jsem? Ach, to jsi ty, sáhibe…“

Umlkl a naslouchal. Také na jeho obličeji se objevil výraz hrůzy. Zašeptal několik šerpských slov Tomovi a opět zavřel oči.

„Říká, že si pro něho yetti přijde,“ tlumočil poděšený Tom. „Říká, že umře, sáhibe.“

Nechtěl jsem ztrácet čas planými řečmi. Přehodil jsem si kulovnici, která mne doprovázela už na několika výpravách v Himálaji, přes rameno, oblékl tlusté rukavice a vyrazil ze stanu. Po několika krocích do strmého kopce za mnou utichly Tomovy protesty a prosby. Neodvážil se ani vystrčit hlavu z dost problematického bezpečí plátěné pevnosti.

Ostrý výstup po balvanech od tábora k vesnici mě pořádně udýchal. Plíce zde musí nabrat dvojnásobné množství vzduchu než u nás, ve staré dobré Anglii, aby bylo dosaženo stejného stupně okysličení krve.

Yetti – nebo co to vlastně křičelo – se už neozval. Okénka šerpských kamenných chatrčí byla temná, i když obyvatelé byli jistě vzhůru a stejně jistě do krajnosti vzrušeni pokusem mých nosičů o zpestření táborového jídelníčku. Dravá říčka Dúdh Kosí hluboko pode mnou ječela do nejabsolutnějšího ticha na světě.

Konečně jsem stál u zdroje celé aféry, u bramborových políček velkých sotva jako podlaha pokoje. Norkey je darebák, řekl jsem si. A patří mu, že ho jeho zlodějské sklony vytrestaly, příště… Nedomyslel jsem.

Na sněhovém splazu, táhnoucím se jako prodloužení ngodžumbského ledovce severně od vesnice, se v měsíčním svitu pohybovala černá postava. Nepochybně to byla ona, která vydávala pronikavý křik! Proto tedy Šerpové zmizeli a neodvážili se ani rozsvítit kahánky s jačím máslem.

Zdálo se, že yetti nemá příliš naspěch, vydal jsem se po zamrzlém sněhu za ním. Pomalu postupoval k posledním výběžkům ledovce. Na střelbu nebylo ani pomyšlení, karabina na rameni mi byla spíše na obtíž. Stvoření se pohybovalo vzpřímeně na zadních končetinách jako člověk, jen občas se opřelo o sníh rukou – ale cožpak se totéž při klopýtnutí nestalo i mně? Výšku tvora jsem odhadoval na sto šedesát centimetrů, rozhodně to tedy nebylo obrovské a strašné zvíře z šerpských pohádek. Také jeho ohnivé oči vznikly asi jen ve fantazii Tomů a Norkeyů. Yetti se občas zastavoval a obracel ke mně; tehdy jsem pokaždé zahlédl podivný hřeben na temeni jeho lebky.

Vzdálenost mezi námi se ani neprodlužovala, ani nezkracovala. Vesnice Na zůstala za námi, skrytá skalním masívem. Byli jsme jako dvě nepatrné tečky v liduprázdné nekonečnosti Himálaje, dva mravenci, pronásledující a pronásledovaný, na nose chrliče Westminsterské katedrály.

Bál jsem se, že yetti vystoupí na ledovec, a tím pro mne celá záležitost skončí – neměl jsem ani cepín, ani stupadla – ale černá postava přede mnou, klítící se a hopkující po sněhové pláni, prchala dál na severovýchod. Hbitě šplhala po úbočí koryta jednoho z přítoků Dúdh Kosí, vytékajícího z jezera Lang Boma, o jehož přesné zmapování a proměření jsem se chtěl v příštích dnech pokusit a zároveň se poohlédnout po vzácném žlutém brouku-roháči Homoderus-Mellyi, žijícím právě jen zde.

Terén byl stále obtížnější. Věděl jsem, že ostré tempo yettiho vydržím už jen několik minut, plícím chybělo dost vzduchu. Měl jsem dokonce podezření, že yetti úmyslně udržuje stejnou vzdálenost, protože by mohl několika skoky zmizet mezi balvany. Jednou se dokonce vrhl pro cosi na sráz nad sebou, zastavil se a nechal mě přiblížit asi na sto yardů. Po chvíli jsem na tom místě našel ještě teplé vnitřnosti horské pišťuchy, kterou yetti zřejmě jen tak mimochodem chytil a sežral.

Zbývala poslední možnost, stěží přijatelná pro džentlmena, ale za daných okolností a vzhledem k neodhadnutelné, jistě nesmírné vědecké ceně neznámého tvora – snad dokonce i posledního pračlověka – nutná: poranit yettiho na noze výstřelem, aby se nemohl pohybovat!

Malorážka byla pro tento úkol jako stvořená. Celoplášťové střely ji předurčovaly spíše pro lov sněžných kurů a svišťů než větší zvěře. Bylo nutné ukončit stíhání i z jiných důvodů – nedaleko před námi začaly rachotit laviny, stržené obrovskými kusy ledu. Aby byla rána docela jistá, což v klamném světle měsíce nebylo tak lehké ani na vzdálenost dvou set yardů, musel jsem získat několik vteřin oddechu. Rozhodl jsem se vyzkoušet osvědčený způsob, který mi dopomohl k mnoha srnčím trofejím, rozvěšeným na chodbách Colesbourne House – překvapit sledovaného tvora. Našpulil jsem rty, a jak jsem dovedl nejlíp, napodobil jsem ostrý křik yettiho. Připouštím, že pohled na anglického šlechtice, skřehotajícího uprostřed Himálaje, by pobavil mé přátele z Botanické společnosti. Naštěstí nebyl nikdo nablízku – to jsem se alespoň domníval.

Yetti se překvapeně zastavil a obrátil. Poklekl jsem za vhodným balvanem, přiložil pušku k líci, ale než jsem mohl zamířit, kdosi mi ji vyrazil z ruky. Od balvanů v bezprostřední blízkosti se oddělily čtyři stíny a jako kvarteto neslyšných duchů se na mne vrhly. Jejich podstata, jak jsem vzápětí s nechutí seznal, nebyla zdaleka duchovitá. Surově mě popadli za ruce a za nohy, spoutali je s neobyčejnou obratností a pak mě táhli vzhůru k ledovci Ngodžumbo. Volat o pomoc nemělo nejmenší smysl, můj hlas nemohl uletět několik kilometrů až do vesničky Na. Ostatně její obyvatelé a moji nosiči by zcela jistě neopustili dnešní noci ani domky, ani stany. Poddal jsem se tedy násilí únosců důstojně a mlčky.

Po chvíli bolestného cloumání a vlečení jsem zjistil, že počet útočníků vzrostl na pět. A jaké bylo moje překvapení, když se v proměnlivém světle měsíce, vyhlédnuvšího na okamžik z rozervaných cárů mraků, objevila postava a tvář jednoho z nich: byl to sněžný muž, kterého jsem pronásledoval! Nepochybně člověk, oblečený v přiléhavé kožešinové šaty, vybíhající na hlavě do podélného hřebene, jaký mají i gorilí samci. Obličej yettiho byl porostlý rezavým vousem a divoce rozcuchané vlasy neznatelně přecházely do kožešinové kápě. Taky další tři útočníci vypadali podobně – jen čtvrtý se od nich výrazně lišil. Šplhal po ledovci několik metrů opodál, opíraje se o hůl, občas vyštěkl stručný rozkaz na čtyři nosiče, vlekoucí mé tělo. Když se obrátil obličejem ke mně a když mi náhoda umožnila podívat se mu do tváře –, byl jsem svými chlupatými nosiči všelijak obracen a zkrucován podle nepravidelnosti cesty, kterou se ubírali – ustrnul jsem: dívaly se na mě dvě ohnivé, zlostně blýskající oči…

Iluze trvala jen zlomek vteřiny, dokud se záhadný muž, zřejmě vůdce a pán yettiů, neotočil. Naráz jsem pochopil, že to, co jsme považovali s Tomem za ohnivý zrak, jsou jen křišťálové oči, vsazené do zvláštní pokrývky hlavy, vzdáleně připomínající hřeben yettiů. Nebyla huňatá, ale spíše z jakéhosi matně se lesknoucího kovu; také oděv muže rozhodně nebyl obyčejnou kožešinou, navlečenou na nahé tělo. Splýval v řasnatých záhybech a byl stažen širokým pásem, za nímž trčel krátký meč, obvyklý znak tibetské šlechty.

Omluvil jsem se v duchu Tomovi za nedůvěru ve zjevení s ohnivýma očima. Bylo zřejmé, že Tibeťan – jestliže to byl Tibeťan – přišel osobně až k vesnici, aby obhlédl situaci, srazil se neočekávaně se skupinou mých nenechavých nosičů a pak nastrojil pomocí muže-yettiho léčku. Proč a za jakým účelem, jsem ovšem netušil.

Přiznávám se, že jsem cestou po ledovci velmi trpěl, zejména bezkrevností svázaných rukou a nohou. Nemohu však ani s dostatečným obdivem zhodnotit obratnost, s níž si mužové v kožešinách vedli. Zdálo se, že jim je ledovec stejně bezpečným terénem jako dlažba Picadilly pro Londýňana. Vůdce s karbunkulovýma očima na přilbě, smím-li tak pokrývku jeho hlavy nazvat, si vedl rozhodně méně obratně.

Uplynuly asi dvě hodiny. Únosci nepromluvili ani slovo a nijak nereagovali na moje otázky a protesty, pronášené nepálsky, tibetsky i nářečím Šerpů, které jsem za svých expedic v Himálaji dokonale ovládl. Odhadoval jsem, že jsem od vesničky Na aspoň dvacet kilometrů daleko, z nichž jsem nejméně dvanáct či patnáct urazil v sevření únosců. Pořád ještě šplhali po ngodžumbském ledovci a museli se už přiblížit k nepálskému pólu nepřístupnosti, k jezeru Tau Džhum, když tu se zcela neočekávaně změnil ledovec ve zvětralá skaliska. Skupinka se ocitla na okraji hluboké průrvy nebo údolí, rozevírajícího se v ledovci. Byl jsem si jistý, že tento geologický útvar není na mapách Nepálu zaznamenán – ledovec Ngodžumbo a z něho vycházející ledovec Guanara jsou odjakživa považovány za celistvé ledové proudy, nedostupné a neschůdné. Bylo třeba dokonale ovládat cestu a znát povrch ledovcových splazů se zázračnou jistotou, abychom došli až sem. Nad úzkou soutěskou se tyčily obzvláště hrozivé séraky, vratce lemující naši cestu. Moji únosci si jich vůbec nevšímali.

Jestliže byla holá skála a údolí uprostřed největšího nepálského ledovce překvapením, tím více jsem se podivil – pokud jsem byl vůbec ve svém zbědovaném stavu schopen jakéhokoliv pocitu – dobře upravené stezce, vinoucí se po skále dolů. Všiml jsem si vegetace, která se objevila mezi skálami; zdálo se, že je s každým metrem našeho sestupu bohatší a mnohotvárnější. Ačkoliv jsem botanik, neměl jsem mnoho možností ani nálady květiny a keře určovat – pamatuji se jen na zakrslé rododendrony, obsypané květy, a růžovou kalinu dosud nepopsaného druhu, kterou za několik let přivezl do Evropy z údolí Čhule můj vážený přítel profesor Charles.

Skoro jsem už ztrácel vědomí bolestí a mrazem, ačkoli z údolí vanul téměř jarní vzduch. Dorazili jsme k záhybu cesty a za ním se objevil velký lámaistický klášter, přilepený k úbočí hory jako vícepatrová galérie vlaštovčích hnízd. Pod ním, podobně jako pod většinou nepálských a tibetských klášterů, bylo rozhozeno několik kamenných domků s drobnými a oplocenými políčky. Na dně údolí, kolem modrého jezírka, v němž se odrážela předjitřní obloha, spalo na pastvině pokryté jinovatkou stádečko jaků.

Celé místo bylo nejspíše klimatickou anomálií. Zvláštní shodou celé řady okolností vytvořila příroda v ledovém okolí mimořádně teplý, vlhký a chráněný kout, umožňující nejen osídlení, ale i primitivní formy himálajského zemědělství a pastevectví. Viděl jsem už podobná místa v Sikkimu, ale ke klášteru, k němuž jsem byl proti své vůli vlečen, se pojila celá řada otázek bez vysvětlení. Byl jsem si jist, že celé místo je naprosto neznámé jak vědcům a zeměpiscům, tak i okolnímu obyvatelstvu. Přece jsem byl v údolí říčky Dúdh Kosí několikrát, ale moji mnohomluvní Šerpové se nikdy ani slůvkem nezmínili o existenci nějakého kláštera a nějaké vesničky uprostřed ledu a vražedných séraků. A pak – co znamená můj únos? Komu může prospět? Nemám u sebe žádné peníze, žádné cennosti a ani v případě, že by přepadení měla být jen úvodem k uloupení zásob celé výpravy, nebezpečná akce by určitě únoscům nestála za riziko s ní spojené! Nepálská vláda sice nejednala s Evropany příliš přátelsky, ale zmizení britského šlechtice na nepálském území by nepochybně přinutilo ministry v Káthmandú ke zvýšené činnosti. O to by se už postaral můj dlouholetý ochránce a pomocník, britský velvyslanec sir Rawlinson!

Než jsem domyslel svoje úvahy, zmatené a roztěkané díky zbídačenému tělesnému stavu, prošli jsme bránou kláštera. Čtyř i mužové – yettiové mě dost nešetrně složili na kamennou podlahu holé a prázdné předsíně bez jediné ozdoby a bez oken. A zmizeli pokorně hrbíce hřbety.

Jejich vůdce zůstal se mnou. Rýsoval se proti obdélníku dveří jako černá hrozivá postava a rukávy jeho splývavého roucha mi připomněly, nevím vlastně proč, supí křídla. Zahlédl jsem zablýsknutí meče a ucítil, že mne pouta přestávají mučit. Chtěl jsem vstát, ale dokázal jsem se jen převalit na bok. Teprve po masáži kotníků i zápěstí jsem byl schopen vrávoravě se vztyčit; klopýtal jsem podél stěny za temným průvodcem, prošli jsme dlouhou chodbou, několika poschodími točitých schodů a konečně visutou terasou vysoko nad údolím. Odněkud zaznívaly temné údery gongů a táhlé vytí dlouhých trub, obsluhovaných dvěma mnichy. Oba kuriózní nástroje zastávají při lámaistických bohoslužbách úlohu varhan našich chrámů. Udivilo mě, že můj průvodce přešel nevšímavě kolem celé řady modlitebních mlýnků, aniž považoval za nutné se jich alespoň dotknout, aby získal zásluhy „na věčnosti“. Něco takového by neopomněl udělat ani šerpský nosič, lhostejný k náboženství!

Byl jsem už značně vyčerpán, když jsme došli do malé místnosti. Oknem potaženým jakousi živočišnou blánou pronikalo něco málo ranního šera a umožňovalo mi sednout si nebo spíše zhroutit se na dřevěné lůžko, pokryté kožešinami tibetských vlků. Nemluvný průvodce beze slova odešel a tiše přivřel dveře.

Co jsem měl dělat? Svalil jsem se na postel jako špalek a v několika minutách jsem usnul.

Vzbudil jsem se až za bílého dne. Dveře byly otevřené a stál v nich lámaistický mnich v šafránovém rouše, s podnosem, na němž byly seřazeny lakované dřevěné misky s hromadami rýže, jačího másla a jakési zeleninové směsi. Úbor měl stejný jako všichni lámaističtí mniši, které jsem nesčíslněkrát pozoroval v klášterech Dálného východu od Pekingu až ke Lhase a Káthmandú – ale přesto vypadal jinak. Nebyla v něm ani stopa trochu šaškovitého dobráctví, které nosí jako ochrannou masku většina „žlutých“ i „červených“ mnichů ve styku s Evropany, nebyla v něm ani drzá dotěrnost, s jakou vymáhají od vesničanů každou kapku jačího mléka a každý stříbrný penízek. Jeho roucho bylo z těžkého hedvábí, čisté a přepásané bohatě zdobeným pásem. Byl to zřejmě služebný kněz nižšího řádu, ale vypadal líp a důstojněji než opat Pangbočhe na druhé straně ngodžumbského ledovce.

Možná, že by mnohý džentlmen za daných okolností odmítl dotknout se jídla, ale neviděl jsem rozumný důvod, proč mám čelit dalším událostem, ať už se vyvinou jakkoli, vyhladovělý až k smrti. Snědl jsem všechen obsah misek. Sotva jsem spolkl poslední sousto, objevil se mnich v šafránovém rouše znovu a posunkem mě vyzval, abych ho následoval.

Teprve teď jsem měl možnost prohlédnout si lépe vnitřek kláštera. Byl zřejmě hodně starý a velmi bohatý. Stúpy, tibetský symbol, postavené na malých dvorcích, stísněných výběžky a rohy klášterních budov, měly stříšky ze zlatého nebo pozlaceného plechu, modlitební mlýnky byly sice stářím zšedlé, ale třpytily se na nich stříbrné intarzie, vyhlazené rukama věřících. Sochy rozšklebených bůžků, Jamantaky a ostatních, byly vesměs výtečnými ukázkami tibetského kovolitectví minulých století.

Dlouhou chodbou, podobnou tunelu, osvětlenou několika bronzovými kahany s rozpuštěným jačím máslem jsme došli až do místnosti, zcela vyplněné nesčetnými církevními korouhvemi a hedvábnými závěsy. Mnich poklekl na podlahu, ačkoli nikdo kromě nás nebyl přítomen a nebyl tu ani lámaistický oltář, vzal kůží ovinutou paličku a slabounce udeřil do stříbrného gongu. Ozval se hluboký a měkký zvuk, podobný hlasu violoncella. Kamenné zdi se rozechvěly.

Za závěsy se ozval tichý šepot. Šafránový mnich se k nim po kolenou přišoural, podhrnul je a pohybem ruky mi naznačil, abych vešel. Sklonil jsem hlavu před příliš nízkým břevnem dveří, propletl se několika vrstvami hedvábí a zastavil na prahu další místnosti.

Stěny zářily narudlým zlatem. V rohu stál tibetský strážce stád, trojoký démon s řetězem lidských lebek kolem krku a se šesti rukama. Socha byla odlita v nadživotní velikosti ze stříbra – ohlávka, meč, uzda a ostatní předměty v šesti rukách právě tak jako příšerný náhrdelník byly zlaté. Malým okénkem dopadal úzký svazek paprsků na lehátko, pokryté nesmírně vzácnými kožešinami sněžných panterů. Zpola sedě, zpola leže na mě čekal muž v černém hedvábném rouchu, s amuletem zavěšeným na krku. Nejnápadnější na něm byla pokrývka hlavy, podobná papežské tiáře; na horním konci vybíhala do hřebenu, jaký jsem viděl už na přílbě vůdce mých únosců – jenže místo jediného páru očí měla čtyři páry, blýskající modře, zeleně a červeně. Bezpochyby to byly diamanty. Před lehátkem stál vykládaný čínský lakovaný stoleček s dvěma miskami čaje a ještě blíže čekala evropská židle. Hodila se sem jako pěst na oko.

„Posaďte se, sire Henry!“ ozval se tichý hlas dokonalou angličtinou.

Zůstal jsem sveřepě stát.

„Pane, žádám vás o vysvětlení! Násilné přepadení a zločinný únos jsou přinejmenším v rozporu se ctí džentlmena!“

Muž na lehátku se tiše zasmál.

„Kámen se kutálí z kopce, občas povyskočí. Myslí si asi, že se vrací nazpět, na samý vrchol…“

„Nerozumím vám!“ řekl jsem ostře.

„Není třeba, sire Henry, není třeba! Ale přesto si sedněte. Jedním z nejušlechtilejších skutků je zdvořilé a správné přijímání čaje. Doufám, že mi je nepokazíte.“

Vycházela z něho taková síla a choval se s takovou převahou, že jsem i já, britský šlechtic, začal podléhat. Usedl jsem na okraj židle a podle složitých rituálních předpisů usrkával čaj.

Oba jsme mlčeli. Muž s deseti očima, smím-li se tak vyjádřit, si mě zdánlivě vůbec nevšímal. Zato já jsem si ho prohlížel ve sporém světle o to pozorněji; jak se můj zrak přizpůsoboval šeru, rozeznával jsem další podrobnosti. Ruce „desetiokého“ byly nápadně štíhlé, s prsty až nepříjemně dlouhými a kostnatými. Každý nehet byl pečlivě vyleštěný a zastřižený do špičky. Nejpozoruhodnější byla tvář a olivová barva pleti, podivný dojem umocňovaly velké černé oči. Vzpomněl jsem si, že mi kdysi na cestě severním Nepálem vyprávěli moji nosiči dosti neochotně cosi o vysokých zasvěcencích s olivově zelenými tvářemi, kteří žijí v nepřístupných pustinách Himálaje. Dovedou prý působit na dálku. Šerpové jim připisovali celou sérii nehod, které tehdy postihly expedici – ztrátu několika nejcennějších balíků a brzy nato zřícení dvou nosičů do propasti. Dokonce i nevěřící a skeptický Tom se chtěl tehdy vrátit a jen s největším úsilím jsem přiměl nosiče k dalšímu pochodu. Po několika dnech příhody ustaly – Šerpové tvrdili, že jsme se vzdálili z okruhu působnosti nečisté síly.

„Nic takového, sire Henry. Nezabýváme se shazováním lidských zvířat do čistých hlubin himálajských propastí, to je plýtvání energií. Lidská zvířata stejně jednou zcepení, až jejich vyměřený čas uplyne,“ řekl najednou „desetioký“.

Nechápavě jsem vyskočil ze židle. Ten člověk musel číst mé myšlenky!

„Pohyboval jste se po povrchu věcí, sire Henry,“ můj nedobrovolný společník zkřivil úzké rty v lehkém úsměvu. „Myšlenky jsou jako vlákna pavouka-poutníka, vítr je rozvívá do všech koutů světa, jestliže jim nastražíte do cesty síť, chytnou se do ní. Co je na tom divného?“

Jako džentlmen považuji čtení myšlenek za věc přinejmenším nepřístojnou, ba neobávám se říci přímo neslušnou. Chtěl jsem to říci nahlas, ale nebylo mi to dopřáno.

„Ptal jste se, proč jste byl unesen. Nuže, potřebujeme vaše vědomosti. Jste přece lékař, že?“

„Mám lékařský diplom, ale věnuji se výhradně vědecké činnosti, pane,“ řekl jsem upjatě.

„Ano – ano. Nic nevadí. Váš předchůdce, doktor Arthur Stanley…“

„Kdo? Doktor Stanley?“ vykřikl jsem.

„Ten přece zahynul před patnácti lety v průsmyku Nangpa-la!“

„Pro Evropu,“ připustil olivový muž. „Ale Evropa je jen nepatrný, nijak zvláště důležitý kousek světa. Doktor Stanley zemřel před čtyřmi měsíci v Rongbuckém klášteře, byla to nešťastná náhoda. Jinak bychom vás nemuseli obtěžovat.“

„Vy jste se zbláznil! Nejprve držíte, jak přiznáváte, zločinné v zajetí jednoho z největších himálajských badatelů a teď – –“ nemohl jsem domluvit rozhořčením.

„Desetioký“ odložil prázdný koflík a otočil se ke mně celou svou olivovou tváří. „I nejmenší kolečko je raději v orloji než v nepatrných hodinkách. Zúčastníte se dobytí světa. Pokud vím, vám Angličanům přece nikdy o nic jiného nešlo!“

Tehdy jsem začal pochybovat o jeho zdravém rozumu.

„Dobytí světa? Kým?“

„Desetioký“ se pohodlněji opřel loktem o lehátko. „Vy Evropané jste znamenití vědci – vynalezli jste parní stroj, lokomotivu, automobil – slyšeli jsme zde dokonce cosi o umělých ptácích, kteří se vznášejí na dřevěných a plátěných křídlech až k nebesům. Skvěle vymyšleno! Vím také o jednom přístroji, který se jmenuje kondenzátor. Slouží, zhruba řečeno, k nahromadění jakési síly. Síla přitéká a přitéká drobným praménkem, mohutní, sbírá se – a co dál?“

Nehodlal jsem sledovat dál jeho blábolení, neodpověděl jsem.

„Nevíte, sire Henry? Ach, jaká škoda! Nuže – síla, která se nahromadila, roztrhne své okovy a rozmetá celý dům. Takovými kondenzátory jsou Tibet a Nepál!“

„Jaký je druh síly, která je napájí?“ zeptal jsem se se zdvořilou ironií.

„Zlato, sire Henry, zlato. Za jediný rubín nebo diamant ze své mitry si koupím jakéhokoli vašeho generála. Bohatství shromážděné v tomto klášteře otřese světem a přivodí zhroucení vašich peněz, hlad a bídu, zastaví továrny a vyvolá revoluce – a náš klášter je ovšem jedním z nejméně významných. Tisíce let plynou praménky zlata z Číny, Indie, Mongolska, Barmy a z desítek ostatních zemí sem, pod střechu světa. Slévají se v řeky, ve veletoky. Nikdy nejsou vydávány, neodcházejí. Střádají se. Nádoby jsou už naplněny, čas se přiblížil.“

„Velmi zajímavé,“ podotkl jsem chladně. „Ale musím opakovat svou otázku. Jakým právem jsem byl proti své vůli a nejsurovějším způsobem unesen a kdy budu dopraven zpátky do tábora?“

Černé oči v olivovém obličeji zajiskřily.

„Jakým právem! Jakým právem vybírá zahradník štěpy, které chce odříznout a přesadit? Zvykejte si na myšlenku, že jste nic, sire Henry, méně než nic. A přesto vás potřebujeme, proto jste zde. Nikdy už neopustíte Himálaj. Řekl jsem.“

Povstal jsem ze židle.

„Ukončeme tuto hloupou komedii. Žádám, aby mi byl dán průvodce přes ledovec. Odcházím!“

„Neodcházíte! Poroučím vám – sedněte si!“

Z jeho ruky vyšlehl ostrý paprsek a oslnil mě. Světlo přecházelo celým spektrem duhy a naplňovalo mě zvláštní ospalostí; uvědomil jsem si, že na mne „desetioký“ zkouší hypnotické kejkle, jaké předvádějí potulní „profesoři magie“ na anglických jarmarcích a o nichž se teď hodně mluví v lepší společnosti. Tryskající světlo mi probodávalo lebku a mrazilo v zátylku. Cítil jsem nevolnost. Zdálo se mi, že se celá místnost stále rychleji pohybuje a krouží. „Desetioký“ rozhodně rozuměl své věci líp než potulní dryáčníci a já jsem v záblesku posledního zbytku jasného vědomí pochopil, proč jsou vysocí zasvěcenci tak obáváni v celém okolí.

Usedl jsem zpátky – ačkoliv myslím, že bych byl přece jen schopen úspěšně vzdorovat jeho vlivu. Za daných okolností však bylo výhodnější neodhalovat všechny karty.

Světlo zmizelo; nejspíše vycházelo z křišťálu, nebo dokonce z velkého diamantu, v němž se nějakým způsobem soustřeďovalo. Můj vážený přítel profesor Charles v Paříži používá při hypnóze pacientů podobných triků, ovšem v méně barvitém prostředí.

„Tak…“ zasmál se „desetioký“ se zadostiučiněním. „Všechno je zase v pořádku. Škoda že jste neměl příležitost prohlédnout si vaše únosce, sire Henry. Jeden z nich býval vaším krajanem.“

Vytřeštil jsem na něho oči.

„Ano. Nemám před vámi, jak vidíte, žádná tajemství. Yettiové jsou naším dílem. Budete se s nimi v budoucnosti hodně stýkat, slouží klášterům jako rychlí poslové a – jak jste poznal na vlastní kůži – i k lecčemus jinému.“

„Nerozumím vám.“

„Jak byste také mohl? Pradávné umění trepanace lebky dosáhlo právě v Himálaji svých nejjemnějších a nejdokonalejších vrcholů. Pracujeme s poněkud starodávnou technikou – proto jste byl ostatně přiveden sem. Příliš mnoho materiálu bylo před příchodem doktora Stanleye zkaženo.“

„Materiálu? Zkaženo? O čem to mluvíte?“

„Desetioký“ pokrčil rameny.

„O Banžhankriích, Kšútech a ostatních méněcenných kmenech žijících tady kolem. Umírali po trepanaci jako mouchy a zbytečně nás obtěžovali zdlouhavým ošetřováním. Šerpy používáme jen zřídka, nejsou tak zbožní a nevodí své děti do kláštera jako příští mladé novice…“

Nepříjemně se usmál.

„Ještě nechápete? Postačí malá operace, přetětí jistých drah v mozku, aby člověk ztratil sama sebe. Zato však nabýval jistých, pro naše záměry velmi výhodných vlastností. To je první stupeň. Pak následuje výcvik, uvidíte jej mnohokrát na vlastní oči. Ale bude líp, když se dovíte několika slovy o osudu vašich příštích pacientů hned teď… Potřebujeme především běžce. Dokonalé běžce, kteří by dokázali bezpečně překonávat rozlehlé pustiny Himálaje, od kláštera ke klášteru, cestou necestou, ledovci a morénovou sutí, po skálách a ve výšce, kde už vy, Evropané, potřebujete nemotorné dýchací přístroje. Bílí lidé by patrně cvičili takové mladíky v běhu, bohatě je krmili, otužovali… My jsme moudřejší. Poločlověk – polozvíře je po zhojení rány na lebce zavřen do temné cely, kde sedí na zkřížených nohách. Vždycky po několika minutách vyskočí do výše. Snažíme se do jejich upravených mozků vtlouci představu, že se stávají s nadechnutím lehčí než peříčko a že jejich nohy jsou naopak ocelová pera. Některý to pochopí hned, jinému musíme k vyskakování pomáhat žhavým železem.

Vidím, že zatínáte pěsti, že jste zbledl – sire Henry! Ale, ale! Proč ten zbytečný útlocit? Myslíte, že vaši přátelé v Indii používají jemnějších a vybranějších způsobů…? Trepanovaný si po čase osvojí neobyčejnou lehkost pohybu

- přenáší se přes balvany a přes výmoly tak lehce, jako by letěl. Dechová cvičení tuma ho obrní proti chladu a vlhku, hypnóza proti strachu. Kůže rudých medvědů, ve které je oblečen, děsí vesničany – ti pak věří v jakési sněžné muže, dokonce prý létající! Koneckonců – oni opravdu létají! S dýkou místo hole, s pohledem upřeným do prázdna a napolo v hypnotickém spánku urazí tady v Himálaji sto a více mil denně. Není to úspěch, sire Henry? Uznejte, není to přinejmenším pozoruhodné?“

Měl jsem stažené hrdlo, sotva jsem mohl promluvit.

„Vy… vy…“

„Jen dopovězte,“ usmál se „desetioký“. Leštil si hedvábným rukávem řadu prstenů. „Chtěl jste říci – vy vrahu, vy zločinče, vy darebáku! Můj milý sire Henry, právo a bezpráví, zásluha a hřích nemají pro nás, Služebníky Kola, pražádný význam. Teprve až svět stane na třech vzácných oporách trůnu,“ jeho hlas zesílil a téměř mě v úzké prostoře místnosti ohlušoval, „až se spojí v trojjedinosti démant pravého náboženství na čele dalajlámy se smaragdem světské moudrosti pančenlámy, osvětlujícím jeho palác v Šigadze, až vedle nich zasrší krvavý rubín bogdgégena, shromažďujícího korouhve v daleké Urze – kdo se pak odváží ještě mluvit o právu? Pak zbude jen jedno slovo

- síla. Rozumíte? Síla!“

Netrpělivě mávl rukou.

„Pro dnešek nemám pro vás více času. Víte už, jaký úkol vás očekává, je zbytečné snažit se mu vyhnout. Pro váš svět jste mrtev, sire Henry, zmizel jste v peřejích říčky. Zítra najdou vaši nosiči stopy pádu – vaše tělo je někde pod balvanem, nebo je už odtáhl sněžný vlk. Kdo ví? Nežádám od vás slib, že se nepokusíte o útěk. Nepotřebuji takový slib, pro vás by útěk znamenal jistou smrt. O to důrazněji vás musím upozornit: neposlušnost trestáme otevřením lebky a malou operací. To je všechno, můžete jít!“

Vysoukal z širokého rukávu olivově zelenou ruku s pavoučími prsty a udeřil do gongu. V mžiku se rozhrnula záclona a jakýsi mnich mě sice šetrně, ale se vší rozhodností vystrčil ven.

Vracel jsem se dlouhými chodbami jako ve snu. Ten „desetioký“ musí být šílenec! Vpád nového Čingischána do Evropy, „božího nástupce“ bogdgégena – to je přece úplný nesmysl! I kdyby k tomu měl desetkrát víc zlata. Podplácet, kupovat – jak primitivně si to představuje! Ale strašlivé zločiny, mrzačení nevinných lidí – to všechno bezpochyby existuje.

Teprve teď jsem si uvědomil celou hrůzu svého postavení. Jsem vězněm spiklenců v neznámém klášteře uprostřed Himálaje. A nejspíše stejně jako doktor Stanley přede mnou ani já už nikdy neuvidím rodinu, starou dobrou Anglii, zelené háje, moře…

Všechno se ve mně vzpíralo – ne, ne, ne! Raději skočit do propasti, než žít uprostřed ledových hor a modravých hrotů séraků. Raději dobrovolně skončit svůj život, než se stát nástrojem krvelačných lámů!

Vrhl jsem se v cele na lůžko a horečně přemýšlel. Hodiny míjely. Nad klášterem se pomalu snášelo večerní šero. Služebník-mnich mi přinesl večeři v několika dřevěných miskách. Měl jsem hlad – ale zároveň mě cosi varovalo. Rakši mělo nezvyklou chuť a podivnou vůni. Pro jistotu jsem se spokojil s tabulkou čokolády, kterou jsem našel v kapse prošívaného pláště. Obsah misek jsem vyhodil oknem a ulehl.

Netrvalo dlouho a na chodbě se ozvaly tiché, plíživé kroky. Vstoupil „desetioký“ – zahlédl jsem olivový obličej v mihotavém světle kahanu, který nesl jeho průvodce. Zahalený až po oči do černého hedvábného roucha sklonil se „desetioký“ nade mnou a dlouho poslouchal. Snažil jsem se dýchat pomalu a pravidelně, lest se podařila.

„Bylina zapomenutí vykonala svůj úkol, Džorži-lámo,“ zašeptal. „Bílý ďábel bude spát alespoň dvacet hodin; musíte se vydat na cestu ještě před svítáním. Než se tenhleten vzbudí, překročí čtyři lidé-zvířata, které vám dám s sebou, hranice Tibetu. Projdeš s nimi průsmykem Masumba.“

„Znám cestu jako svou dlaň, Vznešený!“

„Doufám, že lépe. Lidé si svých dlaní příliš nevšímají.“

„Ó, ano – Vznešený. Znám svou dlaň, je vždycky – prázdná.“

„Budeš odměněn, Džorži-lámo, až bude bílý ďábel v klášteře za Gjačung Kangem. Lidé-zvířata tě dovedou bezpečně zpátky až k nám. Teď jdi a odpočívej, sbírej síly na dlouhou cestu.“

Láma vyšel pozpátku z cely, neustále se ukláněje. „Desetioký“ stál ještě chvilku u mého lůžka, pak se otočil a zmizel.

Posadil jsem se a přemýšlel, horečně a zoufale.

Gjačung Kang je jedna z hor v tibetském pohraničí, v samém středu mrtvého kraje; nechodí tam ani karavany, ani vědecké výpravy. Tam je tedy jakýsi klášter, o němž nemá svět nejmenší tušení. Jestliže se tam jednou ocitnu, doopravdy zmizím navždycky a beze stopy. Musím se pokusit o útěk! A to hned, ještě dnes!

Doufal jsem, že mě nehlídají, jistě věří v účinek omamného prostředku. Mám tedy určitou naději… Dveře nebyly zamčeny, tiše jsem vyklouzl z cely. Měsíční světlo se odráželo na ledových svazích nad klášterem, séraky se třpytily jako obrovské drúzy diamantů. Budovy kláštera tonuly v temnotě – jen z několika oken se drala ven mihotavá záře plaménků hořících knůtků, plovoucích v jačím másle. Občas zaduněl gong, zaslech jsem i mumlavé modlitby. Lámové se shromáždili k večerní bohoslužbě.

Pustil jsem se úzkou chodbou, kterou mě ráno mnich-služebník přivedl. Několikrát jsem se zmýlil, dostal jsem se do slepých uliček a na dvorky mezi klášterními budovami, ale nakonec jsem vždycky našel cestu dál. Na jednom z nádvoří se mi dokonce podařilo vytrhnout ze země žerď oranžového praporu, jimiž jsou lámaistické chrámy v Nepálu v pravém slova smyslu ověšeny. Byla silná, z tvrdého dřeva a mohla posloužit jako opora i jako zbraň.

Propletl jsem se až k bráně, když mě ve velké klenuté síni udeřila vlna těžkého zápachu. Vycházel ze dveří, vlastně jen úzkého průchodu, za nímž blikalo slabé světlo. Zapomněl jsem na chvíli na opatrnost a nahlédl dovnitř. Na podlaze, poházené několika hrstmi suché trávy a pokryté nepředstavitelnou nečistotou, leželo několik polonahých postav. Byly v nepatrném prostoru tak stěsnány, že se jejich údy proplétaly. Na kovové tyči, zapuštěné do zdi, viselo několik hnědých kožešin.

Zde tedy spali ubozí „sněžní mužové“, bytosti zbavené vůle a rozumu, otroci lámů. Nemohl jsem jim pomoci – nikdo jim už nemohl pomoci. Zároveň mi bleskla hlavou myšlenka – a co oni!? Zbavili je vůle a vlastního rozumu, takže i já bych mohl… Jak se sám a sám propletu mezi ledovci a séraky? Cestou zahynu! Ale kdyby oni – musím to zkusit!

Vstoupil jsem do místnosti a prohlížel si je zblízka. První, druhý a třetí byli nepochybně příslušníci himálajských domorodých kmenů. Když jsem se podíval do tváře čtvrtého, stěží jsem potlačil výkřik. „Desetioký“ nelhal – přede mnou ležel na shnilé slámě běloch! Snad dokonce Angličan. Ani špína, ani strašlivé zmrzačení nemohlo zastřít jemné rysy ještě mladého obličeje.

Stiskl jsem spícímu palec u nohy, je to v Tibetu obvyklý způsob probuzení. A doufal jsem, že mladík nevyvolá poplach. Ani se nepohnul, jen otevřel oči. Díval se tupě a bez zájmu.

„Slyšíte mě, příteli? Rozumíte mi? Jsem Angličan!“

Výraz tváře se nezměnil ani v nejmenším, jen v očích se objevil strach. Ubohý „sněžný muž“ se trochu schoulil do klubíčka.

„Nebojte se, neublížím vám…,“ šeptal jsem s úzkostlivou zřetelností, aby tato troska člověka pochopila. „Pojďte, utečeme! Vy a já – slyšíte? Jistě znáte cestu!“

Ani stopa odezvy v zarostlé tváři, ani stopa poznání v pohaslých očích. Opakoval jsem výzvu šerpsky a tibetsky, všechno zbytečně. Několik dalších ubožáků otevřelo oči a bez pohnutí nás sledovalo.

Vzal jsem mladíka za ruku, chtěl jsem ho vyvést ven, ale zděšeně unikl. Uvědomil jsem si, že dělám v něčem chybu; tito ubožáci byli vycvičeni a poslouchají jen ty povely, které jim byly vštípeny do okleštěných mozků. Ale jaké povely? Proti mně použil „desetioký“ jakýsi křišťál nebo diamant – je to snad ten pravý prostředek? Nedal by se podobný efekt vyvolat i malým kapesním zrcátkem? Hle, k čemu může být jednou dobrá ješitnost stárnoucího muže, který snad až příliš dbá na svůj zevnějšek!

Nastavil jsem zrcátko do cesty paprskům máslového kahanu tak, aby se odrážely přímo do očí „sněžného muže“. Tichým a naléhavým hlasem jsem několikrát opakoval:

„Vstaň! Vstaň! – – Oblékni se! – – Doprovodíš mě – – vstaň!“

Zalila mě vlna horkého vzrušení. Mladík uposlechl, navlékl si na polonahé tělo jeden z kožešinových úborů. Zvláštním, trochu vrávoravým krokem mě pokorně následoval k bráně. V lámaistických klášterech tam bývá obvykle dveřník, nejspolehlivější a nejstarší láma, pověřený vybíráním a přijímáním darů od pobožných návštěvníků. Doufal jsem, že tomu tak nebude v tomto klášteře, odříznutém od světa, ale mýlil jsem se.

Sotva bosé nohy „sněžného muže“ zapleskaly na dláždění, vynořil se černý stín nápadně známého tvaru. Vůdce mých únosců ze včerejší noci, s kovovou hřebenitou přílbou a zářivými kameny, zasazenými na jejím čele! Zůstal jsem bezradně stát těsně u zdi, která mě chránila před měsíčním světlem. Polévalo studeným stříbrem přihrblou postavu mladíka a přitahovalo k němu strážcovu pozornost.

„Co tu děláš, pse? Neznáš Zákon!?“

Ozvalo se pronikavé zasvištění, jak bič šlehl po obličeji „sněžného muže“. A znovu!

„Zpátky – do stáje!“

Naráz jsem přestal chladně uvažovat. Události dalších několika vteřin se odehrály, smím-li to tak říci, bez mého vědomého přispění. Navzdory stáří a obtížím s dechem jsem se vyřítil proti dveřníkovi. Překvapením o krok ustoupil a snažil se vytrhnout meč z pochvy. Ale moje žerď byla rychlejší, třískla do přílby, která praskla jak ořech. Muž se zhroutil na dlažbu.

Najednou jsem nevěděl, co dál. Potřeboval jsem několik vteřin, abych se uklidnil. Cosi mi našeptávalo, abych omráčenému svlékl plášť a polorozpadlou přílbu, oblékl se do toho a vzal si i jeho meč. Mladík stál pořád ještě v plném měsíčním světle, díval se vyplašeně a z rozseklé tváře mu stékal na krk tenký pramének krve.

„Pojď!“

Poslušně se vydal na cestu. Šel jsem krok za ním, oblečený do maškarády klášterního strážce a opíraje se o žerď. Stoupali jsme točitou stezkou, po níž mě dnes ráno vlekli únosci. Mladík kráčel jako ve spánku, pravidelně jako živý stroj, pohled strnule upíral do prázdna. Hypnotický stav, do něhož jsem ho pomocí zrcátka uvedl, zřejmě trval.

Cesta do kláštera k sérakům na vrcholu ledovce mě vysilovala, lapal jsem po dechu a ruce se mi třásly. Cítil jsem už v nohách každý sval. „Stůj!“

Poslušně se zastavil, stál bosý na ledovci a dělalo to dojem, že vůbec nevnímá jeho chlad. Krev ve tváři mu už dávno přimrzla.

Pokračovali jsme až za chvíli, když se moje plíce uklidnily. Těsně před séraky se můj průvodce zastavil a vyrazil z hrdla ostrý zvuk, podobný křiku racka; tentýž zvuk, jaký jsem slyšel u vesnice Na.

Nad převisy se ozvala odpověď. Zdálo se mi, že tam vidím několik temných postav proti světlejšímu sněhu. Yettiové tedy střežili i přístupy ke klášteru, vždycky připraveni svrhnout desetitisíce tun ledu a zavalit stezku, kdyby se na ní objevil někdo nežádoucí. Blahořečil jsem nápadu vzít s sebou aspoň jednoho „sněžného muže“ a svému převleku, který snad oklame i mnicha-strážce – yettiové nahoře přece nemohou být sami! Někdo jim musí velet, nějaký láma! Hledal jsem ho pohledem, ale nebylo ho vidět.

Prošli jsme pod hrozivými ledovými zuby bez nejmenších potíží, mladík lhostejně, já s tlukoucím srdcem a rozechvěle. Co kdyby se utrhla lavina?

Cesta klesala, balvanů a štěrku bylo čím dál míň, všude kolem byl jen ngodžumbský ledovec. Jaký rozdíl proti tomu, co si představují Evropané! Himálajský ledovec není vůbec hladký kus ledu, podobný krunýři, jímž zima sevře řeku nebo rybník – skutečnost je naštěstí jiná. Celé plochy jsou drsné, někdy tmavozelené povlakem všudypřítomných řas, jinde je led provrtaný chodbičkami a nespočetnými otvůrky, takže se podobá včelímu plástu. Viděl jsem dokonce led černý jako uhel. Na ngodžumbském i guanarském ledovci, které ležely mezi mnou a základnou tábora, byly všechny druhy v bohatém výběru – některými úseky jsme prošli rychle a skoro pohodlně, jinde jsem klouzal a padal, a když ani žerď nestačila jako opora, vzal jsem zavděk mladíkovým ramenem. Bosé nohy mého průvodce, s kůží rohovitě ztvrdlou a rozpraskanou, zdolávaly led s jistotou až nepochopitelnou. Bez něho bych nikdy ngodžumbský ledovec nepřešel – přetínají ho stovky hlubokých trhlin, propadajících se do bezedných hlubin, některé lze přeskočit, jiné jsou překlenuty sněžnými mosty, celek se podobá labyrintu. Kdo tato místa dokonale nezná, ten je už předem odsouzen k smrti vyčerpáním a zmrznutím.

Hodinky se mi zastavily. Odhadoval jsem, že půlnoc už dávno minula. „Stát!“

Potřeboval jsem odpočinek jako sůl. Nohy mi zdřevěněly, dostával jsem křeče do lýtek; usedl jsem těžce na ledový balvan. Yetti zůstal stát bez jakékoli známky únavy, bez výrazu v tváři. Chtěl jsem se ještě jednou pokusit o probuzení jeho zmrzačené mysli, ale bál jsem se, že zruším účinek hypnózy. Mlčeli jsme oba. Umí vůbec mluvit?

Ledovou pláň zalévalo světlo přibývajícího měsíce. Na vzdáleném hřebenu se cosi pohnulo. Zahlédl jsem proti obloze pohybující se černé body. Pronásledovatelé! Tělo klášterního strážce tedy už bylo objeveno nebo snad lámové zjistili, že jeden ze „sněžných mužů“ chybí! Jdou v našich stopách – – ano, tamtudy jsme šli! Máme před nimi několik kilometrů náskok, to na ledovci není maličkost – ale oni jsou určitě tělesně zdatnější. Čas, všechno teď rozhodne jen čas! Urazím za hodinu sotva tři kilometry – kolik jich urazí oni? Pět nebo šest? Za jak dlouho mě dostihnou?

„Vpřed! Rychleji!“

Příští tři hodiny mám v paměti jen jako horečný sen. Klouzali jsme po prudkých ledovcových splazech a opět šplhali po čtyřech na ledové bariéry, potáceli se a padali v divokém labyrintu skal, kterých přibývalo. Občas jsme za sebou zahlédli pronásledovatele – už dávno to nebyly jen body. Napočítal jsem jednoho lámu a pět yettiů. Byl jsem připraven bít se do poslední kapky krve – mečem, žerdí, holýma rukama, ale uvědomoval jsem si, že bych stejně podlehl. Proti šestinásobné přesile, k níž se jistě na první lámův rozkaz připojí i můj ubohý průvodce, jsem neměl nejmenší vyhlídky.

Chvílemi jsem měl pocit, že mi pukne srdce námahou. Vykašlával jsem krvavé hleny z plic, popraskaných mrazivým vzduchem, probodávajícím mi hrudník při každém nadechnutí. Pronásledovatelé najednou zmizeli – a to mě znepokojovalo. Určitě znají kratší cestu a chtějí si nás nadběhnout. Kde se před námi objeví – vpravo, nebo vlevo?

Ledovec končil. Podařilo se téměř neuvěřitelné, byl to můj největší tělesný výkon v životě. Několik kroků před námi se vinula mezi balvany stezka, po níž jsem sotva před třiceti hodinami pronásledoval yettiho a chystal se ho postřelit. Bože, mohl jsem tušit, že to není zvíře?

Mladík jevil známky neklidu. Několikrát slabě zavrněl, několikrát se dokonce i zastavil a přešlápl z nohy na nohu.

„Dál, dál! Tábor je nedaleko – v Anglii tě lékaři dají zas dohromady. Pokračuj!“

Váhavě sestoupil po ledových výběžcích na kamenitou půdu. Dal jsem se dýchavičně do poklusu a táhl ho násilím za sebou. Několik kilometrů před námi byla vesnice Na a v ní tábor – Tom, Norkey, horké kakao a zbraně, tam se ubráním třeba celé hordě „desetiokých“! Mladík si dal konečně říci, lehce mě předběhl a kolébavě skákal několik metrů přede mnou.

A potom se to stalo, v několika vteřinách. Naráz a nečekaně. Měl jsem dojem, že se boří svět, že nastal jeho hrůzný konec. Tichý a jitřním mrazením spoutaný svah ledopádu Nangpa-la se dunivě zřítil přímo na nás. V poslední vteřině jsem zahlédl tam nahoře šest temných bodů. Proto tedy pronásledovatelé zmizeli – když mě nemohli dostat živého, chtějí mě aspoň umlčet! Několika ledovými balvany uvedli do pohybu celý svah!

„Stůj!“ zařval jsem na yettiho.

Bylo pozdě.

Nikdy nezapomenu na huňatou postavu mého ubohého krajana, stojící tváří v tvář ledové řece; nepatrný lidský mravenec proti miliónům tun valící se zkázy. Snad si to namlouvám, ale mám dojem, že jsem zahlédl v jeho jinak tupých a lhostejných očích záblesk pochopení a hrůzy. Snad nebyl ještě pro svět ztracen – bohužel stačil už jen vztáhnout ruce, jako by bylo možné zadržet řítící se nebezpečí. Lavina ledových balvanů ho smetla do koryta říčky, kde navždycky zmizel. Vzápětí následovalo ještě jedno rezavé tělo, mihlo se v tříšti na povrchu laviny.

Tiskl jsem se k obrovskému balvanu, hlavní proud duněl deset metrů přede mnou. Všechno trvalo pět až šest vteřin, ale mně to připadalo jako věčnost. Čas má zázračnou schopnost protáhnout se donekonečna, jestliže probíhá v mysli ochromené hrůzou. Zdálo se mi, že se řítí všechen led Himálaje nebo přinejmenším celý ngodžumbský ledovec, a zatím se z něho odtrhla jen docela nepatrná část, bezvýznamné zrníčko z omítky velechrámu.

Všechno utichlo, cesta byla zatarasena spoustou ker. Vrhl jsem se k nim, zkrvavil jsem si dlaně o ostré hrany, padal jsem a zase vstával – ale za několik minut jsem měl zátaras za sebou a potácel se dál po stezce. Neodvážil jsem se podívat tam nahoru, pronásledovatelé se jistě nevzdali. Přímo proti mně se vynořily tři temné postavy, vytrhl jsem z pochvy krátký tibetský meč, ale vtom se Himálaj kolem mě bláznivě roztočila. Vysílené tělo odmítlo poslušnost. Zhroutil jsem se do Tomovy náruče a stačil ještě zahlédnout bledého Norkeye s čelem staženým obinadlem jako turbanem. Stařešina šerpské vesnice Na stál opodál. Domorodá angličtina mi zněla v uších jako rajská hudba:

„Proboha, sire Henry, kde jste byl? Od včerejška vás hledáme!“

Výprava se vracela. Zmapování jezera Pokhari a himálajské roháče jsem musel ponechat mladším a šťastnějším badatelům. Cestoval jsem na nosítkách, která nesli čtyři Šerpové. Rychlými denními pochody jsme postupovali do Namčhe Bázáru, kde lze najmout povoz nebo aspoň muly k další cestě do Káthmandú.

Nikomu jsem o svých příhodách nevypravoval: chtěl jsem se nejprve poradit s plukovníkem Rawlinsonem, britským zástupcem u královské nepálské vlády. Přiznám se, že jsem měl při každém vstupu karavany do soutěsky prapodivné pocity. Nevěřil jsem, že mi mnohoocí lámové z kláštera yettiů dovolí opustit Nepál. Jejich tajemství přece nesmělo být prozrazeno! Nedovedl jsem si představit vládu – tím méně nepálského krále, žádostivého stále nových a nových peněz, s obtížemi ždímaných daněmi z chudých pastevců –, která by ponechala ladem obrovská bohatství, skrytá uprostřed vlastní země. Kromě toho jsem považoval za samozřejmé, že plukovník Rawlinson bude co nejostřeji protestovat proti únosům britských občanů a ostatních bělochů do klášterů, natož když je tam lámové zločinným způsobem mrzačí! Nepochyboval jsem ani na okamžik, že bude následovat spravedlivý trest.

Rozdal jsem několika nejvěrnějším nosičům pušky a každou noc rozestavil stráže. Znovu a znovu jsem jim kladl na srdce: po první výzvě střílejte na každého, kdo by se přiblížil k táboru – i kdyby to byl třeba yetti! Beru všechnu odpovědnost na sebe!… Snad to byl jen výplod mé rozdrážděné fantazie, ale cítil jsem v podvědomí, že naši výpravu sledují vysoko na svazích Arkandže a na ledových srázech Tawečhe skupiny yettiů, vedení lámy; čekají na svou příležitost, určitě to zkusí! Nevěřil jsem, že lavina kamenů, která minula o vlas naši výpravu u Mačermy, ani nečekané zřícení visutého provazového mostu přes Dúdh Kosí těsně za vesnicí Nub, bylo jen dílem náhody. A pak jsem získal jistotu, že se nemýlím. Bylo to před hlavní šerpskou vesnicí Namčhe Bázárem, v našem posledním táboře pod rozbořenými hradbami starého kláštera Khumdžung.

Vítr hvízdal mezi balvany a zanášel k táboru vůni kadidla a páleného jačího másla z kláštera. Dával jsem při světle petrolejové lampy do pořádku své zápisky, když se plátno stanu rozevřelo. Vysoký a snědý muž, zahalený v rozedranou kápi, přecházející do dlouhého pláště, vstoupil skoro neslyšitelně. Vložil jsem ruku do zásuvky polního stolku, kde byla pistole; ani v nejmenším jsem nechápal, jak se ten člověk mohl dostat až sem, před stanem přece hlídal Tom!

„Proč přicházíte?“ zeptal jsem se tibetsky. „Je noc a nezval jsem hosty.“

Muž spustil plášť na zem. Pod roztrhaným cárem tibetského kajícníka zasvitlo hedvábné a zlatem vyšívané roucho, za opaskem měl krátký meč; na hlavě mu seděla kovová přílba s dvěma zářivýma, karbunkulovýma očima. Láma z ledovce Ngodžumbo!

Položil jsem prst na lučík spouště, teď už stačilo jen pistoli vytáhnout a střelit.

„Schovej tu zbytečnou věc, muži! My Zasvěcení jsme nezranitelní zbraněmi smrtelníků. Přinesl jsem zprávu, nikoliv meč!“

Vzpomněl jsem si na dveřníka, který se svalil jako pytel. S nezranitelností Zasvěcených to asi nebude tak zlé!

„Mluv!“ vyzval jsem lámu. „Ale nepřibližuj se!“

„Vznešený Samčeh Mitšebat z kláštera Modrých hor ti dovoluje opustit Himálaj, nevýslovný Trůn bohů. Má jen dvě podmínky.“

„Kdo je Samčeh Mitšebat? Znám dost slavných lidí, ale tento pán mezi ně nepatří.“

„Bylo ti poskytnuto nezasloužené štěstí promluvit s ním, muži – a žít dál, třeba životem psa, bloudícího v temnotách.“

„Čtyřoký“ láma si troufal víc, než jsem byl ochoten jako britský džentlmen snášet. Oslovení „muži“ je v Tibetu považováno za urážku, i když je použito ve styku třeba jen s nejchudším pastevcem. A přirovnání ke psu má ve všech jazycích stejný význam.

„Ty sám jsi štěkající pes, který nemůže kousat!“ řekl jsem opovržlivě. „Vyřiď poselství a vrať se ke svému pánovi! Můj čas je příliš drahý, nebudu ho utrácet planými žvásty!“

Láma byl vyveden z míry. Pod osmahlou pokožkou zbledl, zaťal zuby a křečovitě sevřel jílec meče. Vzápětí se uklidnil.

„Tedy slyš, mu – –“ zavčas se zarazil. Zbytek slova spolkl a pokračoval: „Cesta k Trůnu bohů je ti navždy uzavřena. Také tvoje ústa budou uzavřena a nepropustí ani jedno jediné slovo o tom, co ti bylo dopřáno vidět v klášteře Modrých hor. Jestliže se proviníš proti kterémukoliv z těchto rozkazů, zahyne postupně celá tvoje rodina. I kdyby se skryla do moře jako ryby, i kdyby vzlétla nad oblaka jak sněžní orlové. Naposledy ucítíš muka strašlivé smrti ty. Tak pravil Vznešený Samčeh Mitšebat.“

„Šakali vyjí, ale karavana jde dál…,“ poznamenal jsem posměšně. „Pokud vůbec víš, co je to šakal. Víc toho na srdci nemáš?“

„Slova ubožáka, bloudícího v temnotách, se dotýkají jen sluchu,“ zkřivil „čtyřoký“ rty. „Vznešené srdce je povýšeno nad urážky. Pamatuj na rozkaz Vznešeného! Klášter Modrých hor má dostatek zlata, perel a diamantů, aby dokázal provést rozsudek nad tebou, nad tvou ženou i nad tvými dětmi a dětmi jejich dětí, ať jsou kdekoliv na světě. Pomsta udeří z bezmračného nebe jak sup, vznášející se tak vysoko, že jej smrtelník ani neuvidí. Je však proto sup méně skutečný?“

Srdce se mi na okamžik stáhlo hrůzou. Byl jsem přesvědčen, že by třeba jen zlomek bohatství kláštera koneckonců opravdu proti mně mohl poštvat celou hordu řemeslných vrahů, jichž se najde vždycky a všude dost. A klášter s dokonale anglicky mluvícím opatem má jistě spojení se světem.

„Skončil jsi, lámo?“ zeptal jsem se.

„Vracím se do míst, která zapomeň. A jestli nedokážeš zapomenout, skryj se pod devatero zámků mlčenlivosti. Přeji ti, abys žil!“

Láma se otočil, navlékl si rozedrané roucho kajícníka a neslyšně opustil stan. Zůstal jsem několik vteřin sedět bez pohybu. Jen plamínek lampy mi dokazoval, že to všechno nebyla halucinace. Prudce jsem vytrhl pistoli a vyběhl do tmy. Tom seděl na složených zavazadlech, oči měl přivřené.

„Vstávej!“ zatřásl jsem s ním. „Probuď se!“

Otevřel udiveně oči.

„Copak spím, sáhibe? Nařídil jsi mi hlídat – jak bych mohl spát!“

„Viděl jsi někoho?“

„Ne, sáhibe. Všichni už dávno odpočívají, jen velká černá sova tu před chvílí letěla. Málem mi vrazila do obličeje. Dotkla se mě křídlem.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„V pořádku, Tome. Můžeš si jít lehnout. A odvolej stráže, jsme zbytečně opatrní. Dobrou noc.“

Druhý den jsme dorazili do Namčhe Bázáru. O týden později jsem už popíjel whisky s ledem v bungalovu plukovníka Rawlinsona. Vysvětlil jsem mu svůj předčasný návrat tělesnou slabostí a vyčerpáním –

„Víte, sire Henry, považuji všechny kejkle lámů v tibetských a nepálských klášterech za podfuk,“ řekl mi v únoru příštího roku vážený badatel v oboru orientálních jazyků major Francis Jeffers. Ano, právě ten, který opustil službu u Třetích kandahárských kopiníků, aby se nadále věnoval jen vědě.

„Nikdy jsem se nesetkal s knězem nebo fakírem, který by dovedl víc, než umí průměrný kouzelník na našich varietních představeních nebo sekundář psychiatrického oddělení, pokud se zabývá hypnózou.“ Zamyšleně se odmlčel, v jeho obličeji zářil červený nos pijáků z kolonu.

„Jen jednou – ale opravdu jen jednou jsem zažil něco podivného. Bylo to na samých hranicích Sikkimu, při návštěvě docela neznámého a zapomenutého kmene Kholů, jejichž jazyk je nesmírně zajímavý – ale to se vás konečně netýká. Celý večer jsem pilně zapisoval slovník odchylek místního jazyka od jižní tibetštiny a pátral po anomáliích kholské gramatiky. Vesničané byli přátelští, počasí přímo skvělé, nálada znamenitá. Kolem půlnoci jsem byl probuzen ruchem kolem mého stanu, celá vesnička byla na nohou. Ženy házely do pytlů a do košíků nepatrný rodinný majetek a mužové sháněli stádo jaků. Zeptal jsem se, co to do nich tak najednou vjelo. A víte, co mi řekli? Musíme pryč, sáhibe, přichází On! Kdo je to ‚On‘, k čertu? – zeptal jsem se; obávám se, že dosti zuřivě. Tak slibně započatý výzkum jsem rozhodně nehodlal pro nějakou hloupost přerušit. On – Samčeh Mitšebat, řekl mi jeden z Kholů.“

„Cože, Samčeh Mitšebat?“ skočil jsem Jeffersovi do řeči. „A vy jste ho viděl?“

„Pozoruji, že vám nevyprávím tak docela novinku,“ podíval se na mě major Jeffers přes ohýnek doutníku. „Ano. Viděl jsem ho druhý den ráno, když už všichni zatracení Kholové byli dávno za horami. Počkal jsem si na něho. Na vzdáleném kopci se objevil jezdec na koni, černém jako uhel. Moji sluhové, bůhví proč, se rozprchli jako vrabci a poschovávali se do opuštěných domků. Jel pomalu, vážně, a nejvíce mě rozzuřil, když kolem mě přejel, aniž by se na mě vůbec podíval. Jako bych byl vzduch, prosím! Já, major Třetích kandahárských – a nějaký otrapa Samčeh Mitšebat si dovolí…“

Major Jeffers se ještě po letech dusil rozhořčením.

„Jak vypadal, majore?“

„Jako blázen – nebo jako rytíř krále Artuše z pohádky. Na hlavě měl plechový hrnec s osmi barevnými šutráky, zasazenými po páru nad sebou, a tvář měl jako při žloutence. Nikdy jsem takovou barvu obličeje neviděl.“

„A vy?“

„Já jsem – a to je právě to podivné, sire Henry, já jsem stál jako přibitý do země, nebyl jsem ani schopen tomu chlapovi vynadat. Jen jsem koukal, jak pomalu přijíždí, jak jede kolem mě, jak se vzdaluje – mohl jsem si na něho třeba sáhnout, tak byl blízko. Cítil jsem takové – – jak bych to řekl – – no, divné mravenčení po celém těle, jako elektrický proud. A večeři jsem si musel udělat sám. Ti zatracení gurkhští sluhové vůbec nevylezli, a když jsem je nakonec vytáhl přece jen na světlo boží, třásli se jako pudink! To tedy byla rozhodně zvláštnost, asi jsem i já tak trochu podlehl všeobecné panice. Ale jinak, sire Henry – nenechte se vodit za nos! Samé babské tlachy a žvásty.“

Držel jsem jazyk za zuby deset let. Skryl jsem klášter Modrých hor pod devatero zámků mlčenlivosti, jak žádal „čtyřoký“ láma u kláštera Khumdžung. Ale před několika dny jsem objevil v LONDON TIMES zvláštní zprávu. Nepálská vláda prý objevila v severních oblastech země jakýsi bohatý klášter a na výslovné přání chambolámy z Káthmandú, který jej označil za sídlo kacířů a škůdců pravého náboženství, zabavila jeho majetek. Neobešlo se to bez přestřelky, při níž bylo zabito mnoho mnichů. Bohatství prý je tak velké, že umožní vybudovat v Káthmandú letiště, postavit v celém státě silnice a nemocnice, zkrátka změnit Nepál v moderní stát.

Ze srdce doufám, že tomu tak opravdu bude. Je mi líto, ale musím si přát, aby v rozstřílených troskách kláštera zůstali pohřbeni Samčeh Mitšebat i jeho hnusní společníci. Teprve teď se odvažuji alespoň tímto způsobem, v přísné mlčenlivosti klubu Bratrů černé planety, zanechat své zápisky, které nesmějí být světu ztraceny. Snad jednou osvětlí záhadu „sněžných mužů“. Yetti neexistuje! Jsou jen ubohé bytosti, zmrzačené a zotročené chirurgickým zákrokem, který se, jak jsem se doslechl, začal používat pod názvem „perifrontální leukotomie“ i v evropské psychiatrii; byl však, bohudík, po četných protestech zakázán.

Doufám, že rozum zvítězí nad vášní i pod Trůny bohů, že se už nikdo nebude setkávat se „sněžnými muži“ ani se Samčeh Mitšebatem, o němž mám, mimochodem řečeno, podezření, že nejde o jedinou osobu, ale o celé bratrstvo, ovládající hypnotickými praktikami i bohatstvím rozsáhlé kraje himálajské končiny. Pevně věřím, že vpád zlata, které má podmanit Evropu, byl jen horečnou smyšlenkou.

Lidstvo je příliš rozumné. Nesmí se vrátit do temného středověku!

(Dopsáno 11. 6. 1929)

KRAKEN

(Associated Press) Historie nevysvětlených a patrně i v budoucnosti nevysvětlitelných lodních katastrof byla obohacena o další položku: poblíž Polanských ostrovů zmizel beze stopy Rip Van Vinkle, parník společnosti Stirling, Brown and co., o výtlaku 11 500 BRT. Po lodi bylo až dosud mamě pátráno. Její ztráta je tím záhadnější, že měla na palubě rádiovou stanici. Moře bylo v době katastrofy naprosto klidné. K anglické školní lodi Atlanta, která vyplula roku 1880 z Bermud s 250 kadety a námořníky, aby navždy zmizela, k německé lodi Freya, nalezené 3. října 1902 na širém moři bez posádky a bez nejmenší poruchy, k podobně záhadně opuštěné Mary Celeste, plující roku 1898 z Ameriky do Anglie, a konečně k záhadně ztracené moderní lodi København, vypluvší 14. prosince 1928 z Montevidea, přibyl další případ… Společnost Cooperative Bank of Liverpool, u níž byl Rip Van Vinkle pojištěn, dosud zadržuje pojistku a pokračuje v pátrání na svou pěst. (Manchester Guardian 17. 4. 1932)

Kormidloval jsem RIP VAN VINKLE a zažil jsem jeho zánik. Já, jenom já o něm mohu vyprávět, ale uvěří mi leda blázen. Nejsem přece spisovatel! Nebýt pomoci tajemníka vašeho klubu, který mi nabídl členství a dal mi podporu, když už jsem šel ke dnu, určitě bych se nikdy do sepsání svých příhod nepustil.

Byl jsem tehdy zase jednou úplně na suchu a seděl jsem nad zvětralým pivem v ubytovně YMCA, špinavé a plné štěnic, v manilském Východním přístavu. Ani byste nevěřili, džentlmeni, jak mizerně malá je poptávka po kormidelnících II. třídy! Dva roky jsem se coural s koprou a konopím mezi Manilou a Brisbane – to je ta proplétačka kolem Manada, pak zatracenými Molukami, kde fouká vítr pokaždé odjinud a nikdy déle než pět minut – Torresovým průlivem a hurá kolem Velkého korálového útesu tak daleko, až na vás zamrká maják v Maryborough a za ním už mrakodrapy Brisbane.

Je to vlastně procházka, necelých sedm tisíc kilometrů, ale na staré a rozvrzané SUSSY ANNE, nacpané sušenými kokosy a konopím skoro až do půli stožárů, to nebylo vždycky lehké. Nu – dalo se na tom vydělat a nenaříkal jsem si, dokud nylon a podobné vymyšlenosti nezabily na brisbanském trhu staré poctivé konopí a dokud zatracené kokosové plantáže na zatracené Samoy, na Tahiti a na Fidži nesluply filipínské kokosy jak zralou jahodu. Sotva to udělaly, seděla SUSSY ANNE v přístavu, zapadala mourem a já dřepěl pár kroků od ní na bambusové verandě DOMOVA PRO NÁMOŘNÍKY V NESNÁZÍCH, jak se ta bouda okrasně jmenovala.

Asi po dvou měsících příležitostné a bídně placené práce v docích, kde jsem tahal balíky, dohlížel na ukládání nákladu, a dokonce taky pucoval mosazné špumprnákle nějaké soukromé jachty, ke mně přišel Hendrikje, patron DOMOVA, velký mizera a darebák, známý od Hongkongu až k Mindanau a možná že ještě kousek dál. A hned prý – Jackie, mám pro tebe ohromný byznys!

Většinou jsem sice na Hendrikjeho byznysy nebyl zvědavý, ale v břiše mi šplouchala řídká polévka, jediné jídlo za poslední tři dny, a tak jsem přece jen poslouchal. Hendrikje mi důležitě šeptal mastnými a odulými rty do ucha, že prý v přístavu zakotvil parník RIP VAN VINKLE z Anglie a kapitán nahonem doplňuje posádku. Kurs – Mikronésie a tamty končiny.

„Máš mě za blázna, Hendrikje? Objede půl světa, a když už je pár tisíc kilometrů od cíle, tak shání posádku? Proč?“

Hendrikje se chvíli vytáčel, strašně pečlivě se věnoval leštění hrozně špinavého kohoutku ještě špinavějším hadrem a nakonec z něho vylezlo, že prý mezi kapitánem a posádkou došlo k neshodám; a tak RIP VAN VINKLE nehledá jenom kormidelníka, ale také několik topičů, strojníka a pár námořníků, jinak se z Manily nehne. Zkrátka celou posádku.

Hm – to nevypadalo dobře! Moderní lodě jsou vlastně dokonale organizované podniky a spory s kapitány patří spíš do knížek o bukanýrech. Proč by, řekněte sami, pánové, například v bance dávali topič nebo uklízečka výpověď kvůli generálnímu řediteli, kterého jaktěživi ani neviděli?

Neřekl jsem Hendrikjemu ani tak, ani tak a vyrazil jsem kolem přístavní promenády pod památníkem válečných obětí k čínské čtvrti; tam se u PEKINGSKÉ KACHNY jaksi z tradice scházejí čerstvě vyhození námořníci, než je prázdná kapsa vyžene k Hendrikjemu. Trefil jsem rovnou do černého – sedělo tu už pět šest chlapíků z RIP VAN VINKLE a sborově nadávali nad porcelánovými číškami horkého bílého vína, které je vyhlášenou specialitou PEKINGSKÉ KACHNY. Až vás vítr zažene do Manily, určitě je ochutnejte! Proklínali zatracenou loď, zatracené důstojné džentlmeny Stirlinga i Browna a hlavně zatraceného kapitána. Snažil jsem se dozvědět něco bližšího, ale nebylo to snadné. Chlapi byli nedůvěřiví a naštvaní; hledali, na kom si vybít vztek. Nakonec jsem přece jen kápnul na to, proč tu dřepí, místo aby už byli dávno někde u Ponape. Chudáček RIP byl černou lodí!

O černých lodích se jenom špitá, rozhodně se nevyplácí vykřikovat o nich hlasitě. A tak vám budu asi muset vysvětlit několika slovy, o co vlastně jde. Když loď zestárne, je rozebrána do starého železa, což stojí rejdaře pár set liber, sotva krytých odprodejem použitelných součástek. Daleko výhodnější je, to dá rozum, jestliže se lodička – potopí. Pojišťovna vyklopí se slzami v očích částku, která převyšuje pětkrát skutečnou cenu rezavého vraku.

Většinou o tom námořníci v přístavech vědí. A fízlové pojišťoven mají ovšem uši na stopkách, šťourají po všech takových řečech, takže si každý lodník dává zatraceně dobrý pozor na zobák, pokud není na hlavu padlý; kdyby mluvil, ztratil by navždycky možnost slušného zaměstnání. Jediný zápis do lodnické knížky se šifrou, jakou znají jenom zaměstnavatelé a kapitáni, by je vyřadil K.O. na celá léta a možná až do smrti.

Pojišťovna se samozřejmě rýpá v každém ztroskotání a taky odmítne pojistku vyplatit, pokud se jí zdá, že není všechno v úplném pořádku. Pohotově si dá s majitelem rande u soudu; ten pak většinou zjistí neschopnost nebo, jak se říká, trestuhodnou nedbalost kapitána, a doporučí, aby mu navždycky zabavili diplom. No, a protože každý kapitán, i když je sebestarší, sebeotrávenější whisky a sebeneschopnější řídit třeba necky, chce být nadosmrti zajištěn, padne pěkná porce proplaceného pojistného černé lodi právě na „čestné dary“ mizerným kapitánům.

V posledních letech se celé to darebáctví provádí šikovněji. Po mořích křižují malé lodi, vybavené echoloty – akustickými hloubkoměry nebo docela obyčejnými olovnicemi. Posádky zakreslují profil mořského dna, což vypadá jako činnost náramně ušlechtilá a užitečná – jenže! Majitelé lodí nevyklopí výsledky na stůl geografické společnosti nebo admiralitě, ale přísně důvěrně a pod pokličkou o nich informují rejdařské společnosti. Každé nově zjištěné a na úředních mapách dosud nepodchycené skalisko, ohrožující plavbu, stojí zatracených pár tisíc liber šterlinků. A buďte si neméně zatraceně jisti, že neuplyne moc dlouhá doba a právě na tom neznámém, ale úplně neznámém skalisku bude trčet černá loď. Společnost bude mít čistý štít, kapitán bude mít čisté ruce – a pojišťovna vyklopí peníze. Pak je zapotřebí najít jen důvěryhodnou záminku, proč se stará rachotina motala právě v těch vodách, kde skončila svůj život, a to je už to nejlehčí.

Je to koneckonců legrace sledovat, jak dýchavičné, rezavé a rozvrzané křápy projíždějí Manilou s kursem na východ a jihovýchod. Pánové, to dá přece rozum, že neobjevená skaliska a mělčiny kolem Evropy abys hledal lucernou! Tam je už všechno prošmejděno pár desítek let – ale Polynésie, Mikronésie, souostroví Tuamotu? Říkám vám, tam je pravý ráj pro pojišťovací piráty!

RIP VAN VINKLE se po poctivých třiceti letech služby v evropské a západoafrické pobřežní plavbě pustil na východ. Posádka, uklidněná nákladem pšenice v podpalubí a přesným nebo spíše strojovým chodem služby, netušila nic mimořádného. Ale obtíže začaly brzy, už poblíž Gibraltaru; začaly tam, kde je obvykle na starých parnících slabé místo a nejchoulostivější bod – u kotelních roštů. Desetkrát za den vypadávaly těžké, propálené a doruda rozžhavené rošty z topenišť a desetkrát za den je proklínající, popálení a vyčerpaní topiči usazovali zpátky na správná místa. RIP VAN VINKLE ještě nebyl vybaven zařízením pro automatické nakládání a chlapi v kotelně dřeli do úpadu. Přes slušné zvýšení mzdy utekli dva topiči už v Adenu. Strojmistr najal na jejich místo tři Araby.

Zároveň s poruchami ve strojovně, které každému námořníku jasně prozrazují, že loď je „unavená“ a přesluhuje, začaly se mezi posádkou šířit zprávy o petrolejovém zápachu, pronikajícím ze zapečetěných skladů s žoky pšenice. Náklad byl u pojišťovny ohlášen jako prvotřídní kanadská pšenice – ale stevard, od samého počátku plavby plný chmurných předtuch a tušení, tvrdil, že RIP VAN VINKLE ve skutečnosti veze pšenici z BELLE AMELIE, francouzského náklaďáku, který se v Kanálu srazil s kuvajtským tankerem plným nafty, takže náklad byl sakumprásk zkažený. Stevard dával každému členu otázku, pokud ovšem nebyl v dohledu žádný důstojník, co že si zatracení domorodci na zatracených ostrovech někde v zatracené Polynésii počnou s naftovou pšenicí, kterou by – s odpuštěním – nežralo ani prase.

Všetečný stevard také objevil, že z RIP VAN VINKLE byla před poslední plavbou odstraněna řada jakžtakž cenných předmětů. To se sice obvykle nedělá, pojišťovny zvláště důkladně pátrají především po změnách ve vybavení a vystrojení lodi před ztroskotáním, ale snad se pánové Stirling a Brown nedokázali rozloučit ani s několika cennými obrazy, po nichž zbyly v kapitánské kajutě jen tmavší obdélníky na vybledlých tapetách, ani s pitomým stříbrným nádobím v důstojnické jídelně.

Jedno ke druhému vedlo k rozruchu. Ne, vzpoura to nebyla, zatím ještě ne – ale dobrá polovina posádky, z toho téměř všichni topiči a první kormidelník a strojník opustili se služebními knížkami v Manile loď, aby u PEKINGSKÉ KACHNY nebo v noclehárně YMCA čekali na další příležitost.

Chlapi byli rozčileni až na půdu. Nebral jsem je tak docela vážně; přece znám za dvacet let na moři, co dovede na lodi napáchat malicherná a třeba i ničím nepodložená pověst. Ale možná, že RIP VAN VINKLE byl opravdu černou lodí – a co z toho? Lepší riskovat kejhák někde na korálovém útesu, než se nechat sežrat štěnicemi u Hendrikjeho. Po dvou nebo třech měsících v Manile budou nespokojenci z RIP VAN VINKLE na beton tak změklí čekáním, že půjdou sloužit třeba čertovi na cestě do pekla. Yeah, sir! Tak to chodí na světě!

Za hodinu jsem stál před kapitánem RIPA. Vypadal jako baptistický kazatel, suchý a rovný jak stožár, zažloutlý nějakou nemocí nebo možná vztekem, který ho užíral. Říkal „nuž“ a „tolikéž“ a taková ta všelijaká slovíčka, jaká jsem slyšel naposledy od našeho pastora v Corku. Ale to už je strašně moc let.

„Nuže, vy se hodláte chopit kormidla mé lodi?“ ptal se přemítavě a chodil kolem mě dlouhými kroky jako kolem turistické památky. „A doporučuje vás sám starý poctivý Hendrikje, kormidelníku?“

Potlačil jsem překvapení, že se na východ od Suezu našel někdo, kdo považuje všiváka a zloděje Hendrikjeho za starého poctivce, a přikývl jsem.

„Vaše kormidelnická knížka vás ovšem opravňuje vést lodi jen do deseti tisíc tun, ale nebudeme malicherní. Dobrý Hendrikje o vás prohlašuje, že jste nejlepší kormidelník pro tuto část Tichého oceánu – a já mu věřím. Můžete si přinést své věci na palubu. Podmínky jsou obvyklé, znáte je.“

„Ano, pane,“ přikývl jsem. A kámen mi spadl ze srdce.

Za dva dny vyplul RIP VAN VINKLE na východ, s všelijak sehnanou posádkou Arabů a negrů a zavšivených bělochů, doplněnou několika Kanaky a přístavními povaleči. Sotva nás pilotní parníček vyvlékl z manilské rejdy a sotva jsme projeli úžinou na Samar, rozhodl se kapitán změnit kurs. Místo obvyklou plavební dráhou ke Guamu jsme zamířili na jihovýchod, na Palauské ostrovy.

„Složíme tam, dá-li dobrotivý Bůh, část nákladu,“ vysvětlil sdílně kapitán, ačkoliv rozhodně nebyl povinen svěřovat se kormidelníkovi s důvody svého rozhodnutí. Na oplátku jsem se zdvořile nezeptal, kde a komu chce nacpat naftou prosáklou pšenici. Palauské ostrovy jsou docela opuštěná a zapomenutá skupina několika atolů s nebezpečnými průlivy. Znám je z války, kdy jsem sloužil v tichomořském loďstvu Jejího Veličenstva, Bůh ji ochraňuj, a to ještě jen náhodou.

Byli jsme asi pět set kilometrů východně od Mindanaa, když zrzavý radista Bob, který přes všechny pověsti vytrval na RIP VAN VINKLE, přišel na velitelský můstek s textem radiogramu: Americká telegrafní stanice na Guamu zachytila volání o pomoc a s pomocí další stanice někde na Schoutenových ostrovech zaměřila volajícího. Byl to výzkumný kutr AKKA. Pohyboval se poblíž naší plavební dráhy, nabíral vodu a žádal o pomoc. Guam vyzýval všechny lodě v okolí Palauských ostrovů, aby se po maličkém kutru poohlédly. Sám přispěl vysláním několika průzkumných letadel, ale tenhle způsob, upřímně řečeno, se na Pacifiku osvědčí jen málokdy. Hledat ze vzduchu na širém oceánu mrňavou tečku je úkol předem odsouzený k nezdaru, pokud oběma stranám nepřeje z pekla štěstí.

Kapitán si rozvážně přečetl blanket telegramu a prohlásil něco v tom smyslu, že je křesťanskou povinností poskytnout pomoc bloudícím a tonoucím a že doufá ve šťastné setkání s nešťastnou AKKOU. Pak podal blanket prvnímu důstojníkovi Truckovi.

„Budeme křižovat, pane?“ zeptal jsem se. „Podle souřadnic telegramu a podle větru by mohl být kutr asi sto mil na jihovýchod od nás.“

Kapitán se přede mnou zakomíhal v celé výšce a velebnosti.

„Mladý muži,“ řekl mi, ačkoliv nebyl o mnoho starší, „nepřísluší vám plést se do věcí, o nichž rozhoduji já jménem pánů Stirlinga a Browna. Udržujte i nadále kurs na Palauské ostrovy, jak vám bylo nařízeno.“

„Ale v okolí asi nebude jiná loď než RIP, pane,“ odvážil jsem se namítnout, „tady nemá nikdo co dělat, ani rybáři. Jsme nejspíš jediní…“

Stiskl úzké, jako nožem proříznuté rty, až mu zbělely.

„Už ani slovo! Kormidlo dvě čárky doleva – a udržujte, k čertu, kurs!“

„Jak si přejete, pane,“ pokrčil jsem rameny a v duchu jsem uvažoval, jak snadno a rychle se dovolává Hospodina i čerta.

RIP VAN VINKLE se probíjel táhlými vlnami za nepříznivého větru a jeho komín chrlil oblaka smolně černého kouře díky prabídnému uhlí, naloženému v Adenu. Příď byla každou chvíli zalita slanou sprškou a jehla v kompasnici poskakovala podle toho, z které strany starý a rezavý RIP právě dostal štulec. Netrvalo dlouho a v kormidelní budce se objevil zrzavý radista. Sdělil mi palubní drb, kterému jsem, jak dnes vidím, nevěnoval dostatečnou pozornost: kapitán přidělil námořníkům, kteří se vyšplhali ke komínům a na vlajkový stožár, aby pátrali po ztraceném kutru, nejrůznější práce, vesměs takové, které bývají na parnících prováděny za klidného moře a při pohodlné plavbě. Nechápali jsme, proč mu tolik záleží na tom, abychom AKKU nepotkali. Vidíte – a přece se to stalo! Že by zákon schválnosti?

Náhodou, jakých je na oceánu vždycky dost, ale zase ne tolik, aby se na ně mohl člověk spoléhat, jsme na sklonku dne zahlédli asi tři kilometry od nás bíle natřený trup; zbavený stěžně, s improvizovaným stožárem a s jedinou kosatkou udržoval jakžtakž příď proti vlnám. Nečekal jsem na rozkaz a zamířil k vraku. Kapitán po mně blýskl očima, ale neřekl ani slovo. Oblékl si voskovaný kabát a vyšel na palubu, čím dále tím více omývanou vlnami; snad chtěl osobně řídit záchranné práce. Když jsme se přiblížili na několik set metrů, bylo zřejmé, že se AKKA zanedlouho potopí. Brlení paluby bylo na cucky, svrchní část lubů na boku byla prolomená a z kormidelnické kajuty zbyly jenom kusy roztřepených prken, zakrytých teď kusem plachtoviny. Nemělo smysl brát kutr do vleku, a tak RIP VAN VINKLE spustil dlouhý člun, abychom se vyhnuli nebezpečí srážky s neovládanou lodí.

Chvilku jsme se pořádně potili. Vypadalo to, že se náš člun rozbije o bok kutru, ale nakonec byla obě plavidla připoutána a pak už za pár minut byli zachránění mužové z AKKY na naší palubě. Hlásili jsme rádiem na Guam, aby bylo další letecké pátrání zastaveno.

Na palubu se jako první ze všech vyšplhal drobný Japonec středních let, promočený slanou vodou a zřejmě dost poděšený. S hlubokou úklonou se našemu starému představil jako Išii Tawasaki, majitel nebožky AKKY. Teprve teď jsem si uvědomil, že AKKA je vlastně japonský název a znamená třešňový květ. Pan Tawasaki si přinesl jen malý kufřík – čtyři členové jeho posádky, vesměs Kanakové, rozměrnější námořnické truhly. Zubili se od ucha k uchu a nebyli nijak zkroušení, považovali ztroskotání za zajímavou příhodu a hroznou legraci.

Kapitán pozval pana Tawasakiho do své kajuty, aby se převlékl a osušil – za chvíli se skutečně vrátil do kormidelní kajuty v kapitánově košili a kalhotách. Vypadaly, jako by je zdědil po starším bratrovi. Po hodně starším bratrovi – úplně se v nich ztrácel. Zeptal jsem se ho, jak se jeho loď dostala tady, na širém moři, do nesnází a jak, u všech všudy, přišla k prolomení boků tisíc kilometrů od nejbližších útesů, a ještě ke všemu tak vysoko nad čarou ponoru. Neodpověděl. Zdvořile se culil a krčil rameny. V noci, kdy AKKA plula sama s připoutaným kormidlem proti větru a kdy posádka odpočívala, došlo prý najednou ke srážce. Ačkoli měli podle předpisů rozsvícená pilotní světla, ačkoliv byla znamenitá viditelnost a po mlze nebylo ani památky. Než se posádka vyškrábala na palubu, nebylo kolem kutru nic vidět. Ztratili polovinu stěžně a začali nabírat vodu.

Podivná historie! A ještě podivnější bylo vyprávění Kanaků, které jsem vyslechl po vystřídání v kajutě mužstva.

AKKA měla docela zvláštní úkol, byla zařízena na lov sépií. Právě tady, východně od Filipín a vůbec v celé západní Mikronésii, mají ty potvory loviště, sahající podél pobřeží až do korejských vod. To se ovšem týká malých, sotva třiceticentimetrových exemplářů, lovených a sušených v celých miliónech na šňůrách v čínských, japonských a korejských rybářských přístavech. Pane bože, přál bych vám cítit tu vůni a vidět ty roje much kolem! Pan Tawasaki tak drobnou kořistí pohrdal. Lovil obrovské sépie, žijící v největších hlubinách oceánu a bojující tam na život a na smrt se svými úhlavními nepřáteli, s vorvani. Mláďata obrovských sépií Architheutis princeps často v noci vyskakovala na paluby lodí, plujících v jižních částech Pacifiku, sám jsem to mnohokráte zažil – ale velké kusy, s rameny několik metrů dlouhými, se prý podaří ulovit jen málokdy. V přístavech uslyšíš o obrovských sépiích spoustu povídaček – některé z nich asi budou víc než jen žvást. Slyšel jsem vyprávění kamarádů z válečného loďstva o mužích, kteří byli v Atlantiku staženi obrovskými sépiemi ze záchranných vorů torpédovaných lodí, viděl jsem i hrůzostrašné obrázky ve všelijakých přístavních časopisech. Pan Tawasaki však obrovské, několikametrové sépie skutečně lovil. AKKA jich za těch pár týdnů plavby od ostrovů Rjúkjú k Palau dostala několik desítek – jak, to jsem nechápal a neprokoukli to ani Kanakové. Ovšem, byli to nevzdělaní mládenci a sotva by nám dokázali něco vysvětlit. Mám dojem, že se pana Tawasakiho trochu báli a docela určitě měli vítr z těch obrovských potvor, bledých a s mohutnými chapadly, ze stovek přísavných baněk. Yeah, sir – sépie opravdu mrkají víčky, zrovna jako člověk – a to je snad vůbec nejhorší! Z toho běhá mráz po zádech!

Tawasaki vlastně pomoc Kanaků při lovu vůbec nepotřeboval. Sépie samy připlouvaly z hlubin, vpálil do nich tom-bambin, skleněný náboj vyplněný nitroglycerínem, vytáhl několikametrákovou potvoru vratidlem na palubu a šoupl ji do zvláštního přístřešku, kde měl podle zmateného vyprávění Kanaků něco jako laboratoř – a už za hodinu hodil zbytky těla i ramen, rozřezané na nudle, zpátky do vody. Žraloci se o to rvali, a třebaže Kanakové mezi nimi žijí od mládí, cuchala jim ta muzika cvakajících zubů nervy.

Tlachy z podpalubí se nějak dostaly až k našemu starému a byl jsem náhodou při tom, když se svým legračním způsobem ptal Kawasakiho:

„Pane, mělo vůbec počínání s tvory tak ohyzdnými a zavrženými rozumný účel? To přece musí znít nelibě i božímu sluchu.“

Kapitán se v důstojnické jídelně objevoval zřídka, většinu doby strávil v křesle na můstku nebo ve své kajutě, kde se bavil šifrováním sáhodlouhých telegramů, odesílaných zrzavým radistou Bobem Stirlingovi a Brownovi do Londýna, a pro změnu někdy rozšifrováním skoro stejně dlouhých odpovědí. Bob mi důvěrně prozradil, že rozehřál svou mašinku vlastně teprve po nalodění pana Tawasakiho. Jeho přítomnost na palubě asi zamotala starému hlavu.

Ale nebudu odbočovat. Na kapitánův dotaz o „ohyzdných a zavržených tvorech“ vysvětlil pan Tawasaki, pořád trčící jako hastroš v kapitánově košili a kalhotech, že vůbec nehodlá dělat nějaké podtrhy, nelibě znějící sluchu božímu. Právě naopak. Snaží se poctivě vydělat nějaký ten bob – tedy dolar, aby mohl pokračovat ve svých soukromých výzkumech nervové činnosti. Pan Tawasaki byl doktor přírodních věd osacké univerzity a vyžádal si prý dva roky dovolené, aby v praxi vyzkoušel to, co vydumal v laboratoři. Po obrovských sépiích je náramná poptávka ve vědeckých kruzích – jsou totiž jedinými zvířaty, jejichž nervová vlákna jsou, jestli si to dobře pamatuji, stokrát silnější než nervy ostatních živočichů. Taky nervové buňky mají podstatně větší. Teprve objev této zvláštnosti prý umožnil panu Tawasakimu velké závažné výzkumy, jejich výsledky se brzy projeví i v docela obyčejném lékařství. Vědci byli prý zatím bohužel odkázáni jen na nahodilé úlovky sépií, pokud ovšem rybáři při zjištění, že na ně mrká oko obrovské sépie, raději síť neodřízli a neujížděli pryč. Pan Tawasaki se rozhodl ucpat díru v nabídce po tak žádaném laboratorním zboží a vydělat si, to se rozumí, při té příležitosti nějaký ten dolárek.

Kapitán poslouchal mužíka v plandavých kaťatech se zarputilým obličejem. Tvářil se jak bubák.

„Uvážíme-li však, že vaše, ehm, tedy bez urážky, vaše loď byla stěží schopna pojmout několik málo těchto velkých hlavonožců, pak opravdu nevidím…“

Pan Tawasaki se zdvořile usmál. S úklonou ochotně vysvětlil, že AKKA měla zcela skromný úkol – opatřit vlastně jen jakési vnadidlo. Bylo prý zjištěno – promiňte, tady budu asi občas trochu vedle; co pan Tawasaki vyprávěl, bylo pěkně prošpikováno odbornými slůvky. Tedy, bylo prý zjištěno, že některé druhy zvířat ze sebe vypouštějí za zvláštních situací výrazně páchnoucí nebo vonící látky, to je věc gusta, kterým pan Tawasaki říkal feromony. Tohle slovo jsem si zapamatoval, jak vidíte. Feromony prý našel u mravenců, u červů, u hovězího dobytka – a tady prý způsobují nenadálá a nevysvětlitelná splašení celých stád – ale hlavně u sépií. Nahrazují těm potvorám naprostý nedostatek jiných dorozumívacích prostředků, jako třeba řeči, křiku a tak podobně. Když najde sépie něco k snědku, vylučuje ze zvláštních orgánů feromon a signalizuje – tady je potrava! Když si to chystá rozdat s vorvaněm, hlásí feromon – pozor, nebezpečí! A tak dále a tak dále. Panu Tawasakimu se prý podařilo celkem jednoduchou metodou, získat ze sépie feromon, který je přitahuje jako magnet. Plavba AKKY byla náramně úspěšná, má ho ve flaštičkách už víc než dost, aby mohl zahájit pořádný lov ve velkém. Má prý už v Kagošimě upravený velrybářský škuner se zánovním dýzlákem, s kterým lovil pro zoologické zahrady a mořská akvária, takovou speciální kocábku, vybavenou nádržemi a všelijakými vymyšlenostmi.

Pan Tawasaki se při řeči usmíval, mnul si spokojeně ruce a vůbec projevoval neobyčejnou rozkoš nad tím, že je na palubě RIP VAN VINKLE a ve společnosti tak roztomilého člověka, jako je náš kapitán. „Roztomilý člověk“ však jen něco zahučel o „úradcích božích, které se člověku nesluší svévolně a lstivě měniti“, navlékl si voskovaný plášť a šel zkontrolovat hlídku na přídi.

Blížili jsme se k Palauským ostrovům. Kapitán nařídil vést RIP VAN VINKLE jižně od atolu Malakai k ostrůvku Pililu, kde chtěl nalodit mušle perlorodek a vyložit část pšenice. To nebylo nic podivného – v posledních letech se zas dostává perleť do módy a celá řada kapitánů se dala do blešího obchodu s ulitami po celých Karolínách i Paumotu. S perlami nemá tohle kšeftaření nic společného – japonské perlové plantáže drží světový trh jako pes kost a určitě ho hned tak nepustí.

Vytáhl jsem ze skříně námořní mapu admirality, sekci III/76, Západní Karolíny, což je vznešený název pro všivé ostrůvky Palau. Jsou to vlastně jen vrcholky hor, strmě spadajících do třítisícimetrové hloubky. Srázy mají skoro kolmé, takže se loď může přiblížit až těsně k pobřeží. Atoly Pililu a Angauri mají laguny s dosti širokým vjezdem, aby tam staroušek RIP VAN VINKLE mohl najít dobré kotviště – všechno se tedy zdálo být v naprostém pořádku. Až na poznámku na spodním okraji mapy: Doporučuje se krajní opatrnost – podrobná mapa mořského dna okolí atolů není dosud sestavena. Nebezpečí skrytých útesů!

Moře bylo klidné. RIP VAN VINKLE se pral jen s ostrým severozápadním větrem a hlavně s neschopností rozhašené strojovny udržet tlak páry. Ze čtyř roštů byly většinou aspoň dva mimo provoz a proklínající topiči, potlučení a popálení, se marně snažili vystačit se zbývajícími. Kolem poledne se před námi objevilo pobřeží největšího ostrova Malakai se sídelním městem, vlastně s ubohou vesnicí s hrozným jménem Baobeltaob. Je to pár palmových chatrčí a jediná zděná budova, ve které ráčí bydlet vládní komisař a obchodník smíšeným zbožím v jedné osobě. Rozcuchané chocholy kokosových palem vykukovaly stále výš nad čárou písčité pláže, lemované bílým pruhem příboje.

RIP VAN VINKLE pozdravil vládní budovu a hokynářství stažením a vztyčením britské vlajky, ale nezakotvil. Pustil se na jih do bludiště ostrůvků a atolů, nazývaných na mapě admirality souhrnně Angauri.

Kapitán stál vedle mě v parádním stejnokroji s třemi zlatými páskami na rukávě – viděl jsem ho v něm poprvé – a kázal, abych vedl RIPA „s bedlivou opatrností, jakéž si nadmíru zaslouží“. Poslal dokonce jednoho námořníka s olovnicí, aby tu a tam změřil hloubku. Proplétali jsme se průlivy, kolem nichž by mohl podle mého rozumu ležet zemský ráj. Háje kokosovníků, květy zprava i zleva, zkrátka jedna báseň. Bohužel, mezi rájem a námi byly taky ostré a křivolaké korálové útesy, obklopené naštěstí výstražnými chocholkami pěny.

Konečně jsme se vymotali – Angauri bylo za námi a já zatočil kormidelním kolem, abych obrátil loď kolem posledního ostrůvku na jih, k Pililu, kde na RIPA čekala klidná a bezpečná laguna atolu.

Kapitán chvílemi strkal nos do nějakých poznámek a náčrtů, chvílemi sledoval kompasnici i břehy. Z ničeho nic mi nařídil:

„Dvě čárky doprava, mladý muži! Zdá se, že to bude pro loď bezpečnější. Hej, vy tam,“ houkl hlásnicí na příď, „změřte hloubku!“

Muž zamával rukou na znamení, že rozuměl, a roztočil nad hlavou svazek tenké šňůry s navázanými značkami pro každých deset stop. Než mohl olovnici hodit před sebe, sletěl do moře jak pytel brambor – nohy mu podtrhl prudký náraz. Loď se otřásla, zakolísala a za strašlivého skřípání a bušení trhaných železných plátů pevně dosedla.

Z podpalubí se ozval zuřivý sykot, voda se už hrnula do kotelny. Na schůdcích se předháněli topiči se strojníkem, sice pořádně vyplašení, ale jinak bez úhony na zdraví; než se voda dostala až k roštům, stačili utéci. Taky mládenec s olovnicí se už vyšplhal, promočený a upřímně proklínající, na palubu.

Všichni se hnali k zábradlí. Útes, na němž RIP VAN VINKLE seděl, nebylo vidět, asi spadal srázně do hloubky. Parník byl napíchnutý právě na jeho hrotu jako motýl na špendlíku. Nepotápěl se, ačkoli do lodi vnikala voda dírou velikou jako pořádná vrata, korálové lože ho drželo nad hladinou.

Kapitán zůstal ledově klidný. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že byl na ztroskotání náramně dobře připravený. Chudák RIP VAN VINKLE byl opravdu černou lodí a splnil svou poslední povinnost do puntíku – to tedy musím přiznat! Na mapě nebyl žádný útes vyznačen a vzteky soptící pojišťovna bude asi moc těžko dokazovat, že ke ztroskotání došlo naschvál.

První důstojník pan Truck uklidnil několika slovy posádku – žádné nebezpečí nám nehrozilo. Písčitá pláž, omývaná drobnými vlnkami, byla sotva půl míle daleko, naše záchranné čluny byly v pořádku a mohly být okamžitě spuštěny. RIP se jen naklonil a bylo obtížné chodit bez opory po palubě.

„Za šest hodin bude vysoký příliv, pane,“ poznamenal jsem. „Asi nás zdvihne z útesu. Kdybychom do té doby sehnali nějakou loď, mohla by nás odtáhnout na mělčinu.“

„Ovšem, ovšem – musíme udělat vše, co se sluší,“ přikývl starý a hned volal telefonem do radistovy kabiny. Nedovolal se, Bob už stál ve dveřích.

„Stanice je poškozena, kapitáne,“ hlásil rozčileně a hlas mu přeskakoval. „A vy o tom určitě víte…“

„Nerozumím, co tím chcete říci, pane Gueriene!“ řekl kapitán suše a odvrátil se napůl od rozpáleného Boba. „Pokud je mi známo, podle platného lodního řádu nesete plnou odpovědnost za stav a veškerý provoz stanice. A já, kapitán, vás žádám, abyste ihned vysílal SOS na Guam a výzvu všem blízkým lodím!“

„Držte hubu, k čertu,“ zaječel Bob, „jak mám vysílat, když je všechno na hadry, když chybí elektronky a když jsou spoje vytrhány a…“

Kapitán se ve zlomku vteřiny změnil k nepoznání. Jedním skokem přeletěl nakloněnou kormidelní kabinu a Boba, který na mou duši nebyl žádná pápěrka, popadl za krk a hodil ho do náruče námořníkům tak prudce, až se dva z nich málem poroučeli.

„Ještě slovo, a odstřelím vás jako psa, rozumíte?“ V ruce se mu bůhvíjakým záhadným způsobem objevila ošklivě vypadající pistole s dlouhou hlavní.

„Zpátky ke stanici! Opravte, co se dá! Viníka zjistím později!“

Bob se potácivě zvedl a poraženě se ztratil. Ale já, pánové, já věděl, že náš starý hraje svou velkou úlohu, že perfektně navedl RIPA na útes, že poškodil stanici a že je pod slupkou kazatele jeho duše černá a prodejná – a přesto jsem ho právě tehdy, kdy pod námi co chvíli zapraskal útes, drcený vahou tisíců tun parníku, obdivoval. Hrál dobře – bůh ví, že ano!

Kde se vzal, tu se vzal, objevil se vedle nás zdvořilý pan Tawasaki.

„Nemám na vás teď čas! V záchranných člunech je místa dost! Sbohem!“ zavrčel kapitán.

„Stalo se něco – – něco – – na čem nenesu vinu. A přece –“ řekl pomalu doktor Tawasaki. Zdálo se mi, že pod žlutou pokožkou pobledl, nebo spíše zešedl. Rozhodně vypadal hůř než při zachránění z poškozené AKKY, ačkoliv tenkrát mu šlo šeredně o kejhák.

„Musíte se o tom dovědět, kapitáne!“

„Tak rychle, člověče, mluvte!“ zastrčil kapitán pistoli do pouzdra, které měl zavěšené v podpaží.

„Shodou okolností – – právě několik vteřin před nárazem vaší lodi na útes – – jsem vyhodil z okna kajuty zásobní láhev s nedostatečně konzervovanými feromony. Nevydržely by cestu. Nemohl jsem tušit, že loď nepojede dál – –“

„No a? Co je mi do vašich hokusů-pokusů a hříšných vodiček?“

„Obávám se, že v nejbližší době – – to jest už teď – – budou všude kolem dokola – – obrovské sépie!“

„Babské žvásty!“ trhl kapitán netrpělivě rameny. „A i kdyby, co je nám po nich? Ještě jsem neslyšel, že by sépie sežrala osmiveslový člun, pane!“

Tawasaki se mlčky uklonil a vyšel důstojně z kabiny, přidržuje si rukama plandavé kalhoty.

Nebyl jsem si docela jist, ale zdálo se, jako by se paluba trochu vyrovnala. Snad už začínal příliv a zdvíhal těžký vrak. Z podpalubí bylo slyšet šumění vody, stále se deroucí dovnitř.

Několik námořníků pod velením pana Trucka vytáhlo na kladkostroji dlouhý člun z lože a vytočilo jej nad klidnou, temně modrou hladinu. Dívali se tázavě na kapitána, kdy dá rozkaz ke spuštění. Kanakové stáli v hloučku u stožáru a něco rozčileně brebentili. Na pláži nejbližšího korálového ostrůvku se zatím neukázala ani živá duše.

Mrkl jsem přes zábradlí – po sépiích nebylo ani stopy. V průzračné vodě rejdily stíny korálových rybek a tu a tam třepala rosolovitým kloboukem medúza.

„Tam jsou – vidíte je? Už připluly z hloubek a teď čekají a číhají, věčně hladové,“ řekl někdo za mnou.

Doktor Tawasaki! Ukazoval prstem na mořskou hladinu. Musel jsem napnout zrak, abych rozeznal nepatrně světlejší, obláčkovité skvrny v hloubce modrých vod.

„Člun přece nenapadnou?“ namítl jsem. „Ostatně jsou ještě hluboko pod hladinou. Musí se nejdřív přizpůsobit změnám tlaku, ne?“

Tawasaki zavrtěl hlavou.

„Ne. Čert ví proč, ale nemusí. Obrovská sépie je schopna vylétnout k hladině třeba z hloubky několika tisíc metrů jako raketa. Jiné zvíře by rychlá změna tlaku roztrhala na cucky. Doufejme, že se ještě neorientovaly.“

„Sépie – to nám ještě scházelo!“ usmál se křivě Bob Guerin a opřel se o zábradlí vedle nás. „Nemohu odeslat zprávu, se stanicí je konec. V přijímači slyším džez z Manily – můžete si jít poslechnout rokáče, jestli je vám náhodou do tance…“

Náhodou nám do tance nebylo a ostatně tančit na nakloněné palubě by asi byla pořádná fuška.

„Toho mizeru přivedu do kriminálu! I kdyby to měla být poslední věc na světě, kterou udělám!“ nadával Bob hlasitě a ukázal hlavou na kapitána, řídícího s panem Truckem nakládání navigačních přístrojů, pokladny a palubních deníků do dlouhého člunu.

„Můžete to zkusit, Bobe,“ poznamenal jsem, „ale jestli to budete ještě chvilku vykřikovat, neuděláte už nikomu nic. Kapitán vás odstřelí jako kočku a každý námořní soud mu za to potřese poctivou pravicí. Loď ztroskotala a lidé jsou v nebezpečí. Tady není debatní klub, kamaráde!“

Bob se na mě zuřivě podíval, otřel si hřbetem ruky rozražený ret a odešel do kabiny pro své osobní věci. Tawasaki se nakláněl přes zábradlí a starostlivě sledoval bělavé obláčky, které pod hladinou zvolna kroužily. Tu a tam některý z ničeho nic prudce zrychlil pohyb – to obrovská sépie zapjala reaktivní pohon a vytlačením proudu mořské vody vylétla dopředu jako šeredná tlustá raketa.

„Doktore, vy se přece s těmi potvorami kamarádíte a víceméně jste je na nás přivolal, i když za to nemůžete. Myslíte, že mohou napadnout záchranné čluny? Jak dlouho bude ten tanec trvat?“

„Nevím, nic nevím. Rozhodně déle, než RIP VAN VINKLE vydrží na útesu. Pomohlo by nám jen hejno vorvaňů, ti by snad sépie rozehnali, ale na to se nemůžeme spoléhat.“

Za námi se objevil tlustý Truck s bojovně vysunutou čelistí, taky už trochu ztrácel nervy.

„Tak co? Proč se nedáte do lovení, pane Tawasaki? Tolik dolarů vám tady plave kolem lodi – a vy nic, he? Kristepane, člověče, to jste si nemohl vybrat jiné místo k vylévání toho svinstva do moře?“

Nečekal ani na odpověď a šel nadávat k jeřábům. Dlouhý člun byl už obsazen osmi námořníky a topiči, každý z nich měl svůj lodní vak pod veslařskou lavičkou. Dva menší záchranné čluny čekaly na spuštění na druhé straně paluby, přímo proti písčitému pobřeží.

„Pane Trucku, ke kormidlu! A vy, Guerine, nastupte si taky,“ řekl tichým, ostrým hlasem kapitán. Bob beze slova přeskočil do člunu a usadil se mezi námořníky. Zato Truck protestoval:

„Ale pane, chci odejít až s vámi, já – –“

„Nehrajte si na filmového hrdinu!“

Truck se neodvážil pokračovat v námitkách. Podal námořníkům v dlouhém člunu svou truhlu, pobitou železnými pásy, a pak s mrštností, kterou by v jeho tlustém těle nikdo nehledal, skočil dovnitř a popadl kormidelní páku.

Rumpály zarachotily, dlouhý člun pleskl o hladinu. Odstrčili jej od vraku a na Truckův povel vesla poprvé zabrala. V brázdě za člunem, obeplouvajícím poněkud zdviženou záď našeho RIP VAN VINKLE, se objevilo několik bělavých skvrn.

„Vidíte je!“ ozval se přiškrceně doktor Tawasaki. „Snad si myslí, že je to nějaký nový druh vorvaně. A teď – bohové!“

Dlouhý člun byl sotva dvacet metrů od vraku, když se jedna z bělavých skvrn rychle přiblížila k jeho pravému boku. Na hladině se objevilo několik ramen s přísavkami, chapadla silnější než stehno dospělého muže, dlouhá pět až šest metrů. Vesla narazila na ohromnou hmotu. Truck napůl vstal a volal na veslaře, aby – ke všem čertům! – řádně zabrali. Byl to statečný muž a rozuměl své věci, ale dlouhý člun nemohl z místa. Ramena sépie už obtočila několik vesel a drala se do lodi. Námořníci se shlukli u levého boku, člun se opovážlivě naklonil.

„Sekery, děti, sekery! Jen žádný strach!“ uklidňoval je Truck. Slyšeli jsme na palubě každé jeho slovo a zahlédli zoufalé pohledy kamarádů. Několik seker se už zaťalo do ramen, když se poblíže člunu objevily dvě další nestvůry. Voda zrudla krví.

„Záchranné pásy, hněte sebou!“ ozval se za námi hlas kapitána. Skočil jsem k velitelské kajutě, na jejíž stěně visely dva červenobíle pruhované korkové pásy na tenkých a pevných šňůrách. S oběma jsem se vrátil k zábradlí.

Dlouhý člun už byl převržen, jeho okrajů se drželo několik námořníků a Bob Guerin. Trucka nebylo vidět. Moře kolem člunu se divoce vlnilo. Hodil jsem oba záchranné pásy co nejpřesněji – chytlo se jich několik rukou.

Bože – jak křičeli! Budu to určitě slyšet ještě na smrtelné posteli. „Rychle, táhnout!“ velel kapitán a sám popadl jednu šňůru. Přiskočili jsme k němu s Tawasakim. Druhý pás tahali z vody čtyři Kanakové.

Prvních pár metrů jsme přitáhli snadno – pak ale lano přibrzdila obrovská tíha. Zahlédl jsem přes okraj zábradlí, že těla dvou námořníků, držících se pásu, zmizela pod hmotou obrovské sépie. Její oči, hnusné a velké jako talíře, koukaly přímo na nás. Bylo to – a já, pánové, jsem tehdy opravdu ještě nebyl bázlivec –, bylo to peklo!

Všichni tři jsme se svalili na palubu – lano nám vyklouzlo z prstů tak snadno a bez odporu, jako by je táhla lokomotiva. Myslím, že obrovská sépie, která zabila oba námořníky, nevážila o moc méně. Dodnes doufám, že byli už mrtvi, rozdrceni a zadušeni, než je stáhla dolů do černé tmy. Tawasaki si zakryl oči dlaněmi, já jsem se opřel o zábradlí a zvracel jako sváteční turista.

Kanakové byli šťastnější. Přitáhli jednoho muže až k boku lodi – kolem lýtka měl ovinuto jedno rameno sépie, zoufale se držel pásu a nevzdával se, ačkoli mu na noze viselo strašlivé závaží.

Nevím ani proč, ale rameno nakonec zmizelo a muž v tom okamžiku skoro vyletěl na palubu, kde se bezvládně svalil. Byl to Bob Guerin, radista.

Nohavici plátěných kalhot měl na cucky a na lýtku, v místech, kde se přisála sépie, hluboké krvácející rány. Jedna ruka mu visela bezvládně v nepřirozeném úhlu, byla zlomená, z koutku úst vytékal pramének krve. Za chvilku otevřel oči – nejprve se ukázalo jen bělmo, pak připluly i zornice. Díval se na kapitána, stojícího nad ním.

„Ty vrahu! Ty mizerný vrahu!“ zachroptěl. „Ať ti – peklo – –“

Na rtech se mu objevila krvavá pěna. Umlkl a zas zavřel oči.

Kapitán se obrátil na Tawasakiho.

„Část jeho přání se týká i vás! Vy jste příčinou smrti všech těch lidí, Tawasaki!“ Najednou jako by zapomněl na své biblické vyjadřování. „Byl bych vám vděčný za návrh co dělat. Za hodinu, nejpozději za dvě půjde RIP VAN VINKLE k čertu a my s ním. Rozumíte?“

„Je tu jakási možnost, pane kapitáne,“ odpověděl po chvíli Tawasaki, jemuž se tak třásly nohy, že si musel sednout na kozlici přední čnělky. „Mám – mám ještě další, dokonce účinnější preparát – –“

„Chcete sem snad přilákat ještě víc sépií?“

„Ne – vlastně ano. Feromony, které mám v zavazadle, jsou vázány na jistou látku, která je těžší než voda. Nemám prakticky vyzkoušeno, co se stane. Ale možná že za nimi půjdou sépie zpátky do hlubin.“

„Nebo naopak přilákáte další!“

„I to je možné. Ale v každém případě můžeme vhodit nádobu s feromony daleko od lodi, na volné moře. Musíme doufat, pane kapitáne, že se sépie stáhnou na tuto stranu.“

Kapitán vypadal, jako by se chtěl rozesmát.

„Musíme doufat… To bylo neobyčejně dobře řečeno, pane Tawasaki! Škoda že už pan Truck a osm námořníků doufat nemohou.“

O chudákovi Bobovi, který chrčel dva kroky od nás, bílou košili důstojnické uniformy potřísněnou krvavou pěnou, se ani slůvkem nezmínil.

„Připravte oba malé čluny ke spuštění! V prvním bude kormidelník s Kanaky, ve druhém já, doktor Tawasaki a tři zbylí námořníci. Pana Guerina vezme na palubu první člun. Spuštění proveďte přesně na můj rozkaz – a pak, muži, pak veslujte o život rovnou k břehu! Čluny si nebudou vzájemně pomáhat. Jestliže jeden bude těmi bestiemi napaden, druhý ho tak jako tak nevyprostí. Kormidelníku, dohlédněte, aby každý veslař měl sekeru nebo aspoň tesák. A teď s pomocí boží, Tawasaki, vhoďte ten svůj ďábelský lektvar do moře!“

Doktor Tawasaki otevřel příruční kufřík a vytáhl skleněnou láhev s plechovým uzávěrem; přesně takovou, z jakých jsem před několika měsíci dostával v manilské nemocnici infúze do žíly. Láhev se zatřpytila v paprscích slunce, které už pomalu klesalo do moře, a zapadla asi čtyřicet metrů od vraku do vln.

Kapitán si utřel čelo barevným šátkem ze zadní kapsy kalhot, Kanakové připravovali první člun ke spuštění a sháněli po palubě sekery. Bylo nepřirozené, mrtvé ticho. Občas trup zaskřípal, jak jej příliv zdvihal z korálového lože.

„Kde jsou sépie?“ zeptal se po chvíli kapitán.

„Nevidím je,“ řekli jsme současně s doktorem Tawasakim. Bílé nezřetelné skvrny zmizely. Snad se přestěhovaly na druhou stranu vraku, kde jsme je nemohli v záři zapadajícího slunce vidět.

„Jak hluboko jsou teď – – vaše jedy, Tawasaki?“ obrátil se kapitán na vědce, který se za poslední hodinu ještě více scvrkl a zešedl.

„Podle mých výpočtů klesají rychlostí asi tři metry za vteřinu. To znamená, že by teď mohly být asi tak pět set až tisíc metrů pod hladinou.“

„A sépie s nimi – doufejme!“ poznamenal suše kapitán. „Nuže, muži, do člunů a čekejte na můj rozkaz. Spustíme oba čluny zároveň, tak snad se alespoň jednomu podaří uniknout.“

Za několik okamžiků jsme byli ve člunech. Kanakové mlčeli jako zařezaní a byli pod snědou kůží Polynésanů pobledlí. Bob Guerin ležel mezi lavičkami a znovu omdlel. Zůstal jsem u kormidla, druhou loďku vedl sám kapitán.

„Spusťte čluny!“

Jeden z Kanaků přeťal lano u společné vaznice a oba čluny klesly na hladinu. Chlapi veslovali jako mořští bohové. Nádherné svaly se napínaly, slyšel jsem sípavý dech. Náš člun získal hned po prvních tempech několik metrů náskoku. Ve chvilce jsme už byli na poloviční cestě mezi vrakem a pobřežím. Myslím, že se na mne doktor Tawasaki z druhého člunu vítězoslavně usmíval, aby naznačil, že je všechno v pořádku. Za minutu nebo za dvě se budeme brodit teplým, vyhřátým pískem mezi kokosovými palmami.

Vtom se před přídí našeho člunu vyvalila mohutná vlna a za ní se objevil vír osmi bradavičnatých ramen. Člun narazil plnou silou na sépii, stlačil ji setrvačností pod sebe a sklouzl po slizkém trupu stranou. Přitom nabral asi do čtvrtiny vody. Kanakové, obrácení zády ke směru jízdy, neočekávali náraz a byli sraženi na dno. Když sépie na okamžik zmizela, přehoupli se jako jeden muž přes okraj a vrhli se do moře, aby doplavali ke břehu, vzdálenému sotva sto metrů. Byli to praví rybí lidé Polynésie a spoléhali se asi na své umění.

Nedopluli. Promiňte, džentlmeni, že nebudu vzpomínky líčit podrobněji. Ani dnes, po tolika letech, o tom nemohu mluvit, jak bych chtěl. Slyšel jsem Kanaky křičet, viděl jsem jejich hnědá a svalnatá těla zápasit s nevyhnutelnou smrtí. Člun se bezmocně točil dokolečka, jak jím pohazovaly vlny; boj se odehrával několik metrů od mne. Vyzdvihl jsem Guerina z vody ve člunu, aby se nezalkl. Půl provazce od nás se houpal druhý člun, převrácený. Kapitán a doktor Tawasaki už taky zmizeli, bylo po všem. Hladina se uklidňovala, jenom zoufalý skok zlaka nebo hejna létajících rybek občas naznačovaly, v kterých místech rejdí podrážděné a pořád hladové sépie pod hladinou.

Byl jsem jako praštěný palicí. Tohle přece musel být sen, hrozný a bláznivý sen, z něhož se za chvilku probudím ve své kabině na RIP VAN VINKLE nebo ve štěničárně patrona Hendrikjeho! Tohle přece nemůže být skutečnost! Nikdy jsem nic podobného neslyšel ani od námořníků zpitých rumem!

Bohužel to bylo pravda. Zbyli jsme s umírajícím Bobem Guerinem ve člunu zpola naplněném vodou docela sami. Kolem nás pořád ještě kroužily desítky a možná stovky příšer, které jsou dodnes považovány za báchorku. Ale to nejhorší mělo teprve přijít, džentlmeni!

Všechno, co se odehrálo až do posledního okamžiku zápasu na hladině zátoky poblíže vraku, bylo jenom hrozné. Byla to tragédie. Co se odehrálo vzápětí a v několika minutách, které mě nadosmrti vyhnaly z moře na pevninu – to snad ani nedokáži vypovědět.

Myslím, že o moři, totiž o hlubokém, tropickém moři nevíme vůbec nic. Šmátráme se v něm sice hlubinnými sítěmi – ale copak by síť, tažená balónem letícím nad mraky, něco řekla o pozemských tvorech? Řekla by, to se ví! Nabrala by ponravy, broučky, mravence, možná tu a tam myš – ale nikdy ne slona, nosorožce nebo velrybu! To ne, to určitě ne! A potom – jezdíme po mořích v páchnoucích lodích, kterým se pořádná mořská zvířata vyhýbají. Je to tak pitomé, jako jet na šoulačku za srncem v rachotícím tanku!

Doktor Tawasaki říkal, že jeho zázračný prostředek, feromon, pomalu klesá do hlubin. Jistě to měl promyšlené. Věděl taky na chlup přesně, jak rychle klesá – všechno na světě věděl – jenom ne to hlavní. Kam klesá? Jakou hrůzu vylákáme z hlubin, když do nich jako dětskou hračku spouštíme – jak to říkal kapitán? – jedy – ano, jedy! Pokud vím, z neznalosti se každý lék stává jedem!

Díval jsem se v tupém ustrnutí a bez jediné myšlenky na vrak RIP VAN VINKLE. Nevím, jestli Guerin ještě žil, ale rozhodně mlel z posledního. Dýchal neslyšitelně a z tváří mu vymizela všechna krev. Byl žlutý jako voskovice v manilské katedrále.

A pak jsem zahlédl na palubě parníku pohyb a donutil jsem se k pozornosti. Zpočátku jsem se domníval, že tam zůstal ještě někdo z posádky, ale brzy jsem se přesvědčil, jak hluboce se mýlím. Po palubě se pomalu a opatrně plazili dva hadi, dva konce ramen sépie, jejíž rozměry musely být nepředstavitelné. Chapadla prohmatávala palubu, bez námahy odsunovala svazky lan, se kterými by sotva dva siláci pohnuli, začala je sesouvat do moře na druhé straně. Ramena byla na konci úzká, ale jak se jich objevoval stále delší a delší kus, stávala se obludně silnými. Teď se už po horní palubě plazily dva strašné špalky svalů, svíjející se a třesoucí jako rosol. Převyšovaly i kormidelní kabinu, měly v průměru aspoň dva metry!

Tělo nestvůry jsem neviděl, skrýval ho trup vraku. Podle délky ramen, která dosáhla nejmíň stovky metrů, musela být proti němu velryba drobným zvířátkem. Zapomněl jsem na nebezpečí a vstal ve člunu, až po kolena ve vodě. RIP VAN VINKLE se pohnul, ramena se kolem něho úplně obtočila a stahovala se strašlivou námahou. Pak se ozvalo zaskřípání, rachotivé drcení hrotu korálového útesu a vrak se naklonil na bok. Myslím, že jsem ve zlomku vteřiny zahlédl za převracející se palubou obrovské modré oko, obrácené k večernímu nebi. Dvě ramena se vztyčila, jak se mi alespoň zdálo, skoro až k mrakům a dopadla na hladinu s úderem, který muselo být slyšet na desítky kilometrů daleko. A pak už jsem viděl jen kýl a lodní šrouby, vír a vlnobití – dál už nevím nic.

Ohromná vlna uchopila člun, převrátila ho a mě vynesla daleko na písek. Nevím, jak dlouho jsem byl v bezvědomí. Probudil jsem se krutou bolestí ve vymknutém kotníku. Po Guerinovi nebylo ani potuchy. Moře v zátoce bylo klidné, slunce na obloze hřálo – byl jsem tedy v bezvědomí nejméně dvanáct hodin. Kolem mě byly do kruhu napíchány trnité větve nějakého keře. Museli to udělat domorodci, ale tehdy jsem ještě netušil proč. Noha mě nesnesitelně bolela a k tomu jsem se hrozně bál sestoupit k moři.

Strach z oceánu mě neopustil dodnes. Nikdy už nechci moře ani vidět! Nemohu se zbavit vzpomínky na bílá ramena posetá přísavnými deskami a na parník, vlečený do hlubin.

Na Palauských ostrovech naštěstí nemůžete ani při nejlepší vůli zemřít hlady. Kokosových ořechů je všude hojnost. A tak jsem ani já nezemřel. Ostatně ještě téhož dne jsem našel rybářskou vesničku, vlastně jen několik domorodých chatrčí dokonale vylidněných. Tam jsem pochopil, co znamenaly ty větve a proč mi domorodci ani nepomohli, ani mne nezabili, což není na Karolínách žádnou zvláštností.

Báli se. Věděli o zkáze VAN RIP VINKLE i o krakenovi, který se vynořil z hlubin, přilákán Tawasakiho vodičkou. Jenže tady domorodci neříkají obrovské sépii, postrachu středověkých námořníků, kraken, ale tompodrano – pán smrti. Bojí se třeba jen vyslovit jeho jméno! Je to jejich nejvyšší bůh. Myslím, že jsem kromě nich jediný člověk, který tompodrana na vlastní oči viděl. Námořníky, které stáhl do hlubin, nepočítám. Už nikdy o tom nemohli vyprávět.

Za týden mě sebral vládní škuner, rozvážející poštu po všech zapadlých koutech souostroví. Cestu do Manily jsem celou prospal v kajutě, bál jsem se vyhlédnout z okna a moje nervy byly nadranc. Potil jsem se strachem, že uvidím, jak se z hlubiny vynořuje obrovská bílá hmota a jak se na palubu škuneru šplhají nestvůrně tlustá bílá ramena. Nikomu jsem o zániku lodi RIP VAN VINKLE nevyprávěl. Jen jednou jsem to zkusil, v Manile. Zjistil jsem, že bych se ze štěničárny patrona Hendrikjeho dostal nejkratší cestou do blázince, což je sice poslední možný sestup, ale přece jen sestup.

Teprve vy jste se dozvěděli celou pravdu. Džentlmeni, jděte mi k šípku s vodou! A radši mi objednejte pivo.

(Dopsáno 12. 8. 1952)

OBSAH

Případ Hitlerových zubů, ponorek, letadel, charakteru a sebevraždy

DESETIOKÝ

KRAKEN

LUDVÍK SOUČEK

PŘÍPAD HITLEROVÝCH ZUBŮ,

PONOREK, LETADEL,

CHARAKTERU A SEBEVRAŽDY

Typografie Leo Novotný.

Kresba na obálce Viktoria Ban-Jiránková.

Vydal jako svou stou sedmdesátou druhou

publikaci Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství,

spol. s r. o., v Praze 1992.

Odpovědný redaktor Jan Hlavička.

Vytiskla Tlačiareň Trnava.

Vydání druhé.

13/33

1970-124-92

Doporučená cena 35 Kčs.

REN DHARK

Pro příznivce sešitových vydání knihovniček Rodokapsu máme dobrou zprávu, že od listopadu 1992 vydává naše nakladatelství novou edici, která bude vycházet jednou týdně. Budete tedy mít své knihovničky Rodokapsu čtyřikrát do týdne. Čtvrtá edice se jmenuje REN DHARK. Nabízíme v ní čtenářům „nekonečné čtení“ ze vzdálené budoucnosti, ke kterému se mohou vracet každý týden. Napínavá dobrodružství Ren Dharka nejsou koncipována jako uzavřené příběhy, proto je každý sešit opatřen krátkým a výstižným obsahem předcházejícího děje. Čtenář tak může vstoupit do děje, kdy se mu zlíbí.

Naše poštovní adresa:

Z přelidněné Země vystartuje gigantická kosmická loď s padesáti tisíci vystěhovalci na palubě hledat nové světy k osídlení. Přistávají na planetě, která se v mnohém podobá Zemi – a podobný jako na Zemi je i nový život, který zde vystěhovalci začínají: intriky, podrazy, boj o moc. Vlády se ujímá diktátor Roco a proti němu se postaví Ren Dhark se členy posádky kosmické lodi, kteří touží vrátit se na rodnou planetu. Rozsáhlý dobrodružný děj nadchne každého milovníka akční science fiction. Kteroukoli z nabízených řad, jež budou opět vycházet jednou týdně, si u nás můžete objednat ze čtenářského konta nebo na předplatné. Stačí poslat žlutou složenkou C částku, která je uvedena u každé řady, a do Zprávy pro příjemce vyznačit, kterou řadu objednáváte. Částky nezaokrouhlujte, posílejte je přesně na desetník. Uvedené předplatné se vztahuje na čísla, která vyjdou od 1. listopadu do 31. prosince 1992. S nabídkou na příští rok se vám včas ozveme.

REN DHARK      8 čísel předplatné 79,20

Naše poštovní adresa:      Ivo Železný,

poste restante, 110 00 Praha 1

Peter a Mary Harrisonovi

PODRUHÉ NA TOMTO

SVĚTĚ

Dvouletá holčička kreslí obrázky, v nichž se objevují mrtví ptáci a další symboly čarodějnického řemesla známé z historických materiálů. Jiné dítě vzpomíná na svůj minulý život v jihoafrické rodině, přičemž si vybavuje do neuvěřitelných detailů místní přírodu, stromy a zvířata, které nikdy nevidělo a jejichž názvy nemohlo znát. Další chlapec si vzpomíná na den, kdy se jako námořník utopil v moři. Tyto a další zážitky jsou s maximální snahou o serióznost soustředěny v knize anglických autorů, kteří se zabývají vyhledáváním záhadných událostí a příhod které se skutečně staly. Svědectví dětí, které vypovídají o svých předešlých životech, dává podnět k obecnějším úvahám o životě duše a o možnostech jejího přenosu do různých tělesných podob. Závěrečné shrnutí nejrůznějších filozofických a náboženských pohledů na problém převtělování je zajímavou mozaikou názorů od nejstarších dob až po dnešek.

192 str., brož. asi 29 Kčs, vyjde v říjnu 1992.

OBJEDNACÍ LIST

Objednávám závazně titul č. 514 P. a M. Harrisonovi:

Podruhé na tomto světě

Knihy mi pošlete:      na dobírku*

ze čtenářského konta*

ze čtenářského konta doporučeně*

*nehodící se škrtněte

Jméno       Objednávky

přijímáme na adrese:

Ulice       Ivo Železný

Místo       poste restante

PSČ      11000 Praha 1

Je možné překročit

rámec pozemské existence?

Je možné, aby se náš duch

osamostatnil od života tělesného?

Peter a Mary Harrisonovi

NA PRAHU ONOHO SVĚTA

Zážitky lidí, kteří překročili na prahu své klinické smrti hranici tohoto světa, se staly většinou klíčovým okamžikem jejich života. I nám ostatním skýtají mnoho podnětů k úvahám o tom, zda je možné překročit rámec pozemské existence a zda se život našeho ducha osamostatní od života tělesného. Přestože nelze s jistotou ověřit, ať už z lékařského nebo z náboženského pohledu, podstatu mimotělních prožitků, je nepochybné, že patří mezi záhady, které budou stále podněcovat lidskou zvídavost a skýtat další a další otázky, na které je nutno hledat odpověď.

Dvojice anglických autorů posbírala na základě ankety ve sdělovacích prostředcích značné množství případů, na nichž je možno doložit, že tento jev není zdaleka ojedinělý a že k němu dochází častěji, než si uvědomujeme.

192 str., brož. asi 29 Kčs, Vyjde v roce 1993.

OBJEDNACÍ LIST

Objednávám závazně titul č. 513 P. a M. Harrisonovi:

Na prahu onoho světa

Knihy mi pošlete:      na dobírku*

ze čtenářského konta*

ze čtenářského konta doporučeně*

*nehodící se škrtněte

Jméno       Objednávky

přijímáme na adrese:

Ulice       Ivo Železný

Místo       poste restante

PSČ      11000 Praha 1

Peter a Mary Harrisonovi

PŘIŠLI Z ONOHO SVĚTA

Duchařský místopis Anglie přináší mnoho historek, které se skutečně staly a nad nimiž zůstává zdravý rozum stát. Svět nadpřirozených sil zůstává stále přitažlivým námětem nejen pro autory hrůzostrašných příběhů a hororů, ale i pro autory, kteří se pokoušejí podobné zážitky shromažďovat systematicky a snaží se přijít záhadě na kloub.

V podobném duchu vyznívá i poslední z trojice (první Na prahu onoho světa, druhá Podruhé na tomto světě) knih anglických autorů. Příhody vážné i nevážné jsou zábavnou četbou pro všechny, kdo se chtějí dozvědět o tom, jak se stará dobrá anglická strašidla snaží, aby se na ně ani v současné době moderní techniky nezapomínalo.

192 str., brož. 29 Kčs, vyjde v roce 1993.

OBJEDNACÍ LIST

Objednávám závazně titul č. 515 P. a M. Harrisonovi:

Přišli z onoho světa

Knihy mi pošlete:      na dobírku*

ze čtenářského konta*

ze čtenářského konta doporučeně*

*nehodící se škrtněte

Jméno       Objednávky

přijímáme na adrese:

Ulice       Ivo Železný

Místo       poste restante

PSČ      11000 Praha 1

Dr. Guillotin

Kniha slavného Herberta Loma

Sekání hlav ve jménu sebeslavnější revoluce jistě nebyla žádná legrace. Sympatického Francouze, podivínského lékaře dr. Guillotina, to sice nepostihlo, ale přesto ho čistě humánní pohnutky vedly k sestrojení hrůzostrašného přístroje pojmenovaného po svém tvůrci. Na sklonku osmnáctého století získal jeho demokratický vynález velkou popularitu – stínaly se na něm ve velkém hlavy bez rozdílu rasy, třídy, vyznáni i barvy pleti. Doktorovy neúspěšné experimenty s transplantacemi uťatých hlav, stejně jako krutost zrůdného ideologa revoluce Marata a posedlost jeho vražedkyně Charlotty Cordayové tvoří rámec příběhu nešťastného vědce, jehož výzkumy byly zneužity pro mocenské cíle.

196 str., váz. 44 Kčs, vyšlo v září 1992

OBJEDNACÍ LIST

Objednávám závazně titul č. 479 Herbert Lom:

Dr. Guillotin

Knihy mi pošlete:      na dobírku*

ze čtenářského konta*

ze čtenářského konta doporučeně*

*nehodící se škrtněte

Jméno       Objednávky

přijímáme na adrese:

Ulice       Ivo Železný

Místo       poste restante

PSČ      11000 Praha 1

NEJJASNEJŠÍ HVĚZDA V GALAXII SCI-FI

originální tvůrce a autor

se skvělou pověstí ve světě sci-fi

ROBERT SHECKLEY

atraktivní příběhy • provokativní myšlenky • originální zvraty • nezvyklý humor

BÍLÁ SMRT

Proslulý agent americké bezpečnostní služby dostává za úkol vypátrat a zničit zdroj, odkud se pašuje bílý prášek – heroin – do Spojených států. Dlouhá cesta ho vede do nehostinné íránské pustiny, kde spolu se svým pomocníkem Achmedem nalezne stopu divokých pašeráckých band. Honičky na horských cestách, záludné pasti nastražené uprostřed pouští a smrtelné nebezpečí v rušném abadánském přístavišti, to vše musí podstoupit v souboji se záludnými hrdlořezy, kteří se nezastaví před ničím.

160 str., brož. asi 24 Kčs

OBJEDNACÍ LIST

Objednávám závazně titul č. 520 Robert Sheckley:

Bílá smrt

Knihy mi pošlete:      na dobírku*

ze čtenářského konta*

ze čtenářského konta doporučeně*

*nehodící se škrtněte

Jméno       Objednávky

přijímáme na adrese:

Ulice       Ivo Železný

Místo       poste restante

PSČ      11000 Praha 1