Rakve útočí

Že lidský duch tě mohl vymysliti,

ó vynáleze, plný prokletí!

Čest rytířství se tebou v propasti řítí,

v tříšť sláva válečná se rozletí.

LODOVICO ARIOSTO

ZUŘIVÝ ROLAND, 1394

DOCELA STRUČNÝ ÚVOD

Velice si vážím Ralpha Hammonda Innese, nejen autora svrchovaně autentických reportáží a důmyslných románů, ale i rozhodného zastánce úvodů a doslovů. Napsal kdysi: „Tvůrčí činnost vždycky vyžaduje vysvětlení“. Proč si autor vybral právě ten či onen předmět, odkud vzal materiály pro prostředí a podrobné znalosti, které mu umožnily přenést čtenáře do úplně jiného světa. A hlavně podělit se s ním o těžkosti, se kterými se setkal při vytváření jednotlivých charakterů, a v neposlední řadě o to, co ho přivedlo k danému tématu.

Rozhodl jsem se zpracovat nejen toliko jedno jediné období dějin Spojených států, jedinou válku, byť i podle mínění V. I. Lenina válku s obrovským, světodějným revolučním a progresivním významem, ale dokonce jen jednu jedinou epizodu této války. Ne-li rozhodující, tedy zcela určitě jednu z rozhodujících.

Snad se i zde jako v kapce vody alespoň trochu zobrazí celé široširé zázemí původního úmyslu ukázat Ameriku bez mýtů, bez přikrášlování i bez očerňování, jaká opravdu byla…

Důvod, proč jsem si vybral právě utkání Merrimaku s Monitorem, tkví ovšem především v závažnosti této bitvy pro celý další vývoj občanské války Severu proti Jihu. Nezapírám však, že svou rolí sehrála i nevelká kresba. Visí na stěně mé pracovny už hezkou řádku let a ani na okamžik nezapře svého autora – zasloužilého umělce Kamila Lhotáka. Mám ovšem od přítele Lhotáka za roky našeho kamarádství a spolupráce významnější a okázalejší plátna i kresby. Žádný další obraz se však nemůže pochlubit tím, čím malá sépiová kresbička: být prvním dílem absolvovaného právníka Lhotáka, který se rozhodl připravit právní vědy o svou vzácnou osobu a (k prospěchu i radosti nesčetných obdivovatelů a příznivců svého kumštu, v něž ovšem tehdy směl pouze doufat) zasvětit svůj život jen a jen malířství.

Na kresbě je Merrimac uhánějící s černým chocholem kouře vstříc osudové bitvě.

Dr. LUDVÍK SOUČEK (PRAHA, 1969-1972)

OTROCI, GENTLEMANI, LUMPOVÉ A LEGENDY

Snad je zbytečné znovu opakovat dávno známou skutečnost, že legendy a mýty nejsou a nemohou být historickými prameny pro dobu, na niž se vztahují, nýbrž jsou daleko spíše doklady doby, v které vznikly.

Totéž je možno říci o předivu legend, historek a literárních návratů, jež se za dobu nemnoho delší než sto let seskupily kolem občanské války Severu proti Jihu. Mají za sebou zajímavý vývoj: v prvé fázi a při počátečním výběru postav pro příští představitele lidových hrdinů byly sympatie jednoznačně na straně Severu, Unie, opírající se o nespornou pokrokovost odstranění otroctví (se všemi vítanými ekonomickými důsledky, o nichž se zmíníme na jiném místě), pochopitelnou hrdost vítězů, rozhořčení nad ještě nezapomenutými akcemi Konfederace, jež se příčily i velmi široce a volně vykládaným zásadám slušného vedení války, a konečně i o jistý sentiment. Jeho časným výrazem bylo povstání idealisty Johna Browna, hodlajícího rozpoutat obsazením federální zbrojnice v Harper’s Ferry 16. října 1859 válku za osvobození černochů a zajatého i popraveného plukovníkem Leem, příštím vojevůdcem Jihu. Svou úlohu sehrál i světoznámý román paní Harriet Beecher-Stoweové Chaloupka strýčka Toma, upřímný, dojemný a naprosto ignorující skutečné příčiny a zrůdnost otrokářství. Za několik desítek let se situace změnila. Tzv. rekonstrukce jihu, prováděná zprvu brutálně a později s čím dále tím menším nadšením vojsky a úřady Unie, zkrachovala na celé čáře. Poražený Jih vyšel díky tomu z války celkem bez úhony a „osvobození“ černoši si polepšili jen pramálo. Politické problémy narůstaly a přiostřovaly se průkopnickou i násilnou okupací dalších zemí a dlouhými indiánskými válkami, do nichž se vojska USA pustila takřka současně s posledním výstřelem občanské války.

Oficiální legendy těchto a dalších let poskytují v takřka chemicky čisté formě známé Wilsonovy Dějiny amerického lidu: všichni státníci byli moudří a rozvážní, všichni velitelé dovední, všichni vojáci chrabří. Válka byla neštěstím tím větším, že šlo vlastně o tragické nedorozumění.

„Na Severu se stejně lpělo na zákonu a právu jako na Jihu… A pokud jde o otázku otroků, právě vědomí, že (obyvatelé Jihu – pozn. aut.) v těchto věcech nemají, co by si vyčítali, působilo, že ještě bolestněji pociťovali útoky, kterými proti nim mířil Sever“ (W. Wilson). Tuto bolest jistě zvyšovaly stoupající tržní ceny otroků: oproti 200 dolarům v roce 1800 celých 1800 dolarů v roce 1860…

Smůla byla prostě ve vzájemném nepochopení. Majitelé bavlníkových plantáží chtěli i nadále zachovat vlastní plemenný chov otroků, jenž byl od federálního zákona o otroctví z roku 1808 (nehledíme-li ovšem na nějakou tu čerstvou nelegální dodávku ze zámoří) jedinou zárukou zdárného množení pracovních sil, a starat se o otroky se vší osvědčenou péčí. Totéž chtěli gründeři severního průmyslu a dopravy, pociťující vzrůstající nedostatek nejlevnějších pracovních sil.

Jih se zotavoval stále bystřeji. Již roku 1883 vyhlásil Nejvyšší soud USA zákon proti segregaci, označený roku 1875 v éře rekonstrukce Jihu za neústavní. Bývalé státy Konfederace urychleně vydaly nové zákony o segregaci v nemocnicích, ve školách, v dopravě, kostelích, divadlech, atd. Vydržely dosti dlouho – do roku 1954–1960, a před vraty „bílých“ nemocnic vykrvácelo mnoho černochů.

Tehdy nastala nová epocha boje proti otrokářství, které existovalo na území dnešních Spojených států už od roku 1619, kdy holandská fregata vylodila ve virginském Jamestownu prvních dvacet černých otroků. Černoši se počínali sdružovat, docházelo k rasovým bouřím. Vstup Ameriky do I. světové války vyvolal mezi černošskými dělníky vlnu stěhování do průmyslových měst na severu, kde nacházeli neskonale lepší životní podmínky. Každý z 350 000 černochů v armádě USA (100 000 jich bojovalo na evropském bojišti) byl nadšen dobrým přijetím v Evropě. Zaplatili pak za toto přijetí krví. Konec války pro ně znamenal strašlivé vystřízlivění: masové propouštění z práce, perzekucí, vyhazov z armády; výsledkem toho byly rasové bouře, valící se roku 1919 od Chicaga až k mexickým hranicím…

Rasová otázka je zkrátka kletbou Ameriky a podstatnou část této problematiky tvoří otázka černošská. Nejen Ku-Klux-Klan a rytíři Bílé kamélie, rasistické spolky, založené již roku 1865, ale i hromadné sdělovací prostředky, literatura, tisk, rozhlas, televize, a zejména sama podstata vládní politiky USA vnucují stamiliónům bílých Američanů přesvědčení o moudrosti nezapomenutelných jižanských gentlemanů, pod jejichž důmyslným komandem nebyl černoch příslušníkem Mírových sborů dr. Kinga, Černých muslimů, ani Černé moci, ale byl dobrý negr, massa Bob, na mou duši.. usměvavý patriarchální služebník a komická figurka kabaretních výstupů.

Další důvod proměny prvotní legendy v oslavu Jihu shrnul John F. Kennedy v lapidárním výroku, jímž zatracoval a do horoucích pekel odsuzoval pracovníky, se kterými hodlal přerušit veškeré styky: „Má jižní pracovitost a severní šarm…“ Jinými slovy: nestojí absolutně zanic.

Dnešní znervóznělé Spojené státy touží – jako ostatně každý – po tom, co jim chybí. Nic jim ovšem nechybí více, než ono špatné definovatelné, to, co J. F. Kennedy nazval šarmem a co by se snad přesněji mělo nazvat kulturností a duchovní úrovní; jenže tyto pojmy, jejichž kmotrem byla Evropa, znějí průměrnému Američanovi zcela hluše.

Jižní šarm je výraz daleko plastičtější a rázem, alespoň zhruba, je jasné, o čem je řeč. Ano, to byli oni štíhlí, trochu leniví, ale ohniví mladí pánové, zalidňující Jih proti Severu Margaret Mitchellové. To byl neodolatelný Gaylord Ravenal z kouzelného kýče Edny Ferberové Loď komediantů, „…unylý, uhlazený, ošumělý, pečlivě upravený, hezký, úplně na huntě… falešný hráč a darebák.“

Za necelé století se tedy legenda obrátila, pokud jde o přízeň, o sto osmdesát stupňů. Z kdysi ušlechtilých seveřanských bojovníků za osvobození černochů se vyklubali suroví násilníci, dupající sloními tlapami po nejlepších tradicích Států, tupci, vítězící jen brutální přesilou zbraní a materiálů proti „unylým, uhlazeným, ošumělým…“ atd. konfederantům, bojujícím pod prapory cti a slávy ve stylu Tří mušketýrů.

Nejosvědčenějšími bojovníky pod prapory těchto šaramantních pánů byli od samého počátku občanské války tzv. bushwakeři, lesní piráti, bandy lupičů, kteří navzdory mínění většiny obyvatelstva státu Missouri, sympatizujícího s Unií, uposlechli hlasu jednoho z oněch ušlechtilých mužů, kteří podle Woodrowa Wilsona tak usilovně lpěli na právu, guvernéra Clairborna Jacksona, a zahájili záškodnickou válku na straně Konfederace pod velením zloděje koní Charleyho Harta, pocházejícího, jak se dnes říká, z morálně narušené rodiny (bratr zloděj, otec defraudant, strýček falešný hráč). Hart se záhy přejmenoval na aristokratičtěji a jižanštěji znějícího Williama Clarka Quantrilla a vytvořil dvě brigády pod černými prapory; s umrlčí lebkou. Jedné velel osobně, druhou vedl jakýsi Will Anderson zvaný Krvavej Bill, vynikající zvláštní zálibou ve skalpování protivníků různého věku a obojího pohlaví.

Protivníky byla jižním gentlemanům nejen tzv. modrá panděra neboli jayhawkeři, lupiči, což obojí znamenalo vojáky Unie, ale i prostí red legs, zrzavé nohy, jinými slovy všichni stoupenci Severu a ovšem i jejich rodiny. A ovšem černoši. A ovšem Indiáni, kteří přes svou obecnou neutralitu a nezájem o spory bělochů přáli spíše Severu, zdůrazňujícímu rovnost barev pleti.

Krutost velitelů byla záhy přejatá i mužstvem. Tak například jakýsi John Pringle, sloužící pod velením Krvavýho Billa, skalpoval osobně a vlastnoručně čtyřicet seveřanských vojáků, než byl sám skalpován v náhodné potyčce s Indiány kmene Cherokee…

Quantrill s oblibou a se statečností sobě vlastní nejraději napadal vesnice a městečka, z nichž mužové odešli do boje. Někdy se to nepodařilo – tak například město Burlingham na Santa Fé Trailu se díky odvážným ženám a starcům bránilo plné tři týdny a ubránilo se. Blízká vesnice Lawrence už neměla takové štěstí a byla zpustošena a vybita.

Za tyto mimořádné zásluhy Byl Quantrill–Hart jmenován majorem Konfederace a na podzim 1862 mu byl při audienci u prezidenta Davise v Richmondu odevzdán korzárský patent, přiznávající mu podle mezinárodního práva statut bojujícího vojáka. V jeho bandách se vyučila řada nadějných talentů, Jesse James, Cole Younger, Billy Kid a další, povýšení dnes na americké lidové hrdiny, ačkoli šlo o lumpy takového kalibru, že hyeny Cimr a Jurenský, kteří zabili cvočkáře Dandu, jsou proti nim andělé a dobrodinci lidstva. Snaha po idealizaci těchto temných postav jde tak daleko, že památka jejich zákonem zmocněných přemožitelů je zahrnována hanbou. Dokonce jejich vzezření je idealizováno: Billy Kid je například všeobecně prohlašován za neodolatelného, takřka ďábelského krasavce; jeho jediná zachovaná fotografie však ukazuje nařvaného křivonohého halamu s naprosto debilním úsměvem…

Zachovávání válečných konvencí, vyžadované konfederovanými pro vlastní diverzní oddíly, lépe řečeno pro vlastní tlupy banditů, nebylo téměř nikdy poskytnuto zajatým vojákům Unie. Když byl zajat oddíl Seveřanů pod velením J. J. Andrewse, chystající se v týlu nepřítele ukořistit lokomotivu La Genérale, byli velitel i všech dvacet mužů oddílu postupně oběšeni jako špióni chycení v civilním oděvu. Ve skutečnosti byl vzhledem k nedostatku uniforem uznáván civilní oděv oběma stranami za zákonný a dostatečný a v tomto smyslu byla také uzavřena oboustranná dohoda. Prospívala ostatně především Konfederaci, jejíž elegantní šedé stejnokroje i naprosto bizarní uniformy lousianských zuávů (bílo-modře pruhované široké kalhoty, sametové kamaše a rudá upjatá vesta, ač je to k nevíře) byly z nedostatku látek brzy nahrazovány polovojenskými úbory z látek utkaných na domácích stavech.

Stejně krutě zacházeli konfederovaní s těmi, kdo se pokusili uprchnout na území Unie, a to dokonce ještě v době, kdy byla jejich armáda doplňována jen dobrovolníky. V srpnu 1862 byla např. otrokářskou jízdou pobita skupina šedesáti texaských Čechů a Němců prchajících k severu.

Války Severu proti Jihu se Češi ovšem už zúčastnili, ačkoli k masovému vystěhovalectví docházelo teprve v pozdějších desetiletích. Roku 1860 bylo dle sčítání lidu na území USA 25.061 osob z Rakouska, z toho asi 15 000 našich krajanů, vesměs (a to zcela bez ohledu na stát, ve kterém se usídlili) přívrženců Unie.

Oba první české krajanské časopisy, založené roku 1860, Slovan Amerikánský, vydávaný v městě Raacine, a st. louiské Národní noviny, burcovaly proti otroctví, této „nejhanebnější ohavě lidské“, a nabádaly k tvoření českých, resp. česko-polských bojových jednotek. Mezi prvními odešel z Chicaga na vojnu prapor Slavonian Lincoln Rifle Company, vycvičený bývalým důstojníkem uherské revoluční armády G. Michaloczym. Skupiny Čechů a Slováků bojovaly v řadách 22. iowského, 26. wisconsinského, marylandského a dalších pluků. Naši krajané se ukázali odhodlanějšími a daleko rozhodnějšími než sami kolísaví vládci Unie, jejichž stanovisko bylo Národními novinami 5. června 1861 až kupodivu ostře kritizováno (většina evropských přistěhovalců se snažila spíše skromně, tiše a rychle asimilovat) s výzvou stavící se za „chudé třídy obyvatelstva“ proti „peněžité aristokracii“ a končící jednoznačným provoláním: „Lide, máš v ruce zbraň, pomoz si sám a pak ti bude pomoženo!“ Je zřejmé, že rozhodující slovo v obci tehdejších amerických krajanů měli ještě nejradikálnější revolucionáři z roku 1848… A to je vše jen na okraj a mimochodem.

Vyvrcholením činnosti obdivovaných konfederovaných gentlemanů byl pověstný zajatecký tábor v Andersonvillu, jehož velitelem byl jakýsi Wirz. Po kapitulaci tábora se naskytl otřesný obraz, nezadávající si v ničem s hrůzami nacistických koncentráků a zajateckých lágrů. Vyprávění těch, kteří přežili, fotografie na kost vyhublých zajatců a jejich nepohřbených mrtvol, pořízené nejslavnějším fotografem občanské války Matthewem Bradym a jeho spolupracovníky, vzbudily v celé zemi vzrušení a zuřivou touhu po odvetě, kterou byli nuceni sami unionističtí vůdci brzdit. Na znovuobnovení klidu a jednoty USA jim záleželo neskonale více než na černoších, na zajatcích i na Wirzovi – alespoň ten však byl na nátlak veřejného mínění po krátkém procesu i se svými pomahači veřejně oběšen.

V zájmu spravedlnosti je třeba dodat, že značný podíl viny nese v tomto případě Kongres Unie díky odmítavému postoji k výměně zajatců, od jejichž nuceného vyživováni Jihem si vůdcové Severu slibovali – celkem právem zhoršení zásobovací situace Konfederace. A zajatecký tábor Severu v illinoiském Rock Islandu nebyl o mnoho humánnější.

S krutým postupem Jižanů nejen proti vyzvědačům, ale i proti zajatcům ostře kontrastuje zprvu velkorysý postoj představitelů Unie, diktovaný přáním udržet roztržku Severu a Jihu v rozsahu slibujícím přec jen ještě nápravu.

Vůdcové Konfederace měli ovšem od samého počátku poněkud jiná předsevzetí a ochotu Severu k ústupkům pokládali za slabost. Tak například v pravém slova smyslu na dostřel od Bílého domu působila zcela veřejně jižanská špiónka Rosa O’Neil Greenhowová, řídící rozsáhlé špionážní centrum s cílem dodávat zprávy vojenského charakteru vládě Jihu. „Dlouho nerušenou činnost této veselé vdovy,“ píše historik tajné války, sovětský autor J. Čerňak, „zaplatily tisíce seveřanských vojáků svými životy. Její informace silně ovlivnily porážky Severu v prvních měsících války.“

Veselá vdova Rosa byla odhalena, usvědčena, zatčena – a převezena na území Jihu, kde byla (pochopitelně) přijata jako národní hrdinka…

Tolik skutečnost a legenda. Válka Severu proti Jihu byla většinou válkou krutou, surovou a nesentimentální, používající na obou stranách všech dostupných způsobů zasažení protivníka – jak už tomu ostatně v občanských válkách bývá – i když její vedení, především ze strany Unie, bylo velmi často váhavé a nedovedné. Svými sedmi sty padesáti tisíci padlých vojáků překonala všechny napoleonské války. Značná část vojáků se rekrutovala z dobrodruhů, deklasovaných živlů a nedávných přistěhovalců, kteří ve snadno získané kořisti a ještě snadněji získaných zásluhách spatřovali dobrý počinek pro uchycení na vytouženém kontinentu. Rozsáhlé jezdecké vpády na území nepřítele a pochodové kampaně armád obou válčících stran prohlubovaly vzájemnou nenávist a touhu po odvetě u všech, na jejichž rodiny a majetky směřovaly údery nepřítele.

Jestliže tedy John Steinbeck, objevující s takovou náruživostí národní tradice a zvláštnosti jednotlivých amerických států (ačkoli současná americká kultura je velmi smíšená a životní styl takřka dokonale prefabrikován), uvádí svůj román Toulavý autobus dojemnou historkou o Nároží povstalců, jehož obyvatelé, Blankenové, „chudí, nevědomí, pyšní a horkokrevní Kentuckiáni, kteří neměli otroky, ale to jim nevadilo, aby nebyli ochotni draze prodat své životy za svobodnou zásadu otrokářství“, opevnili prý svůj dům a stali se místní kuriozitou, na niž byli okolní unionisté velice pyšní, pak lze o věrohodnosti legendy velmi pochybovat. Tím spíše o tom, že je „nepřítel zanášel slepicemi a vejci a v čase porážek jitrnicemi a jelity…“

To není Amerika roku 1862, to je zbožné přání a sen příslušníka čím dále tím nesmiřitelněji nesourodější americké společnosti nedávných a našich let a dnů.

VOJSKA A VOJÁCI

Krymská válka 1853–1856, těsně předcházející americkou válku občanskou, prokázala nezbytnost celé řady změn v taktice a organizaci armád, pokud chtěly zůstat armádami moderními, odpovídajícími svou silou a významem všeobecnému rozvoji výrobních sil a objevům nových technických prostředků. Tyto změny, navržené především s ohledem na všeobecné zavádění rýhovaných hlavní, přepravu vojsk po železnici, telegraf, lodní šroub a lodní pancíř, vypočítává např. plukovník A. N. Lagovský ve své knize Obrana Sevastopolu:

1.      Mimořádný význam přípravy útoku palbou

2.      Nezbytný ústup dělostřelectva na bojišti v systému bojových sestav, nikoli setrvávání před pěšími jednotkami nebo mezi nimi

3.      Rozvinování vojsk ve větší vzdálenosti od nepřítele;

4.      Nezbytnost lepšího využívání terénu a stavba krytů i v polních podmínkách

5.      Snížená hloubka bojové sestavy, rozčlenění soustavy do šířky

6.      Větší samostatnost jednotlivých součástí v boji;

7.      Nezbytná lepší příprava velitelského sboru vzhledem k složitějšímu velení.

Tyto osvědčené poznatky, vykoupené krví ruských, anglických, francouzských i tureckých vojáků, se záhy staly známými velitelům všech armád pokročilých států světa. Tím spíše se ovšem měly uplatnit ve vojscích Severu, jehož první vrchní velitel, generál McClellan, byl dokonce přímým účastníkem sevastopolské války na straně spojenců. Stalo se tak však teprve po značně dlouhé době, kdy vítězství, ač matematicky na straně Severu (22 000 000 obyvatel, většina průmyslu, Jih 9 000 000, z toho 4 000 000 černých otroků), se daleko více a častěji přibližovalo praporům jihu.

Rozložení sil a počáteční perspektivy boje byly naprosto jasné také Engelsovi, který v dopise ze dne 12. června 1861 píše z Manchesteru „milému mouřenínovi“ Karlu Marxovi mj.: „Za každého muže, kterého Jih teď ještě může postavit navíc, postaví Sever tři nebo čtyři. Odtržené státy mají asi 7,5 miliónů obyvatel, z toho přes 3 milióny otroků (počty se zdají poněkud podceněny v obou údajích – pozn. aut.), nejméně milión bílých se musí odečíst na hlídání otroků, takže zbývá masa obyvatelstva v počtu 2,5 miliónů, s níž lze disponovat pro válku. Bude-li z nich povoláno 10 % – maximum, jaké kdy bylo povoláno pro obranu – je to nanejvýš 250 000 mužů. Tolik se jich však určitě nesejde. Švýcarsko, s přibližně stejným počtem obyvatel – něco přes 2 milióny – má asi 160 000 milicionářů na papíře. Naproti tomu Sever, počítáme-li pouze svobodné státy, má na 20 miliónů obyvatel, s nimiž lze se všemi disponovat, snad s výjimkou Kalifornie, Utahu a nejzápadnějších teritorií. Řekněme 17 miliónů obyvatelstva, s nímž lze disponovat, a dejme tomu, že ne 10 %, ale jen třetiny z toho, 3,5 %, lze použít v útočné válce; pak je to přes 500 000 mužů, tedy více než dost, aby byl Jih rozdrcen i při nejkrajnějším vypětí svých sil. A postavíme-li muže proti muži, je jasné, že fyzicky i morálně mají Seveřané nad Jižany značnou převahu. Bojovnost Jižanů má značnou příměs zbabělého zákeřnictví. Každý chodí ozbrojen, ale jen proto, aby při sporu mohl oddělat svého protivníka dřív, než se na útok připraví. To je průměr…“

Potud Engels po prvém měsíci čtyřleté války, kdy se operace začaly teprve váhavě rozvíjet. Jeho úvaha se nakonec osvědčila – avšak teprve po řadě peripetií.

První příčinou je sám poslední prezident USA před secesí jižních států Jakub Buchanan z Pensylvánie, hlava demokratické (otrokářské) strany.

Bedřich Engels píše doslova: „Jih se už po řadu let, zejména pak od rozruchu, který vyvolaly prezidentské volby, ve vší tichosti vyzbrojoval a díky proradnosti Buchananových ministrů dostal ještě v poslední chvíli spoustu peněz a zbraní.“ Až do 4. března (nástupní den Lincolnův – pozn. aut.) byl tedy Sever zcela ochromen.

Brzy uvidíme, jak významný vliv na další průběh války mělo (a jak rozhodující vliv mít mohlo) ukořistění celé řady zbrojnic, dělostřeleckých skladů a zejména válečných loděnic konfederanty. Situace Unie byla zhoršována i nedostatkem velitelských kádrů.

„My z jihu,“ říkali jižní bavlnáři, „dodáváme Americe bavlnu a důstojníky.“ Nebylo to nevýstižné. Extenzívní, avšak levné pěstování bavlny rukama černých otroků na velkostatcích spolu s kolísáním cen, způsobeným zvyšováním produkce bavlny v dalších státech, vyhnalo bílou chudinu z malých farem a vedlo postupně k rozdělení prakticky celé osevní plochy bavlny mezi zámožné otrokářské rodiny. Jejich statky byly nedělitelné. Podle patriarchálního zvyku polofeudálního zřízení, na něž byl Jih odjakživa (a dosud je) tak pyšný, připadal statek vždy nejstaršímu synovi. Pokud snad chtěli ostatní mužští potomci dělat něco užitečnějšího než předvádět na večírcích svůj šarm, nenalézali mnoho možností, rozhodně neskonale méně, než kolik poskytoval industriální, po nových pracovních silách hladovějící, avšak upřímně nenáviděný Sever. Společensky nejpřijatelnějším byl pro mladší syny vstup do armády, nevelké, nijak vynikající, ale přece jen představující uznávanou instituci, jejíž prestiž po poslední válce s Anglií (1812 až 1814) a po poněkud zahanbujícím vítězství nad Mexikem („…které bránily většinou jen všelijak stlučené houfy…“ K. Marx) přece jen vzrostla.

Pravda, tytam byly doby, kdy války přinášely vavříny osmnáctiletým plukovníkům a dvacetiletým generálům – stálo však za to být i pouhým poručíkem či kapitánem a skončit službu v hodnosti majora.

Průběh konfliktu tuto skutečnost dokázal. Vyšší velitelský sbor Konfederace, zejména v první fázi války, než se Unii podařilo jakž takž vycvičit potřebné důstojníky také z řad dělníků a farmářů (generálové Sherman, Grant, Butler) a využít zkušeností revoluční evropské emigrace (Marxův přítel Weidemayer, člen Ústředního výboru Svazu komunistů Wiliich, budoucí člen Pařížské komuny Cluseret a další), převyšoval výrazně kvalitou a počtem důstojnictvo Severu. Generál Lee, náčelník Vojenské akademie ve West Pointu a později vrchní velitel vojsk Konfederace, jemuž sám Lincoln nejprve nabídl velení nad vojsky Severu, se ukázal zdaleka nejnadanějším a nejobratnějším vyšším velitelem v celém konfliktu. Po boku mu stáli další vynikající generálové – jako např. Beauregard. Zato v čele protiotrokářských vojsk se vystřídala celá plejáda podivných postav – váhavý Scott, McClellan, dosti nezakrytě sympatizující s Konfederací, úplně neschopní vojevůdci Burnside a Hooker, slabošský Mead a teprve po nich schopný a občas až příliš energický Ulysses Grant. Lze si představit, jak nepříznivý psychologický vliv takové střídání vrchních velitelů na vojska muselo mít a také mělo…

– Pro Jižany stejně výhodná situace byla i v nižším velitelském sboru, jehož příslušníci, věrni jižanských tradicím, vstupovali především do jízdních jednotek. Nežli se ve válce počala projevovat industriální převaha Severu, než zasáhly nové zbraně, především loďstvo, byl charakter bojů dán – což McClellan kupodivu nikdy nepochopil – dosud nevídanou rozlohou bojiště, kde válečná linie byla až 1500 km dlouhá, a to v oblastech s řídkou nebo žádnou železniční sítí. Jízdní útvary, schopné rychlého přemisťování, byly v obrovské výhodě a generál Lee i proslulý velitel pěšího jezdectva generál Jackson této výhody využívali tak dovedně, že například sám McClellan přeceňoval početní stav armády Konfederace až desateronásobně…

Lee si byl toho všeho vědom. Zvolil taktiku, jež mu jedině mohla přinést rychlý a díky rychlosti jedině možný úspěch.

„Secesionistické spiknutí, které už dávno před tím, než vypuklo, organizovala, protěžovala a podporovala Buchananova vláda, poskytlo      Jihu předstih, a jedině s tímto předstihem mohl Jih dosáhnout svého cíle. Protože Jih byl ohrožen svým otrockým obyvatelstvem a silným unionistickým živlem i mezi bílými, protože měl o dvě třetiny méně svobodných obyvatel než Sever, ale byl lépe připraven k útoku díky množství dobrodružných povalečů žijících na jeho území, závisel jeho úspěch zcela na rychlé, smělé, skoro hazardní ofenzívě. Kdyby se Jižanům bylo podařilo obsadit St. Louis, Cincinnati, Washington, Baltimore a snad i Philadelphii, pak mohli počítat s panikou, během níž by si zajistili diplomatickou cestou a podplácením uznání nezávislosti všech otrokářských států. Kdyby se tento první úder nepodařil, alespoň v rozhodujících bodech, musela se jejich situace den ode dne zhoršovat a současně musela vzrůstat síla Severu. To správně pochopili lidé, kteří organizovali secesionistické spiknutí v ryze bonapartistickém duchu. Tažení zahájili patřičným způsobem. Bandy dobrodruhů se nahrnuly do Missouri a Tennessee, současně přepadly jejich pravidelnější jednotky Východní Virgínii a připravovaly coup de main (náhlý úder – pozn. aut.) proti Washingtonu. Když se tento coup nepodařil, byla kampaň Jihu z vojenského hlediska ztracena.“ (Marx – Engels v Die Presse 26. 3. 1862.)

Termín vojenské hledisko proložili sami autoři. Pro secesionisty zbývalo ještě jedno východisko, velmi perspektivní a nadějné, totiž vydatná zahraniční pomoc a snad i přímá zámořská intervence, spolu s nadějí v morální rozklad Unie. V Unii se v prvních dvou letech rozpačité, podivné, tzv. ústavní války (odmítající pravidelné odvody, popírající právo černých otroků na okamžité osvobození a nepochopitelně vydávající rozsáhlá území oddaná Unii na pospas pravidelným oddílům Konfederace i nepravidelným bandám bushwakerů) projevovaly zjevné sklony a nálady k uzavření míru při zachování státu quo, tedy k rozdělení USA na dva bloky, dvě státní soustavy.

Vraťme se však ještě k lidským faktorům.

Americká armáda byla tehdy nepočetná, umístěná především na frontieru, kde chránila osadníky, a na jižních hranicích proti Mexiku. Malé zajišťovací jednotky stály i při hranicích Kanady. Více nebylo třeba. USA se kochaly blahou představou o naprostém bezpečí, o přirozené nezranitelnosti. Ne zcela bezdůvodně. Mexiko nebylo ani počtem obyvatelstva, ani úrovní státní organizace nebezpečným protivníkem. USA mohly směle kalkulovat s výsadkem nebo vpádem nejvýše 30 000 až 40 000 nepřátel z jihu či z východu, proti nimž byla pravidelná armáda schopna v kádrových útvarech a s jakž takž zkušenými nebo alespoň rámcově vzdělanými důstojníky rychle vycvičit 100 000 dobrovolníků. Občanská válka však neočekávaně vtáhla do víru bojových operací více než milión mužů, daleko více, nežli se podle dosavadních zkušeností z jiných válek předpokládalo. Milión nevycvičených, bezradných mužů vedených rychlokvašenými plukovníky, kteří ještě před několika měsíci neměli o armádě ani ponětí, a poručíky, jmenovanými do hodností a funkcí hned po příchodu k útvarům. Jen část obtíží Unie odstranili zkušení revolucionáři z Evropy, velmi často ovšem omezovaní neznalostí jazyka, a ustanovovaní proto jako velitelé národních pluků, především německých. Čelné útoky á la Bedřich Veliký přinášely zbytečné ztráty. Nestmelené jednotky neměly dostatečnou soudržnost – první větší bitva občanské války na řece Bull Run poblíže města Manasasu jihovýchodně od Washingtonu se záhy změnila nejen v porážku, ale dokonce i v krutou blamáž armády Unie, která se před daleko slabším nepřítelem prostě rozutekla. Porážka byla tím nebezpečnější, že nejen bezprostředně ohrožovala hlavní město Washington, ale též velice podpořila snahy zahraničních příznivců Konfederace zahájit účinnou vojenskou intervenci ve prospěch Jihu. Evropské noviny, vyjadřující – s výjimkou novin ruských a částečně německých – při každé příležitosti blahovolné sympatie Jižanům, neopomněly po celé týdny brousit vtip na neodolatelné komice modrých panděr, prchajících před šarmantními jižními aristokraty.

Zcela jiná byla situace mezi kádry námořních velitelů. Povolání námořníka, všude děděné – tedy nejen v USA – z generace na generaci, mělo i zde značné tradice a poskytlo už na samém počátku války početné a dobře připravené důstojníky válečného námořnictva, schopné kolem sebe seskupit znamenité kapitány obchodních lodí i řadové námořníky rybářských flotil. Tito námořníci byli (s výjimkou několika Virgiňanů) naprostou většinou původem ze severních států, poskytujících již od samé kolonizace Severní Ameriky materiál ke stavbě lodí a stávajících se postupně středisky, plavby, lodního průmyslu, rybářství i námořního obchodu. Severní přístavy Halifax, Boston, New York, Philadelphia a další představovaly centra, pro něž byla mořeplavba po celá staletí životní podmínkou.

Tato situace měla ovšem i svůj rub; v námořnictvu Spojených států se sloužilo ne-li až do roztrhání těla, tedy často do velmi pokročilého věku, takže prakticky všichni vyšší důstojníci byli odchováni pod plachtami a parních strojů se leckdy obávali více než nepřítele. Část z nich dokonce získala vavříny už ve válce 1812 až 1814 a snažila se své padesát let odleželé zkušenosti ustavičně uplatňovat. Není proto divu, že je námořníci jízlivě přirovnávali k pyšným trojstěžníkům: byli ve svých dlouhých blankytně modrých pláštích stejně hrdí a okázalí, ale i stejně nepoužitelní…

Z 856 námořních důstojníků, zapsaných roku 1861 do kádrových seznamů Spojených států, se jen 321 – a to ne nejlepších – rozhodlo bojovat pod modrým praporem Konfederace.

Tento fakt se ukázal ne-li rozhodujícím, tedy alespoň mimořádně důležitým. Všechna významná města obou válčících stran byla umístěna buď na břehu moře, nebo na dokonale splavných řekách umožňujících operace takřka stejně velkorysé jako na hladině oceánu. Unionisté to pochopili až kupodivu brzy a počali ze všech sil a podle možností daných loděnicemi, rozptýlenými podél celého pobřeží, i válcovnami, nacházejícími se takřka výhradně (s výjimkou Richrnondu a Atlanty) na unionistickém území, doplňovat početní stavy jednotek loďstva. Podle údajů N. A. Danilova z knihy Grantova kampaň 1864–1865 (Petrohrad 1899) stoupla síla loďstva Unie z 90 lodí a 7600 mužů roku do konce války na 307 lodí, z toho 73 obrněných a 4 poloobrněné, a na 51 500 mužů. Později uvidíme, že značná část nově postavených plavidel měla zcela zvláštní úkoly, nesouvisející s činností na širých oceánech. Byla určena jako dělové čluny na podporu postupujících pozemních vojsk operujících v blízkosti řek, jako ochranná plavidla, zajišťující neprostupnost blokády, a konečně jako plovoucí dělostřelecké baterie. Budoucnost ukázala jejich mimořádný význam v některých okamžicích války klíčový a osudový.

Pro Konfederaci byl tragický i nedostatek lodních konstruktérů schopných přinášet nové myšlenky v době, která nové myšlenky vyžadovala. Pokud se o to pokusili, skončili obvykle fiaskem, které nedokázalo odvrátit ani osobní hrdinství, dokazující, že Jih kromě bavlny a drzosti disponuje i statečnými muži, ochotnými kdykoliv nasadit život.

Dobrou ilustrací je téměř úplně zapomenutá epizoda s jižanskými ponorkami, pověřenými prorazit yankeeskou blokádu, prováděnou v pozdějším období války obrněnci, s nimiž nemohlo hladinové loďstvo Konfederace soutěžit. Kapitáni McOlintop a Howgate navrhli a s vzácnou vytrvalostí postavili celkem tři ponorné lodi, přesně řečeno vyčnívající jen nepatrně nad hladinu dýchacím a zároveň pozorovacím i výstupním otvorem, nazvané významně David I. až III.

David I musel být před postupujícími vojsky Unie zničen – osud, který postihl i mnoho německých tajných zbraní II. světové války. David II byl potopen neplánovanou kýlovou vlnou náhodného parníku při ověřovací plavbě. Zato David III. si užil, tak říkajíc, své.

Od roku 1863, kdy byl vyroben, se ustavičně potápěl, přičemž obvykle všech osm dobrovolníků posádky, otáčejících ručně hřídelem šroubu, zahynulo, s výjimkou nesmrtelného poručíka Payna, který měl ovšem kromě statečnosti a dobrých plaveckých schopností i nejvýhodnější místo u samého průlezu. Po dvou ztroskotáních, po vylovení a očištění člunu od mrtvol přenechal Payne velkoryse Davida III inženýru Aunleyovi, který se ovšem při první plavbě rovněž hladce utopil i s další posádkou. Námořnictvo pak odmítlo dodávat další oběti, byť i dobrovolné. I zasedl za kormidlo vyzdviženého Davida III kavalerista, poručík jízdy Dixon (klobouk dolů před ním), a ke hřídeli jeho osm opěšalých druhů. Podařilo se jim připevnit minu k unionistické korvetě Housatonic a úspěšně potopit ji i sebe, tentokráte kupodivu beze ztrát na životech. Výsledek byl tedy velmi hubený a konec války záhy zabránil dalším hekatombám; stavba ponorek byla zastavena.

ZBRANĚ

V době od roku 1750 do roku 1850 se hromadně vyráběné vojenské zbraně vyvinuly pramálo, přestože právě v této době proběhlo požehnané množství poučných válek, včetně koloniální války britsko-francouzské, sedmileté války, americké osvobozenecké války, francouzských revolučních, napoleonských válek a mnoha dalších, až k poslední, jež už signalizovala technickou revoluci ve vojenství a ve které byly poprvé použity nebo zkoušeny některé nové zbraně: byla to válka krymská.

Zvrat nastává asi od roku 1850 do roku 1870. Za pouhých dvacet le „… zvětší se donosnost pušky téměř pětkrát, donosnost děla čtyřikrát, a místo předovek zavedeny jsou zadovky, střílející čtyřikrát rychleji. Jestliže zvětšený dostřel zbraní má v první řadě vliv na taktiku bitevní (zvětšuje rozsah bojiště a dobu zápasu) a jen nepřímý vliv na taktiku bojovou, má nabíjení ruční zbraně odzadu zásadní vliv na taktiku boje, neboť teprve jím se stane tirailleur skutečným harcovníkem, moha nyní se pohybovati v každém terénu a nabíjeti a stříleti v každé pozici, tedy i vleže.“ (V. J. Hauner: Vývoj pozemního válečnictví, 1922.)

Kritické dvacetiletí nepřichází ke všem armádám světa současně, ve stejném kalendářním roce. Kolem roku 1835 byly zavedeny perkusní pušky, opatřené kovovými zápalkami (kapslemi) a umožňující tedy střelbu i za deště. Další vývoj se řídil ekonomickými možnostmi jednotlivých států, jejich prozíravostí a politickou sílou vojevůdců. Zatímco např. francouzská pěchota používala i nadále hladkých hlavní, obdržela v téže době pruská pěchota rýhovanou zadovku, jehlovku, kterou opět v roce 1860 předstihla chassepotka. Jiná situace byla v dělostřelectvu. Francouzská rýhovaná děla se objevila již před rokem 1859, takže tohoto roku v bitvě u Magenty a Solferina byla rakouská artilerie prakticky rozstřílena, aniž měla sama možnost zaútočit. Rakušané se však poučili a do války s Pruskem roku 1866 šli s výbornou artilerií, vesměs vybavenou rýhovanými zbraněmi (samozřejmě šlo o předovky). Prusové teprve začali přezbrojovat; Kruppova proslulá rýhovaná zadovka byla systemizována teprve po roce 1866.

USA byly zcela stranou vojensko-technického pokroku. Jedinou zbraní, které bylo ve zbrojnicích zachováno tolik, aby jí mohla být vyzbrojena větší část pěchoty Unie, byla jednoranná předovka Spencer. 56, tedy ráže 12,5 mm. (Kalibr se v amerických pramenech měří setinami palce – jeden palec má 2,54 cm – takže např. velmi častá ráže. 45 = 11 mm). Ani tato zbraň, ačkoli na svou dobu značně primitivní a představující zejména co do rychlosti nabíjení pramalý pokrok i proti slavné Kentucky Gun s pensylvánskou hlavní ráže. 36, osvědčenou již ve válce proti Anglii, nekryla zplna potřebu. Značně vysokou úroveň měly revolvery – známé kolty, existující sice (navzdory obecně známým báchorkám o chudém plavčíku Samuelu Coltovi a o jeho geniální myšlence při pohledu na kormidelní kolo čajového clipperu Corvo, na němž se plavil do Indie) už dávno, dokonce od roku 1650, ale Coltem přece jen tehdy dovedené k vrcholné dokonalosti.

Válka přinesla Coltovi titul plukovníka (dlouho se z něj netěšil – zemřel již 10. ledna 1862) a řádnou konjunkturu: do konce války dodaly jeho závody bojujícím armádám 400 000 revolverů, 114 000 mušket a 7000 pušek, z revolverů např. zpředu nabíjený Pocket Navy Revolver. 36, vyráběný až do roku 1872, nebo Army Colt. 44. Jižní armáda byla vyzbrojena zbraní takřka k nerozeznání podobnou tomuto typu revolveru a lišící se od skutečného koltu tím, že měla válcovou, nikoli šestihrannou či osmihrannou hlaveň. Říkalo se jí reb (zkráceno z rebel, vzbouřenec).

Snaha rozšířit akční rádius této po mechanické stránce nejlépe promyšlené americké zbraní čtyřnásobným prodloužením hlavně s přidáním puškové pažby ztroskotala. Pistolový rám byl pro těžkou hlaveň příliš slabý, puška se v místě spojení lámala a ohýbala. Kromě toho byl bubínek se zápalkami příliš blízko střelcova obličeje, o polovinu blíže než při mířené palbě pistolí, což bylo ustavičnou hrozbou očím hrdého vlastníka, který za revolverovou pušku ráže. 36, 40, 44, 50 nebo 56 vyhodil poctivých čtyřicet dolarů.

A tak se pouštěli konfederovaní i unionisté do boje s pestrou paletou pušek, vzhledem ke standardu evropských armád vesměs zastaralých. Od malorážových veverčích pušek, přesných, avšak použitelných (vzhledem k malému kalibru, který byl jinak nutný, aby nedošlo k poškození kožešiny lovné zvěře) jen na krátké vzdálenosti, až k těžké bůvolí pušce Sharpsově z roku 1848, zadovce ráže. 45 a. 50. Jih získal i zde počáteční výhodu. Kromě včasného zajištění bohatých arzenálů přímo přetékal osobními zbraněmi; Marx se v již citovaném dopisu jistě nemýlil, předpokládal-li, že nejméně milión bělochů je zaměstnán střežením černých otroků. Každý z těchto dozorců byl ověšen zbraněmi. Mimoto patřila puška a pistole ke koloritu jižního gentlemana-jezdce rozhodně spíše než ke koloritu dělníka či obchodníka severních států. Převaha zbraní na straně Jihu však byla danajským darem; donutila Unii co nejrychleji vyvíjet a vyrábět zbraně nové, a to tím spíše, že se jak záhy uvidíme – brzy vzdala naděje nakoupit potřebné zbraně v zahraničí. V dostizích o výrobu moderních pušek musel být Jih poražen, a také poražen byl. Výroba moderní tažené opakovačky s rýhovanou hlavní a celokovovými náboji je technicky náročná, vyžaduje speciální závod a kvalifikované dělníky. Rozhodně ji nelze srovnávat s výrobou křesacích ručnic, které si s pomocí místního hodináře nebo zámečníka, vyrábějícího jen nejsložitější zámek, robili zruční a šetrní průkopníci sami.

Této zálibě ve zbrojařském kutilství patrně vděčíme i za podivnou epizodu, která se stala při obléhání pevnůstky Fort Wagner u Charlestonu přívrženci Unie. Major Brocke tu použil prazvláštní, na koleně sestavené zbraně Requa, podobající se středověkým varhanám smrti. Pětadvacet tažených puškových hlavní bylo sepnuto železným rámem na pojízdném podvozku. Nabíjeny byly zezadu a odpalovány postupně klikou, přičemž účinný dosah střelby byl 1400 kroků. Bylo možno volit střelbu soustředěnou nebo s nastavitelným rozptylem.

„Bylo to lepší než kartáče a šrapnely,“ vyprávěl později major Brocke, „každou z devatenácti baterií Requa obsluhovali tři muži a spustili vražednou palbu, nejsilnější 25. srpna večer, když došlo k bitvě. Dá se s tím lehce zacházet a mužstvo se nemusí příliš vystavovat nepřátelské palbě…“

Navzdory tomuto příznivému hodnocení zmizely baterie Requa stejně rychle a stejně tajemně, jak se objevily, a nikdo o nich již nikdy neslyšel.

Jednu z prvních opakovaček na světě sestrojil a počal roku 1860 vyrábět Kryštof Spencer, jehož jednoranná předovka byla již ve výzbroji pěchoty Unie. Zásobník v pažbě pojal osm nábojů, komora hlavně devátý. Ostře s ní soutěžila henryovka, proslavená zejména Karlem Mayem jako jedna z nerozlučných družek Old Shatterhanda, se zásobníkem na patnáct nábojů v předpažbí pod hlavní. Na sklonku války se na bojištích občanské války objevila – samozřejmě rovněž na straně Unie – jako „ta zatracená yankeeská flinta, co se nabíjí celou neděli a co pak střílí celej tejden…“, jak zachmuřeně konstatovali postižení příslušníci Konfederace. Tvrzení bylo ostatně přehnáno – henryovka nestřílí týden a její nabíjení je až kuriózně snadné; náboje se do trubicového zásobníku nasypou takřka z hrsti. Zato byla značně poruchová a postrádala dobré střelecké vlastnosti – kombinace s dalekonosnou buvolobijkou (nikoli medvědobijkou) sharpskou, proslulou přesností a průbojností, by tedy vskutku přinášela Shatterhandovi značné výhody – ovšem až na váhu celého arzenálu, který by s sebou nosil. Henryovka byla zdokonalena v dílnách Olivera F. Winchestera a pod jménem winchestrovka proslula po celé Americe, na obou stranách frontieru a v nesčetných filmech i dobrodružných románech. Na frontu se však již nedostala.

Nedostatek zbraní v arzenálu Unie byl na počátku války tak hrozivý, že Lincoln kupoval kdejaké haraburdí, jen když se z něho dalo vystřelit. Tehdy také slušně zarovnal své jmění Morgan III., syn zakladatele miliardářského rodu, který nakoupil od vlády staré rezavé pušky po 3,50 dolaru (normální cena nové pušky byla kolem 15 dolarů), nechal je poněkud vyleštit a natřít a vzápětí je prodal zpět generálu Fremontovi za naprosto vyděračskou cenu 22 dolarů za kus. Což mu nikterak nevadilo, aby se později neprohlašoval za osvědčeného vlastence a zachránce Unie.

Krymská válka a občanská válka Severu proti Jihu prokázaly zaostávání palných zbraní za obecným rozvojem techniky, především jemné mechaniky i za rozvojem výrobních sil, prostředků a vztahů – vždyť již roku 1855 bylo na území Unie 200 000 McCormickových žacích strojů, číslo úžasné a imponující, jež – mimochodem řečeno – pomohlo Severu vyřešit prvotní zásobovací obtíže při povolání většiny mužů na frontu. Toto poučení vedlo k rychlému přezbrojení všech světových armád. Do roku 1870 už zavedla Francie systém Chassepotův, Anglie Martiniho, Rusko Bernanův, Švýcarsko Vetterliho, Rakousko Werndlův, Turecko Sniderův, Švédsko Remingtonův, Holandsko Beaumontův, Německo Mauserův atd. atd. To vše se však odehrálo až po skončení občanské války.

Ve válce Severu proti Jihu nebylo zázračných zbraní. Původní nebyly ani pokusy o vytvoření železničního dělostřelectva, ani balónová pozorování linií front. Revoluční novinky se objevily toliko v námořnictvu obou bojujících stran, ale o tom ještě bude řeč.

HROZBY DOMA I ZA OCEÁNEM

Doba, jež uplynula od prezidentských voleb Abrahama Lincolna roku 1860 a jeho převzetím úřadu 4. března 1861, byla jižními separatisty znamenitě a do poslední kapky využita. Přinesla Konfederaci význačný náskok v první důležité fázi boje, vedeného na jedné straně rozhodnými, nesmiřitelnými politiky v čele s prezidentem Konfederace Jeffersonem Davisem, jenž si vedl diktátorsky a rázně, na druhé straně nerozhodnými politiky severními a Kongresem, odmítajícím propustit neschopné nebo korupční důstojníky a teprve po dlouhém váhání rozpouštějícím vzbouřené pluky. Jih vyslal do boje především elitní pluky dobrovolnické jízdy, syny farmářů závislých na otrokářství, a s nimi všelijaké bojechtivé dobrodružné povaleče, vedené odvážnými důstojníky, záhy však povolával do zbraně všechny muže od 15 do 35 let, a prováděl jejich intenzívní výcvik. Sever odpověděl zřizováním dobrovolnických jednotek – což možná bylo opatření nezbytné, ale značně problematické: ze 75 000 povolaných záložníků pravidelného vojska velice brzy vyprchala značná část prvotního bojového zápalu, když zjistili, že nevycvičený, neukázněný a velmi často nespolehlivý dobrovolník, který nezřídka za pár dní opět dezertoval, obdrží při nástupu značnou částku 100-200 dolarů, zatímco záložník nedostane ani vindru a ke všemu má menší žold. Vydělávali na tom podnikavci, kteří v podpalubí urychleně přiváželi z Evropy pauperizované Belgičany, Němce, Angličany a Poláky a dělili se s nimi o odměnu. A ke všemu volili dobrovolníci své nižší důstojníky sami a vyššími důstojníky byli jmenováni především soudci a notáři, takže až do prvního boje vládl v dobrovolnických jednotkách – opět na rozdíl od pravidelného vojska sladký život. Tím hůře bylo ovšem v boji, ale na to voják obvykle předem nemyslí.

Značné úsilí vynaložené Jihem v první fázi války na získání výrazných úspěchů bylo dobře motivováno dvěma cíli: prvním z nich bylo nikterak vyloučené rychlé vojenské vítězství nebo alespoň dosažení strategických výhod dříve, než mohla Unie rozvinout a přebudovat svůj výrobní potenciál a mobilizovat lidské zdroje. Druhým a snad ještě výraznějším cílem byla ukázka nepochybné morální převahy a boje – schopnosti Jihu, jež měla strhnout do válečné hry další mocnosti a zpečetit tak porážku Unie.

Západní Evropa se chystala na novou křížovou výpravu pod vedením Anglie – ne ovšem pod dojmem takového či onakého stanoviska k otroctví, jež bylo pro Evropu, zejména po zrušení nevolnictví v Rusku roku 1861, problémem neaktuálním a nezajímavým. Ve vzduchu však byly pro citlivější politiky velmi zřetelné záchvěvy příštího rozdělení světa, v němž by znovuspojené USA mohly, ale rozdělené státy Konfederace a Unie po dlouhou dobu nemusely a ani nemohly hrát značnou úlohu. Tyto úvahy, ovlivněné mocenskou situací každého ze zainteresovaných států, určovaly stanoviska vládních kruhů.

Anglická vláda zastávala po několika neúspěšných válkách s USA poněkud zakyslé stanovisko, že se USA tak jako tak rozpadnou pod neschopnou nemonarchistickou vládou dříve nebo později samy, ale má-li k tomu dojít, pak ať je to raději dříve než později a ať zvítězí Jih, pevně spojený s Anglií nutností exportovat tam svou bavlnu. Z Unie nic dobrého vzejít nemohlo,      leda nepříjemnosti: průmyslové severní státy se čím dále tím účinněji chránily vysokými cly invazi britského zboží a samy počaly vystupovat jako nezanedbatelný konkurent především v lodní dopravě, kde už po staletí vládla Anglie. A nejlepší by bylo, kdyby zůstaly obě části USA rozděleny a byly i nadále soupeři. Zprvu to bylo jenom stanovisko projevované tiskem i v parlamentních projevech. V praxi dodávala Anglie Unii rezavé muzeální muškety i deklasované živly, přijímané kancelářemi verbířů, aniž proti tomu vláda zasáhla.

První zjevná změna anglického oficiálního postoje nastala, když Lincoln vyhlásil neomezenou blokádu jižních přístavů, na niž Jefferson Davis odpověděl nabídkou lapacích, kaperských listů každému, kdo by byl na moři ochoten účinně poškozovat obchod Unie.

Obě opatření byla vyzkoušena už v dávné minulosti. Byla schopna odříznout válčící stát od zahraničních trhů, a tím jej zbavit prostředků, od zdrojů nezbytných surovin a zbraní. A pokud jde o kaperství, bylo občanské povolání korzára po celá staletí velmi oblíbené zejména v Anglii a Holandsku a vydrželo až do 1. světové války, kdy německé pomocné čili kaperské křižníky, vlastně ozbrojené obchodní lodě, škodily spojenecké plavbě na všech oceánech.

Blokáda jižních přístavů signalizovala Anglii nebezpečí; ztrátu skvělého trhu zbraní, ale také průmyslového a luxusního zboží všeho druhu, i ztrátu surovinového zdroje pro rozvinutý britský tkalcovský průmysl. Francie i Anglie si rázem pospíšily s prohlášením o zachování nestrannosti, čímž de facto i de iure uznaly existenci Konfederace na zemi i na moři ještě dříve, než jediná loď konfederovaného Jihu vůbec opustila přístav.

Sud prachu byl tedy připraven a brzy se do jeho nebezpečné blízkosti dostala i jiskra. Vykřesal ji v listopadu 1861 svým husarským kouskem kapitán americké válečné fregaty Wilkes, jemuž informace nepochybně dodala čilá tajná služba Unie, řízená proslulým Allenem Pinkertonem.

Jih hodlal za každou cenu dostat Anglii a Francií na svou stranu, a to nejen jako podporu morální – tu měl ve vládních kruzích obou zemí plně zajištěnu – ale jako podporu materiální a nejraději v podobě ozbrojené intervence. Vyslal proto do Anglie a Francie dva zmocněnce, Jakuba McMasena z Virgínie a Johna Slidella z Lousiany. Oba se šťastně dostali z Charlestonu na Kubu, kde v Havaně přestoupili na anglický parník Trent a těšili se na příjemnou plavbu. Skončila již v Bahamské úžině, kde Trent dohonil podnikavý Wilkes, pro jistotu mu vypálil nad příď dělovou ránu a oba jižní gentlemany vytáhl z kajut a odvezl pod zámek Warrenovy pevnosti v Bostonu.

Wilkesova akce – dodnes není zjištěno, zda podniknutá se souhlasem vyšších velitelů a snad Lincolna, či ne – nebyla tak docela do puntíku podle zásad mezinárodního práva. Ale i tak vzrušení, které vyvolala, bylo důkazem napětí, jež se mohlo kdykoli uvolnit explozí.

Kapitán Wilkes se stal přes noc pro část Ameriky, vždy ochotné holdovat hrdinům, Lidberghem, Dempseyem, Sinatrou a Bufallo Billem v jedné osobě. Noviny se předháněly v oslavných článcích, pod jeho okny se konaly nadšené manifestace – Vždyť Anglie konečně pocítila na své kůži tutéž medicínu, kterou obšťastňovalo její nesrovnatelně silnější loďstvo Američany, když koncem války 1812–1814 takřka hermeticky uzavřelo americké pobřeží.

Poněkud jinak reagovala Anglie. Tón udávající deníky London Times, Morning Chronicle a týdeník Saturday Review vybuchly v divoké spílání. Lord Russel poslal do Washingtonu ostré a výhružné ultimatum, jehož závažnost podporovalo 8000 vojáků a množství nové výzbroje posilující britské posádky v Kanadě.

Válka mezi Severem a Anglií visela na vlásku – pokud k ní tehdy nedošlo, nebylo to ani zásluhou obratné politiky prezidenta Lincolna, jenž se okamžitě omluvil a oba agenty propustil. Nejdůležitějším faktorem byly eilergické protiválečné projevy anglického proletariátu, o      nichž Marx píše: „Nikoli moudrost vládnoucích tříd, ale hrdinný odpor anglické dělnické třídy proti jejich zločinnému šílenství zachránil západní Evropu před dobrodružstvím hanebné křížové výpravy, směřující ke zvěčnění a rozšíření otroctví až na tuto stranu Atlantského oceánu.“ Je to zásluha První internacionály, jež věnovala konfliktu značnou pozornost a jež opětovné zvolení Lincolna roku 1864 pozdravila poselstvím, v němž vyjadřuje doufání, „… že tak jako americká válka za nezávislost zahájila novou éru rozkvětu buržoazie, přinese totéž americká válka proti otroctví dělnické třídě“. S dělnictvem se tehdy spojily v jednotném protestním hnutí i liberální kruhy. Je to podivné a vlastně obdivuhodné: v palbě tisku, jenž nazýval Unii stokou světa, Lincolnem proklamovanou demokracii bez otroků slepou tyranií degradované lůzy a válečné operace Unie divadlem krutosti, korupce a hrůz, a co více, tváří v tvář 500 000 hladovějícím tkalcům v Lancashiru, kteří bez americké bavlny nemohli pracovat, zaujal přece anglický proletariát správné stanovisko, k čemuž nepochybně napomáhala i úsilí pokrokových politiků. Jen během roku 1861 až uveřejnil samojediný Karel Marx více než 40 rozsáhlých článků vysvětlujících skutečnou situaci.

Rozsah a sílu nadějí, vkládaných jižanskými kavalíry do anglické pomoci, ilustruje roztomilá a takřka neuvěřitelná historka ze zákulisí tajné války Severu proti Jihu. Allen Pinkerton poslal na Jih jako svého agenta mladého, v USA naturalizovaného Angličana Price Lewise a s ním jižanského rodáka sympatizujícího s Unií, Sama Bridgemana, v naprosto kuriózním přestrojení: byli totiž převlečeni za jakési karikatury ryzího anglického lorda, jako si ho představoval např. Jules Verne, a jeho vzorného sluhy. Lord oblečený do výstřední strůje vhodné pro londýnské promenády dandyů, avšak procházející se v provinciální pustině virginského Zapadákova musel působit jako pěst na oko – to však jižním důstojníkům proslulým patolízalskou náklonností k britské aristokracii, od níž očekávali záchranu, vůbec nevadilo. Nebylo jim nápadné, jak živě se lord Tresey zajímá o vojenské otázky – a jak by se také nezajímal, když (podle vlastního tvrzení) bojoval v rudém kabátě elitního britského pluku pod hradbami Sevastopolu…? Prošlo i to, že se sluha Sam Bridgeman občas řádně zhulákal a urážel všechny přítomné, svého lordského pána nevyjímaje. Vše bylo považováno za roztomilou a napodobení hodnou výstřednost urozeného příznivce.

Lord Tresey se po mnohých bizarních dobrodružstvích vrátil na území, Unie. Podle jeho přesných a obsažných údajů provedl generál Cox, jenž až dosud značně přeceňoval početní stavy protivníka, zdařilou ofenzívu…

Blokáda se zostřovala a souběžně s jejím zostřováním narůstalo úsilí Konfederace o její proražení všemi prostředky, vlastními (jichž nebylo mnoho) i cizími. Blokáda nebyla vlastně ničím jiným než součástí McClellanova strategického plánu Anakonda, podle něhož měla dlouhá a mohutná linie seveřanských armád zbouřence obemknout a tisknout až k nekrvavému uškrcení – naneštěstí pro Unii však byl tento plán proveditelný, a to ještě za určitých okolností, pouze na moři. V rozlehlých liduprázdných pláních Secessie mohli Lee nebo Jackson shromáždit dostatek vojsk k vytvoření úderné pěsti, jež by anakondu hladce přesekla na kterémkoli místě. A také to s úspěchem prováděli. Jestliže pozemní obklíčení selhávalo, námořní blokáda byla účinná a Anglie se chystala zasáhnout nemalou vahou svého meče.

Čekalo se pouze na výrazný úspěch Jihu, jenž by umlčel opoziční hlasy domácích liberálů a socialistů. Příležitost poskytla druhá porážka Unie u Bull Runu nedaleko Washingtonu 30. srpna 1862 – k prvé porážce došlo v těchto místech brzy po vypuknutí války. Když o ní došla zpráva do Evropy (nebylo to hned, kabelové spojení, navázané roku 1858, brzy umlklo a bylo obnoveno až po skončení občanské války), trval anglický ministr zahraničí Russel na plném uznání Konfederace. Všemocný lord Palmerston však nepovažoval úspěch za rozhodující a radil k opatrnosti. Předseda vlády Gladstone, třetí z triumvirů, celou záležitost takříkajíc rozčísl ve svém projevu v Newcastlu 7. října 1862: „Můžeme mít na otrokářství své názory, můžeme být pro Jih, nebo proti němu, avšak není pochyb o tom, že Jefferson Davis a ostatní vůdcové Jihu postavili armádu, právě teď, jak se zdá, budují loďstvo, a co hlavního a důležitějšího, stvořili národ.“

Gladstone přistoupil od slov k činům. Anglie počala oficiálně podporovat korzárské boje proti americkému obchodnímu loďstvu a svými loděmi aktivně rušit blokádu. Svolil, aby v anglických loděnicích byly stavěny a v anglických přístavech a zbrojnicích vystrojovány a vyzbrojovány pro Konfederaci dva obrněnce. Největší škody napáchala Severu legendární Alabama, jež sama potopila nebo zajala sedmdesát obchodních lodí Unie. Námořní intervence Anglie došla tak daleko, že americký velvyslanec v Británii Adams předal Russelovi nótu se slavnou větou: „It would be superfluous in me to point out to your lordship that this is war… Zdá se mi zbytečným poukazovat vašemu lordstvu, že toto je válka…“

Všemocná Anglie dohnala konflikt na ostří nože – a ustoupila. Bylo to velké vítězství proletariátu, kterému sice nebylo umožněno rozhodovat o parlamentních opatřeních, jenž by však nesl tíhu případné války za ideu, s níž nesouhlasil, a pro cíle, které nesdílel. Palmerston ani Gladstone se toho neodvážili. Ještě během občanské války přeorientovali svou ekonomickou politiku na evropské trhy a ponechali dohasínající Konfederaci osudu.

Anglická námořní intervence ve prospěch Konfederace měla dohru po válce, kdy mluvčí méně realistických, zato tím horkokrevnějších Američanů senátor Summer žádal v řeči z 13. dubna 1869 odstoupení Kanady ve prospěch USA jako přiměřenou náhradu za korzárskou činnost Alabamy. Prezident Grant byl uvážlivější a přistoupil na britský návrh arbitráže mezinárodním soudem v Ženevě. Roku 1871 obdržely USA od Anglie satisfakci i náhradu ve slušné výši 15,5 miliónů dolarů nebo 3,3 miliónů liber šterlinků.

Jestliže Anglie zpočátku vytvářela svou americkou politiku váhavě a do jisté míry přizpůsobivě, měl Napoleon III., vládnoucí Francii, od samého počátku naprosto jasno: USA už nesmějí být nikdy sjednoceny a neplatnost Monroeovy doktríny, vyhlášené 2. 12. 1823 a zakazující evropským mocnostem vměšovat se jakkoli do záležitostí amerického kontinentu, tím méně pak na něm vytvářet nové kolonie, musí být jasně, prokázána. A činem.

Příležitost se naskytla, když Benito Juarez, liberální prezident Mexické republiky, odmítl po tříleté občanské válce, inspirované katolickým klérem, statkáři a šlechtici, splácení zahraničních dluhů. Věřitelé, to jest Francie, Anglie a Španělsko, provedli vojenskou demonstraci obsazením mexického přístavu Veracruz. Angličané a Španělé brzy odešli – Francouzi však na naléhání konzervativců, zcela ve stylu kavárenského romantika Napoleona III., který se cítil druhým Bonapartem, pokračovali v akci, aby z Mexika učinili závislý stát. Vyhlásili císařství a na trůn dosadili Maxmiliána Habsburského (1864–1867), jenž zavedl absolutistický režim podle nejlepších a nejtemnějších habsburských tradic. Eskapáda nevyšla. V roce 1867, když bylo už jasné, že Juarezovi partyzáni zvítězí a že ani lhostejný postoj USA, nyní již opět sjednocených, k tragikomickému loutkovému dobrodružství Napoleona III. nepotrvá věčně. Francouzi odešli. Maxmilián uprchl do Qeretaru, kde v neskonalé císařské dobrotě ještě podepsal dekret o rozsudku smrti pro všechny republikány a kde byl pak zajat a popraven.

Je zřejmé, že francouzská vojska usilovala o      obsazení strategického nástupního prostoru, odkud byl mohla přímo zasáhnout do občanské války, a to především na západě, v Texasu, Kalifornii a přilehlých státech, tedy ve vedlejším směru, kde měla vojska Unie od počátku úspěchy, zatímco ve směru hlavním je prvé dva roky stíhala porážka za porážkou.

Francii tedy musel Sever počítat k vlastním pasívům.

Jedinou evropskou velmocí, jejíž postoj byl k Unii jednoznačně a prokazatelně kladný, bylo Rusko, a to jak jeho vládnoucí třídy, tak i revoluční inteligence. Revoluční demokraté v čele s Černyševským přáli Severu jako osvoboditeli černých otroků, hodnotili válku ze strany Severu jako spravedlivou a pokrovou a protestovali proti zřejmě se připravující anglo-francouzské intervenci. Ruská vláda rozhodně nemohla mít zájem na podstatném posílení Anglie, které by trvalým rozdělením USA odpadl význačný průmyslový i námořní konkurent, ani na francouzských koloniálních výbojích.

Každý dělal, co mohl. Revoluční demokraté podporovali Unii slovem i perem, ruská vláda učinila dokonce ještě více: poslala do přístavů Severu dvě silné eskadry válečného loďstva.

V září 1863 do San Franciska eskadru Popovovu, 24. září 1863 do New Yorku eskadru Losovského. Téměř současná přítomnost dvou eskader na západě i na východě obrovského kontinentu nemohla být náhodná. Vskutku také (podle N. I. Somina) měli oba ruští admirálové tajnou směrnici, podle níž měli po obdržení dodatečného zvláštního rozkazu aktivně vstoupit do boje proti Konfederaci.

I když se posléze obě eskadry bojů nezúčastnily a jakkoli byly jejich koráby proti rychle vyvíjeným obrněncům snadno zranitelné, znamenala tato akce významnou mezinárodněpolitickou posilu Lincolnovy vlády, od níž se tehdy kdekdo odvracel.

KDYBY…

Napsal jsem v jedné své knize, v kapitole o      příčinách porážky fašistického Německa: „… Rozhodně nebyla německé válka od samého počátku prohraná prostě proto, že byla, jakože byla – válkou nespravedlivou a že by se v případě Hitlerova vítězství z celé Evropy a posléze z celého světa stal jediný velký a strašný koncentrační tábor, zapáchající smrtí. Tak morální a přímočaré dějiny – bohužel – nejsou. Ani tak spravedlivé.“

Totéž platí o občanské válce Severu proti Jihu. Sever zvítězil nejen díky početnosti obyvatelstva a rozvoji průmyslu, nejen díky těm, kteří byli proti otrokářství a proti zastáncům nejhrubšího ponížení člověka, ale, a to patrně především, díky tomu, že po prvé váhavé a neúspěšné etapě, trvající od roku 1861 asi do roku 1863, konečně zvolil válku vedenou zcela jinak, revolučně a za účasti lidových mas. Na 1000 vojáků Unie připadalo 420 dělníků a 487 farmářů, nehledě k téměř dvousettisícové armádě černochů, z nichž mnozí bojovali v partyzánských oddílech (jako velitelka se proslavila Harrieta Tubmannová a jíní). 68 000 černochů položila za věc Unie životy. Nejvýznamnějším vojevůdcem této druhé etapy byl generál Grant, který nevynikal ani důmyslem, ani válečnými znalostmi, ba ani osobními vlastnostmi. Měl však jeden charakteristický rys, jenž mu pomáhal k vítězství: byl nezdolný, neústupný, nelítostný a tvrdošíjný, což mu vyneslo přídomek řezník. Jeho vojáci cedili potoky krve – v jedné bitvě např. padlo 4000 Grantových vojáků, Jih pozbyl jen 1700…

„Nikdy nepočítám své mrtvé!“ bylo oblíbené Grantovo heslo, znějící velmi vojácky a odhodlaně a podržující si toto působení tak dlouho, dokud si skeptický posluchač neuvědomil, že pan generál nikdy nemluvil o nás mrtvých, nýbrž výhradně o svých mrtvých. Ty lze ovšem počítat, nebo naopak nepočítat bez okolků. Jedno je však jisté. Vítězil. Avšak dříve než k tomu došlo, zejména v první váhavé etapě války, bylo nejednou vítězství na vážkách. Engels tehdy chápal vážnost situace. Ve svém dopisu Marxovi ze dne 30. července 1862 napsal: „… Tato malátnost, to, že splaskli (Unie – pozn aut) jak propíchnutý vepřový měchýř a sesypali se pod dojmem porážek, které zničily nejsilnější a nejlepší armádu a fakticky obnažily Washington, tento totální nedostatek jakékoli elasticity v celé mase lidu – to mi dokazuje, že je po všem… Přitom se jim naprosto nedostává talentů. Jeden generál je hloupější než druhý. Není mezi nimi ani jediný, který by byl schopen sebemenší iniciativy nebo samostatného rozhodnutí. Iniciativa je už tři měsíce zase plně v rukou nepřítele… Naproti tomu jih – nemá smysl před tím zavírat oči – bere věc krvavě vážně. Přitom se bijí úplně skvěle a to, co tu mimo hory ještě sympatizovalo s Unií, bude teď při druhém obsazení Kentucky a Tennessee určitě ztraceno.

Dostanou-li Missouri, dostanou s ním i teritoria, a pak to může Sever zabalit. Jak jsem řekl, nevystoupí-li Sever hned revolučně, dostane strašlivý výprask a zaslouží si ho… A tak to asi dopadne.

Za pět minut dvanáct pochopil nezbytnost změny charakteru války i Lincoln a zvítězil – kritických okamžiků však bylo ještě mnoho.

V kongresu sílily hlasy žádající mír za každou cenu. Vznikaly tajné prootrokářské spolky, přes Kanadu pronikaly na území Unie s blahovolnou pomocí a podporou Angličanů agenti Jihu. Vojáci, neukáznění a nevycvičení, zbíhali jednotlivě i v celých útvarech. A pravidelného vojska bylo stále málo. Mnoho tzv. historických pramenů sympatizujících s Unií se snaží pošetile vyvolat dojem, jako by se na Lincolnovu výzvu hrnuly pod prapory Unie nespočetné davy nadšenců. Omyl! Hlásili se dobrovolníci, zčásti snad z přesvědčení, zčásti však i pro odměnu, vyšší žold a snadnou službu. Do pravidelného vojska, které pochopitelně mělo tvořit jádro a páteř armády, bylo např. v New Yorku zapsáno za několik týdnů usilovného náboru jen 13, slovy třináct (nikoli tedy např. třináct tisíc) vojáků.

Nepomohly ani velice okázalé plakáty, na nichž je nad orlem, svírajícím stuhu s datem připomínajícím osvobozenecký boj, obrovský nápis volající po statečných obráncích vlasti. Od doby minutemenů, minutových mužů, ochotných (ba často i schopných) nastoupit v jedné minutě do zbraně proti Anglii, se do roku 1861 ledacos změnilo.

Když bylo zřejmé, že tento středověký verbířský způsob nemůže dodat dostatek mužů pro početnou armádu průmyslové války, byly v Unii konečně zavedeny nucené odvody. Nejprve byli vojáci vylosováni-(!!!) a mohli si za sebe nalézt náhradníka, což promptně zařídili asi za 1000 dolarů okamžitě se vynořivší specializovaní zprostředkovatelé, kteří byli zahrnováni zlatem. Náhradníky byli většinou protřelí taškáři, kteří se v armádě ani neohřáli a již se znovu hlásili pod jiným jménem, ochotni za patřičnou odměnu zastoupit dalšího vylosovaného pacifistu. Teprve po krachu tohoto kuriózního odvodního systému byla nařízena jakási všeobecná branná povinnost. Tehdy se – neidealizujme si dějiny, k ničemu to tak jako tak nevede – davy lůzy v New Yorku i jiných městech srotily a daly se na pochod. Domy republikánských politiků byly zapalovány a drancovány, černoši na potkání věšeni a zabíjeni, sirotčince pro černošské děti vypalovány a ubohým negříkům bráněno v útěku z plamenů. Všude stály barikády, přes které se vojsko – nijak nepovzbuzováno guvernérem města Seymourem, jenž se vzbouřenci upřímně a ani ne příliš ve skrytu duše sympatizoval – muselo probíjet a prostřílet. Na straně demonstrantů bylo jen v New Yorku přes tisíc mrtvých…

Největším nebezpečím pro Unii ovšem zůstaly operace vynikajících generálů Konfederace, především Roberta E. Leea a Stonewalla Jacksona, jež nejednou bezprostředně ohrozily hlavní město Unie.

Ne, válka opravdu nebyla vyhrána Severem jaksi samo sebou, zákonitě, prostým dějinným mechanismem. Mohla dopadnout zcela jinak – – snad definitivním rozdělením Spojených států na dva bloky, úplným vítězstvím Jihu, rozpadem celé federace, kdo ví?

Je obtížné v této změti hledat neuralgický bod, bitvu, epizodu s klíčovým významem. Okamžik, kdy se rozhodovalo o ovšem. Každá akce, každá událost měly přece svůj přesně určený význam. Jeden jediný okamžik vlastně určit nelze, je to pošetilé…

A přece…

A přece se domnívám, že existuje. Není-li jediným, je jedním z nemnoha. A nebyl-li snad ani osudově rozhodujícím, byl alespoň svrchovaně závažným. To nechť čtenář posoudí sám.

Je to boj dvou obrněných lodí, seveřanského Monitoru a jižanského Merrimaku, odehrávající se nazítří po dni, který Lincoln nazval nejhorším dnem války a jenž hrozil válku rozhodnout vojensky, ekonomicky i politicky ve prospěch Konfederace.

Pro Unii – nikoli pro Konfederaci – vše viselo ne na vlásku, ale postupně na celé řadě pavučin, které vyjmenovává sám admirál Henry Steele Commager.

Kdyby Cornelius Bushnell neznal shodou okolností jak státního sekretáře Wellese, tak v jednání obtížného a osobně nepříliš příjemného Johna Ericssona a nesvedl je včas dohromady…

Kdyby Ericsson nedokázal přemoci obecnou nechuť námořnictva k obrněným lodím…

Kdyby neměl připravený plán takové lodi již z roku 1854…

Kdyby se rozkaz posílající Monitor na řeku Potomac nezpozdil o pouhé dvě hodiny, když již byla loď na moři…

Kdyby se dvě bouře hrozící loď potopit nebyly včas utišily…

Kdyby…

Já vím. Pro historika není většího provinění než pouštět se do úvah tohoto druhu. Slůvko kdyby je mu zakázáno jako alkohol pravověrnému muslimovi. Budiž tedy jasně řečeno, že tato kniha není a nechce být knihou historickou a že její autor (ač toho lituje) není historikem. Neklade si dokonce za cíl popsat, ba ani nastínit konflikt Severu proti Jihu v širokých souvislostech a dějové posloupnosti. K takovému úkolu mu chybí jak odborné historické vzdělání, tak i – a především – přístup k původním pramenům v USA, jenž by byl pochopitelně nezbytný, ale také čas a konečně chuť. Zvolil – byť možná neuměle – v literatuře faktu poněkud neobvyklý způsob, který v beletrii pro svá lepší a nejlepší díla volí Remarque; když se kácí les, létají, jak známo, třísky - nuže, popišme co nejlépe jednu z třísek! A tak se v mikrosvětech Remarkových románů jako v kapce vody pod mikroskopem objevují celé epochy, kritická léta Evropy našeho věku. Poslání této knihy by bylo splněno, kdyby se v epizodě boje dvou obrněných lodí objevilo něco více než jen pouhé střetnutí Monitoru s Merrimakem – o to ovšem může autor leda usilovat.

Přiznává se však, že do značné míry ztratil posvátnou bázeň před kdyby. Vojáci, politikové a šachisté se neobejdou bez zpětného rozboru svých partií, v nichž se snaží nacházet chyby. Kdyby… Kdyby bylo bojováno, postupováno, hráno jinak, takhle, ano… Velmi podobně si vede futurologie a vědy jí příbuzné (nebo vědy totožné, avšak jinak nazvané, např. prognostika), zkoumající vývojové alternativy soudobých společností jako celku, i v dílčích pohledech. Taková zkoumání vždy obsahují kromě extrapolace přítomnosti nejen poučení o událostech minulých, ale i umělé konstrukce založené právě na onom nešťastném kdyby a zastupující do jisté míry funkci laboratorního experimentu, jenž je neexaktním vědám odepřen, pomineme-li modelování situací a jejich vývoje elektronickými počítači. A toto modelování opět není ničím jiným než odpovídáním na… kdyby…

Pokud čtenář hodlá přijmout příběh zápasu dvou železných rakví i tímto způsobem, bude, doufejme – čtení této knihy poněkud zábavnější.

Takových případů bychom nalezli v námořní historii celou řadu.

Zničení blokující flotily Severu, otevření cesty z jižních přístavů k Bahamám a Bermudám a zpět, obohacení Jihu prodejem bavlny, jež zatím mnohonásobně stoupla v ceně, možnost nákupu zbraní ze zbrojovek nejprůmyslovější země světa Anglie a k tomu nerušené teroristické bombardování velkých center Unie, ležících vesměs na mořských pobřežích, mohlo mít rozhodující význam a okamžitý účinek, i když by při bombardování šlo samozřejmě spíše o účinek psychologický než vojenský. Ale což Hitler a jeho poradci okamžitě neschválili projekt mezikontinentální rakety schopné zasáhnout USA, ačkoli náklady byly obrovské, takřka nepředstavitelné, spolehlivost minimální, účinná váha nálože sotva 1000 kg klasické výbušniny a surovinová situace Německa zoufalá? Kdyby došlo ke zničení blokující flotily a k bombardování měst Unie, dostavil by se efekt tím spíše, že morální jednota obyvatelstva Unie byla právě v těchto měsících problematická a protivládní nálady se množily a prohlubovaly.

Vzhledem k těmto souvislostem jsem zařadil tento oddíl do knihy, jež, znova opakuji a zdůrazňuji, nechce být líčením dějin občanské války Severu proti Jihu, ale zobrazuje pouhé historické pozadí této osudové události v příběhu, k němuž se konečně dostáváme.

FLOTILA MÝDLOVÝCH BEDNIČEK

Ve vojenském terminologickém slovníku nacházíme tuto definici blokády:

„Blokáda je systém násilných opatření zaměřených k izolaci určitého objektu narušením jeho vnějších spojů. V mezinárodních vztazích mohou být objektem jednotlivé země, skupiny zemí, jejich ozbrojené síly nebo jejich části. Účelem blokády je přinutit blokovaný objekt nebo zemi ke kapitulaci, k nečinnosti nebo k ústupkům. Blokáda se provádí politickými (politická blokáda), hospodářskými (hospodářská blokáda), nebo vojenskými (vojenská blokáda) opatřeními. Vojenská blokáda může být pozemní, námořní, vzdušná; podle rozsahu strategická, operační nebo taktická.“

Již týden poté, co dopadly první granáty čtyř těžkých baterií vojsk Konfederace na malou, Unii věrnou pevnůstku Fort Sumter, ohlásil prezident Lincoln – bylo to 19. dubna 1861 – zahájení blokády vzbouřeneckých států jako první, a na dlouhou dobu i poslední, ale v podstatě nejdůležitější bojovou akci Severu. Možná, ba zcela jistě by Lincoln nevysvětlil podstatu blokády tak přesně a stručně jako zmíněný slovník – její cíl mu však byl nepochybně zcela jasný a zcela jasné mu muselo být, že vyhlášení blokády okamžitě vyvolá úsilí o její prolomení. Pak záleží už jen kdo s koho.

Zkrátka, kdo chce nepřítele na moři blokovat, musí k tomu mít patřičné síly i prostředky, a co je nejdůležitější: musí se k pramalé radosti zúčastněných námořníků vzdát válečných operací, přinášející řády, povýšení, slávu.

Účinná blokádu Jihu znamenala pro námořní síly Unie maličkost: střežit více než 3000 námořních mil členitého pobřeží s nesčetnými zátokami a ostrůvky, jež všechny mohly sloužit za improvizovaná překladiště, se zvláštním důrazem na hlídkování u 189 přístavů, pevností a říčních ústí.

I zasedl sekretář (což znamená tolik co ministr) námořnictva Gideon Welles z Hartfordu (Connecticut) ke stolu a jal se uvažovat, jak na to. Nebyl sice námořníkem, ale vydavatelem novin a politikem, leč to nevadilo. Kdyby byl vedoucím drogérie nebo bubeníkem, situaci by to rovněž nezměnilo. Základní životní otázkou Unie bylo, zda má dostatek lodí, které by zajistily spolehlivou blokádu. Nešlo jen o vojensko-taktickou a hospodářskou stránku věci, ale – a dokonce daleko více a vážněji, o hledisko mezinárodněprávní, vyjádřené v tzv. Pařížské deklaraci z roku 1856: „Má-li být blokáda závazná, musí být efektivní.“ Jinými slovy: vyhlásí-li jedna válčící strana blokádu nepřítele, bude tato blokáda neutrálními státy respektována tehdy a jen tehdy, prokáže-li se dostatečně účinnou. Jinak je formální, na papíře, a nikdo ji nebere vážně.

A Gideon Welles počítal. Nevypadalo to dobře. Když všechno pěkně sečetl, zjistil, že má k dispozici devadesát válečných lodí, což by taktak postačilo, kdyby byly všechny schopné služby a především všechny k dispozici blokádě.

Nebyly.

Nejprve bylo nutné odečíst nádherné, oku lahodící a ve starých mořských vlcích, bojovnících války 1812–1814, pohnutí vzbuzující plachetní koráby, pokryté slávou. V době páry a šroubu nebyly k ničemu, leda pro zlost. Ve službě z nich ostatně byla již jen fregata Vermont. Deset lodí odečíst.

Devět dalších lodí stálo trvale na kotvách nebo bylo v opravě. „Hodily se,“ píše o nich W. Ch. White, „jako výborné školní lodě nebo jako objekt nezapomenutelného pohledu proti slunci zapadajícímu za přístavem. To bylo ovšem vše.“

Čtyřicet dalších výhradně plachetních fregat, šalup a brig bez jakéhokoliv jiného pohonu doplácelo na nejistotu a často vyslovenou nechuť, s níž byly parní stroje ve válečném námořnictvu přijímány.

Na naléhání vlivných námořních důstojníků a admirálů, sloužících celý přehnaně dlouhý život pod plachtami, vznikala dokonce proti hlubokému přesvědčení konstruktérů monstra, vybavená současně kolesy, šroubem i plachtami, přičemž, jak neopomenuli poznamenat stařičtí mořští vlci, plachty se neporouchají a jsou určitě nejspolehlivější ze všeho.– Byly – ale byly také bezmocné proti parním lodím, hodlajícím blokádu rychlou plavbou prorazit, nebo za bezvětrné noci proklouznout řetězem hlídkujících lodí. A zcela k ničemu byly ovšem takové lodě na řekách nebo v mělkých pobřežních vodách, jež hrály ve válce Severu proti Jihu významnou roli.

Jedenadvacet válečných lodí plnilo své povinnosti na různých místech světa a nebylo možné je odvolat. Dokonce nebylo ani jak a čím.

Pýchou válečného námořnictva bylo šest plachetních fregat s pomocným parním pohonem, každá se čtyřiceti děly: Merrimac, Wabasch, Minnesota, Roanoke, Colorado a Niagara. Na vodu byly vesměs spuštěny v letech 1855 a 1856, představovaly tedy nejmladší generaci válečné flotily Spojených států. Jenže – všechny byly právě opravovány v docích. Ministři prezidenta Buchanana zřejmě zapracovali…

Vůbec se neodvažuji hádat, jak se choval Gideon Welles, když zjistil, že na střežení, blokádu a pronásledování nepřítele od Hampton Roads ve Virgínii, kudy probíhala hranice mezi Konfederací a Unií, až daleko na jih k nejjižnějšímu mysu Floridy a pak podél pobřeží celého Mexického zálivu, oblévajícího Texas, až k Rio Grande má k dispozici tři, slovy tři vyhovující lodě: Pawnee, Mohawk a Cruisader.

Ani třísku víc. Východiskem nebyla ani rychlá stavba, resp. urychlené dokončování válečných lodí (i když k němu Unie později velkoryse přikročila) – nebyly totiž posádky. Ve všech přístavech Severu sloužilo jen 27 (!) námořníků všech hodností a odborností, kteří mohli být povoláni na moře.

A přece byla pro Unii blokáda životní nutností.

Jen tato možnost poskytovala jakousi protiváhu všech výhod, které Konfederaci od zahájení bojů provázely. Sekretář Welles se dal rázně do díla. Povolal všechny holobradé žáky námořní školy v Annapolisu, byť i po pouhém ročním výcviku, a doplnil jimi důstojnický sbor. Především však – a to bylo důležitější – koupil nebo najal za fantastické částky, jimiž si mnohý chytrák skvěle namastil kapsu, kdejakou loď schopnou unést nějaké to dělo a – což už bylo méně jisté – neprolomit se při prvním výstřelu. V jeho sbírce se ocitly uhelné bárky, škunery lovců ústřic, vlečné lodi, zkrátka kdeco.

Zrodila se flotila mýdlových bedniček, flotila k popukání, terč nesčetných vtipů šaramantních jižních gentlemanů, kteří sice rozuměli krásným koním a krásným ženám, o námořní válce však neměli ani ponětí. Úsměv jim poněkud zmrzl na rtech, když již za několik týdnů blokovaly mýdlové bedničky Mr. Wellese Charleston, Savannah, Key West a především nejdůležitější místo ze všech, Hampton Roads (Hamptonské cesty), vodní křižovatku východního pobřeží Spojených států za občanské války i dnes. Blokovaly všechny lodě v těchto přístavech a s nimi milióny balíků bavlny připravené k odeslání. Mýdlové bedničky vypadaly trapně a neohrabaně a také trapné a neohrabané byly, ale dobře mířený granát potopil loď snažící se s nákladem bavlny prolomit blokádu stejně spolehlivě, ať byl vypálen z paluby nějaké okrasy moří, nebo bývalé uhelné bárky, jejíž dýchavičný parní stroj jí poskytoval neskonalou výhodu před elegantním oplachtěním lodí Rhettů Butlerů (jméno hlavního hrdiny kdysi slavného románu Margaret Mitchellové Jih proti Severu) a jim podobných odvážlivců, pokoušejících se v mlze a tmě prorazit k Bahamám a Bermudám.

Účel, jak známo, světí prostředky. Posvětil mýdlové bedničky, sehnané Mr. Wellesem v hodině dvanácté stejným způsobem, jakým kdysi roku 1588 sehnali lordi-admirálové Jejího královského Veličenstva Alžběty (původním občanským povoláním vesměs piráti a námořní hrdlořezové) Drake, Hawkins a Raleigh všechna možná i nemožná plavidla k boji proti španělské armádě, velebně plující na obrovských galérách, galeasách a stovkách dalších plavidel k britským břehům. Pestrá a většinou na pohled málo hrozivá flotila pánů admirálů-pirátů s laskavou pomocí počasí, branderů, zápalných lodí a statečných anglických námořníků nakonec zničila v drobných šarvátkách a poté v rozhodující bitvě u Gravelingen kolosy Filipa II., toužícího stát se už zaživa svátým a zakoupit si tak místo u pánaboha porážkou kacířské Anglie.

Nezbývalo než doufat, že se dějiny budou výjimečně opakovat.

KOLEGA BEZ BEDNIČEK

Jako novinář zastávám názor, že žurnalista musí umět všechno nejen od fochu, ale i z oblasti značně odlehlých, například vařit slušné kafe, spravit auto, magnetofon nebo psací stroj a tak podobně. Řízení námořních válečných operací ve strategickém měřítku se však, obávám se, vymyká i těmto vysokým nárokům. Žurnalista Welles zkrátka nemohl být ve své funkci ničím víc než energickým, schopným a snad učenlivým organizátorem.

Jih si zajistil zajímavější postavu. Protihráčem Mr. Gideona Wellese se stal dlouholetý senátor za stát Floridu Stephen Russel Mallory, odedávna odborník na vše, co se týká námořnictví, a dlouholetý předseda Námořního výboru Kongresu USA. Není divu, že jej prezident Konfederace Jefferson Davis jmenoval sekretářem námořnictva Jihu právě v době, kdy Welles vyškraboval ze všech přístavů své bedničky na mýdlo.

Odbornost Stephena Russela Malloryho znamenala bod pro Konfederaci. Nic víc.

Russel totiž neměl loďstvo. Přes veškerou snahu se přívržencům Jihu nepodařilo v kritické době mezi zvolením Lincolna prezidentem a jeho nástupem do funkce, který znamenal signál k odštěpení otrokářských států, zajistit ani jedinou posádku, jež by do té míry sympatizovala s otrokáři, aby jim jako malou pozornost a příspěvek do těžkých začátků přivezla nějakou vskutku bojeschopnou válečnou loď. Těch pár plachetnic, majákových lodí a vysloužilých kutrů nestálo nejen za řeč, ale ani za slovo. Šťastně ukořistěný kolový parník Fulton byl už třicet let ve službě, což v této době překotně se vyvíjejících a zdokonalovaných parních strojů, rychloběžných šroubů a dalších nautických vymožeností znamenalo asi tolik jako dnes sto let.

A přece právě Mallory, přinejmenším stejně jako generálové Lee nebo Jackson na bojištích Virgínie a Tennessee, ohrozil Unii a přivedl ji ne-li na pokraj porážky, tedy alespoň na pokraj Konfederací vytouženého míru s uznáním samostatnosti vzbouřeneckého Jihu. Ač je to neuvěřitelné, je tomu tak. Zde je počátek oné historie.

Zmínili jsme se v minulé kapitole letmo o Hampton Roads. Na mapách zhotovených ve větším měřítku byste tento kousek poloslané, polosladké vody zcela určitě nenašli. Poradíme, posloužíme.

Vydáte-li se na mapě od New Yorku směrem k jihu podél atlantského pobřeží New Jersey, dorazíte k ústí řeky Delaware, nálevkovitému Delaware Bay. Minete jej a pokračujete po souši dál. Ještě kousek této pevniny patří státu Delaware, brzy se však ohlásí hranice Marylandu, probíhající na pobřeží stále se zužujícího a ostrým mysem končícího poloostrova Cape Charles, Karlova Mysu, jinak též MarDelVa (Maryland-Delaware-Virginia), jemuž od jihu vychází přes mořskou zátoku vstříc virginský Cape Henry. Oba jako Scylla a Charybda uzavírají vstup do zálivu Chesapeake, Chesapeake Bay, jedné z nejdůležitějších vodních cest USA na řece Potomac, na Washington a na Baltimore.

Možná že jste Chesapeake Bay na mapě jakžtakž nalezli jako modrou nudličku vklíněnou do pevniny mezi Cape Charles a Cape Henry. Hampton Roads, Hamptonské cesty, jsou pak mininudličky, ústící do Chesapeake Bay na Samém jeho jihozápadním cípu. Jsou vytvářeny společným ústím tří virginských řek: James River, Elizabeth River a Nansemond River. Pro jistotu najděte si přehlednou a podrobnou mapu USA. Budeme ji ještě potřebovat.

Spojené státy si byly vědomy strategického významu této oblasti a chránily ji několika pevnostmi, zanesenými i do našeho plánku. Byla to především pevnost Fort Monroe při severním mysu Old Point Comfort a 3,3 míle jižněji odtud, právě uprostřed Hampton Roads a tvořící jakousi Maltu těchto vod, Fort Calhoun, vystavěná na umělém ostrůvku a teprve za občanské války narychlo dokončovaná. Ačkoli byl Calhoun význačným politikem Jižní Karolíny a v třicátých letech 19. století viceprezidentem, posádka si ho zřejmě moc nevážila a pevnost neuctivě nazvala podle zvuku stále dorážejících vln Rip Raps, což jednak hezky zní a jednak lze přeložit např. jako Uhánějící klepáči, nebo podobně. Tento název zůstal ostrůvku dodnes.

Budeme ho tedy používat i my.

Do těchto míst se zanedlouho vrátíme a setrváme tu takřka po celý čas, ve kterém se bude děj této knihy odvíjet. Zatím se však jejžtě vraťme do hlavního města Konfederace Richmondu, kde sotva dva měsíce po zahájení bojů píše obratný pan námořní sekretář Mallory nejvyšším představitelům Konfederace:

„… Považuji získání pancéřové lodi za nezbytnost prvého řádu. Taková loď by v současné situaci mohla křižovat podél celého pobřeží bývalých Spojených států, bránit blokádě a s dalekosáhlými možnostmi úspěchu ohrožovat celé námořnictvo Unie… Kdybychom následovali jejich (tj. unionistického – pozn. aut.) příkladu, vystavěli bychom ovšem větší počet dřevěných lodí… avšak nesrovnalost počtu může být nahrazena nezranitelností. Vyžaduje to nejen ekonomie, ale i potřeba námořního úspěchu, diktát rozumu a zkušenosti z boje železa proti dřevu, a to bez ohledu na výdaje.“

Jak je vidět, měl sekretář Mallory hlavu na pravém místě. Přeceňovat nekriticky však tuto jeho ozdobu nemusíme; za dlouhá léta odborné činnosti byl samozřejmě dobře informován o vývoji válečného námořnictva evropských států a z nich ovšem na prvním místě námořnictva Anglie. Tam se vývoj zcela zřejmě ubíral směrem k obrněncům a Mallory – víceméně na svou zodpovědnost a bez nejvyššího posvěcení vládou Konfederace – poslal již počátkem května 1861 odborníka, kapitána Jamese Bulocka, do Anglie, aby zahájil předběžná jednání o nákupu obrněnce postaveného britskými loděnicemi. Mallory tím pravděpodobně překročil meze své kompetence, budiž mu to však prominuto: v této fázi války nemohlo opravdu totiž jít o nic jiného a o nic víc něž právě o předběžné rozhovory.

Kromě toho věděl Mallory i o množství rozličných polofantastických, fantastických i zcela rozumných návrhů na konstrukce obrněných válečných lodí zbrusu nových typů. Pamatoval si zejména jeden z nich a nařídil vyhledat ho pracně mezi horami zaprášených aktů a podání, ‚‚odsouzených (podle ustáleného mínění znepokojených a vyrušením rozmrzelých úředníků) k věčnému odpočinku. Jeho autorem byl portsmouthský rodák John L. Porter, Virgiňan, jenž se přidal k Jihu a k jehož návrhu byl přiložen kromě pozoruhodných nákresů dokonce i zajímavě vypadající model – sekretář Mallory vynálezce povolal, přijal a trpělivě vyslechl.

Málokterý z nemnoha konfederantských námořních důstojníků by se byl s Porterem a jeho návrhy zdržoval. A právě tak žádný z rozhodujících činitelů Severu.

Tento zdánlivý paradox a zřejmě nerozum je snadno vysvětlitelný atmosférou vládnoucí kolem poloviny minulého století v celých Spojených státech, totiž atmosférou expanze na západ, atmosférou osídlování a dobývání obrovské pevniny. Východní (a tím spíše ovšem západní) oceány byly naprosto nezajímavými oblastmi, z nichž nekynulo nic než obchod (ostatně daleko méně slibný než účast na frontieru), příjezd nějakých těch přistěhovalců a trochu ryb. V nekonečné a neprobádané pevnině na západě i na jihozápadě se však mohly skrývat všechny poklady Eldorada a. jak ukázal zlatý boom roku 1849, skutečně se tu i tam skrývaly.

Ač je to pro náš sluch už trochu zvláštní, hrdiny mladé generace vstupující do občanské války Severu proti Jihu nebyli ani milionáři, jichž měla tehdy Amerika ještě pořídku, ani stopaři a indiánobijci (ty sláva teprve čekala) a už vůbec ne námořníci, ale především lidé spojení s nejmodernější technikou umožňující pronikat dál a dál do dosud neobydlených krajin: strojvůdci. Jejich jména byla stejně známá a se stejnou úctou vyslovovaná jako dnes jména kosmonautů. O nich, právě tak jako o kosmonautech, byly skládány oslavné písně. V době těsně předválečné žila celá Amerika obrovským projektem železné cesty napříč kontinentem, projektem Atlantsko-pacifické železnice, navržené už roku 1843 a schválené Kongresem s patřičnými finančními prostředky roku 1853, když ovšem společnosti Union Pacific Rail road a Central Pacific Railroad zahájily stavbu teprve za války, 22. února 1863. Obraznost romantické mládeže vzrušovala lokomotiva, nikoli parník – ale Mallorymu nešlo ani tak o      lechtání fantazie jako o vítězství. Byl dost inteligentní a dost jasnozřivý, aby pochopil stav výzbroje obou armád, popsaný v předchozích kapitolách. I nevelké množství zbraní odpovídajících svou technickou dokonalostí industriální epoše mohlo překonat množství zastaralé, z manufakturního období přežívající výzbroje, a mohlo rozhodnout celý konflikt. Usmyslil si zkrátka opatřit Konfederaci něco podobného, co opatřil svému maličkému a bezvýznamnému kmeni, obývajícímu Mbaú, nejmenší a nejbezvýznamnější ostrůvek v celém souostroví Fidži, talentovaný náčelník Naulivou: absolutní zbraň. Moudrý Naulivou si odepřel chutné sousto z trosečníka korábu Elisa Charlese Savage, jenž byl vyzbrojen puškou a relativním dostatkem nábojů, zachráněných z vraku. S touto absolutní zbraní se stal miniostrůvek Mbuu během pěti let centrem celého souostroví Fidži a náčelník Naulivou, podporovaný kouzelným střelcem, zabíjejícím na takovou vzdálenost, že ji nepřekonaly ani oštěpy, ani vrhací kyje, a tedy střelcem, proti němuž byl jakýkoli odpor marný, tak ovládl celý archipel. Což je něco podobného, jako kdyby se Monako postupnými válkami zmocnilo vlády nad Evropou a kdyby jeho kníže místo záslužných hydrobiologických průzkumů prováděl politiku v globálním měřítku… (pro úplnost budiž řečeno, že stromy nerostou do nebe a že Charles Savage přece jen zahynul při jedné z trestných výprav na bouřící se ostrov Vaina Levu, byl chutně upraven a sněden).

Sekretář Mallory by se pravděpodobně – ač neprávem – urazil přirovnáním k náčelníku Naulivouovi, ačkoli nápady obou byly vlastně zcela totožné. I obdobu Charlese Savage už měl Johna L. Portera, věřícího v budoucnost námořních obrněnců a jak se zdálo, schopného vytvořit plavidlo osobité konstrukce a vyhovujících parametrů. Jen nezbytná puška, totiž sám obrněnec, chyběla.

Zde už nemohla pomoci ani profesionální zkušenost sekretáře Malloryho, ani technická jasnozřivost a odvaha Johna L. Portera. Zemědělský, avšak svrchovaně sebevědomý Jih prohlašoval v nesčetných úvodnících svých novin, že tupé zrzavé nohy a modré pupky unionistických ochránců otroků umlátí, bude-li třeba, elegantními konfederantskými čepicemi, a zdálo se, že mu také nic jiného nezbude. Konfederace neměla strojírny schopné vytvořit dostatečně účinné parní stroje, ani válcovny (nepočítaje několik malých válcoven železničních kolejí v Richmondu, především Tredegar Iron Works, zavalené všemožnými válečnými i civilními zakázkami) schopné dodat pancíř požadovaných vlastností. Teprve daleko později byly zřízeny, nebo lépe řečeno, improvizovány válcovny v Atlantě, výroba děl v Rome, železárny v Etowah, Allatooně i jinde.

Námořní sekretář se málem ocitl ve slepé uličce. Jednání s Anglií bylo teprve v počátcích a milióny žoků bavlny uskladněné v jižanských přístavech mohly nabýt cenu teprve v bahamských překladištích. Tam se mohly změnit ve zvonivé litry šterlinků a tyto libry opět mohly být podrobeny metamorfóze ve zbraně. Čemuž, jak víme, účinně bránily mýdlové bedničky Mr Gideona Wellese.

Mallory znovu a znovu pročítal truchlivý seznam lodí, kterým velel, od muzeálního Fultona přes rozeschlé kutry a uhelné bárky trčící nečinně v zablokovaných přístavech, především v Chesapeake Bay, kde je několik Wellesových akceschopných plavidel uzavřelo jako zátka vražená do hrdla láhve. Nic víc nebylo po ruce.

Opravdu nebylo?

Na hladině ne, pod hladinou však byla (zatím jen k velké radosti dovádivých ryb) ještě jedna loď – Merrimac.

Z NEBE SPADLÉ LODĚNICE

Dobové fotografie zachycující prezidenta Abrahama Lincolna v prvých týdnech a měsících jeho funkčního období nás nenechávají na pochybách, že to s prezidentováním neměl lehké a že i jeho kostnatá a šlachovitá nátura, vypracovaná dřevorubeckou minulostí, utrpěla strašným duševním vypětím, projevujícím se v každém rysu obličeje. Žaludeční vředy, neurastenie, trvalá nespavost a pravděpodobně i žlučníkové obtíže se nabízejí jako skromný úvod k podrobnější a úplnější diagnóze, jestliže se na chvíli zadíváme do vyhublé tváře s vráskami kolem úst a váčky pod očima, jež tenkrát ještě nepotlačila ani nedávno objevená retuš, ani dávno objevená tisková cenzura.

Nic na tom nemění skutečnost, že vypadal-li Lincoln jako člověk nad hrobem, připomínal asketický prezident Konfederace Jefferson Davis člověka v rakvi a jeho zástupce, viceprezident Alec Stephens, muže delší dobu pohřbeného.

Mnohé bylo už v okamžiku Lincolnova nástupu do funkce (4. března 1861) nenapravitelně špatné! Sedm států, Jižní Karolína, Mississippi, Florida, Alabama, Georgie, Louisiana a obrovský Texas, se odtrhlo od USA pod společným praporem, zprvu modrým s bílou hvězdou uprostřed (Bonnie Blue Flag), pak, po vstupu dalších států do Konfederace a po příchodu dobrovolníků z Missouri a Kentucky, s modrým úhlopříčným křížem na červeném podkladě ozdobeném třinácti bílými hvězdami. To už bylo dost zlé – největší a nejtíživější otázkou prvních týdnů však bylo, co učiní Virgínie.

Nešlo jen o hospodářský význam Virgínie, jež byla kvetoucím a bohatým bavlnářským a obilnářským státem, nešlo o její lidnatost a strategickou polohu. Lincolna i ostatní předáky Unie (pravděpodobně) budila ze sna i nevyřešená otázka budoucnosti největších loděnic amerického kontinentu, umístěných v Gosportu, asi v místech dnešního portsmouthského přístavu.

Gosport přetékal zbraněmi, municí, byly zde sklady zbrusu nových námořních Dahlgrenových děl, sice poněkud těžkých a neohrabaných, ale ve své době a před tím, než se objevily nové Kruppovy výrobky ze speciálních ocelí, přece jen nejlepších na světě. Byly zde i lodě, především pýcha amerického námořnictva, parní fregata Merrimac, nejkrásnější a nejlépe vyzbrojená i vystrojená ze všech šesti sesterských korábů vlajkové flotily. Byla zde, ačkoli sem vlastně nepatřila a ačkoli Námořní department Unie již od počátku dubna 1861 do omrzení bombardoval velitele gosportských loděnic komodora McCauleyho jedinou otázkou: kdy bude opravený Merrimac schopen plavby a kdy bude, ksakru, konečně přeplaven do bezpečné Philadelphie?

Merrimac, spuštěný na vodu v prosinci 1855, byla ušlechtilá, 275 stop dlouhá loď z vyzrálého dřeva, rychlá a obratná pod plachtami, jak se vyjadřovali staří mořští vlci. Její šéfinženýr Alban C. Stimers si stěžoval, že výkon strojů neodpovídá potřebám lodi o výtlaku 3500 tun, přesto však to byl právě Merrimac, jenž byl vybrán ihned po dokončení k demonstrativní plavbě na ostrovy Západní Indie a pak se zastávkou v Rio de Janeiru kolem nebezpečného Hornova mysu do Pacifiku.

Koncem roku 1860, kdy už byla válka zjevně nevyhnutelná, dokázal druhý inženýr Merrimaku H. Ashton Ramsay pomocí dalších přívrženců Jihu, zčásti ovládajících klíčová místa ve washingtonském Námořním departmentu a připravujících pod Buchananovým protektorátem drtivý nástup Konfederace, prosadit odeslání Merrimaku k opravě strojů do Gosportu, ačkoli filadelfské nebo bostonské loděnice, kde se Merrimac zrodil, nabízely lepší možnosti. Až ovšem na jednu: velitel gosportských loděnic byl, jak se zdá, oddaným, poslušným, avšak naprosto neschopným přívržencem Unie, bezpečně obklopeným tajnými i víceméně zjevnými přívrženci a příštími bojovníky Jihu, takže sehrál v celé záležitosti úlohu dosti komické figurky.

Virgínie se – konečně po dlouhém koketování (nikoli váhání – její vstup do Konfederace byl už dávno hotovou věcí, šlo jen o získání co největších výhod z obou stran) připojila 17. dubna k povstalcům –– k bojovým akcím však nedošlo po celých dalších 10 dní, takže bylo zcela dobře možné Merrimac vypravit nebo dovléci do Filadelfie, ale vyděšený a zmatený McCauley se na takovou akci nezmohl. Děsil jej bojový křik tisíců vojáků Konfederace, zaznívající z blízké železnice (jak se později ukázalo, byl to trik přednosty dráhy Williama Mahonea, jenž naložil do prázdných vlakových souprav hordy povalečů, nařídil jim co nejhlasitěji hulákat a pojížděl s nimi sem a tam), děsil jej pocit odpovědnosti tváří v tvář rozporným příkazům z Washingtonu, nařizujícím jednou okamžité dopravení Merrimaku do bezpečí a vzápětí – když pro změnu tahali pilku Buchananovi věrní agenti – zakazujícím cokoli, co by mohlo vést k zahájení přímých vojenských akcí virginskou milicí. Ustaraný McCauley vyřešil situaci geniálně a pro jistotu nedělal zhola nic až do 20. dubna, kdy se v gosportských loděnicích objevila první válečná šalupa Unie Pawnee. Její velitel, kapitán Hiram Paulding, přinášel konečně jasné a zřetelné rozkazy: co nemohlo být včas odstraněno, zničit. Konfederaci odevzdat z celé loděnice jen zcela nepotřebné trosky a ze skladů a zbrojnic ani kus lana.

Destrukční oddíly se daly do práce a dílo jim šlo fortelně od ruky. Brzy klesly ke dnu nebo byly požáry vážně poškozeny naprosto neškodné, většinou ze služby vyřazené a spíše historicky cenné řadové lodi Pennsylvania, Delaware a Columbus, fregaty Columbia a Raritan, šalupy Germantown a Plymouth. Nikdo z přívrženců Konfederace se nepokusil o odpor a nebyla vystřelena ani jediná rána, když abordážní skupina z plachetní šalupy Cumberland, doprovázející Pawnee, vstoupila na palubu Merrimaku, pýchy amerického loďstva, a otevřela tzv. Kingstonovy kohouty, jimiž se voda nahrnula do podpalubí. Merrimac klesal do špinavé a bahnité vody řeky sv. Alžběty ve světle plamenů. Kapitán Hiram Paulding i jeho dočasný host, bývalý velitel loděnic McCauley, se zcela nerušeně a s pocitem skvěle vykonané práce vrátili napříč vodami Hampton Roads na území Unie.

Netrvalo však příliš dlouho a bylo po radosti. Nepochopitelným idiotstvím nebo spíše zradou destrukčních skupin byl při této akci Sever poražen tvrději a vzhledem k následkům tragičtěji než v ostudné bitvě u Bull Runu. Loděnice padla prakticky neporušená do rukou Konfederace. Požáry byly záhy uhašeny, nálože pod suchými doky odstraněny. Bez boje a bez valné námahy – nenazýváme-li námahou organizaci řetězů mužů s vědry vody, kteří hasili požár – padly Jihu do rukou loděnice, jaké neměly v zemi obdobu, loděnice přetékající zbraněmi a materiálem. Mezi zcela nepotřebnými troskami, jež kapitán Paulding velkoryse zanechal na místě, bylo např. 1185 zbrusu nových lodních i pěchotních děl plně zásobených střelným prachem i různými druhy granátů, počet, jaký Jih nemohl (a především neměl kde) ani vyrobit, ani koupit… Spadly Konfederaci z dobrotivého nebe.

Zrada opět jednou vystrčila růžky. Její napravení stálo Unii nesčetné milióny dolarů a mnohé tisíce životů.

A na dně řeky, kde se za přílivu sladká voda mísila se slanou, čekal zcela nepoškozený Merrimac na své slavné zmrtvýchvstání a na pomstu. Nemusel čekat příliš dlouho.

ZROZENÍ ŽELEZNÉ PĚSTI

Znám několik pošetilých lidí, kteří přímo fyzicky trpí, pozorují-li oknem psí počasí, jemuž je vystaven jejich milovaný a nenahraditelný automobil. Podobné, ale se vší pravděpodobností ještě daleko intenzivnější pocity zažíval sekretář Mallory až do 30. května 1861, kdy byl Merrimac sice zcela neslavnostně, zato však v rekordním čase vyzdvižen, k čemuž soudobá technika poskytovala dostatek možností. Už povrchní prohlídka potvrdila předpovědi optimistů: Merrimac byl ve výborném stavu, s nepoškozeným trupem, ba co více, pro projektovanou obrněnou loď bylo možné využít i jeho strojů. Navrhl to jeden z mála odborníků, již zůstali věrni Jihu, William P. Williamson, zaručující se za slušný a po nezbytných opravách zcela vyhovující stav strojovny Merrimaku, navzdory šestinedělnímu pobytu pod vodou. Vskutku také postačilo dvouválcový stroj se čtyřmi kotly vyčistit a znovu naolejovat…

S Merrimakem se ovšem měly dít změny podstatnější. Bylo třeba – a je to téměř zázrak, že čtveřice Mallory, Porter, Williamson a John Mercer Brooke, vynálezce znamenitých palných zbraní, o tom dovedla přesvědčit osvědčeně tvrdohlavé námořní důstojníky – opustit všechny požadavky na Merrimac kladené, kromě dvou: za prvé rozstřílet flotilu blokujících mýdlových bedniček před jižními přístavy, praskajícími ve švech skladišť neprodejnou bavlnou, a za druhé rozstřílet ji co nejdříve. Cestou ke splnění tohoto pochopitelného přání měla být co nejjednodušší přestavba Merrimaku v obrněnec, odolávající dělostřelbě a s dostatečnou palebnou silou, přičemž čerta záleželo na kráse lodi a jen málo více na jejím akčním rádiu. Blokující flotila Unie byla tak jako tak až nepříjemně blízko.

První krok na cestě za vytčeným cílem neměl úspěch: vrak Merrimaku, pokřtěného po wisconsinské řece, byl totiž ještě v suchém doku, zachovaném laskavostí kapitána Pauldinga and comp. v dokonalém stavu, přejmenován na vlastenečtěji znějící Virginii. Dnes toto jméno upadlo takřka v naprosté zapomenutí. Snad pro zajímavou zvukovou aliteraci Merrimaku a Monitoru, spíše však díky konzervativnímu, avšak pochopitelnému přání posádky plout na kdysi (a ani ne tak dávno) nejpyšnější lodi celé flotily USA. A tou byl, buď jak buď, Merrimac. Zůstalo tedy při Merrimaku.

Další úpravy by přivedly k šílenství lodního architekta, pyšného na vznosné a labutí linie kdysi hrdého korábu: vše, co čnělo nad čáru ponoru, mělo být prostě odříznuto a takto snížený lodní trup měl být pokryt silnou dubovou a borovou dělovou palubou dlouhou 160 stop. Na palubě se měl tyčit nízký palebný srub se stěnami zešikmenými v úhlu 35° a pokrytými svrchu mříží z dvoupalcových železných prutů. Srub měl být z boku chráněn pancířem, jehož nezbytnou sílu ukáží teprve pokusy s děly, jež by mohla Merrimac ohrožovat z palub unionistických lodí. Pod čarou ponoru měl loď před proražením ochránit jakýsi ocelový třípalcový štít. To bylo vše, nepočítáme-li komín, trčící zcela nevýtvarně uprostřed palebného srubu.

Zplozencem plánů (i pozdější skutečné přestavby) byla neuvěřitelně ohavná loď, podobná rakvi a hrozící stát se rakví celé posádky, nízká, výhružná a zcela určitě schopná při vybavení řádnou dělostřeleckou výzbrojí potopit všechno, co se pod vlajkou Unie na moři pohybovalo. Loď, jakou světové oceány dosud nepoznaly.

Na rýsovacím prkně otce celého projektu Johna L. Portera se zkrátka počala rodit tajná zbraň, schopná přivodit obrat občanské války a později stejně shodně a hlučně podceňovaná všemi experty Unie jako fašistické pokusy v Peenemunde anglickými odborníky čtyřicátých let. Po několika dnech převzal vedení celého projektu John Mercer Brooke, na jehož jméno byl také vydán příslušným úřadem Konfederace patent. Zda k tomu došlo po dohodě s Porterem nebo zda tu hrála úlohu zjevně mocnější finanční základna výrobce celkem slušné a dosti oblíbené Brookovy ručnice, je dnes těžko říci. Brookovi pomáhal muž se jménem stejně slavným jako originálním: poručík Catesby ap. R. Jones, bývalý dělostřelecký důstojník Merrimaku, příslušník jednoho z nejstarších virginských námořnických rodů, což ovšem neznamenalo ani co do počtu generací ani co do bojových úspěchů předků tolik, co starý námořnický rod například v Anglii, přesto však upravovalo cestu ke kariéře. Catesby ap. R. Jones nastoupil jako lodní praporčík ve věku patnácti let, pyšný na tradice otce Rogera a děda Thomase ap. Catesbyho, z matčiny strany pak praděda Lighthorse Harryho Leea. Tajemné slůvko ap je ekvivalentem např. arabského ibn, totiž syn… ův, což mladý Catesby ap. R. Jones nezdůrazňoval ani tak z hrdosti na své mořem prosolené předky, jako z pýchy na waleský původ. Něco takového v rádobyaristokratické Konfederaci a neobyčejně rádobyaristokratické Virgínii znamenalo totéž co šlechtický erb a vhodně odlišovalo ušlechtilého Anglosasa od sice, bohužel, potřebné, ale svrchovaně podceňované sebranky přijíždějící z neanglického zbytku Evropy. Včetně Irů.

Mladý poručík byl pověřen, aby s 1500 dělníky, vyčleněnými pro co nejrychlejší úpravu Merrimaku jak v gosportských docích, tak v Tredegar Iron Works, ihned určil potřebnou sílu pancíře a opatřil jím palebný srub.

Po četných pokusech došel Catesby k názoru, že nejsilnější unionistická Dahlgrenova děla mohou snad poškodit nebo dokonce prorazit dvě dvoupalcové vrstvy ocele, že však jimi chráněná solidní dřevěná konstrukce zůstane pak bez úhony. Podle toho byla specifikována objednávka. Již koncem června 1861 absolvovaly vyválcované ocelové desky sto mil dlouhou cestu z Richmondu do Gosportu.

O      několik měsíců později by bývalo opatření dostatečného množství železa a tím spíše oceli obtížnější – Konfederace začala totiž pociťovat značný nedostatek kovů, což nejdříve postihlo okázalé mřížové ploty kolem panských sídel a později vše, co bylo možné odmontovat a roztavit. V polovině roku 1861 si ovšem nikdo z Jižanů vůbec neodvažoval pomyslet, že by modré pupky vzdorovaly tak dlouho.

Černá hrůza ve tvaru rakve se přestěhovala z plánů a nákresů do doku, tak pečlivě chráněného před zvědavci, že rozvědka Unie neměla, jak se alespoň spokojený sekretář Mallory domníval, o existenci Merrimaku, který vstal z mrtvých, ani tušení. A to Mallory ještě nevěděl, že ve washingtonských námořních archívech tiše a navždy odpočívají dávné i novější návrhy amerických vynálezců, snílků a bláznů, jež snad byly ve své době neproveditelné z technických či jiných důvodů, dnes by však stály ne-li za oprášení, tedy přinejmenším za úvahu, z níž by mohlo v úrodné prsti Jihu ještě něco vzejít. Nestalo-li se tak, spolupůsobil tu jistě obdiv k Anglii i Francii a víra, že obě monarchie neopustí aristokratické přátele za oceánem. A tak byl přehlédnut plán Johna Stevense z Hobokenu na obrněnou plovoucí baterii roku 1812, patent Thomase Gregga z Pensylvánie na obrněný dělový člun se železnými stěnami sklopenými tak, aby po nich dělové koule nepřítele klouzaly, i mnoho dalších.

Začínalo se zkrátka opět, jako obvykle, od Adama.

A tak, zatímco jistotou vítězství opilé ulice hulákaly nejnovější šlágr Chceš-li se mít prima, dej se ke kavalérii…, rodila se pro Konfederaci skutečná možnost jinak velmi sporného vítězství, jež ovšem s kavalérií neměla zhola nic společného.

KONEC ARCHANDĚLŮ

„Námořní boj se v něčem od základu odlišuje od boje na pevnině. Oceán mívá někdy takzvaná mořská jezera a údolí, nemá však ani řeky, lesy, břehy, města, ani hory. Za mírné pohody je to jedna jediná vytepaná pláň. Tady jsou nemožné válečné lsti, jakých užívají ukázněné armády, i přepady, jakých užívají Indiáni číhající v záloze. Všechno je jasné, zjevné a plynulé. Živel, který nese oba bojovníky, je podroben působení jedné a téže síly. Na všechny, kteří se utkávají na moři, působí ve stejné době stejný vítr a stejný příliv či odliv. Tato nesložitost vede k tomu, že když spolu bojují dvě válečné lodi s ohromnými bílými křídly plachet, má to spíše něco společného s miltonovskými půtkami archandělů nežli s těmito poměrně špinavými pozemskými rvačkami.“

Tato slova napsal Herman Melville, jeden z nejlepších spisovatelů zabývajících se námořní tematikou, jakého (vedle Homéra, Lukiana, autora Geneze, Daniela Defoea, Fredericka Marryata, Josepha Conrada, Washingtona Irvinga, Franka Stocktona, Victora Huga, Alexandra Dumase, Julesa Věrna, Giovanniho Vergy, Blasco Ibáněze, Selmy Lagerlofové, Maxima Gorkého, Alexandra Grina a několika stovek dalších) zná světová literatura. Věrně vystihuje situaci před pádem oplachtěných archandělů a před jejich nahrazením malými plovoucími pekly.

Slavná dánská řadová loď Gefion, spuštěná na vodu roku 1843 a představující pozdní vyvrcholení nautického stavitelství plachetních válečných lodí, nebyla v podstatě o mnoho lepší, obratnější a palbou mocnější než např. koráby admirála de Ruytera, slavící triumfy o dvě stě let dříve.

Na tomto faktu nic nezměnila skutečnost, že současně s polním dělostřelectvem byla děla nejprve Benátčany a později Turky – zavedena do palubní výstroje válečných lodí, takže Petrarca mohl již roku 1344 právem napsat: „Tento mor byl dříve tak vzácný, že byl posuzován jako velký zázrak. Poněvadž však člověk v nejhorších věcech bývá vždy nejučenlivější, je nyní stejně všední jako všechny ostatní druhy zbraní.“

Námořníkům nezbylo než rezignovaně pokrčit rameny. Dělostřelba prostě nahradila vrhání kamenů katapulty a dělová koule prorazila stejně bezpečně obšívku trupu lodi v 17. jako v 19. století. Solidní železné koule však málokdy loď potopily; poškozené ráhnoví plachtoví bylo i v boji zvláštními pohotovostními oddíly ihned opravováno, a pokud koule nebo vyražená tříska (což bylo daleko nebezpečnější) někoho trefily – inu, kdo z nás je nesmrtelný…?

Rovněž námořní bitvy se obvykle v pohledu zblízka podobaly jedna druhé. Jako příklad může sloužit, abychom setrvali u našeho literárního zpravodaje Hermana Melvilla, zkrácený popis slavného střetnutí americké válečné lodi Bon Homme Richard, vystrojené a zčásti vybavené posádkou ve francouzských přístavech, palebnou silou všelijak stlučených baterií, odpovídajících asi fregatě o dvaatřiceti dělech, s britskou elitní fregatou Serapis s padesáti velkorážovými děly. Střetnutí se odehrálo v poněkud divadelní atmosféře před zraky tisíců přihlížejících diváků poblíže yorkshirského pobřeží dne 22. září 1779 jako epizoda osvobozenecké války amerických kolonií proti mateřské, lépe řečeno macešské Anglii. Velitelem Richarda byl zakladatel námořnictva Spojených států, rodilý Skot John Paul Jones (1747–1792).

„… Serapis a Richard dosud manévrovaly, prováděly spolu chassé jako partneři při kotiliónu a po celý čas si řízně a pohotově odpovídaly.“

Když však Paul konečně zjistil, že lepší ovladatelnost druhé lodi poskytuje nepříteli možnost přemoci Richarda, nemotornou starou indickou loď v ohroženém postavení, ihned se s obvyklou rázností snažil tomu zabránit a chtěl připlout až k nepříteli…

… Vítr, který teď narážel na plachty Serapise, hnal tuto loď v celé její výšce a po celé délce v důvěrné blízkosti vedle Richarda. Vyčnívající děla na sebe narážela, ráhna se proplétala, ale trupy lodí se nedotýkaly. Klínovitě se mezi nimi táhl dlouhý pás temné vody jako v Benátkách ten úzký kanál, který dřímá mezi dvěma vysokými stinnými stavbami a vysoko ve vzduchu je tajemně překlenut mostem Vzdechů. Jenže tam, kde šest ráhnových hrotů vespolek vytvářelo vysoké oblouky, bylo slyšet a vidět tři mosty vzdechů, když měsíc a vítr stále stoupaly…

… Jako rozsedlina, která tvoří zároveň i spornou hranici na sopečné pláni, byla i tato hraniční propast pro obě strany jícnem smrti. Byla tak zúžena, že mnohdy musely být dělové nabijáky vráženy do otvorů na boku protější lodi, aby mohly vniknout do ústí děla svého. Vypadalo to spíše jako nějaká domácí šarvátka než jako boj mezi cizinci. Nebo ještě spíše, jako by siamská dvojčata zapomněla na své bratrské pouto a zuřila v nepřirozeném boji.

Zanedlouho bylo slyšet strašný výbuch, který byl okamžitě přehlušen dělostřelbou. Dvě staré jedenáctiliberky se nadobro roztrhly, zabily námořníky, kteří je obsluhovali, a zničily celou část lodního trupu, jako by byly z obou jeho boků vyletěly do povětří dva vybuchnuvší parní kotle. Mělo to takový účinek, jako když se zřítí zdi domu. Velkou pisánskou věž teď jen tak tak podpíralo pár holých černých vzpěr. Od té chvíle nemálo kulí ze Serapisu jistě Richardem přímo proletělo a ani o něj nezavadilo. Bylo to, jako když se střílí srnčími broky mezi žebra kostry.

Avšak dále dopředu byla palba těžkých baterií z boků Serapise tak ničivá – byla razantní a mířila přímo dolů, Richardovi jaksi na hrdlo a do útrob – že smetala všechno, co jí přišlo do rány. Muži na Richardově kryté dělové palubě vybíhali nahoru jako dělníci ze šachty, kde vybuchují třaskavé plyny. Shromáždili se na přední palubě a bojovali dál granáty a puškami. Vojáci byli také vysoko ve stožárových koších, odkud stále udržovali hromadnou palbu, chrlíce dolů oheň jako vodopád lávy padající ze skal. Situace lidí na jedné lodi byla pravým opakem situace na druhé lodi. Serapis totiž Richarda trhal na kusy pod palubou a onu krytou část vyčistil téměř do posledního muže, kdežto Richardův zástup mušketýrů zas úplně ovládal horní palubu Serapise, takže bylo téměř nemožné, aby tam někdo zůstal – leda jako mrtvola. Z počátku byly sice stožárové koše Serapise obsazeny dobrými střelci, ale mušketýři z Richarda měli převahu a už dávno je vyčistili. Občas bylo vidět, jak střelci, kterým kulka přerazila nohu nebo ruku, sestupují malátně se svého stanoviště v závratné výši jako holubi postřelení do křídla.

Někteří střelci na Richardovi teď jako čilé vlaštovky na okapech chlévů opustili své stožárové koše a přeběhli po ráhnech až tam, kde přečnívala nad Serapise. Odtud na jeho paluby házeli ruční granáty jako jablka, která vyrostla na jednom sadě a přes plot padají na druhý. Jiní z jejich tlupy vrhali totéž trpké ovoce do otevřených otvorů na boku Serapise. Ze vzduchu tedy na Serapise dopadalo krupobití svisle a šikmo, kdežto vodorovné blesky zas křížem krážem hřímaly podpalubními klenbami Richarda…

… Neochvějný Paul poletoval zatím sem tam jako zářivý míček ráhnového světélka… zamýšlel nadchnout a rozzuřit své lidi, z nichž někteří při pohledu na něho byli statečností celí u vytržení a vysvlékali se i z kalhot, vystavující nahá těla střelám rovněž nahým. Stejně to udělali i na Serapisu, kde bylo vidět mnohé dělo obklopené nahým mužstvem jako fauny a satyry…

… Bylo vidět, jak vykonává svůj úkol nabíječ, v hlubokém předklonu, všecek soustředěn, nakročiv jednu nohu dozadu a napřáhnuv jednu paži, stočenou k ústí děla; na druhé straně lafety stál stejně sehnutý stloukač a vytěrač, ale držel svou dlouhou černou tyč oběma rukama jako kopí, aby byla připravena k okamžitému použití; u zádi děla se zas hrbil ostražitý dělovod a odhadoval dostřel děla planoucím zrakem, bystrým jako oko číhající na leoparda; za těmi všemi stál vysoký a vzpřímený ohněstrůjce, egyptský symbol smrti, nehybný v tu chvíli, kdy měl svůj doutnák s dlouhým držadlem skloněný. Ať stáli, či ať se lopotili, vycvičení vojáci ze Serapisu u svých dvou dlouhých smrtonosných baterií zachovávali kázeň přímo magickou…

Za několik minut už jako anděl smrti visel Izrael ve výši šedesáti stop z nejzazšího konce ráhna nad propastí otvoru předurčeného k záhubě, kam prachonoši, v ruce majíce kbelík začerněný prachem, nanosili kartáče rychleji, než mohly být spotřebovány.

… Vyčíhal si vhodný okamžik a vrhl jeden granát s přesností tak dokonalou, že když zasáhl svůj cíl, Serapise roztrhl téměř sopečný výbuch. Dlouhá hromada navršených kartáčů se vznítila. Oheň se šířil vodorovně, jako se po železniční trati řítí rychlík. Přes dvacet mužů bylo na místě zabito, asi čtyřicet raněno. Tento zásah opět změnil vyhlídky bitvy, v níž se štěstí předtím klonilo na stranu Serapise.

Potud Herman Melville v románu Izrael Potter v upraveném překladu Marie Kornelové. Bitva pokračovala i nadále vzájemnými pokusy o abordáž, vzájemnou výzvou ke vzdání se, až konečně došlo ke kapitulaci Serapise. Americká loď poprvé zvítězila, dokonce v nerovném boji se silnější fregatou neporazitelné vládkyně moří…

Poněkud zdlouhavý, ale, jak se domnívám, nikoli nezajímavý výňatek nebyl zbytečný. Pravda – všechna nepříliš častá střetnutí válečných lodí neprobíhala tak dramaticky, k přiblížení umožňujícímu vrhání ručních granátů docházelo jen zřídka (i když zase ne tak zcela zřídka) – to vše však není důležité. Souboj Bon Homme Richarda a Serapise je takřka krystalicky čistým obrazem námořní slávy všech, kdo pluli na archandělům podobných a tehdejšími prostředky stěží potopitelných válečných korábech romantických dob. Toto byly jejich boje, podtržený součet individuálního hrdinství stovek chlapů, kteří se u rozžhavených děl svlékali a mimo boj pyšně zpívali o dubových srdcích svých lodí, chvástali se odvahou a píli rum. Což ovšem činili i v boji.

V boji Merrimaku a Monitoru toto pošetilé a fascinující hrdinství doznívá. Jejich velitelé se dosud nevzdali představy o námořnickém hrdinství, jež mělo být už velmi brzy nahrazeno soutěžením v dokonalosti strojů, síle pancíře a kalibru děl. Snili dál o abordáži, přibližovali se na dosah, manévrovali stejně jako jejich dávní předchůdci. Romantika bílých, dělostřelbou zčernalých plachet však byla nenávratně tatam. Původcem zkázy Serapisu byl jediný statečný námořník, šplhající s granátem v dešti kulek po ráhnoví. Původcem zkázy největšího německého korzára II. světové války, bitevní lodi Bicmarck, byl velmi neosobní radiolokátor, jenž po útoku letounů i torpédoborců umožnil jeho definitivní zničení 27. května 1941 palbou z těžkých děl z bezpečné vzdálenosti.

Tuto pronikavou a náhlou změnu způsobil kolem poloviny XIX. století francouzský vynález výbušných granátů, jehož autorem se stal roku 1825 plukovník Paixhans. Dovršil konec slávy válečných plachetnic, vládnoucích oceánům celá desetiletí, ohlášený už roku 1813 spuštěním prvního válečného parníku světa, Demloga (ovšem ještě s bočními kolesy), námořnictvem USA. Převaha páry nad plachtami, byť zprvu jen v podobě pomocného pohonu, byla nesporná. A tříštivé granáty záhy ukázaly, že dřevěná loď, schopná neuvěřitelně dlouho odolávat krupobití dělových koulí a dešti kartáčů, je výbušným nábojům vydána na milost a nemilost, a to tím spíše, jestliže byla používána zastaralá taktika vedení námořního boje, ověřená poprvé roku 1653 v bitvě u Portlandu. Britský admirál Monch v ní konečně po četných neúspěších porazil svého holandského protivníka Trompa a zbavil tak Anglii, byť i jen dočasně, hospodářsky i vojensky sílícího konkurenta, jehož rozkvět po osvobození od španělského útisku byl mimořádně rychlý.

V bitvě u Portlandu, kde hlavní bojovou silou obou protivníků se staly galiony (holandsky nazývané fleuty), které daleko předčily sice větší, ale neobratnější a za protivětru takřka bezmocné karaky, byly obě flotily poprvé sestaveny do řad, jedno plavidlo za druhým. Angličané však byli rychlejší, přehradili plavební dráhu Trompových fleut a zničili jejich předvoj i s vlajkovou lodí.

Tehdy se zrodil pojem řadová loď, tj. loď s nejsilnější dělovou výzbrojí (zprvu 40–60, později i 120 děl v několika bateriích nad sebou), určená pro námořní bitvy vedené ve dvou liniích. Setrvačností terminologie se tento název udržoval až do 1. světové války. V sovětské námořní terminologii platí jako synonymum obrněné či bitevní lodi dodnes. Řadové lodi, zrozené jedinou bitvou, však rovněž jedinou bitvou Merrimaku a Monitoru odešly zprvu morálně, pak i fakticky do výslužby. Taktiku řad nahradila vlastně obnovená taktika námořní války před bitvou u Portlandu, vyhledávání a vzájemné ničení jednotlivých lodí nebo jejich skupin manévrujících podle okolností.

Tuto pronikavou a náhlou změnu způsobil výbušný granát, jehož účinkům by žádný, alespoň zčásti duševně zdravý admirál, nevystavil svá plavidla seřazená jako terče na střelnici.

Bylo zkrátka nezbytné chránit lodě před účinky zhoubné dělostřelby, a to nejen posádku, ale i – a především – stroje a muniční sklady. Obléci lodím neprůstřelný krunýř středověkého rytíře.

Podobné pokusy jsou ovšem úctyhodně staré, boční ochrany před kamennými a hliněnými projektily, vrhanými praky a katapulty, měly již starověké válečné koráby. Stejný úkol měly splnit i štíty Vikingů, zavěšované na boky dračích lodí, dakkarů, a doplňované měděnými nebo železnými plechy tak, aby ochránily veslaře před šípy a oštěpy. Na karavelách raného novověku byly vybudovány tzv. kastely, vlastně pevnosti na přídi a na zádi, opevněné silnými dubovými fošnami. Měly poskytnout posádce útočiště v případě zdařilé abordáže lodí nepřítelem a východiště k protiútokům provedeným po řádné palebné přípravě ručními zbraněmi. Podobné nástavby měly i korejské válečné koráby v 16. století.

Konec 18. století dokonce spatřil jakéhosi přímého předchůdce obrněnců: v září roku 1782 byl učiněn pokus dobýt Gibraltar z moře spojeným španělským a francouzským loďstvem s plavidly nevídaného druhu, navrženými a postavenými pod dohledem chevaliera D’Argona. Deset lodí neslo střechovité nástavby z loket silných tvrdých fošen, zesílených pláty korku, mnoha vrstvami kůže a na zvlášť ohrožených místech železnými pásy a plechy. Zvláštní potrubí umožňovalo i v boji ustavičně polévat ochranné stěny a pažení vodou a hasit tak požáry. Za touto záštitou bylo na každé lodi připraveno k palbě více než tucet děl.

Loďstvo zakotvilo na dostřel od pevnosti a spustilo kanonádu, trvající přes tři hodiny, na niž obránci Gibraltaru usilovně, avšak bez zřejmého výsledku, odpovídali. Zdálo se, že lodi jsou nezranitelné.

Teprve když velitel Gibraltaru dostal spásný nápad střílet koulemi rozžhavenými v ohni do ruda – což tehdy bylo dosti riskantní, prach se mohl vznítit v hlavni předčasně – podařilo se navzdory hasicímu zařízení většinu lodí zapálit a zničit. Angličané ostatně odrazili nápor těchto originálních obrněných lodí způsobem důstojně starobylým, jehož použil už polský král Štěpán Báthory roku 1580 při dobývání dřevěných tvrzí v Rusku. Zde tedy dělo poprvé překonalo pancíře.

Historickou zajímavostí je, že se tehdy v kasematech Gibraltaru krčil i bezvýznamný dělostřelecký poručík Henry Schrapnel, svrchovaně nespokojený slabým účinkem vlastní dělostřelby na lodě i na pozemní cíle. Trvalo ještě mnoho let, než své myšlenky uvedl ve skutek, popsal v knize A Table of Practice with Lieutenant Shrapneťs New Metod of Firing Case Shot (Praktický návod k nové metodě poručíka Schrapnela o střílení plněnými náboji) a než své duchovní děcko a kmotřence, šrapnely, hrdinsky vyzkoušel na zlých indických vzbouřencích, ozbrojených kopími.

Dubová prkna a korek by ovšem nic nezmohly proti dělům střílejícím explozivními, při nárazu vybuchujícími granáty; první se rozhodli provést nutná opatření Francouzi. Obložili roku 1854 své plovoucí baterie, nasazené pod Sevastopolem u Kinburnu, 11 cm silným bočním železným pancířem. Skvěle se osvědčil; za celou dobu bojů nebyl nikdy prostřelen.

Podníceni tímto úspěchem a díky snadnému uvolňování obrovských částek, vynakládaných dobrodružným Napoleonem III. na armádu a válečné loďstvo, přikročili Francouzi ihned ke stavbě prvního obrněnce, jehož konstruktérem byl slavný inženýr a později generální inspektor francouzského námořnictva Dupuy de Lôme. Loď, nazvaná Gloire (Sláva), byla dřevěná, avšak pobitá po celé délce až pod čáru ponoru 12 cm silnými železnými pláty, které jí podle krymských zkušeností zaručovaly nezranitelnost – pokud ovšem nebudou zdokonalena děla. Jak se ukázalo, zdokonalení děl přišlo jako odpověď na pancíře takřka bleskurychle – po dvou stech letech stagnace…

Gloire byla rozestavěna roku 1858 a o rok později spuštěna na vodu. Anglie, považující se za jedinou vládkyni oceánu, podobně jako kdysi starověká Kréta, ovšem nemohla zůstat pozadu. Již za necelý rok se houpal na vlnách vážný protivník francouzského obrněnce, celoželezný Warrior s 28 děly ráže 178 mm a na tehdejší dobu slušnou rychlostí 14 uzlů. Podobně jako u Gloire byly lodní boky Warrioru pancéřovány, ale jen v okolí dělových baterii, jež měl pancíř chránit především.

Obě lodi, představující tehdy vrchol úderné síly válečného námořnictva, byly výsledkem celé řady kompromisů a souboje nových myšlenek se setrvačností tisícileté lodní stavby. Jejich konstrukce byla dosti nešťastným výsledkem snahy získat za málo peněz hodně muziky: těžké pancéřování, avšak značnou pohyblivost a velké zásoby paliva, vysoko položená děla, avšak uspokojující stabilitu, mocné, a tedy rozměrné stroje, avšak nevelkou plochu zranitelnou palbou nepřítele, pohodlný výstřel všech baterií, avšak i kloun, schopný prorazit obšívku trupu lodi protivníka…

Řekněme hned, že výsledek nebyl valný. Obě lodě (a celá řada lodí sesterských, např. mnoho oslavovaný anglický Agincourt z roku 1865) byly pro úsporu paliva opatřeny kompletním stěžňovím a ráhnovím. Rozdělení děl na baterie je přejato z minulosti a dovoluje toliko účinné boční salvy, zatímco příď a záď jsou ozbrojeny jen velmi chabě, tíha pancíře značně ztěžuje manévr, a pancíř, sotva dosahující pod čáru ponoru, nechrání před minami, přijatými již tehdy do výzbroje všech válečných loďstev.

Od těchto prababiček, považovaných ve své době za nepřekonatelné královny a vládkyně moří, přes věžové bitevní lodě a křižníky sklonku 19. století až k největší bitevní lodi všech dob, japonskému kolosu Yamato z roku 1942 o výtlaku 70 000 t (Gloire měla výtlak 5 617 t), vedla dlouhá a strastně vykoupená cesta. Na jejím počátku však nestály jako perspektivní vzory středověcí rytíři, narychlo navlečení vzhledem k neočekávané situaci do krunýře (Gloire ani Warrior ničím jiným nebyly), ale původní konstrukce průmyslového věku, nekonvenční a odvážné, vyzkoušené v krvavé laboratoři občanské války Severu proti Jihu. Merrimac, a především Monitor.

VELKÝ NEAMERIČAN

Myšlenka se vznášela ve vzduchu, posilována zprávami o konstrukci prvních obrněných lodí za Velkou louží i tu a tam proskakujícími pověstmi o ponorkách projektovaných a snad dokonce již stavěných v jižanských loděnicích. Zcela nezávisle na Merrimaku, o jehož dobře utajené existenci nemělo panstvo ve Washingtonu ani tušení, požádal počátkem července 1861 sekretář Welles o prostředky „… umožňující postavit jeden nebo více obrněných parníků či plovoucích baterií…“

Jednání Kongresu ovšem nebylo tajné a debata, zda má, či nemá být přikročeno ke stavbě obrněných lodí, se stala veřejnou tím spíše, že trvala plné tři týdny, zatímco válcovny v Richmondu již expedovaly první pancéřové desky pro Merrimac. Byla tak hlučná, že to vzbudilo i v nijak zvlášť zamlklém Kongresu pozornost. Lze tedy právem předpokládat obecnou známost chystaného projektu Unie a z toho vyplývající urychlení i tak překotné stavby Merrimaku.

Konečně se Kongres s krvácejícím srdcem rozhodl sáhnout hluboko do měšce a uvolnit značnou, ba neočekávaně štědrou částku 1 milión 500 000 dolarů na požadovanou výstavbu jednoho nebo několika obrněnců, bude li ovšem posudek odborné komise příznivý a vyhoví-li nabízející se loďař podmínce, že tato obrněná loď bude (pochopitelně kromě teď už samozřejmé vybavení parním strojem a šrouby) opatřena… dvěma stěžni a plným oplachtěním… Jak je vidět, starý námořní předsudek o nespolehlivosti mašin a spolehlivosti větru ještě žil. Musel se uplatnit tak či onak, protože předsedou komise expertů, jež měla posuzovat nejnovější, nejpokrokovější a ovšem nejneznámější námořní bojovou techniku, byl důstojný sedmdesátiletý kmet komodor Joseph Smith, služebním zařazením velitel nebo spíše generální ředitel válečných loděnic a doků, kteroužto funkci vykonával nepřetržitě od roku 1846 jako zasloužilý námořní veterán války v roce 1812 vůbec a bitvy u Plattsburgu zvláště. V životě nevelel parní lodi a patrně si toto potěšení milerád odřekl. O deset let mladším byl komodor Hiram Paulding, šéfinženýr válečného námořnictva, což znamenalo spíše znalosti lodní stavby než zkušenosti se stroji a železem. Třetím mušketýrem byl konečně mladý, čtyřicetiletý kapitán Charles Henry Davis, vzdělaný lingvinista a astronom, jeden z tvůrců dodnes platného Nautického almanachu.

Tito tři mužové tedy měli v kritickém okamžiku rozhodovat o existenci, či neexistenci obrněnců, posilujících válečnou flotilu Unie. Složení komise nebylo právě příliš slibné a považujeme za zdvořilost, vyjadřuje-li se o ní pan Chapman White jako o nepříliš zabedněné – což je ve srovnání s nadšenými charakteristikami, štědře a velkoryse používanými americkými autory pro všechny spolehlivě a dávno mrtvé předky, značně rezervované a chladné… Lhůta vyhlášená sekretářem Wellesem pro přihlášky loďařů i vynálezců byla šibeniční: do října 1861 měly být náčrty a rozpočty dodány. Welles, jak se zdá, věděl o rodících se nebo hotových projektech a vypsanou soutěž či konkurs považoval za formalitu, jež měla zákonným způsobem zajistit finanční krytí celého podniku prostředky Kongresu.

A vskutku: již v několika dnech se na stole rozhodčí komise objevil, detailně vypracovaný projekt, ba dokonce dokonalý model konvenční řadové lodi, vyhovující vypsaným podmínkám a vzbuzující temné podezření, že byla kmotřičkou požadavků předložených komisí. Loď, později skutečně postavená a spuštěná na vodu pod jménem New Ironsides, měla zesílenou konstrukci, umožňující nést pod čarou ponoru 4,5palcové železné desky. Jinak se celkem nelišila od starších fregat.

Druhým vynálezcem, jehož projekt byl komisí vlídně posouzen, ačkoli nesplňoval podmínky, byl dělový člun Galena, nabízený průmyslníkem a obchodníkem Corneliem Bushnellem, kterého dlouhá a úspěšná námořnická minulost nejprve přivedla ke stavbě lodí. Později ji zaměnil za velmi agilní účast na mnohých železničních stavbách spojujících New York s Bostonem a jinými městy i za vedení slavné stavby Union Pacific Railroad. Při vypuknutí občanské války se však opět jasnozřivě přeorientoval na stavbu lodí, jejichž zvýšenou spotřebu předvídal stejně správně jako vyřazení a umrtvení mnohých železničních tratí manévrujícími armádami.

Jeho Galena byla dost podivný výtvor nesoucí pod třípalcovým železným pancířem ještě jedenapůlpalcovou vrstvu tvrdé gumy v pevné a poněkud bláhové víře, že se od ní budou dělové koule odrážet. Výhodou návrhu bylo, že jej mohl John Bushnell se svými společníky, newyorskými loďaři Johnem Griswoldem a Johnem F. Winslowem, rychle a bez obtíží realizovat – nejprve však bylo třeba, aby byla Galena posouzena, schválena a doporučena renomovaným odborníkem.

A odborník se ozval jako na zavolanou, jenže z jiných důvodů.

Jednoho dne došel do Bílého domu dopis tohoto znění:

New York srpen 1861

Jeho Excelenci Abrahamu Lincolnovi,

prezidentu Spojených států.

Pisatel, který zavedl nynější systém pohonu námořních lodí a navrhl první šroubovou válečnou loď, nabízí sestrojení plavidla schopného zničit flotilu vzbouřenců v Norfolku a vyčistit všechny řeky na území Jihu a jejich přítoky od vojsk, chráněných vzbouřeneckými bateriemi…

Dopis pokračoval ujištěním, že jeho pisatel nehledá žádný osobní ani jiný prospěch, že nejde o fantazii, nýbrž o zralý plán muže, jehož více než tisíc motorů nové konstrukce je v ustavičném provozu. Končil plamenným prohlášením věrnosti Unii, s níž spojil svůj život. Je ochoten jej obětovat, bude-li to nezbytné, pro dílo Prozřetelnosti, jehož se Lincoln podjal. Jestliže prezident shledá tento návrh hodným prozkoumání, postačí telegram, aby se podepsaný během čtyřiadvaceti hodin hlásil osobně v Bílém domě.

Lincoln neodpověděl.

Nelze mu to vyčítat. Snad ani dopis nikdy nečetl. Snad byl zařazen do obvyklé korespondence snílků, podvodníků, fantastů a bláznů, doprovázejících každou válku. Ti všichni slibovali zázraky, ničivé zbraně, převratné vojenské vynálezy. Snad naopak dopis četl a nepřikládal mu žádnou váhu. To se však nezdá pravděpodobné; byl totiž podepsán jménem, jež nebylo ve Státech neznámé: John Ericsson.

Již několikráte zmínění manželé Wiliam Chapman a Ruth Whiteovi, kteří napsali až dosud nejúplnější a nejlépe dokumentovanou knihu o      utkání Monitoru s Merrimakem, uvádějí ve své kapitole o Ericssonovi základní a hrdou charakteristiku: John Ericsson byl velkým Američanem.

Nuže – nebyl. Nebyl ani velkým, ani malým Američanem, nebyl totiž Američanem vůbec a nikdy. Nebyl Američanem ani v době, která toto právo přiznávala přistěhovalcům neznalým jazyka a s ještě nevybalenými zavazadly, tím spíše byli-li ochotni za zbrusu novou adoptivní vlast prolévat krev. Jméno samo za těchto okolností ovšem pranic neznamená, ale i tak byl John Ericsson Švéd jako poleno a zůstal jím až do smrti. Což budiž řečeno pro přesnost – o nic jiného nám nejde.

Tím se ostatně Ericsson liší od svého vzdáleně příbuzného protějšku Wernhera von Brauna. Němce, jenž v nouzi nejvyšší přispěl USA radou i pomocí, když zprvu jejich vojenský a později kosmický raketový program nebezpečně zaostával. Také von Braun byl stejně jako Ericsson zlákán nesrovnatelně většími možnostmi Států a změnil domov – avšak s domovem i vlast.

Roku 1861 bylo Ericssonovi padesát osm let a možná že bychom se nevydávali na cestu zpět proti proudu času a do jeho mládí, kdyby nebylo historické nespravedlnosti, jež potlačila jeho památku. Ne úplně – ale přece jen až nepochopitelně, zejména ve prospěch Tomáše Alvy Edisona, jenž se dovedl o svůj věhlas a zisk jaksepatří postarat. Ericsson nikdy.

Narodil se 30. června 1803 v Langbanshyttanu, malém hutnickém městečku warmlandského kraje ve středním Švédsku, a v rodině s alespoň dvousetletou hornickou tradicí. Papá Ericsson to dotáhl v rodinných dostizích za kariérou zatím nejdál: stal se báňským inženýrem a už v jedenadvaceti letech ředitelem velkého dolu.

V technické zdatnosti soupeřil se svým bratrem Nielsem, důstojníkem švédského loďstva, konstruktérem lodí, doků a průplavů, zakladatelem švédské železniční sítě a díky tomu všemu nakonec baronem švédského království.

Bohužel nevíme, zda byl mladý John (podle obecných vzorů) zázračným dítětem. Nevíme, zda se stranil plytkých dětských her, zda udivoval své učitele a děsil spolužáky encyklopedickými znalostmi, odpovídajícími znalostem svého literárního krajana Erika Herseboma, hrdiny Vernovy a Laurieovy knihy Trosečník z Cynthie. Dějiny nám dokonce nezachovaly ani velice pravděpodobnou historku, v níž by mladý Ericsson hrál hlavní úlohu, vážně sleduje pohyby dřevěných lodiček na potoce či rybníce a přemýšleje o jejich dalším zdokonalení. Je možné, jakkoli ne jisté, že nějaký čas navštěvoval jednu ze slojdskolanů, proslulých průmyslovek, v jejichž úrovni tehdy Švédsko předstihlo celý svět.

Ericssonovi byli postiženi roku 1811–1814 rusko-švédskou válkou, v níž zchudlo Švédsko a v něm mnohé rodiny. Přestěhovali se. John vstoupil jako kanonýr do švédské armády a byl odeslán do zapadlé posádky Jemtlandu, na nejzazší sever země. Na památku tohoto nudného pobytu mu zůstalo skvěle vytrénované svalstvo, o      něž pečoval po celý život, a nemanželský syn Hjalmar, vychovávaný pak v domě matky podnikavého poručíka.

Jako o všech vynálezech se i o Ericssonovi tvrdívá, že si již v mládí osvojil značné vzdělání. Zdá se, že skutečnost je střízlivější. John se na vojně dozvěděl mnohé o dělech a o lodích, ledacos o chemii, matematice a zeměměřičství. Sám později často prohlašoval, že nedostatek systematického vzdělání byl pro něho štěstím; jinak by některé své skvělé nápady nejen neuskutečnil, ale dokonce by se na ně neodvážil ani pomyslet.

Již během vojenské služby, osvěžované tu a tam galantními dobrodružstvími, se Ericsson zabýval problematikou teplovzdušného stroje, nahrazujícího podle jeho mínění naprosto zastaralý a do starého železa zralý – parní stroj. Hodně si od svého vynálezu sliboval. V den vytouženého povýšení na kapitána opustil své kamarády i dívky a již 18. května 1826 se objevil v Londýně s plány nového stroje, s tisíci švédskými korunami a propouštěcím dekretem královské armády. Zajímavé je, že si přesto na své hodnosti velice zakládal a po celý život neopomněl při podepisování zdůraznit svou kapitánskou velebnost.

Ericsson strávil v Anglii třináct let, zprvu jako společník závodu Braithwaite a Ericsson, do kteréžto firmy vložil poklady své překypující a takřka gejzírem tryskající nápaditosti. Zabýval se myšlenkou co nejširšího využití vzduchotlakové techniky, stavěl kotle, chladicí destilační zařízení, kondenzátory pro parní stroje a dokonce i jeden z prvních vysokotlakých lodních kotlů, jež se snažil – kapitán dělostřelectva se v něm nezapřel – umísťovat pod čarou ponoru, aby nebyly tak snadno zranitelné střelami.

Známými se staly jeho parní stříkačky, vynikající výkonností a první vůbec používané mimo území Anglie. Jejich zavádění na kontinent se neobešlo bez problémů – obvykle nebyl po ruce dostatek vody, přinejmenším ne tolik, aby stříkačka ukázala, co dovede, a kromě toho se několikráte přihodilo, že oheň pod kotlem byl zákeřně uhašen muži s ručními stříkačkami. Nejprve napadli proudem vody stroj, hrozící připravit je o práci, a teprve pak žasnoucí veřejnosti předvedli svůj um na samotném požáru…

Následoval lodní hloubkoměr, stroj na vysekávání pilníků a další vynálezy. Jen peníze se nedostavovaly. Šušká se, že se kapitán Ericsson dokonce intimně a snad i opakovaně seznámil s vězením dlužníků, což, soudě podle zkušeností pana Pickwicka, nebylo právě příjemnou kratochvílí.

Jistou slávu přinesla našemu hrdinovi železnice, o níž tehdy mluvil v Anglii kdekdo. V závodu lokomotiv na trati mezi Liverpoolem a Manchesterem soutěžila se slavnou a historickou Stephensonovou Raketou i Ericssonova Novelty (Novinka), schopná překonat míli za pouhých 56 vteřin – byla však poruchová, a proto nezvítězila.

Ericsson se po několika zlepšeních parních strojů, inspirovaných jeho dosti pomíjivým zájmem o železniční dopravu, znovu pustil do zdokonalování svého švédského miláčka, s nímž připlul do Anglie – teplovzdušného stroje. Byl to projekt fantastický, blížící se perpetuu mobile (Mayer, Joule a Helmholtz ovšem ještě neformulovali zákon o zachování energie, Lomonosovovy objevy byly neznámé, a proto mu budiž odpuštěno) a spočívající na využití jakéhosi tepelného akumulátoru z hustého pletiva, z něhož bude cirkulující vzduch odebírat potřebné množství tepla. Topeniště mělo toliko doplňovat nepatrné tepelné ztráty, jež při pracovním procesu nevyhnutelně vzniknou.

Teplovzdušné stroje ostatně nebyly jenom americkou módou. Probíráme-li se starými ročníky překrásných časopisů Říše vědy a práce nebo Pokroky a vynálezy, které kolem roku 1900 a dříve znamenaly pro naše techniky první okna do světa, nacházíme takřka v každém ročníku nejméně jeden, ale většinou více zázračných teplovzdušných strojů, sestrojených rozličnými vynálezci vesměs na základě myšlenky Johna Ericssona a doporučovaných tedy ještě po desítkách let pro čerpání vody, pohon stříkaček a podobné práce.

Ericssonův stroj hodnotil i slavný Michael Faraday a jeho slova se zachovala. Zněla asi takto: „Takový stroj ovšem nemůže existovat, to je jasné – ale já jsem u Ericssona viděl na vlastní oči něco, co si absolutně nedovedu vysvětlit: ono to pracuje…“

Milý John byl zkrátka vynikající mechanik, jakých dalo Švédsko světu celou řadu, byť i občas střelil vedle a i když se mu jeho teplovzdušný stroj stal jakousi celoživotní posedlostí, od níž neustoupil až do konce života. Pravda, fungoval – to zjistil už Faraday – jenže spotřeba paliva byla přinejmenším (s přimhouřením oka) stejná jako u běžných parních strojů. Inu, každý máme nějakou tu slabost!

Poněkud – a vlastně ne poněkud, ale naprosto – jiným a perspektivnějším Ericssonovým koníčkem byl pohon lodí šroubem, jemuž bylo souzeno nahradit velká, nemotorná lopatková kola, zejména pro válečné lodě díky snadné zasažitelnosti takřka nepoužitelná. Pravda, Ericsson nebyl první, kdo se pustil do obtížného úkolu zkonstruovat rychloběžný lodní šroub vyhovujících kvalit – předešel jej v Americe roku 1804 John C. Stevens, ve Francii 1823 Delisle, patent na lodní šroub obdržel i náš slavný krajan Josef Ressel, jenž provedl roku 1829 – pokud jde o funkci šroubu – zdařilou pokusnou plavbu. V poslední chvíli jej však při patentování lodního šroubu v Anglii o šest týdnů předběhl statkář F. P. Smith.

Při vší téhle práci se Ericsson ještě dokázal v Anglii oženit s jakousi slečnou Emelií Byamovou, která brzy seznala, že se vdala spíše za teplovzdušné stroje a lodní šrouby než za atletického a pohledného kapitána švédských kanonýrů…

V Anglii Ericsson se svým šroubem neuspěl pomohl mu však spásný anděl v podobě probudilého a novotám nakloněného amerického kapitána, s jehož finanční pomocí postavil malý parní šroubový člun, 17 metrů dlouhý a o výtlaku 30 tun, zhotovený – což bylo tehdy ojedinělé a nové – pouze ze železa. Prototyp to byl víc než zdařilý. Absolvoval cestu z USA do Anglie za pouhých 40 dní. Robert F. Stockton, tak se loď jmenovala nikoli po nějakém velikánu dějin, ale po Ericssonově společníku, se stal senzací Evropy. Ještě dlouhá léta dosluhoval jako vlečný člun na jezeře Erie.

Ericssonův úspěch – jak jinak? – přivolal závistníky. Ericsson se jako každý, kdo chce cokoli významného na světě nebo se světem udělat, musel vypořádat s lidmi, kteří chtěli dělat totéž co on, nebo něco docela opačného, s těmi, kteří nechtěli dělat vůbec nic. Odjel na několik dní do Spojených států, kde byla ohrožena jeho patentová práva. Parník Great Western tam šestatřicetiletého kapitána vysadil 11. listopadu 1839 a Ericsson netušil, že se za Velkou louží ocitl nadosmrti.

Paní Ericssonová-Baymová se záhy vrátila do rodné Anglie v pevné a pošetilé víře, že ji manžel brzy bude následovat. Nenásledoval. Když měl peníze (což nebylo vždycky), neopomněl ji štědře podporovat, ale v celé kráse jeho svalnaté osobnosti ho už nikdy nespatřila. Ericsson nemluvil rád o svých osobních věcech, avšak v létech slávy přece jen přiznal za slabé chvíle svému životopisci: „Osud mi dopřál pětadvacet let nerušeně soustředěné pozornosti na práci. Kdybych byl, jak se říká, šťastně ženat, nebylo by tomu tak.“

To není prosím návod, pouze historická skutečnost.

Ericsson se v rostoucí vynálezy a pokroky techniky okouzlené Americe dobře uvedl a velice brzy i uchytil. Usadil se ve Franklinově třídě č. 95 (dnes je tam bronzová deska) ve spartánsky zařízené pracovně: rýsovací prkno, u něho otočná židlička ke klavíru, knihovna a stůl pro odkládání rysů a plánů a občas sloužící i za pohovku, když unavený vynálezce nenalezl dost tělesných nebo mravních sil vyšplhat o patro výše do ložnice. New York jej absolutně nezajímal. Jakživ nebyl v Ústředním parku, odmítl zhlédnout pýchu Newyorčanů, Brooklynský most, a nikdo ho nikdy nedostal do vagónu visuté dráhy, o níž (podle mého soudu právem) prohlašoval, že by se ruský car rázem stal obětí atentátu, kdyby něco tak strašného postavil v Pítěru…

V této pracovně vznikaly nové a nové projekty – mimo jiné i návrhy zbrusu nových námořních děl, jimiž měly být vyzbrojeny válečné lodě, samozřejmě šroubové parníky podle Ericssonových projektů. A právě dělo se málem stalo Ericssonovi osudným a nechybělo mnoho, aby málem přervalo úspěšnou kariéru nesmírně pilného a všestranně nadaného Švéda.

Na popud svého bývalého obchodního společníka, námořního kapitána Roberta Stocktona, navrhl a postavil Ericsson celokovový válečný šroubový parník Princeton, svého typu první v celém loďstvu USA. Nebyla to obrněná loď – její odolnost proti nepřátelským střelám však zvyšovalo uložení parních kotlů a strojů pod čarou ponoru, kde bylo obtížné je zasáhnout. To však nebylo jedinou výhodou a ani ne hlavní: podstatným zlepšením bylo uvolnění lodních boků pro děla a spojení střeleckých palub, dříve obvykle rozdělovaných strojovnou na dva díly, což ztěžovalo, ne-li přímo znemožňovalo použití nejdůležitějšího bojového prostředku: palby bočními salvami, tedy všemi děly umístěnými na jednom boku lodi současně.

Princeton, spuštěný na vodu roku 1842, byl senzací a věrně sloužil dlouhá léta. Bohužel však hned jeho druhá plavba po řece Potomaku byla poznamenána tragédií.

Plavbu organizoval Robert Stockton bez účasti Ericssona, a aby byla sláva co největší, pozval na palubu nejprominentnější hosty, mezi jinými prezidenta USA Tylera a jeho choť a všechny členy kabinetu s manželkami. Po bohatém občerstvení navrhl neúnavně nápaditý Stockton, že by si panstvo mohlo pro zábavu trochu zastřílet z lodních děl. Já vím, dnes by to asi nebylo tak snadné, zejména na řece; nedovedu si představit ostrou dělovou střelbu jako společenskou zábavu například mezi Davlí a Štěchovicemi – jenže Amerika nebyla tehdy ještě příliš zalidněná, kolem Potomaku se netáhl souvislý lem chatařských osad, a tak se střílelo ostošest. Tak dlouho, než se jedno dělo roztrhlo, zabilo státního sekretáře (ministra) Upshura, sekretáře (ministra) námořnictva Gilmera a zranilo řadu dalších. Nálada společnosti po tomto incidentu mírně poklesla.

Při vyšetřování svaloval Stockton všechnu vinu na Ericssona, podle jehož projektů byla děla odlévána. Ericsson se bránil tvrzením, že s děly bylo nesprávně zacházeno. Na důkaz vypálil z jednoho z děl Princetonu tři sta ran, používaje 212 librových kulí a až 25 liber střelného prachu. Nic hrozného se nestalo ani dělu, ani Ericssonovi, a nakonec ani Stocktonovi, jehož přátelé byli vlivní a mocní. Jen 15 000 dolarů za děla nebylo vyplaceno ani osudného roku 1842, ani kdy jindy. Nejsou vyplaceny dodnes.

Následky tragické příhody doznívaly ještě více než dvacet let: i po zavedení lahvovitých Dahlgrenových děl roku 1850 zakázal v nich Námořní department používat větší prachové náplně než 15 liber, ačkoli tím nebyl tento poněkud monstrózní typ děl, podobný hruškám, zdaleka využit; jeho jedinou výhodou totiž byla právě možnost používat bez nebezpečí 30, ba i 50 libert střelného prachu pro jeden výstřel. Komora Dahlgrenových děl byla – a v tom je jejich odlišnost – zvláštním tvarem hlavně mocně zesílena. Toto nařízení, lépe řečeno tento zákaz, omezující prachovou nálož, platil ještě v prvních letech občanské války a přispěl posléze k nezranitelnosti jižanských obrněnců unionistickými děly, neschopnými prorazit s malou prachovou náloží pancíř.

Zpráva o katastrofě na řece Potomaku prolétla bleskem celými Státy. Námořní loďstvo Spojených států si ovšem aféru velice dobře zapamatovalo a zařadilo vynálezce mezi osoby, s nimiž je lépe nemít nic společného. Roztržení děla přišlo, docela upřímně řečeno, námořnictvu tak trochu vhod; s tvrdohlavým Švédem bylo těžké pořízení. Nezastřeně a každému, kdo to chtěl poslouchat, tvrdil, že sice docela všichni námořní důstojníci nejsou tupci, že však ani ti nejschopnější nerozumí strojům a lodím, jimž velí, tak dobře jako konstruktér. Nacházel trefná a štiplavá přirovnání. Když ho důstojníci upozorňovali, že vnitřní zařízení jeho válečných lodí je nepohodlné, otázal se jich na oplátku, co v nich, u všech všudy, chtějí vlastně dělat? Bojovat, nebo se zotavovat? Domnívají se snad pánové, že si středověký rytíř vybíral brnění z hlediska pohodlného odpočinku či dokonce libého spánku v něm?

K dovršení smůly se rozhodl Ericsson ještě Jednou zkusit štěstí s teplovzdušným strojem, tentokráte pravým gigantem o 1000 koňských silách, a postavil proto v New Yorku roku 1852 dopravní parník značných rozměrů (obchodní loďstvo ještě vynálezce nebojkotovalo), který vzbudil značné vzrušení veřejnosti i odborných kruhů. Stalo se však, co se stát muselo. Stroj sice pracoval, ale s nadměrnou spotřebou paliva, rošty se propálily, takže Ericsson byl nucen na své náklady a tajně, aby předešel ostudě, nahradit své perpetuum mobile docela obyčejným parním strojem, a ke vší smůle se parník, ač bez konstruktérovy viny, brzy potopil.

Další léta neúnavného konstruktéra probíhala tak i onak – až pod pevností Fort Sumter u Charléstonu, obklopenou územím Konfederace, zazněly první výstřely občanské války.

Cornelius Bushnell pochopitelně Ericssonovo jméno znal, znal i jeho dobrou pověst zdatného mechanika a špatnou pověst člověka až příliš přímého a svérázného. Přesto se rozhodl navštívit ho s plány a modelem své projektované lodi Galena, o níž někteří odborníci i rádobyodborníci tvrdili, že neunese potřebnou výzbroj a výstroj. Kdyby byl tušil, že zklamaný Ericsson marně čeká odpověď na svůj vlastní projekt, sotva by byl cestu do Franklinovy ulice č. 95 podnikl – přesto však byl nejen zdvořile a ochotně přijat, ale i (druhý den) Ericssonem ujištěn, že Galena je schopná plavby i po plném vyzbrojení a že by její železný a gumový pancíř patrně odolal i šestipalcové dělové kouli vypálené z povážlivé blízkosti.

Po tomto složení holdu projektu Galeny Ericsson trochu zaváhal, otevřel skříň, prohrabal se v papírech a několik jich před Bushnellem rozložil na starý kreslicí stůl. „Co byste říkal nezranitelné plovoucí baterii, Bushnelle? Zabýval jste se přece tímto problémem, či ne?“

Bushnell viděl prvním pohledem odborníka, stavitele lodí a podnikatele, že jeho Galena je od tohoto okamžiku odsunuta. Byl však dosti nadšeným přívržencem Severu a věrným straníkem Abrahama Lincolna, aby tuto hořkou pilulku hrdinně spolkl. Ericssonův projekt byl neskonale lepší, domyšlenější a vyzrálejší.

Ericsson spolehl na svou znalost lidí a – k nesmírnému Bushnellovu údivu – svěřil své plány i malý lepenkový model projektované lodi konkurentovi, který měl snazší přístup k vládním kruhům Unie než nešťastným výbuchem na Potomaku poznamenaný Švéd. Zvolil dobře, stejně dobře jako pařížský elegán a majitel pouťové atrakce Louis Jacques Mandé Daguerre, když svěřil před dvaadvaceti lety osud vynálezu fotografie do rukou daleko vlivnějšího fyzika Araga.

Bushnell nečekal na úřední hodiny. Přepadl s modelem a plány pod paži sekretáře Wellese v jeho hartfordském domově.

„Vlast je v nebezpečí…,“ oznámil ode dveří udýchaně. „Mám projekt nezranitelné plovoucí baterie, která nás učiní pány situace.“

Kdyby kameny padající ze srdce dělaly hluk, ozvala by se patrně hromová rána. Mr Welles se totiž zcela nedávno dozvěděl – snad díky činnosti Allena Pinkertona a jeho mládenců – že na vlnách Elizabeth Riveru už dva měsíce vzniká nový, tentokráte obrněný Merrimac, schopný rozbít dřevěnou flotilu Unie na třísky. A navíc, že bude co nejdříve schopen vyplout a udělat to.

PLECHOVKA NA ŠINDELU

Zmínili jsme se, že Ericsson se cítil od narození až do smrti dobrým a věrným Švédem, ať už to v praxi znamenalo cokoli. Za krymské války to znamenalo stát neochvějně – byť jen v úloze pozorovatele – na straně britsko-francouzsko-tureckých spojenců, jejichž draze vykoupené sevastopolské vítězství znamenalo pro Švédsko jisté zadostiučinění. Vždyť to byla právě Rusko Petra I. a jeho nástupců, jež učinilo konec nejen švédské velmocenské politice, ale dobytím přímoří na sever od Dviny a anexí Finska i zdánlivě naprosto nedotknutelné švédské námořní převaze na Baltu. Staletí byl Balt, uzavřený úžinami, pro Švédsko stejně bezpečným mare nostrum jako Středozemní moře pro Řím. V nadšené morální i materiální podpoře protivníků Ruska, především dodávkami lodního dříví Anglii, byl snad i kus naděje v návrat kontinentálního panství, zaujímajícího v 17. století východní Pobaltí a část severního Německa, i dávno zašlé slávy, kdy švédské armády pochodovaly křížem krážem Evropou a všude šířily (přinejmenším) značný respekt. Dalším důvodem profrancouzského, a tím i v této válce proanglického stanoviska Švédská byla dynastie, pocházející z Napoleonova maršála J. B. Bernadotta, pozdějšího krále Karla XIV. Johanna.

Ericsson se nehodlal spokojit s úlohou sympatizujícího pozorovatele. Rozhodl se podle svých sil a schopností posílit protiruskou koalici. Nikoli osobní účastí kapitána kanonýrů – tak bouřlivě zase jeho politické sympatie neháraly, ale nabídkou obrněné lodi, vlastně plující baterie, jež by se osvědčila i na sevastopolských mělčinách a jež by mohla vzdorovat jak soustředěnému ohni ruských lodních děl z korábů skrytých v sevastopolské zátoce, zahrazené potopením několika vlastních fregat, tak i palbě pevnostních děl v redutách a retranšmentech. A ovšem natropit mezi ruským loďstvem, aktivně se zúčastňujícím pod velením admirála Nachimova hrdinské obrany města, strašlivé spousty.

Ericssonův obrněnec byl oproti francouzským obrněným bateriím schopný manévru. Pohyblivostí dokonce předčil daleko větší, dělostřeleckou výzbrojí přetížené a značně pomalé řadové lodi, představující tehdy hlavní údernou sílu obou nepřátelských loďstev.

John Ericsson odeslal dne 26. září 1854 svou nabídku, doprovázenou modelem a schematickými nákresy (tedy ne podrobnými konstrukčními výkresy) rovnou kováři, nikoli kováříčkům, totiž samému Napoleonovi III. Byl odmítnut, jako celá řada vynálezců ostatních. Těžko říci, zda narazil na vojenskou byrokracii, závist konkurence nebo tehdy velmi zjevné podceňování všeho, co nebylo ryze francouzské, od vína až k sýrům a návrhům nových strojů. Francie byla domovem nejskvělejších vynálezů sklonku 18. století a prvé poloviny 19. století: vzduchoplavby, telegrafu i fotografie, pyšnila se svými přírodovědci, filozofy, techniky a rozhodně nehodlala nadšeně přijímat nápady jakéhosi severského polodivocha.

A tak čekal Ericssonův projekt téměř přesně sedm let, než se dočkal svého oprášení. V pravém slova smyslu.

Nebylo třeba nic měnit. Monitor, jak Ericsson pracovně pojmenoval své prapodivné plavidlo, určené původně k útoku mělčinami na ruské lodě, měl v podstatě plnit i zde, na druhé straně světa, podobné úkoly. Nebyl konstruován pro dlouhé plavby na neklidném moři, pro hlídkování na širém oceánu, pro pronásledování lodí odvážných dobrodruhů prorážejících unionistickou blokádu (a přivážejících obvykle zpět nikoli životně potřebné železo a léky a zbraně, ale daleko výhodněji zpeněžitelné módní časopisy, kávu, šampaňské i krinolíny, pro úsporu času a cest odebírané někde v ústraní na moři z lodí podnikavých seveřanských firem…).

Monitor měl operovat u pobřeží, v zátokách, v ústích řek, kde kotvily blokované lodě Konfederace, a ničit je. Měl palbou děl podporovat pozemní vojska snažící se již řadu měsíců marně dobýt několik pevností Konfederace, ovládajících důležité vodní toky, především Mississippi. Měl chránit neuralgické body pobřeží před vyloděním nepřítele nebo před bombardováním velkých měst Unie anglickou flotilou, kdyby se pojednou – což nebylo nijak vyloučeno, spíše naopak – objevila u amerických břehů.

Toto vše se lze dnes dočíst o úkolech přiřčených sice zdárně započatému, ale ještě zdaleka nezrozenému Monitoru. Skutečně: mnoho jeho nástupců tyto a podobné úkoly plnila hezkou řádku let, ba i desetiletí po posledním výstřelu americké občanské války, ale nedělejme si iluze: tento Monitor, první monitor, dítě dvou válek, odehrávajících se tak daleko od sebe, měl v podstatě jeden jediný úkol: odvrátit hrozbu Merrimaku.

Loď, jež se měla tohoto úkolu ujmout, vypadala tak kuriózně, že pro ni bylo nutné najít přirovnání nejen ze suchozemského, ale dokonce kuchyňského slovníku. „Vypadá jako čajník na šindelu,“ soudili jedni. Druhým připadal Monitor jako plechovka na šindelu a třetím jako krabice sýrů na žehlicím prkně. Další neméně trefné metafory a charakteristiky se nehodí do slušné společnosti. Podívejme se raději, jak Monitor vypadal, nahlížen střízlivýma očima technika, avšak nezapomeňme, že nás mnoho moderních plavidel (především ponorek) naučilo se nedivit se takovému tvaru. Roku 1861 však působil na námořníky asi stejně, jako by na letce zapůsobil létající talíř malých zelených Marťanů, jenž by přistál na ruzyňské runwayi.

Trup Monitoru, 124 stop dlouhý, byl zakryt palubou, dlouhou 172 stop a 41 stop širokou. Při výtlaku 776 tun se ponořoval pouze do hloubky 11,5 stop, tedy asi 3,5 metru, což bylo oproti velkým řadovým lodím velice málo a umožňovalo mu operovat i ve vodách jinak nesplavných nebo nebezpečných. Na palubě byla umístěna otáčivá dělová věž (čajník, plechovka nebo krabice sýrů), 20 stop v průměru a čnějící stop vysoko nad palubu, zhotovená z osmipalcového pancíře. Druhým a posledním porušením jednotvárné plochy paluby, nacházející se těsně nad čarou ponoru a ustavičně zalévané vlnami, byl kryt kormidelní kabiny, chráněný čtrnáctipalcovým pancířem, vyčnívajícím 3 stopy 10 palců a téměř stejně široký. Komín mohl být za bitvy zatažen. Sám historik obou lodí William Chapman White připouští, že v doku Monitor vyhlížel díky rozšířené palubě, kryté po okrajích železnými pláty, jako „… kanoe, které se nešťastnou náhodou dostalo pod vor a podepírá ho.“

Ericsson, jak se zdá, udělal vše, aby si napravil reputaci a definitivně sprovodil ze světa pověst, že jeho lodě jsou pro posádku plovoucími mučírnami. Vybavil podpalubí Monitoru téměř přepychově, dokonce se zvlášť navrženým nábytkem nejen pro kapitánovu dvoukabinu a místnosti důstojníků, ale i pro mužstvo, střídající se (což bylo důmyslnou a místo šetřící novinkou) na kavalcích, kterých pak postačil poloviční počet. Silné pumpy, jejichž konstrukce jistě byla nadšenému přívrženci vzduchotechniky potěšením, vháněly čerstvý vzduch do kotelny i do obytných prostor. Nechyběla ani malá ordinace lodního chirurga D. C. Loguea, dobře vybavená kuchyň, neboť nejen cesta k lásce, ale i k vítězství vede žaludkem, a splachovací klozety. Osvětlení zajišťovaly (do vynálezu první žárovky zbývalo ještě šestnáct let) lampy plněné velrybím tukem a svíčky. Soudě podle soudobých ilustrací, připomínaly některé prostory Monitoru navzdory přísně účelnému tvaru a ryze účelové koncepci lodi spíše salóny na rozměrných fregatách nežli očekávanou strohost nitra ponorky.

Uvnitř otáčivé věže se však měla skrývat – a to bylo rozhodující – dvě těžká patnáctipalcová děla, tedy děla imponujícího kalibru, schopná za bezpečným úkrytem osmi palců kovu a za střílnami otevírajícími, se pouze v okamžiku výstřelu potopit každou loď, plující na světových oceánech. Včetně Merrimaku, jak zbožně doufali všichni zúčastnění.

Dělová věž byla revoluční novinkou: Monitor byl první válečnou lodí, jejíž těžká děla mohla být namířena jakýmkoli směrem, aniž by musela manévrovat celá loď a aniž by musel dělovod vyčkávat, až se právě před střílnou objeví bok nepřítele. Až dosud byla na paluby otáčivě připevňována jen nejlehčí děla, spíše velkorážové muškety. Těžká děla na masivních trámových podvozcích opatřených okovanými koly mohla do jisté míry měnit náklon hlavně, náměr, avšak odměr zajišťovaly pouze pohyby korábu, otáčejícího se k protivníkovi podle možnosti střídavě pravoboční a levoboční baterií, aby bylo postupně využito palby všech děl. Obtížnost manévru válečného korábu, přetíženého dělostřeleckou výzbrojí a tedy pomalého, umožňovala v nejlepším případě plné využití rychlopalby tehdejších lodních děl: jeden výstřel za půl hodiny… Tak dlouho trvalo vytření, ochlazení, znovunabití a zamíření každého děla.

Tento neohrabaný způsob byl zachován i na jakýchsi předchůdcích plujících baterií, anglických bombardách, nasazovaných za napoleonských válek, později pod Sevastopolem proti pozemním cílům. Bombardy byly nevelká, robustní plavidla, vyzbrojená obvykle jedním, nejvýše dvěma těžkými moždíři, vypalujícími kulové doutnákové miny ráže 40 i více centimetrů z tak krátkých hlavní, že vrchlík min vyčníval. Na dělostřelci záleželo, aby ustřihl doutnák tak, že mina vybuchla sice teprve na zemi, avšak co nejdříve, aby ji nepřítel nemohl (vědrem vody) zneškodnit. Ačkoli se otočné umístění moždíře přímo nabízelo, bylo i zde zaměřování prováděno pohybem celého plavidla, zajišťovaným ve správné poloze složitou soustavou lan vedoucích od rumpálů ke kotvám. Otočné lafety tzv. pivotů byly naprostou výjimkou.

Teprve Monitor prorazil staletí trvající konstrukční schéma. Jeho otočná věž byla záhy přejata všemi obrněnci, jež následovaly. Obtíže vyplývající z revolučních návrhů nikdy nevyzkoušených na sebe ovšem nedaly dlouho čekat. Postihly především Cornelia Bushnella, který už téměř zapomněl na svou Galenu a stal se nadšeným advokátem Monitoru. Řekněme hned, že advokátem v nepříliš slibné pozici.

Komise expertů, sestavená sekretářem Wellesem pro předpokládané víceméně formální schválení již existujících projektů, se počala zpěčovat. Bushnellovi se sice po sisyfovském úsilí podařilo přesvědčit oba starší členy, aby Ericssonův návrh podpořili – ctihodný lingvista a matematik kapitán Davis však svůj souhlas rázně odepřel, čímž bylo rozhodnuto o odmítavém stanovisku celé komise. Davis dokonce Bushnellovi s vojáckou rázností, již odedávna vynikají zejména příslušníci týlových služeb, doporučil, aby si model Monitoru zase pěkně odnesl a modlil se k němu. K ničemu jinému se prý tak jako tak nehodí. Jinak řečeno se sekretář Welles dostal nevolky do situace Fausta, nemohoucího se zbýt duchů, jež sám vyvolal. Obejít komisi nebylo možné. Nezbývalo, než ji zdolat – ale co nejdříve. Času nebylo nazbyt.

Ještě téhož dne unášel vlak Ericssona a Bushnella z New Yorku do Washingtonu a nazítří ráno, 13. září 1861, vpadli oba mužové do Wellesovy pracovny, kde se shromáždila skeptická a chladná komise. Uvítala Ericssona oznámením svého konečného a nezměnitelného stanoviska; jeho loď je nestabilní, a tudíž neschopná plavby.

Ericsson odpověděl dvouhodinovou přednáškou na téma Základní fyzikální předpoklady a podmínky lodní stability, pronesenou s tak zřejmou a hlubokou znalostí věci, že komise kapitulovala. Stařičký a velebný komodor Paulding dal se slyšet doslova: „Pane, z vašeho vysvětlení jsem se naučil o stabilitě lodi více, než za celý svůj předchozí život…“ Vzhledem k tomu, že to byl velice dlouhý život strávený na lodích a v loděnicích, nebyla to chvála právě malá.

Ericsson odcházel se smlouvou v kapse. Zavázal se postavit první exemplář své prapodivné lodi do sta dnů – což bylo značně odvážné. Vždyť neexistoval ani jeden modrák, ani jeden technický výkres, projekt dosud nepokročil k detailům a byl jen rámcový. Za hotovou loď dodanou v termínu obdrží Ericsson 275 000 dolarů ve čtyřech splátkách – částku na tehdejší dobu, neoplývající ještě dolarovými milionáři, značnou, ba obrovskou.

Lhůta ke stavbě lodi nebyla vyměřena s ohledem na dosavadní zkušenosti – vždyť stavba Gloire a Warrioru trvala přes rok, ale vzhledem k hrozbě jižanské obludy, jak noviny nazývaly Merrimac, rostoucí v Norfolku. Je pravděpodobné, že novinami přinášené rozhovory s uprchlíky ze Secessie a s agenty Unie o rodící se hrozbě byly nejen schvalovány, ale dokonce podporovány, aby podnítily větší horlivost všech zúčastněných na stavbě Monitoru, jenž jedině mohl – jak věřili Welles, Bushnell i Ericsson čelit Merrimaku: valcířů a dělníků z Continental Iron Works, dodavatelů dělové věže a mnoha set dalších.

Monitor byl budován takříkajíc na koleně: velmi často nebyl čas provést obvyklé detailní výkresy a do válcoven a železáren přicházely jen hrubé Ericssonovy náčrty, nad nimiž dílovedoucí zděšeně kroutili hlavami. Aby bylo možné vůbec provést nejchoulostivější část konstrukce, dělovou věž, jež neměla v dějinách stavby válečných lodí předchůdce a nebyla tedy usnadňována minulými zkušenostmi, rozdělil se Ericsson o práci i odměnu s jiným vynálezcem, Thedorem R. Timbym. Jeho úkolem bylo připravit detailní podklady věže schopné pojmout dvě patnáctipalcová Dahlgrenova děla, mechanicky silou parních strojů se otáčející a po odpálení obou hlavní ihned zakrývající střílny těžkými železnými poklopy, chránícími dělostřelce až do dalšího výstřelu, následujícího nejdříve po patnácti minutách. Poznamenejme hned, že válečné námořnictvo Unie, reprezentované komodorem Smithem, věčně se pletoucím Ericssonovi pod nohy a neúnavně vyžadujícím nová a nová vysvětlování jednotlivých mechanismů lodi, dodalo místo patnáctipalcových děl toliko dva jedenáctipalcové kusy, což záhy málem vedlo k tragédii.

A ještě jedna epizoda pozdního podzimu 1861 zaslouží zmínku, ačkoli je nejen dosud nevysvětlená, ale zdravým rozumem nevysvětlitelná: zatímco Jižané přestavovali starý Merrimac v účinný obrněnec, jehož železnými pláty pobitý palebný srub skrýval deset děl ráže 163 až 230 mm, co nejtajněji a za vysokou, přísně střeženou zdí, takže unionistický časopis Scientific American přinesl jeho první velmi nepřesné náčrty teprve v listopadu roku 1861, Ericsson předal tisku zcela přesný popis i technická data svého Monitoru, nacházejícího se teprve embryonálním stavu jednotlivých nesmontovaných dílů v greenpointské loděnici. Je to podivné, zvláštní a vysvětlitelné jen přímým svolením nebo dokonce příkazem kongresu, doufajícího v odvrácení pomalu, ale jistě rostoucí paniky z Merrimaku poukazem na vlastní rodící se protizbraň.

V každém případě se z Monitoru stala věc veřejná a objekt ohnivé diskuse, jíž se nadšeně zúčastnily stovky naprostých nevědomců, dokazujících v tisku, že Ericsson je pravděpodobně lotr a ničema, v nejlepším případě však blázen, že se Monitor neudrží na hladině ani pět minut, protože jak je každému člověku se zdravým rozumem známo, železo neplave, a že by bylo záhodno co nejrychleji odpárat komodoru Smithovi prýmky, jestli celou bláznivou stavbu ihned nezastaví.

Bylo by zajímavé vědět, kolik těchto moudrých hlasů bylo zaplaceno Konfederací. Buď jak buď, dokončovací práce na Monitoru se odehrávaly za vzrušené a nervózní atmosféry, přecházející u komodora Smitha občas v hysterii, které všudypřítomný Ericsson čelil zdvořile, uhlazeně a s poněkud křečovitým úsměvem. Všechno zhoršovala silácká prohlášení velitele Severoatlantické blokádní eskadry, umístěné v Hampton Roads, komodora Louise M. Goldsborougha. Celý povyk kolem jižanské obludy mu připadal směšný a zbytečný. Kdyby se něco takového na vodách ovládaných jeho loděmi objevilo, postačí padesát děl plachetní fregaty Congress, třicet děl rovněž plachetní šalupy Cumberland a osmdesát děl sesterských parních fregat bývalého Merrimaku, Roanoku a Minnesoty, aby to co nejrychleji kleslo ke dnu, rozstříleno na cucky. Několik vlečných člunů pomůže i za bezvětří plachetním korábům zaujmout bojovou formaci. Rozhodně přijdou levněji než ten směšný šindel s čajníkem, který se ostatně – také Goldsborough měl zdravý rozum – potopí ihned po spuštění na vodu.

Na vytouženou ostudu bylo nutné počkat do 30. ledna 1862, kdy Ericsson přislíbil Monitor spustit. Prohlášení komodora Goulsborougha byla přijímána s potěšeným souhlasem – námořníci blokující flotily však stále častěji nenápadně pokukovali na jih, zda se tam neobjevil oblouk kouře, hlásající, že se Merrimac, dokončovaný sotva deset mil proti proudu Alžbětiny řeky, blíží.

PŘIHOŘÍVÁ

V jakési Plautově komedii nalezneme moudrá slova:

„Kdo si chce přivodit mnohá soužení, může volit mezi lodí a ženou.“

Lodě se dokončovaly v rekordním tempu a soužení na obou stranách přibývalo. Zbývalo určit velitele Merrimaku a Monitoru. Jak vláda Konfederace, tak i Unie si byla plně vědoma, že vkládají ne-li celý svůj osud, tedy přinejmenším jeho značnou část do rukou mužů, kteří budou manipulovat nejúčinnějšími ocelovými údernými pěstmi, jaké až dosud válka spatřila.

Řekněme hned, že rozhodující volba byla na obou stranách překvapující a pro personální oddělení soudobých armád nejen nepochopitelná, ale přímo zrůdná a zavánějící zradou na nejvyšších místech – jak by si jistě mnohý z pánů v bezpečné vzdálenosti od fronty pomyslil a jak by pro jistotu neopomněl hlásit.

Nikde nebylo zrady. Události ukázaly, že rozhodnutí byla uvážená a plně oprávněná. Jedním z paradoxů občanské války, o jejíž demýtizaci jsme se ze všech sil snažili, je důvěra, že ti, kteří se svobodně rozhodli bojovat za tu či onu stranu, silní svou vojenskou povinnost bez ohledu na rodiště, příbuzenské vztahy a dokonce i navzdory neskrývanému přesvědčení, neshodujícímu se s oficiální doktrínou vlády. Tato velkorysost a svobodomyslnost pochopitelně občas přinášela i trpké ovoce v podobě zrady (o čemž jsme se již zmínili), ve většině případů však umožnila získat Unii a Konfederaci skvělé důstojníky, považující řízení operací na vysoce profesionální vojenské úrovní za svou morální i stavovskou povinnost, jakkoli o jejich vlasteneckých pohnutkách můžeme mít velmi oprávněné pochybnosti.

Typickým příkladem byl velitel Merrimaku, Franklin Buchanan. Jednoho dne obdržel tento dosud nezařazený námořní velitel pečlivě zapečetěný dopis podepsaný Stephenem Mallorym, sekretářem konfederantského loďstva, tím, jehož jsme nazvali kolegou bez bedniček. Dopis obsahoval mj. tyto pokyny:

„…Vztyčíte svou vlajku na Virgínii (dříve Merrimaku) nebo na některé z lodí určené k jejímu doprovodu, Patricku (dříve Yorktownu), Jamestownu, Teaseru, Raleighu či Beaufortu.

Virginia je novinkou v námořních konstrukcích, je nevyzkoušena a její úderná síla není známá, proto Vám nehodláme ukládat zvláštní příkazy, jak napadnout nepřítele. Její síla, bude-li použita k taranu – jako beran – je však strašná a očekává se, že budete schopen ji vyzkoušet.

Podobně jako bodákový útok pěchoty vám může tento způsob pomoci i za současného nedostatku střeliva… I bez děl bude tato loď strašlivým beranidlem.

Můžete-li minout Old Point a křižovat Potomakem až k Washingtonu, bude odraz ve veřejném mínění mimořádně silný… Akce, okamžitá a významná, může mít v současné době značený vliv na zdárný vývoj naší věci.“

Malloryho dopis prozrazuje několik zajímavostí – především nedostatek munice, který se zřejmě začal projevovat již počátkem roku 1862, v mezidobí, než Konfederace za mimořádných obtíží zřídila alespoň několik improvizovaných zbrojovek.

Dále se dozvídáme o sekretářově smyslu pro romantiku. Taran byl značně archaickou zbraní, s úspěchem používanou římskými i punskými galérami, avšak v době parních strojů, umožňujících rychlý manévr a obratné vyhnutí se, sotva účinnou. Lodě určené k provedení taranu měly příď pod čarou ponoru protaženou v kloun, jehož úkolem bylo prorazit obšívku trupu nepřátelského korábu a po vycouvání otevřít otvor, jímž se do podpalubí nahrne voda.

Třetím zajímavým bodem Malloryho dopisu (jenž je daleko rozsáhlejší a podrobnější), je záměr, jak Merrimac použít: obeplutí Old Pointu ovšem znamenalo zároveň zničení nebo rozprášení blokujícího loďstva a otevření cesty obchodním korábům, čekajícím s naloženými žoky, bavlny na svou příležitost. Mallory však především pomýšlel na psychologický účinek demonstrace nezranitelné jižanské obludy před hlavním městem Unie, zmítajícím se právě v nepokojích a ochotných kdykoli přejít k otevřené vzpouře, naskytne-li se vhodná příležitost.

Muž, který měl toto vše provést, Franklin Buchanan, byl výtečným námořníkem, v roce 1845 organizátorem nově založené Námořní akademie v Annapolisu a při vypuknutí občanské války velitelem washingtonských loděnic a přístavu. Tehdy strávil v námořní službě již sedmačtyřicet let: fotografie ukazuje tvář muže nesporně rázného a duchaplného, jen stažené koutky úst prozrazují vnitřní napětí a trpkost.

Buchanan se s ní nikdy netajil. Považoval svůj život ne-li za zmařený, tedy alespoň za stejně zamotaný, jako František Plánička, srdcem celý život přívrženec Sparty, avšak funkcí dlouholetý kapitán Slávie…

Po vypuknutí války Buchanan očekával, že se jeho rodný stát Maryland najisto připojí k Jihu, a rezignoval proto na svou funkci. K secesi Marylandu však nedošlo a Buchanan svou rezignaci odvolal. Sekretář Gideon Welles odvolání nepřijal.

Buchanan, obávaje se snad opovržení a v každém případě nezaměstnanosti, napsal své rodině vášnivý dopis o „naprosté nesmyslnosti této bratrovražedné války. Je rozhodnuto. Jsem nešťastným mužem,“ končil, „musím se však podřídit.“

Čestný Buchanan šel tak daleko, že dokonce svým nadřízeným velitelům Konfederace přiznal, „hrůzu ze střílení na pruhy a hvězdy“ a ještě větší obavu, že by mohl být v boji postaven proti chlapcům, které vychovával v Annapolisu.

Stephen Mallory se ukázal prozíravějším než jeho unionistický kolega a nabídl bezprizornému Buchananovi nejčestnější a nejvýznamnější velitelské místo, jakého bylo vůbec možno v miniaturním válečném loďstvu Konfederace dosáhnout. Buchanan přijal. Jeho zástupcem se stal nám již známý zasloužilý plukovník Catesby ap Roger Jones (s důrazem na ap), prvním inženýrem dávný znalec strojů Merrimaku H. Aston Ramsay.

Protihráčem Franklina Buchanana a velitelem Monitoru byl jmenován – a to je poněkud podivné – pouhý námořní poručík, ovšem náležitě letitý poručík s plnými dvaceti léty v hodnosti, John Lorimer Worden, čtyřiačtyřicetiletý námořník bez vysokého vzdělání, začínající v námořnictvu od píky již roku 1834. Nikdy dosud nevelel samostatně a jeho jediným nebo alespoň hlavním doporučením byla, jak se tvrdí, nezdolná odvaha. Možná že skutečně rozhodla; podle vydatné kampaně tisku se zdálo, že jí je k pouhému vstupu na palubu Monitoru velice zapotřebí.

Poručík Worden byl počátkem války vyslán s jakýmsi přísně tajným, nebezpečným a dodnes neznámým posláním na Floridu, tedy do srdce Jihu, kde byl rázem zatčen, osm měsíců internován a posléze hned v první skupině zajatců vyměněn, takže se opět vrátil do rodného New Yorku. V kterékoli soudobé armádě by ho čekaly ne-li značné nepříjemnosti, tedy alespoň naprosto bezvýznamná funkce, v níž ani muž bezpochyby indoktrinovaný nepřítelem a získaný jako agent – jak jinak by Konfederace těch osmi měsíců využila? – nemůže škodit. Mr. Gideon Welles, který se tak snadno zbavil teoreticky skvěle vyzbrojeného Buchanana, však nezlomil hůl nad Wordenem, příštím admirálem USA. Nabídl mu velení klubu sebevrahů, za nějž byla posádka Monitoru považována.

Stejně překvapující bylo jmenování prvního důstojníka, jenž se nemohl se zkušenostmi, znalostmi a už vůbec ne s okázalým jménem Catesbyho ap Rogera Jonese vůbec srovnávat: stal se jím mladičký poručík Samuel Dana Green, rozený v Cumberlandu (Maryland), jenž se po absolvování Námořní akademie v Annapolisu právě vrátil ze své první plavby fregatou Hartford do Východní Indie. Ještě na palubě se dozvěděl o podivné lodi vyrůstající v Rowlandově loděnici a od toho okamžiku se nemohl od Monitoru odtrhnout. Jeho touha sloužit na tomto podivném plavidle by však stěží došla svého naplnění (Green nebyl nijak vynikajícím studentem a jeho námořní zkušenosti byly zatím náležitě přehledné), nebýt tatíčka, George Searse Greena, dávného absolventa West Pointu a nyní reaktivovaného brigádního generála Unie. Papá Green byl neobyčejně agilní muž s rozsáhlými styky, jež mu později umožnily díky zvláštnímu výnosu Kongresu (a jistě k neobyčejné radosti všech podřízených) setrvat v aktivní službě až do zralého věku devadesáti tří let. Postaral se i o potomka a dědice; Samuel byl jmenován prvním důstojníkem Monitoru.

Současně s veliteli byly jmenovány posádky, představující pro Merrimac to nejlepší, pro Monitor (nemůžeme se alespoň zbavit toho dojmu) to nejodvážnější a nejochotnější riskovat, co bylo právě k dispozici.

Přihořívalo

Deštivého jitra 30. ledna 1862 byl Monitor konečně připraven ke spuštění za nadšené spoluúčasti zástupu diváků, očekávajících vzrušující ztroskotání celého podniku. Své stánky tu rozbili i bookmakeři, nabízející sázky, zda se Monitor potopí, či nepotopí, přičemž většina zájemců sázela na první možnost. Několik soucitných člunařů už kroužilo kolem doku, aby posbírali tonoucí posádku. Klíny byly vyraženy. Monitor s rozvinutou vlajkou Unie sklouzl na vodu, aniž se potopil, což vyvolalo výbuch nadšení, jehož se podle očitých svědků zúčastnilo i několik vlasteneckých, ačkoli finančně těžce postižených bookmakerů. Noviny přijaly zdařilé spuštění Monitoru na vodu jako div a boží zázrak a zároveň přinesly interviewy s pyšným Ericssonem, chvástajícím se, že Monitor nejen hladce potopí Merrimac, ale že se může takřka rekreačně vystavit palbě celého spojeného loďstva Konfederace…

Okamžik, kdy se nízký, sotva dvě stopy nad hladinu vyčnívající trup Monitoru vynořil z fontán vody vzedmuté jeho spuštěním, aniž by, jak pěkně napsal 31. ledna 1862 New York World, „… jevil nejmenší sklon k potopení se…“, znamenal i konec zákulisní psychologické války kolem obou lodí. Tajná služba Konfederace vynaložila mimořádné úsilí, aby vzbudila dojem, že Merrimac je nepodařeným pokusem, ba zmetkem, že jeho stroje byly shledány zcela nezpůsobilými provozu, že se chybou ve výpočtech těžiště hrozí co chvíli převrátit, že jeho trup pobytem pod vodou zcela shnil… Tyto a jiné Jobovy zvěsti byly nejen opatrně a po částech propouštěny do tisku; jimi a jim podobnými byli nakrmeni i méně důležití agenti Severu, vracející se v blahém nevědomí o skutečném stavu věcí a se skálopevným přesvědčením, že svůj úkol důvtipně a hrdinsky splnili. Zkrátka: byly nasazeny všechny páky, aby Unie stavbu Monitoru zastavila jako mylnou nebo zbytečnou, v nejhorším případě aby alespoň s dokončením lodí nepospíchala. Bushnell, Ericsson a ze všech nejlépe informovaný Welles však nepodlehli psychologickému nátlaku a lhůta spuštění na vodu byla téměř dodržena.

Teď šlo o to, Monitor dokončit a vyzkoušet. Ericssona bičovaly telegramy Kongresu, sdělující, že Merrimac bude co nevidět připraven vyplout, i jeremiády ještě zcela nedávno velmi optimistického a siláckého komodora Smitha, chystajícího se rozstřílet Merrimac těžkými děly svých dřevěných plachetnic. Teď už i on zneklidněl a dožadoval se posily Monitoru co nejdříve, nejlépe hned. Brzy se staly telegramy ještě naléhavějšími – sekretariát námořnictva trval na tom, aby byl určen přesný termín bojového nasazení Monitoru v Hampton Roads, uzavírajících Merrimaku cestu k blokující flotile Unie, k Washingtonu a pochopitelně k dalším místům, kde by jeho děla natropila nedozírné škody věcné i morální. Jediným, kdo se stále zpěčoval představě, že by železo zvítězilo nad tradičním pěkně vyzrálým dubovým dřevem, byl komodor Goldsborough, velitel Severoatlantické blokádní eskadry Unie, přesvědčený, že jeho pýchy, Minnesota, a především hrdý Congress, si s Merrimakem poradí i bez kotlíku na šindelu. Věřil tomu, i když do Washingtonu došly ověřené zprávy o dokonalém stavu strojů Merrimaku, o jeho přezbrojení nejnovějším a nejúčinnějším typem děl a o doplnění jeho výzbroje klounem těžkým 1500 liber a schopným prorazit bok kterékoli neobrněné lodi. Věřil, i když při nejlepší vůli nemohl uposlechnout rady washingtonských rádobyodborníků, doporučujících prostě hermeticky blokovat ústí Elizabeth River a zazátkovat tak Merrimac jako nešťastného džina z pohádky o Aladinovi. Goldsborough osobně neměl nic proti tomu, avšak jižanské těžké baterie umístěné na Craney Islandu a Sewalťs Pointu a chránící ústí řeky sv. Alžběty do Hampton Roads byly silným, ačkoli až dosud mlčenlivým argumentem proti takovému podniku. Naštěstí pro Unii jeho optimismus nebyl sdílen rozhodujícími místy a Monitor byl přece jen v údernickém tempu dostrojován.

První zkouška s ním byla podniknuta 27. února 1862. Záhy byla přerušena pro netěsnící záklopky strojů a poruchu kormidelního mechanismu. Po opravě dokončené 3. března, se vydal Monitor opět na širé moře, zahalené hustou chumelenicí, doprovázen dojatými a bolestnými pohledy příbuzenstva posádky, loučícího se snad navždy se svými drahými. Za několik dní byl však šťastně zpátky s rozbitým kormidlem.

Tyto maléry, zdánlivě plně potvrzující chmurné předpovědi pesimistů, ve skutečnosti však nepatrné lapálie vzhledem k průkopnickému významu nové a nikdy ani v náznaku nevyzkoušené lodní konstrukce, zapůsobily na morálku posádky tak hluboce, že jakýsi lodník John Atkins nejen dezertoval (to konečně nebylo v řadách Unie nic výjimečného), ale odnesl dokonce i lodního maskota, kočku, aby ji uchránil smutného osudu…

Odborníci odhadovali dobu nezbytnou k opravě na měsíc. Ericsson ji dokončil za čtyři dny intenzívní práce. Nad Unií se vznášel Damoklův meč a každou vteřinou se blížil jeho pád.

8. března – sto padesát dva dny poté, co se Mr. Welles seznámil s lepenkovým modelem a nápadem švédského kanonýra – odrazil Monitor z New Yorku potřetí, doprovázen dělovými čluny Currituckem a Sachemem.

Co se dělo na jih odtud? Merrimac byl spuštěn na vodu téměř současně s Monitorem a převzat dokonce o den dříve, 24. února 1862. Monitor čekala dlouhá plavba z New Yorku k Hampton Roads, jež mohla být – a také byla pokládána zároveň za plavbu zkušební. Merrimac si takový luxus nemohl dovolit. Pouhých deset mil po proudu od doků, kde byl přestavěn, čekala unionistická děla.

Jeho první zkušební plavba bude zároveň plavbou bojovou, ale, jak už jsme se několikrát zmínili, Konfederace si nemohla stěžovat na nedostatek odvážlivců…

Na Merrimac se právě nakládala munice, když její velitel Buchanan obdržel naléhavý a co nejpřísněji tajný telegram sekretáře Malloryho.

„… Doporučuji Vaší pozornosti útok na New York lodí Virginia… Může Virginia doplout k New Yorku, napadnout jej a zapálit? Dokáže, o tom nepochybuji, bezpečně minout Old Point a za lehkého moře a příznivého počasí dorazit k New Yorku. Bude-li jednou v zálivu, nic jí nebrání rozbít a zapálit město i přístav. Takový výsledek předčí slávou všechny souboje na moři, proslaví všechny muže posádky a zasadí nepříteli ránu, z níž se již nevzpamatuje. Nevyhnutelně bude vzápětí následovat mír. Bankéři stáhnou svůj kapitál z města, brooklynské loděnice, sklady a celá dolní část města budou zničeny, a to jedinou lodí, jejíž akce podpoří naše snahy o nezávislost více než výsledky mnoha kampaní.

Může to Vaše loď provést? Prosím, sdělte mi své stanovisko.“

Každý autor se do jisté míry ztotožuje s hrdiny svých knih a uvažuje o jejich reakcích. Také já bych velice rád věděl, co si v tomto okamžiku pomyslel kapitán Buchanan, obávající se ještě nedávno střelby na hvězdy a pruhy. Teď měl za úkol zničit největší a nejvýstavnější město celého amerického kontinentu. Někteří historikové se domnívají, že tato akce byla zcela v dosahu možností. Souhlasím s nimi. Navzdory nevalným strojům a nezkušenosti posádky s plavidlem tohoto typu mohl Merrimac dorazit k New Yorku mezi třemi sty děl trčícími z boků dřevěných unionistických lodí. Mohl zápalnými granáty zažehnout převážně dřevěné město. Rovněž další naděje sekretáře Malloryho se dnes nezdají přehnané. Unie byla přetopeným kotlem – stačila jediná trhlina, aby si nechuť k válce nalezla cestu výbuchem, nutícím Lincolna i Kongres k mírovému jednání a ke smíření se skutečností dvou samostatných soustátí místo bývalých jednotných USA.

Poslední vážnou překážkou stojící mezi Merrimakem a New Yorkem byl Monitor. A v tomto okamžiku se odehrála jedna z malých, přesně načasovaných her, jež rozhodují o osudu lidstva.

Na poradě u Abrahama Lincolna zrána 6. března 1862 se podařilo prezidentovu osobnímu tajemníkovi Johnu Nicolayovi přesvědčit prezidenta i vládu, že Monitor nemá být nasazen na Hampton Roads a jako protiváha Merrimaku, ale docela jinde, na řece Potomaku. Měl tam podle páně tajemníkova názoru umlčet baterie několika silných pevností ovládaných Konfederací a razit tak cestu vojskům generála McClellana, chystajícím se opět k jedné z četných a většinou neúspěšných kampaní. Trasa pochodu McClellanových pluků, původně vedoucí jinudy, byla na naléhání tajemníka Nicolaye přesunuta k Potomaku s odůvodněním, že jedině tak zůstane Washington bezpečně chráněn před neočekávanou protiofenzívou Jižanů…

Bůh ví, zda to byla pouze náhoda a dobrá vůle, a možná že ani sám bůh ne. V každém případě byl do přístavu odeslán rychlý kurýr se změněným rozkazem, nařizujícím nyní poručíku Wordenovi neprodleně a co nejkratší cestou zamířit na Potomac. Když kurýr dorazil k molu, spatřil na moři jen zmenšující se bod. Monitor právě před hodinou vyplul a tato hodina možná změnila mapu světa.

Příští noci se vydal na cestu i Merrimac, pověřený zničit blokující loďstvo Unie v Hampton Roads, zapálit New York, ukončit válku, legalizovat otroctví v jižních státech a pod vítěznou modrou vlajkou přivézt zpět ten nádherný a dodnes opěvovaný život mladých, elegantních a šaramantních pánů, oblečených teď v šedých uniformách a pomalu začínajících pochybovat, že to bude jejich kavalérie nebo dokonce jen jejich úhledné čepice, které tuto strašnou válku rozhodnou.

Ocelové rakve vypluly k souboji.

KATASTROFA

Starořecké pořekadlo praví: Jsou tři druhy lidí: živí, mrtví a ti, co jsou na moři.

Ráno 8. března 1862 zastihlo posádku Monitoru právě na hranici mezi druhou a třetí kategorií – námořníci bojovali o svůj život v opakované bouři, se zatopenými rošty a zablokovaným kormidlem, zatímco prudké vichřice hrozily co chvíli roztříštit plechovku na šindelu o skály východního pobřeží.

Vody Chésapeake Bay byly však díky ochraně pobřežních pahorků, svírajících ústí zálivu, klidné. Merrimac se chystal vyplout k bitvě. Střelivo bylo již uloženo v podpalubí a četa mužů natírala palubu i stěny palebného srubu silnou vrstvou loje, který měl zvýšit kluzkost pancíře pro unionistické dělové koule.

Velitelé loďstva Unie kotvícího v zálivu byli nepochybně o pravděpodobném datu vyplutí jižanského obrněnce předem informování. Ostatně i kdyby tomu tak nebylo, dozvěděli by se vše včas: z Norfolku, Portsmouthu i přilehlých dědin nastalo toho jitra pravé stěhování národ k jevišti bitvy. Na Sewall’s Pointu a Craney Islandu se tísnila hlava na hlavě. Hladina Alžbětiny řeky byla přeplněna čluny a loďkami, ozdobenými jak k slavnostní regatě a obsazenými zvědavci, nedočkavě vyhlížejícími bitvu, vítězství Merrimaku a vytoužené vyplnění slov tehdy populárního a nedávno zmíněného popěvku: Až se tahle strašná válka skončí…

Jak je vidět, premiéra Merrimaku se odehrávala ve stejně divadelním prostředí jako o padesát let dříve slavný souboj Bonn Homme Richarda a Serapise u yorkshirského pobřeží.

Smíme-li věřit historikovi bitvy W. Ch. Whiteovi, napsal právě onoho rána velitel Minnesoty kapitán Van Brunt dopis, v němž si stěžuje rodině na zdlouhavé a nudné čekání na Merrimac a vyslovuje přání, aby už se, k čertu, konečně objevil. Podobné pocity choval i velitel šroubové fregaty Roanoke, kapitán John Marston, zastupující komodora Goldsborougha, krátícího si zatím čas vedením úspěšného útoku na Roanoke Island v Severní Karolíně. Nejbojovnějším se však ukázal kapitán plachetního dělového člunu Mystic, podle svědectví současníků rozpadající se kocábky se dvěma staromódními děly, který trval na tom, aby byl vlečnými čluny dopraven k samému ústí Alžbětiny řeky a aby mu byla poskytnuta čest poslat Merrimac ke dnu. Teprve po delší diskusi svolil k odvlečení do blízkosti Congressu, jehož těžká děla slibovala chatrné skořápce Mystiku ochranu. Nejmocnější a nejobdivovanější lodí blokující flotily však byl sousední Cumberland, zakotvený rovněž 300 yardů od břehu Newport News (co, jak záhy uvidíme, sehrálo důležitou úlohu) tak, aby střídavé přitahování a uvolňování kotevních lan umožnilo otáčet loď a využít bočních salv obou baterií, zahrnujících nejtěžší a nejmodernější děla celé flotily. Kromě toho bylo na palubě Cumberlandu – a pouze na ní několik desetipalcových pivotů, otočných děl. Hlavní silou však bylo třicet těžkých děl za bočními střílnami. Očekávalo se, že Cumberland teď dokončí, co v dubnu minulého roku tak nešťastně načal: definitivní potopení Merrimaku, tentokrát důkladnější, aby už nikdy nemohl znovu vstát z mrtvých. Palebné síly Cumberlandu si byl vědom i kapitán Buchanan. Rozhodl se podstoupit souboj s Cumberlandem ihned, především dokud bude Merrimac disponovat klounem, s jehož ztrátou se po provedeném taranu počítalo. Měl zůstat v ráně nepřátelské lodi a svým uvolněním usnadnit odpoutání Merrimaku. Ostatní lodě blokující flotily nenaháněly veliteli Merrimaku strach tím spíše, že jeho obrněnec měl být podobně jako středověký rytíř panoši doprovázen do boje skupinou dělových člunů, vyzbrojených těžkými kusy, jejichž palebná podpora se může ukázat velice cennou. Byl to Raleigh a Beaufort, každý s jedním dělem, Jamestown se dvěma děly a stejně vyzbrojený Teaser. Ještě větší posilou byl bývalý poštovní parník Yorktown, vyzbrojený dvanácti děly a narychlo opatřený lehkým pancířem, chránícím kotelnu a nejchoulostivější části trupu pod čarou ponoru.

V 7 hodin ráno se vydal Merrimac, podoben železné rakvi doprovázené čestnou stráží, na cestu k Hampton Roads. Inženýr Ramsay, zodpovědný za stroje, oznámil kapitánu Buchananovi, že deset mil, které dělí přístav od yankeeských děl, postačí k vyzkoušení. Doufal dokonce, že stroje i kotle vydrží náraz při taranu, ale docela jistý si tím nebyl…

Vody Hampton Roads pozdravily Merrimac ve 13.00 a černý oblak dýmu, tak dlouho s obavou i nedočkavě vyhlížený, zmobilizoval flotilu a pozemní síly Unie. Více rozčilení, zdá se, zachvátilo pevnostní pěchotu, zejména 5. newyorský pluk, posádkou v pevnosti Old Point Comfort, a ostrostřelce na umělém ostrůvku Rip Raps, nabíjející dalekonosné sharpsky ve snaze pomoci svou troškou do mlýna nedalekému Cumberlandu a Congressu, na něž zřejmě Merrimac mířil.

Těžko říci, smíme-li věřit legendám o chladnokrevnosti důstojníka Congressu, který po vyslechnutí zprávy, že se „ta zatracená věc konečně žene“, požádal informátora, aby si laskavě odvykl rušit kamarády při čtení denního tisku, nebo o rozhodnutí důstojníka Cumberlandu George U. Morrise, jenž zrušil po odhadu vzdálenosti Merrimaku vyhlášený poplach a poslal posádku v klidu dojíst oběd… A ještě těžší je dohadovat se, zda tento flegmatický klid byl výsledkem statečnosti, či podceňování nepřítele, nebo zda byl jen okázalou hrou.

Cumberland i Congress vyvěsily vlajkové signály, jimiž uvědomovaly lodě před Fortem Monroe o blížícím se nebezpečí a povolávaly na pomoc Minnesotu a Roanoke. Obě lodi, Minnesota silou svého parního stroje, Roanoke ve vleku motorového člunu, se neprodleně vydaly na cestu. Zahřměly první výstřely, vypálené předsunutými jižanskými bateriemi na Sewall’s Pointu s neočekávaným úspěchem: hlavní stožár Minnesoty a ráhnoví Roanoku byly vážně poškozeny. Místo děl odpověděly dalekonosné pušky obránců Rip Raps salvou zasypávající baterii Sewalťs Pointu.

Na vysvětlenou dodejme, že slavné snímky Matthewa Bradyho a jeho fotografického teamu dokazují prapodivný konzervatismus dělostřelců Unie i Konfederace, kteří většinou nejen nebudovali pro svá děla polní kryty, obvyklé již za napoleonských válek, ale nejevili ani nejmenší snahu krýt se před nepřátelskou palbou. Baterie bývaly rozestaveny na zcela nekrytém terénu a odpalovány organizovanými salvami, zatímco obsluhy kromě ohněstrůjců stály v předepsaném seřazení a v pozoru opodál, což muselo být za boje značně nepříjemné. Nelze tedy činnost střelců z Rip Raps a z pobřeží při Newport News podceňovat. Svůj úkol plnili docela úspěšně.

Železná plovoucí rakev se hnala k blokující flotile maximální rychlostí, jakou stroje Merrimaku dovolovaly, totiž šesti uzly. Je to málo imponující, uvědomíme-li si, že rychlost v uzlech znamená počet námořních mil (1852,2 metru), ujetých za hodinu a že tedy by uhánějící Merrimac neunikl ani zcela pomalému klusu, avšak ve 14.00 (když se posádka Cumberlandu pohodlně naobědvala, netušíc, pro kolik mužů to byl poslední oběd) se lodě přece jen dostaly na účinný dostřel.

Zahřměla boční salva Congressu. Dělostřelecký důstojník poručík Smith si nenechal ujít čest zahájit akcí.

Některé koule zdvihly vodotrysky v bezprostřední blízkosti kovové, lojem se lesknoucí šeredy, jiné nalezly svůj cíl – avšak odrazily se bezmocně od pancíře. Merrimac zatím neodpověděl. S osudovou neúprosností se blížil. Teprve pak zahřměla jeho děla, přinášející zkázu a smrt. Dřevěné boky pyšného Congressu, nechráněného vysmívaným železem, praštěly a lámaly se, stateční mužové umírali. Dělostřelci fregaty horečně připravovali děla k další salvě, jež měla být vypálena z větší blízkosti, a měla proto dosáhnout většího účinku. Nedošlo k ní. Merrimac minul zraněnou loď a spěchal k nepříteli číslo jedna, ke Cumberlandu, jehož zřejmou palebnou převahu chtěl kapitán Buchanan vyrovnat tím, že se přiblížil až k samému boku vlajkové fregaty tak, aby se Merrimac ocitl mimo střelecký úhel těžkých palubních děl.

Pyšný Cumberland přivítal obrněného nepřítele skvěle mířenou salvou příďové baterie, při níž patrně stála po boku dělostřelců jejich patronka, svatá Barbora: dvě střely pronikly úzkými a dobře chráněnými střílnami Merrimaku, vyřadily dvě děla a zabily či zmrzačily devatenáct mužů. Dělostřelecká paluba Merrimaku se rázem pokryla krví, v níž klouzala posádka, oplácející Cumberlandu jeho první, a, jak se ukázalo, i poslední úspěšný úder.

Jedna salva za druhou probíjela nešťastný Cumberland z bezprostřední blízkosti. Fregata se podobala labuti napadené vodní krysou a bezmocně umírající. Merrimac, sám nezranitelný, tříštil granáty a koulemi boky, žebra a obšívku trupu Cumberlandu, aby pak decimoval jeho mužstvo sprškou kartáčových střel. Na fregatě vypukly první požáry. Očití svědkové, kteří boj přežili, vyprávěli, že odtokovými žlábky na palubě, pokryté nehybnými těly, crčela krev. Několik děl Cumberlandu, schopných ještě odpovídat, střílelo nadarmo: koule se od pancíře odrážely, aniž by (alespoň na pohled) Merrimaku sebeméně ublížily.

Vlečné čluny se zoufale, ale marně snažily přitáhnout na dostřel Roanoke a St. Lawrence, aby se pokusily učinit přítrž ranám. Na pomoc spěchala i Minnesota, avšak Congress, na několika místech provrtaný koulemi Merrimaku a spěšně odklízející své mrtvé, se dal na ústup do mělkých vod, kam jej Merrimac, díky váze pancíře hluboko ponořený, nemohl bez nebezpečí následovat, tím méně potopit úderem klounu. Netrvalo dlouho a všechny lodi, které mohly a měly spojit své síly proti ještě před hodinou podceňovanému a vysmívanému protivníkovi, uvázly za odlivu na mělčině…

Jen bojechtivý Mystic se svým hrdinným kapitánem mohl ještě manévrovat. Statečný mořský vlk však rázem vystřízlivěl a rozhodl se poradit se zkušeným lodníkem vlečného člunu, který jej měl dopravit na místo boje.

„Kdybych byl vámi, pane,“ mínil tento muž, sklíčený vyhlídkou na nejbližší chvíle, „uháněl bych odtud tak daleko, kam až by mi dobrý Bůh dovolil.“

„Myslím, že máte pravdu,“ přikývl kapitán Mystiku a uháněl.

Zatím pokračovala v oblacích dýmu z dělostřelby, z požárů na Cumberlandu a z komína Merrimaku zkáza archanděla. Cumberland těžce pykal za neschopnost či zradu Hirama Pauldinga, jenž se nenamáhal přesvědčit se o dokonalé zkáze Merrimaku. Loď byla jako řešeto. Poručík Morris, zastupující nepřítomného komodora, vydal zcela ojedinělý rozkaz, jaký dějiny námořních bitev, pokud vím, nepoznaly – nařídil sklonit těžká a dosud mlčící děla horní baterie tak, aby prostřelovala palubu a obšívku vlastní lodi a pokryla tak palbou, byť i nemířenou, mrtvý prostor, v němž se skrýval Merrimac. Cumberland se minutu za minutou měnil ve vrak s obnaženými žebry, jimiž proletovala smršť kartáčových střel z Merrimaku. Většina posádek děl na přivráceném boku padla – jen několik dělostřelců ještě odpovídali ojedinělými výstřely. Mrtví a zranění už nebyli odklizováni.

Smrtelná rána na sebe nenechala dlouho čekat. V 15.00 obdržel Ramsay, uzavřený ve strojovně Merrimaku a vnímající bitvu jen jako občasný otřes lodi po zásahu do pancíře, rozkaz: „Plnou parou vpřed!“ Merrimac útočil klounem.

Strašlivý náraz, praštění. V boku Cumberlandu zel otvor, jímž by podle líčení očitých svědků projel kůň i s bryčkou.

Merrimac zpátečním chodem šroubu otevřel bok fregaty. Trhnutím se uvolnil kloun. Děla na přídi Merrimaku pokračovala ve zničující palbě. Kapitán Buchanan vyzval hlásnicí Cumberland, aby stáhl vlajku. Dělové čluny, připravené převzít zajatce, se chystaly přirazit k boku hořící a rozbité fregaty. „Nikdy! Půjdeme ke dnu se vztyčenou vlajkou!“

Požáry již nikdo nehasil. Loď se nakláněla, zahalena dýmem, z něhož pronikal bolestný křik zraněných a umírajících až na břeh obsazený bezmocnými diváky.

15.30, půl hodiny po taranu, vydal Morris rozkaz: zachraň se, kdo můžeš!

Z 376 mužů posádky Cumberlandu bylo 121 mrtvých nebo těžce zraněných. Ani jeden nepadl do zajetí. Všichni buď přeplavali pás vody k pobřeží, nebo zmizeli ve vlnách. Na palubě zůstal jen starý dělostřelec Matthew Tenney, jenž odmítl opustit své dělo. Poslední výstřel Cumberlandu zazněl, když už Tenney stál po pás ve Vodě. A potom vlny Hampton Roads pohltily jeho Cumberland, vlastně to, co z něho zbylo. Fregata se s rozvinutou vlajkou potopila do 54 stop hluboké vody…

Poručík Wood, příslušník posádky Merrimaku, později napsal ve svých pamětech, že „žádná loď nebojovala udatněji než Cumberland“.

Přeháněl. Mnoho lodí rovněž nestáhlo vlajku a kleslo ke dnu, mnoho posádek rovněž utrpělo      strašlivé ztráty, aniž ustalo v boji, mnoho kapitánů se rovněž bilo v beznadějném souboji proti přesile. Jen málo lodí však podstoupilo boj nerovnější a beznadějnější.

Vlny se uzavřely nad pýchou loďstva Unie, Vlajkovou lodí Severoatlantské blokádní eskadry. Z mračna dýmu převalujícího se nad mírnými vlnami se vynořil Merrimac a zamířil k další kořisti. Teď byl na řadě Congress.

Buchanan tentokráte nemohl použít klounu, Ba nemohl se ani při větším ponoru Merrimaku ke Congressu přiblížit tak, jak to učinil v boji S Cumberlandem. Nezbývalo než zničit nepřítele dělostřeleckou palbou všech šestí Buchananových lodí, tj. Merrimaku i dělových člunů. Obklopily nehybný Congress, jenž mohl proti bočním salvám těžkých děl Merrimaku odpovídat jen dvěma lehkými děly na přídi.

Congress, další archanděl, bez parního stroje bezmocný, byl v pravém slova smyslu trhán na kusy. Granáty dělových člunů smetaly děla i jejich obsluhy. Celé řady mladíků, takřka dětí, podávajících řetězem střelivo, se kácely v dešti kartáčových kulí. Podle svědectví lodního chirurga, kterému nezbyl čas na nic jiného než na přikládání škrtících obvazů, aby zastavil krvácení, a rozdílení rumu na utišení bolestí, byl „jediným lehce zraněným mužem námořník, jemuž koule toliko utrhla ruku.“

Je třeba něco dodávat?

Boj byl zřejmě ztracen a poručík Prendergast, který se ujal velení, když poručík Smith padl mrtev na velitelském můstku, vztyčil bílou vlajku.

Merrimac, jak se sluší, okamžitě zastavil palbu a přivolal dělový člun Beaufort, aby převzal zajatce. Tragédie však ještě neskončila: pobřežní ostřelovači snad z přílišné horlivosti, snad proto, že v dýmu nezahlédli bílou vlajku signalizující konec boje, zasypali palubu Beaufortu, na níž se právě řadil vyloďovací oddíl, dobře mířenými kulkami. Několik námořníků kleslo na palubu.

Rozzuřený kapitán Buchanan, považující tento akt za lest a zradu, jaké jsou patrně schopni jen perfidní Yankeeové, nařídil rozžhavit dělové koule (pamatujete se ještě na bitvu pod Gibraltarem?) a za každou cenu Congress zapálit. Tento muž, obávající se ještě zcela nedávno palby na vlajku s hvězdami a pruhy a trnoucí před možností boje s vlastními odchovanci, nařídil zničit loď, která zastavila boj. Loď, na níž, jak dobře věděl, byl účetním důstojníkem… jeho vlastní bratr, McKean Buchanan…

Snad si to vzápětí uvědomil a rozhodl se zaplatit cenu. Přestože mohl sledovat boj z poměrného bezpečí střílnami a průzory v pancíři Merrimaku, vystoupil na palubu, ozařovanou ve snášejícím se šeru prvními požáry, které žhavé koule, dopravované z kotelny k dělům, založily na palubě i v podpalubí Congressu. Se založenýma rukama a prostovlasý přihlížel dílu zkázy, když za několik okamžiků zapráskaly z břehu výstřely. Několik kulek zabzučelo vzduchem a jedna si našla cíl. Kapitán Buchanan se sesul na železné pláty s kulí v boku.

Velení převzal poručík Catesby ap R. Jones, toužící pokračovat v sérii snadných vítězství a ozdobit i své jméno náležitými vavříny. V zápalu si – jako ostatně nikdo – ani nepovšiml útlého proužku kouře vznášejícího se daleko na východě nad vjezdem do Hampton Roads. Jones nařídil přirazit k Minnesotě, očekávající svůj nevyhnutelný osud, jehož předobraz zvěstoval vrak Congressu, hořící nyní vysokými plameny. Kýl Minnesoty vězel pevně v bahně mělčiny a příliv; který by ji osvobodil, přijde daleko později než smrtelné rány z děl Merrimaku. Ostatně nebylo jisté, zda neuvázla na pořádně dlouhou dobu nebo navždy.

Kapitán Van Brunt, velitel Minnesoty, nevěřil svým očím, když se Merrimac po několika dělových výstřelech adresovaných jeho lodi a způsobujících celkem lehké a napravitelné škody otočil a počal se vzdalovat směrem k Sewalťs Pointu. Za ním pluly dělové čluny, pospíchající pod ochranu pobřežních baterií. Netušil, co se zatím událo na palubě železné plovoucí rakve.

Rozhodnutí opustit tak slibné pozice, kde čekala ještě početná a víceméně bezbranná kořist, oplakal jistě horkokrevný a ctižádostivý ap R. Jones krvavými slzami – nebylo však vyhnutí. Muži z dobrého materiálu dovedou bojovat, jak dokázala např. posádka Cumberlandu, až do krajnosti. Stroje však mají své meze odolnosti.

Jedna z kulí nešťastné fregaty prorazila trup Merrimaku pod čarou ponoru, kde nebyl chráněn pancířem, a do podpalubí obrněnce vnikala voda. Stroje byly plných šest hodin boje namáhány do krajnosti, řinčely a rachotily, a Ramsay očekával co chvíli jejich selhání. Dvě děla byla zničena, střelivo docházelo, kapitán Buchanan i zranění dělostřelci naléhavě potřebovali klid a důkladnější ošetření, než jaké mohl poskytovat lodní chirurg. Kloun Merrimaku byl ztracen při taranu Cumberlandu.

Hlavním argumentem však byly naléhavé prosby lodivoda, aby se Merrimac vrátil do přístavu dříve, než nastane úplná tma. Vody Elizabeth River byly pro lodi této velikosti a tohoto ponoru obtížně splavné. A Merrimac nutně potřeboval opravy, řádnou prohlídku strojů a doplnění munice. To vše bylo možné provést pouze v Norfolku.

Merrimac se vracel jako vítěz. Celá posádka kromě topičů a mechaniků sledovala z paluby, konečně poskytující doušek čerstvého vzduchu, viditelný důkaz svého vítězství: hořící Congress. Unaveně odpovídala na ovace diváků. Nejsilnější loď Unie byla potopena, další zničena. Minnesota trčí bezvládně na mělčině a stihne ji osud obou předchozích lodí. Merrimac prokázal, že naděje v něj kladené nebyly přehnané. Mr Mallory bude spokojen. Zítra klesne ke dnu zbytek blokující flotily, obchodní lodě Konfederace vyplují nerušeně k Bermudám a Bahamám s bavlnou, jejíž cena dlouhým nedostatkem vystoupila do závratné výše (všechno špatné je obvykle i k něčemu dobré), a za několik málo dnů zahřmí děla Merrimaku v newyorském přístavu…

Zatímco mohutná silueta Merrimaku zmizela v temnotách, přiblížil se ve 22.00 k Fortu Monroe, kde začínají Hampton Roads, stín podivného a směšně malého plavidla, které zkušení námořníci považovali za cisternový člun, přivážející v jakémsi barelu pitnou vodu pro blokádní flotilu. Podivná loď zakotvila nedaleko břehu a signály žádala vyslání lodivoda, jenž by ji provedl mělčinami k Roanoku, kde vlála kartáčovými střelami proděravěná vlajka eskadry, sejmutá z Cumberlandu, nebo k Minnesotě. Žádný se nepřihlásil. Konečně se tohoto úkolu ujal zkušený poddůstojník z Roanoku, Samuel Howard.

O      půlnoci dorazila nevídaná loď k boku Minnesoty. Mladý poručík Green se vyšplhal po žebříku spuštěném z paluby fregaty, aby podal hlášení kapitánu Van Bruntovi, jenž převzal velení zbytku eskadry: Monitor dorazil a je připraven k bitvě.

Námořníci Minnesoty nebyli příliš nadšeni. Po celé fregatě šlo jednotné mínění, že ten mrňavý plecháč na šindele vypadá opovrženíhodně a že bude potopen jedinou salvou Merrimaku.

Kdyby mohli nahlédnout do nitra lodi, zděsili by se ještě více. Monitor překonal dvě bouře, jež takřka zázrakem utichly v kritickém okamžiku, kdy hrozilo jeho potopení. Achillovou patou lodě se ukázalo vzájemné spojení dvou částí samostatně projektovaných Ericssonem a Timbym, totiž dělové věže a trupu, které nebylo zcela domyšleno. Těsnění z koudele, jež měla zajistit nepropustnost, bylo vlnami přelévajícími se přes nízkou palubu brzy vyplaveno. Moře vnikalo do všech prostor lodi, promáčelo okázalé tapety důstojnických kabin, poráželo stylový nábytek (to by ještě nebylo nejhorší), především však téměř uhasilo oheň pod kotly, takže loď byla zpola neovladatelná. Ke všemu byly vyřazeny i strojní pumpy, závislé na síle strojů. Posádka bojovala ručními čerpadly plných 48 hodin zdánlivě ztracený boj s nepřízní počasí a zvítězila. Všichni byli k smrti vyčerpáni, ale na odpočinek nebylo ani pomyšlení. Do rána musely být všechny škody opraveny a závady odstraněny.

Těsně po půlnoci zaduněl nad Hampton Roads mohutný výbuch. Otřásl okny v Norfolku a přerušil nadšené oslavy a nekonečné přípitky vzácným (protože blokádou prováženým) šampaňským na další úspěchy Merrimaku, na zničení Washingtonu, New Yorku i Bostonu, na milióny výpalného a konečně, na vytoužené sražení prokletých Yankeeů na kolena. Také posádka Monitoru, vyčerpaná, promočená, otlučená vlnobitím a k nepoznání zmazaná uhlím i olejem, na okamžik nad prací znehybněla. Všichni věděli, co se stalo.

Prachárna nešťastného Congressu vyletěla do povětří.

ČERNÁ NEDĚLE

Neděle 9. března 1862 byla pro Unii černým dnem obav a zoufání, ba dokonce, jak se později vyjádřil sám Abraham Lincoln, „nejhorším dnem celé války“

Zemi zachvátila panika.

Hraničáři frontieru, zvyklí spát se zbraní v ruce za primitivními palisádami svých farem a vesnic, by byli patrně snášeli události klidněji a uvažovali soudněji, ale východní pobřeží nikdy nebylo frontierem. Poslední válečné výstřely na jeho nepatrné části zazněly dávno, strašně dávno, v osvobozenecké válce proti Anglii. Lidé odvykli myšlence nebezpečí a teď, když se před ním zčistajasna ocitli, propadli hrůze. Pocity měšťanů Washingtonu, New Yorku, Bostonu, Mainu a mnoha dalších přímořských měst lze srovnat nejspíše se zmatkem, který těsně před II. světovou válkou postihl USA (a 12. února 1949 se opakoval v Ecuadoru) po obzvláště sugestivní rozhlasové inscenaci románu H. G. Wellse Válka světů. Účinkující se snažili navodit dojem reality. Uprostřed přerušených zpráv počal rozhlas vysílat předstíranou reportáž o vpádu Marťanů, vypouštějících otravné plyny a ničících svými létajícími talíři eskadry bezmocných letadel, které vzlétly na ochranu Washingtonu a New Yorku. Hlasy statečných reportérů přecházely ve smrtelný chropot a z reproduktorů už zněl pak jen praskot, rachot řítících se budov a nervy drásající pronikavé jódlování vítězných vesmírných agresorů.

Úspěch byl mimořádný. V New Yorku bylo několik lidí ušlapáno, řada dalších zahynula při hromadných haváriích na přeplněných silnicích, jimiž obyvatelé prchali z města. V Quitu byla rozzuřenými konzumenty rozhlasového dramatického umění zapálena budova studia, přičemž v plamenech zahynulo patnáct zcela nevinných lidí. Autor úpravy Alcazar a režisér Paez včas uprchli a pro jistotu ještě téhož dne emigrovali…

Podobné pocity prožívala Unie, pro niž byla plovoucí ocelová rakev Merrimaku, nepodobná žádné jiné lodi a vítězící nad nejsilnějšími fregatami, čímsi podobným vesmírnému plavidlu, velkou neznámou, ranou pod pás. Telegraf a noviny rozšířily již v noci z 8. na 9. března Jobovy zvěsti a spíše je zdramatizovaly: Merrimac podle nich nebyl pancířem opatřeným trupem nedávno potopené fregaty, vybaveným dýchavičnými a poměrně slabými stroji, ale ďábelským válečným mechanismem, proti němuž jsou soudobé zbraně bezmocné. Jedinou spásu slibuje včasný útěk do bezpečné vzdálenosti. Lidé tedy prchali.

Z přístavních měst se valily proudy kočárů, vozů a bryček se ženami a dětmi. Zachmuření mužové postávali s vážnými obličeji na nárožích a vyhlíželi v přístavech, zda se (což bylo nejen nepravděpodobné, ale technicky nemožné) na obzoru neobjeví černý mrak kouře, hlásající brzkou zkázu.

Byla-li panika civilního obyvatelstva lidsky pochopitelná a snad i omluvitelná, musíme se podivit hluboké depresi vládnoucí v bezprostředním okolí prezidenta Lincolna.

Vláda Unie přijímala celou noc telegrafická hlášení, jedno katastrofičtější než druhé. Poslední se už podobala voláním o pomoc: „… Nemáme munici… pošlete ihned pokrývky a nosítka pro posádky Cumberlandu a Congressu… Lze očekávat, že Merrimac zítra prorazí blokádu a že se se svými doprovodnými loděmi ocitne mimo dosah flotily.“

Poslední citovanou a náležitě zdrcující zprávu odeslal sám velitel pevnosti Fort Monroe, generál Wool.

Nejdemoralizovanějším se v této obtížné chvíli ukázal sám vrchní velitel generál McClellan, jenž čile dokázal takřka současně odtroubit a zrušit celé měsíce připravované tažení, hystericky obviňovat ministra námořnictva Gideona Wellese, jako by on osobně řídil operace Merrimaku, a každému, kdo byl ochoten poslouchat, sýčkovat o brzkém zničení Kapitolu a celého Washingtonu, o obrovském výpalném, jež bude muset (když to dobře dopadne) zaplatit New York i Boston, a o dalších radovánkách, jež Unii očekávají. Lincoln musel osobně spor urovnat a uklidnit malého Napoleona McClellana. Jeho duševní a patrně i fyzický stav byl takový, že jej tajemník John Nicolay v pravém slova smyslu vystrkal ze dveří. Poslední slova, která od prezidenta toho rána shromáždění pánové slyšeli, bylo zoufalé zamumlání: „Děsné zprávy…,“ což nepochybně velmi přispělo k obecnému veselí.

Prezident odešel do ložnice právě včas, aby se vyhnul vzrušující výměně telegramů mezi McClellanem a generálem Woolem, jemuž bylo nařízeno v případě potřeby evakuovat a nepříteli přenechat Newport News, stáhnout se se všemi silami nad Old Point Comfortem a za každou, v pravém slova smyslu za každou cenu do posledního dechu držet životně důležitou pevnost Fort Monroe.

Wool odpověděl rozsáhlou objednávkou. Naznačoval, že uhájení Fortu Monroe je vyloučené, pokud okamžitě neobdrží suchary, mouku, whisky, lopaty, rýče, motyky, 2000 pěšáků, 8000 dobrovolníků, 5 baterií lehkých děl a 1100 koní (pořadí objednávky jsem pietně zachoval).

Je nesporné, že se všichni velitelé od nepamětných dob snažili využít obtíží svých nadřízených k doplnění stavu výzbroje i výstroje, jejichž opatrování představuje obvykle nejtěžší a nejnáročnější podíl práce frontového důstojníka, nejen válčícího s nepřítelem, ale i zápasícího s vlastními šetrnými a skoupými týlovými složkami. Čas od času má taková akce dokonce úspěch – generál Wool však své požadavky přece jen silně přehnal. Byly v daném okamžiku (snad s výjimkou whisky) zcela nesplnitelné. Stejně úspěšně mohl žádat tři vlasy děda Vševěda nebo živou vodu.

McClellan upadl do stavu naprosté apatie. Státní sekretář (ministr války) Edwin McMasters Stanton převzal jeho úlohu a nařídil naplnit všechny dosažitelné bárky a čluny na Potomaku kamením, aby mohly být potopeny, a tak – dá-li bůh – zahradit nebo alespoň ztížit cestu železné konfederantské příšeře k Washingtonu. Zároveň uvědomil velitele posádek všech přístavních měst až k nejzazšímu severu Unie o hrozícím nebezpečí a vyhlásil stav pohotovosti. V případě, že by dělostřelba Merrimac nezničila nebo nezahnala, měly se pokusit o štěstí skupiny dobrovolníků a provést z rychlých plavidel jeho zahákování a abordáž…

Více nebylo možné v tomto okamžiku zařídit.

Jestliže chmury tísnily civilní obyvatelstvo a vojáky, ještě zděšenější byli diplomaté. V Chesapeake Bay nebyly totiž jen lodi Unie a Konfederace, ale i dva vzácní hosté; na poloviční cestě mezi Old Point Comfortem a jižním břehem stál na kotvách britský dělový člun Rinaldo a opodál jeho francouzský kolega Gassendl. Velitelé obou lodí se šťastně vyhřívali v jasném březnovém slunci – poslední dny byly, alespoň pokud jde o počasí, výjimečně krásné a vydařené – a z lehátek se zájmem sledovali, jak mužové umírají. Oficiálním odůvodněním jejich přítomnosti bylo přání Jejich Veličenstev královny Viktorie a Napoleona III. zjistit v průběhu velkého experimentu, jímž je každá válka, bojeschopnost námořních obrněnců vůbec a prazvláštních konstrukcí Merrimaku a především Monitoru zvláště. Výsledek boje bude pak cenným příspěvkem k úvahám, jakým směrem pokračovat ve výstavbě námořních sil obou evropských velmocí.

Oba neutrálové, opatrně a zdvořile obeplouvaní loděmi bojujících stran, měli ovšem ještě další a důležitější úkol: informovat své panovníky co nejrychleji a z první ruky (podmořský kabel nebyl ještě v obnoveném provozu), zda už nadešel čas k očekávané intervenci a zda Sever konečně utrpěl dostatečně vážné rány, aby se expediční sbory nesetkaly s příliš vážným a obtížným odporem. Bude-li Merrimac opakovat své vítězství z předchozího dne, zničí-li zbytek flotily Unie a snad dokonce vypluje za válečnými vavříny k seveřanským přístavním městům, zdvihnou jistě oba kapitáni v tiché dohodě kotvy a zmizí na široširém Atlantiku. A za několik týdnů bude Unie bojovat nejen proti secesionistickým silám, ale i proti Anglii a Francii – což ovšem znamená porážku.

V temné neděli, naplněné chmurnými předtuchami, si sotvakdo nějak zvláště povšiml telegramu adresovanému Stantonovi:

U.S.S.Monitor

Hampton Roads 8. března 1862

Pane, mám čest Vám oznámit, že jsem dosáhl cílového kotviště ve 21.00 a že jsem byl okamžitě určen k podpoře Minnesoty, nacházející se na mělčině poblíž Newport News.

Váš poslušný sluha John L. Worden, velící poručík.

Telegram nijak znatelně nezmírnil nervozitu, a ani sám Monitor nepřispěl k uklidnění lodních posádek, pobřežních vojsk i čumilů. Malá, proti obludnému Merrimaku takřka kapesní loď s pouhými 59 muži posádky, podobná plechovce na šindelu, nevzbuzovala ani hrůzu, ani respekt. Suchozemci, kteří spatřili Monitor po boku Minnesoty, se většinou domnívali, že posádka fregaty dobrovolně opouští svou loď na nějakém prámu zvláštní konstrukce…

Monitor se připravoval k boji. Komín byl sejmut, takřka k smrti unavená posádka prováděla poslední opravy. Děla byla nabita.

Právě včas. Nedlouho po ranním rozbřesku se již podruhé objevil v ústí Elizabeth River černý oblak kouře a do vod Hampton Roads vplul Merrimac, doprovázený Jamestownem a Yorktownem, určenými k nalodění zajatců, budou-li jací. Za třemi válečnými loděmi opět uháněla regata člunů všeho druhu. Dnes už nezůstávaly obezřetně při vlastním břehu, ale odvážně zamířily na širé vody. Všichni chtěli být co nejblíže vítězství, nenechat si ujít pranic z rozhodujícího okamžiku války. Na jednom z člunů, sloužícímu ještě nedávno lovu ústřic, byl dokonce vztyčen černý stan a v něm rozkládal své nádobíčko nejslavnější frontový fotograf Konfederace George F. Cook, žák Mattheva Bradyho, který se již před válkou osamostatnil a otevřel svůj velice módní portrétní ateliér v Charlestonu. Také on chtěl být při tom.

Ve skvělé náladě, která vládla na jih od Hampton Roads, si snad ani nikdo nepovšiml nízké, barelu podobné siluety, která se odpoutala od boku Minnesoty a vyplula vstříc útočícímu Merrimaku.

RAKVE ÚTOČÍ

Nejen spisovatelé námořních povídek (s nimiž se svou parodií tak krůtě vyrovnal Stephen Leacock), ale i historikové námořních bitev odedávna nevynechávají jedinou příležitost, aby čtenáře zevrubně neinformovali o chování ptactva nad dějištěm boje.

Pokud smíme soudit, kroužili rackové (jako obvykle) i nad Hampton Roads a (jako obvykle) skřehotali i onoho 9. března 1862, alespoň do prvních dělových výstřelů, jež je (jako obvykle) vyplašily.

Byly vypáleny v 8.00 hodin ráno Merrimakem, jenž překonal osm mil široký záliv a přiblížil se na dostřel Minnesotě, trčící stále na mělčině. Kapitán Van Brunt stál, jak se na velitele sluší, na můstku, sice hrdě, avšak bez jakýchkoli iluzí. Nedoufal, že jeho loď přežije několik příštích hodin – Merrimac se přibližoval tak, aby nemohl být zasažen plnou boční salvou, a jeho dělostřelba nepochybně pošle záhy Minnesotu na dno, kde už odpočívají Congress i Cumberland. Ani Monitor mu nedodával příliš mysli: se svým trupem téměř ponořeným pod hladinu a bizarním plecháčem na něm vypadal oproti čtyřikráte delšímu Merrimaku jako trpaslík. Co do dělostřelecké výzbroje jej Merrimac převyšoval svými deseti těžkými děly pětkrát. Kromě toho byla posádka Monitoru vyčerpána bojem s bouřemi a čtyřiceti osmi hodinami bez spánku. A ke všemu ten mladík Green, velící palbě…

První granát se roztrhl v podpalubí Minnesoty.

Posádka Merrimaku se včas nedozvěděla o novém protivníku na vodách Hampton Roads a nenaložila jinou munici, než třaskavé granáty, vybuchující nárazem, a kartáče. Byly určeny Minnesotě a ostatním dřevěným unionistickým lodím – na zdolání pancíře Monitoru by se však hodily spíše hrotité ocelové náboje bez třaskavé náplně. Naopak Monitor vyplul do boje pouze se solidními dělostřeleckými koulemi. Kdyby je byl mohl v pozdější fázi boje zaměnit za třaskavé granáty…!

Kdyby, opět to nešťastné kdyby!

Sotva Merrimac vypálil první ránu proti nehybné Minnesotě, neschopné odpovědět, otevřela se na Monitoru střílna, zakrytá železným poklopem, odsunutým spojenými silami dělostřelců. Vyhlédla buldočí hlaveň jedenáctipalcového děla a za ní obličej dvaadvacetiletého mladíčka poručíka Greena. Rychlá úprava zamíření zhruba provedeného podle pokynů poručíka Wordena, řídícího loď z kormidelní budky na přídi a udělujícího dělové věži pokyny zvukovodem, trhnutí šňůrou – a pouhých padesát yardů vzdálený Merrimac se otřásl prvním zásahem.

Tento zásah však neprobil pancíř. Kdyby byla místo jedenáctipalcových děl namontována do Monitoru patnáctipalcová, kdyby bylo povoleno používat prachové nálože, využívající plně masivních Dahlgrenových děl, nikoli jen pouhých patnácti liber…

Kdyby…

Catesby ap R. Jones okamžitě nechal Minnesotu Minnesotou a obrátil se proti novému nepříteli. Měl k tomu dobré důvody. Neplál takovým optimismem jako zástupy přívrženců Konfederace, nazývající po jediném dni boje Merrimac „nezranitelným smrtícím strojem“. Věděl své. Průstřel obšívky boku byl sice jakžtakž za noci opraven, ale dobře mířená salva pod čáru ponoru, kde končil pancíř, mohla přesto poslat Merrimac bezpečně, a díky váze kovu, i rychle ke dnu. Druhou Achillovou patou byly šroub a kormidlo, rovněž zranitelné dělostřelbou. A konečně si již po prvním dnu boje uvědomoval, že dřevěná fregata opatřená pancířem není ničím jiným než právě fregatou opatřenou pancířem. Váha lodi přetěžovala i tak dost podezřele skřípající a bouchající stroje, větrání nebylo vyřešeno a zející střílny bez krytů představovaly stálé nebezpečí. Obzvláště šťastná střela nepřítele – jak se to již stalo – mohla proniknout na dělostřeleckou palubu a natropit strašné škody. Snažil se proto udržet Merrimac přídí proti nepříteli a v této poloze také vypálil první ránu, odpověď Monitoru. Dobře mířený granát udeřil do dělové věže.

Pro Monitor nastal okamžik pravdy.

Optimisté seznámení s Ericssonovým projektem tvrdili, že první dobře mířený výstřel porouchá otočný mechanismus dělové věže a znehybní ji – což je prý asi tak nejmenší škoda, kterou lze očekávat. Realisté, kolísající mezi optimismem a pesimismem, s nimi sice souhlasili, navíc se však domnívali, že pancíř bude probit a granát, vybuchující v těsném prostoru věže, pobije vše živé. A pesimisté k tomu dodávali proroctví o nýtech, létajících po prvním zásahu jako šrapnelové kulky a dobíjejících vše, čemu se šťastným řízením osudu podařilo explozi přežít.

Splnění kterékoli z těchto předpovědí by byla vyřadilo Monitor definitivně z boje a uvolnilo Merrimaku cestu ke snadnému vítězství. Tím spíše, že zásobování dělové věže Monitoru střelivem bylo možné jen v jednom jediném postavení, kdy se kryl výřez paluby, pod níž v dusném a horkém muničním skladu pracovali námořníci Webber a Crown, s výřezem podlahy dělové věže, kde Green a jeho zástupce dělmistr Stodder úzkostlivě pozorovali nevelkou zásobu střeliva v pohotovostním skladu. Dělová věž Monitoru byla tedy zařízena podobně jako krabičky některých druhů pokroutek a zásobovat ji bylo téměř stejně těžké, jako z těchto krabiček vylákat cukrátko. V tomto ohledu měl Merrimac výhodu. Za bitvy se celá posádka s výjimkou topičů a strojníků změnila v pomocníky dělostřelců a včetně kuchtíků podávala řetězem granáty z podpalubních skladů k bateriím.

Exploze otřásla obrněncem. Dělmistr Stodder, odmrštěný od stěny až do středu věže, zůstal nehybně ležet. Na okamžik se Green domníval, že došlo na slova pesimistů, že pancíř je proražen a uvolněné nýty zastávají úkol jakýchsi druhotných střel. Nebylo tomu tak. Stoddera, jenž se nešťastnou náhodou opíral o stěnu dělové věže právě v místech zásahu, smetl a omráčil otřes pancíře. Nýty však držely pevně a pancíř nebyl proražen. Za několik okamžiků bylo jasné, že Alban C. Stimers, hostující na lodi toliko jako pozorovatel, avšak na vlastní žádost obsluhující otáčecí mechanismus věže, může se svým kolem manipulovat stejně nerušeně jako dříve a že věž víceméně ochotně poslouchá.

Worden, jemuž Green hlásil situaci zvukovodem do kormidelní budky, konečně uvěřil, že jeho loď je schopna obstát v bitvě s daleko větším a silněji vyzbrojeným Merrimakem, a to tím spíše, že takových přímých zásahů asi nebude v bitvě příliš mnoho. Nízký, mořem přelévaný Monitor s jedinými výstupky věže a krytu kormidelní a zároveň pilotní kabiny, poskytoval svou siluetou malý a obtížně zasažitelný cíl pro poměrně vysoko umístěná děla protivníka. Merrimac byl teď při boji zcela zblízka ve stejně nevýhodné situaci jako včerejšího dne; nešťastné fregaty Cumberland a Congress, ovšem s tím rozdílem, že nemohl ani při nejlepší vůli poručíka Catesbyho ap R. Jonese prostřelovat vlastní pancéřované boky. Worden se nemýlil. Většina granátů Merrimaku, vypálených v této bitvě, skončila neškodným šplouchnutím do vod Hampton Roads, což neobyčejně přispělo k rychlému rozptýlení čestného doprovodu nejrůznějších člunů a člunků, jejichž posádky nijak netoužily po přímém, byť i náhodném zásahu desetipalcovým granátem o váze poctivých 150 liber železa a střelného prachu, ke všemu vypálených z vlastní obdivované lodi. Díky této skutečnosti nebyly ani pořízeny, pokud víme, žádné fotografické snímky bitvy a nezbývá, než se spokojit poměrně spolehlivými výpověďmi zasvěcených účastníků a poměrně velmi nespolehlivými kresbami a dřevoryty.

Granát Merrimaku vyhloubil do pancéřové dělové věže kráter hluboký 2,2 palce, který se stal pýchou a ozdobou Monitoru po celou dobu jeho další existence. Davy zvědavců – prezidenta Lincolna nevyjímaje – se přišly tomuto zjevnému znamení krutého boje obdivovat a poklonit, ba i vložit prsty do rány statečné lodi a opatřit si tak v dostatečné a uklidňující vzdálenosti od fronty ryze válečnické vzrušení.

Jedna starost však přece jen ještě Wordena tísnila: obava o osud Monitoru, bude-li zasažen pod čarou ponoru, v místech, kde palubní pancíř přechází do nekrytých boků lodi. Jedno z deseti děl Merrimaku vzápětí vyřešilo k plné spokojenosti i tuto otázku. Poslalo totiž granát přesně do těchto míst. I tentokráte se ukázaly Ericssonovy výpočty přesné, správné a spolehlivé; pláty obšívky trupu byly výbuchem jen trochu zprohýbány a několik nýtů se uvolnilo, jinými slovy, loď nebyla poškozena.

Po této povzbuzující zkušenosti počal Worden věřit, že nejen obstojí, ale i zvítězí.

Věděl o slabině Merrimaku nebo ji tušil: zatímco kormidlo a lodní šroub Monitoru o průměru devíti stop byly bezpečně skryty pod převislou palubou a nemohly být dělovou koulí poškozeny či zničeny dříve, než by byla paluba proděravěna jak řešeto, poskytoval naopak šroub Merrimaku spolu s kormidlem ne-li snadný, tedy přece jen dosažitelný cíl pro děla ctižádostivého poručíka Greena. Worden nařídil neodpalovat druhé dělo a plul, vystavuje se vědomě palbě boční baterie Merrimaku, podél nepřítele až k jeho zádi. Jones patrně včas nepochopil soupeřův záměr a nepodnikl nic, aby mu v něm zabránil – ovšem kromě odpálení všech čtyř děl obrácených směrem k Monitoru. Když prohlédl Wordenův úmysl, bylo pozdě; těžká střílna se otevřela, objevila se hlaveň děla a zahřměl výstřel. Pouhé dvě stopy od šroubu a kormidla Merrimaku se zdvihla fontána vody. Dvě stopy dělily Monitor od rychlého vítězství. Dvě stopy od využití jedinečné příležitosti, kterou Jones (jakkoli jižansky velkorysý) Monitoru podruhé neposkytl.

O      tomto nešťastném výstřelu bylo popsáno mnoho papíru v protokolech bezprostředně po bitvě i na stránkách historických pojednání daleko později.

S určitostí můžeme tvrdit, že mladý poručík Green byl bez viny, že palbu Monitoru řídil s přehledem a mistrovsky, ba že dokázal – jak se záhy ukázalo – daleko více, než bylo jeho povinností.

Monitor, jediný existující prototyp obrněné lodi, postavené s využitím zbrusu nových a nevídaných principů, nemohl být dokonalý. Ericssonova předvídavost dokázala takřka zázraky ovšem právě jen takřka. Jedním z ne zcela domyšlených zázraků bylo dosud nikdy nevyzkoušené řízení palby spojující podle představ vynálezce maximální bezpečnost osádek děl, nevystavujících se zbytečně dlouho nepřátelským střelám, s co nejvyšší přesností.

Cíle mělo být dosahováno dosti složitým způsobem. Poručík Worden oznamoval zvukovodem z kormidelní budky na přídi Monitoru do dělové věže Greenovi, kde se právě nalézá nepřítel, případně, kde se asi bude nalézat v okamžiku vhodném pro střelbu. Green sám měl možnost spatřit bitvu a vůbec okolí Monitoru (s výjimkou nebes, klenoucích se, jak se sluší, nad hustě zamřížovaným stropem dělové věže) pouze v letmých okamžicích, kdy byly těžké poklopy střílen otevřeny, aby bylo možné odpálit jedno nebo druhé dělo. Je samozřejmé, že se snažil co nejvíce omezit tyto chvíle, kdy mohl granát nebo kartáč Merrimaku proniknout do věže a rázem ukončit boj. Do posledního okamžiku se proto řídil pouze Wordenovými údaji, ve kterém směru větrné růžice kompasu nepřítele nalezne, a předával je dalším zvukovodem do podpalubí obsluze otočného mechanismu věže a jejímu veliteli Albanu C. Stimersovi podle toho, které dělo bylo právě nabito a připraveno k výstřelu. Tento sám o sobě dosti těžkopádný způsob byl ještě ke všemu zatěžován chybami vyplývajícími ze setrvačnosti těžké dělové věže. Ericsson ji patrně poněkud podcenil. Ukázalo se nadmíru obtížným zastavit rotující věž přesně ve vyžádané poloze, tím obtížnějším, že chudák Stimers neměl s mechanismem pražádné zkušenosti a nabýval jich teprve teď, pod palbou Merrimaku. Velmi často, ba pravidelně se proto stávalo, že cíl nebyl tam, kde by teoreticky měl být, totiž přímo před hlavní děla Monitoru, ale jinde. Pak nezbylo než provést opravu polohy věže podle Greenových pokynů a jeho přímého pozorování, zatímco otevřená střílna poskytovala lákavý cíl dělostřelcům Merrimaku.

Je velmi pravděpodobné, že osudově nezdařený výstřel, jenž minul kormidlo a šroub Merrimaku, celkem druhý výstřel, který kdy Monitor vypálil, byl poznamenán stejnými obtížemi a ovlivněn časovou tísní. Po pravdě budiž řečeno, že většina rychlokvašených velitelů pozemních vojsk Unie na místě poručíka Greena, dívajícího se do jícnů děl Merrimaku, by nejen rovněž spěchala, ale daleko spíše by ječela a prchala. Teprve po bitvě, jak známo, kdekdo přímo hýří moudrostí.

Merrimac teď manévroval opatrněji, tak, aby nevystavoval svou záď střelám Monitoru, a to za cenu stálé palby jen jedním příďovým dělem a jen občasné salvy boční baterie. Granáty buď vybuchovaly beze škod na pancíři Monitoru, nebo se, pokud vůbec nalezly cíl, odrážely se „jako oblázky házené dětmi,“ jak s jistou trpkostí později doznal poručík C. ap R. Jones. Monitor kroužil kolem daleko většího protivníka a pálil v intervalech, ve kterých osádky obou lodí stačily připravit své nemotorné Dahlgrenovy kusy k dalšímu výstřelu, což se obvykle podařilo nejdříve za sedm či osm minut. Poručík Worden ani na okamžik nezapomínal na svůj hlavní úkol: chránit Minnesotu, poslední skutečně silnou válečnou fregatu, která Unii po zničení Congressu a Cumberlandu v Hampton Roads zbývala. Snažil se proto odlákat Merrimac co nejdál. Bylo to statečné počínání, protože dělostřelci kapitána Van Brunta stáli na palubách Minnesoty u svých děl připraveni rovněž zasáhnout do boje, jakmile se ta zatracená jižanská obluda přiblíží na dostřel. Worden se této podpory vědomě vzdal, ačkoli děla Minnesoty mohla zasypat Merrimac daleko větší dávkou železa než ojedinělé výstřely jeho vlastní lodi. Zároveň by se však Minnesota ocitla v dosahu palby Merrimaku a Catesby ap R. Jones, chtivý vavřínů, by si určitě nenechal ujít příležitost pozdravit ji granáty boční baterie, právě odvrácené od malého Monitoru, dorážejícího jak tvrdošíjný teriér. Potopený Cumberland, jehož stěžně čněly nad hladinou nedaleko obou bojujících lodí, byl smutnou a velmi názornou ukázkou účinku explozivních granátů na dřevěnou fregatu.

V oné chvíli zasedala ve washingtonském Bílém domě vláda Unie a její depeše uváděly v pohyb tisíce a desetitisíce mužů podél celého východního pobřeží, na Potomaku a v předpolí hlavního města. Přístavy byly opevňovány, bárky naplněné kamením potápěny na mělkých místech řečišť. Nikdo nedoufal, že by 59 mužů Monitoru bylo s to odvrátit nebezpečí, proti němuž byly mobilizovány všechny síly Unie. Lincoln ani jeho společníci dosud nevěděli o osudové bitvě, která se na vodách Hampton Roads odehrávala. Tím spíše ovšem netušili, že si obě lodi právě v tomto okamžiku zasadily citelné rány jako dva šermíři, jejichž kordy současně nalezly cíl a zbrotily protivníka krví.

Střepiny dělových koulí Monitoru tříštících se při plných zásazích na pancíři Merrimaku (navzdory poněkud naivní dodatečné ochraně vrstvou loje) proděravěly a záhy téměř zničily komín Merrimaku vyčnívající z palebného srubu. Následky pocítila celá loď, především inženýr Ramsay, uzavřený v průběhu boje v podpalubí a snažící se v pekelném vedru udržet tlak pod kotly a stroje v chodu. Poškozením komínu prudce klesal tah na topeništích. Kotelna, strojovna a zanedlouho i dělová paluba se naplnily kouřem, v jehož oblacích se potáceli námořníci, strojníci, topiči i dělostřelci, slzíce a kašlajíce. Dým vystupující ze střílen Merrimaku vnukl na okamžik (ale opravdu jen na okamžik) Wordenovi bláhovou naději, že se mu podařilo protivníka zapálit – což bylo při používání solidního střeliva ráže pouhých 11 palců a díky předpisu omezené prachové náplně velmi nepravděpodobné. I tak byl však Merrimac dosti vážně, byť ne nebezpečně zraněn; tlak klesal a písty strojů se pohybovaly pomaleji, než by si byl přál poručík Jones, se zaťatými zuby ustavičně odvracející záď Merrimaku od nebezpečných děl Monitoru.

Wordenova radost neměla dlouhého trvání a brzy se změnila v úděs. Nárazy granátů, otřásajících celým Monitorem, byl přerušen a vyřazen z provozu zvukovod z kormidelní budky, spojující Wordena s Greenem a zajišťující organizovanou a cílenou palbu děl.

Poručík Green, obklopený uvnitř dělové věže stěnou železných desek, oslepl. Ztratil možnost používat Wordenových očí, tehdy ještě vidících.

SOUBOJ PŘES KAPESNÍK

Přísná soubojová pravidla jej znají jako nejkrutější ze všech, jako souboj končící – podobně jako gladiátorské hry nebo utkání starořímských rohovníků, bojujících pro potěchu diváků s kovovými rukavicemi – smrtí jednoho, a častěji obou soupeřů, jejichž zbraně byly v tomto případě odděleny v okamžiku výstřelu pouhým kapesníkem. Jistě, je to šílenství, a sekundanti také obvykle udělali vše, aby svrchovaně rozhořčené a krvežíznivé šílence od jejich úmyslu odvrátili a usmířili, nebo alespoň přinutili zvolit méně drastický způsob vzájemného vyrovnání účtů.

Války ovšem neznají moudré a rozvážné sekundanty.

Plavidla Merrimac i Monitor, obě zasažená a obě ohrožená brzkým vyřazením z bitvy, snížila i tak dost těsný odstup, aby co nejrychleji rozhodla boj. Zdálo se, že obě lodi zachvátilo šílenství, že se vydaly na pochod berserků, divokých (a dokonce již ve své době značně neoblíbených) nordických bojovníků, kteří šli do boje vyjíce a kousajíce vlastní štít, vyvracejíce stromy a především nedbajíce ran. Z původní průměrné vzájemné vzdálenosti půl míle, tedy dosti blízko, aby děla zasahovala účinně a často, se přiblížily podle svědectví diváků, ale i na celém dění velice zainteresovaného odsouzence kapitána Van Brunta, na pouhých deset yardů a chrlily ránu za ranou jako dvě ocelové příšery. Zdálo se, že se občas jejich boky dotýkají, ale podrobnosti zakrýval oblak dýmu, bránící Van Bruntovi, když se tu a tam bitva přiblížila na dostřel děl Minnesoty, zasahovat do boje. Každá dělová koule vypálená z Minnesoty mohla stejně dobře zasáhnout jak Merrimac,tak „trpaslíka a přítele, stojícího po našem boku v hodině zkoušky“, jak se Van Brunt dodatečně vyjádřil, maje ovšem na mysli Monitor.

V této fázi souboje nebylo takřka chybných výstřelů. Všechny koule zasahovaly svůj cíl. Otřesy podrážely nohy posádkám, které byly na dělové palubě Merrimaku zpola udušené dýmem, v podpalubí a dělové věži Monitoru, kde poručík Green ochraptěle povzbuzoval dělostřelce k rychlejšímu nabíjení a trhnutím šňůry odpalovat jednu ránu za druhou, zase polomrtvé vedrem. Teplota tu navzdory předpokládané dobré ventilaci stropem překročila 70ºC a dva dělostřelci upadli do bezvědomí. Byli odtaženi ke stěně a poručík Green se zbylou posádkou sám vykonával práci nabíječe, zatloukače, mířiče i ohněstrůjce. Několik metrů odtud řval na topiče v kotelně Merrimaku stejně ochraptělý a stejně zhroucení blízký Ramsay, snažící se zrychlit přísun uhlí na rošty a nahradit tak snížený tah komína, prostříleného tak, „že jím mohlo prolétnout hejno holubů“, jak Ramsay sám usoudil.

Ne, to nebyl souboj archandělů. Chceme-li již za každou cenu hledat důstojná historická přirovnání, byl to souboj raně gotických rytířů Vyzbrojených sice meči, ale ve vzájemných soubojích používajících výhradně těžká kladiva. Jenom jimi bylo možné jinak nezranitelného soupeře zbavit brnění, omráčit a rozdrtit ho. Kladiva děl Merrimaku a Monitoru hřměla, ohýbala a bortila pláty pancířů, nebyla však stále schopna zasadit smrtící ránu.

Domnívám se ovšem, že není na místě používat ušlechtilých podobenství. 9. března 1862 se soubojem Merrimaku a Monitoru poprvé v dějinách objevila strašná tvář moderní, technické války strojů, v níž bojují a umírají lidé zčernalí nejen střelným prachem, ale i olejem a uhlím, lidé, kteří případně ani protivníka nespatřili, a přesto jsou nenahraditelným kolečkem v soukolí smrtícího mechanismu. Zatímco se boje na pevnině nijak zvláště nelišily od bitev sváděných před dvěma nebo třemi sty lety, zatímco jezdecké křídelní útoky obkličovaly nepřítele stejně jako před tisíci lety a bodáky probíjely hruď jako kdysi dávno pazourkové hroty oštěpů, odehrávalo se na vodách Hampton Roads střetnutí válečných mechanismů, jejichž (ovšem nikdy nedosažitelným) cílem bylo vyřadit kolísavý a nejistý lidský faktor z rozpočtu.

Této kvalitativní změny a vstupu do války průmyslového věku si byli vědomi již někteří současníci – Jones popisuje nervozitu, ba úděs, který se zmocňoval posádky Merrimaku při pohledu na Monitor, nepodobný jakékoli jiné známé lodi a bojující zdánlivě automaticky, bez posádky. Obrněnec plul, manévroval, občas se otevřel poklop střílny, vyhlédlo dělo a střílna se opět po výstřelu uzavřela. To bylo vše. Podobné pocity prožívali asi němečtí vojáci, když proti nim 15. září 1916 na Sommě vyrazily ocelové obludy, dlouhé měsíce skrývané pod krycím jménem nádrže, tanks, tanky…

Posádky Merrimaku ani Monitoru však neměly příliš času ani příležitosti uvažovat nad pochybnou ctí, které se jim dostalo spolu s možností zemřít při obsluze prvních exemplářů zbraní, jež budou v brzké budoucnosti a ještě dlouhé desítky let rozhodovat o vládě nad oceány, a tím v mnoha případech i o vládě nad světem. Rozhodně si takové starosti nepřipouštěl dvaadvacetiletý Samuel Dana Green, ponechaný v dělové věži nejen sám sobě, ale zbavený kromě podpory a velení zkušeného poručíka Wordena i jakéhokoli tušení, kde se v tom či onom okamžiku za divokých manévrů Monitoru se zakrytými střílnami věže nachází Merrimac. Od chvíle, kdy se odmlčel zvukovod, musel ještě kromě četných funkcí, jež převzal za zraněného dělmistra a horkem i námahou vyčerpané dělostřelce, sledovat střelku kompasu a zcela podle vlastního uvážení a odhadu odkrývat poklopy střílen v takovém okamžiku a v takové pozici dělové věže, kdy nejspíše doufal nalézt ve střeleckém úhlu právě připravovaného děla černý trup nepřítele. Nepodařilo se to pokaždé – vteřiny, kdy otáčející se dělová věž nabízela kartáčovým střelám Merrimaku rozevřené okna střílny jako lákavý cíl, patřily jistě k nejdelším v jeho mladém životě. Teprve v průběhu boje si poručík Green, mířící většinu svých střel k čáře ponoru Merrimaku, s hrůzou uvědomil, že by týmž sklonem děla mohl velmi snadno smést a roztříštit i kryt pilotní kabiny Monitoru, vzdálený 55 stop od ústí jeho děl, tedy mnohem dále, než se občas nacházel cíl…

Zůstane zásluhou poručíka Greena, později mnoho pomlouvaného a odsuzovaného především novináři, ohroženými za války leda písařskou křečí, že pokračoval nepřetržitě v palbě, dokonce zrychlil její kadenci až na hranice, možností, kdy už hrozilo samovznícení prachové nálože v rozžhavených komorách děl. Bil do pancíře Merrimaku cílenou palbou po celou dobu bitvy, ačkoli jediným spojením mezi ním a velitelem v pilotní kabině byl teď kurýr, probíhající chodbou v podpalubí od kormidelny pod dělovou věž a vyčkávající tam, až bude moci do překrývajících se vstupů zahulákat vzkaz, často pohlcený rachotem dělostřelby obou lodí. Plné tři hodiny bojoval za nesmírně obtížných podmínek. Ve spojení s obratným manévrováním poručíka Wordena se mu podařilo již podruhé přiblížit se na pouhý vlásek ke konečnému vítězství.

Trup Merrimaku se zachvěl docela jinak než po častých nárazech těžkých děl Monitoru. Loď se začala zmítat krátkými škubavými pohyby, doprovázenými strašlivým skřípěním. Poručík Jones, inženýr Ramsay i zkušenější členové posádky ihned věděli, co se stalo. Merrimac v zápalu boje a pod tlakem obratně manévrujícího Monitoru opustil bezpečnou hloubku a dostal se na mělčinu. Ve vodách ještě zcela bezpečných pro plechovku na šindelu najel díky svému mimořádně hlubokému ponoru na bahnité dno, z něhož mohl – bude-li mu přát štěstí – uniknout jen podstatně zvýšeným výkonem lodního šroubu. Jinak se stane nešťastným druhem bezmocné Minnesoty a úlohy se obrátí: z lovce bude lovná zvěř, z kata odsouzenec.

Všechno teď záleželo na Ramsayovi. Nepodaří-li se mu ani za sníženého tahu komína vymáčknout z přetížených a zjevně do krajnosti namáhaných strojů nejvyšší výkon, je konec. Catesby ap R. Jones byl rozhodnut přijmout to statečně, jeho povinností však především bylo pokusit se loď zachránit.

Jen několik děl pokračovalo v palbě. Všechna ostatní posádka Merrimaku se rozběhla po kouřem zamořené lodi, odtrhávala vzácné vyřezávané obložení důstojnických kabin, štípala nábytek, přinášela balíky konopí a bavlny, určené k ucpání trhlin a na vytěráky dělostřelců, a provlhčovala je olejem. Na rošty kotlů Merrimaku létalo všechno, co hořelo rychleji a za vyšší teploty než uhlí, i když si byl Ramsay vědom, že se kotle mohou každým okamžikem roztrhnout jako granát a poslat Merrimac se vším všudy a ovšem i s posádkou, rozervanou v krvavé cáry, na dno.

Z trosek komína Merrimaku se vyvalila oblaka černého kouře. Okamžitě objasnila kapitánům Yorktownu a Jamestownu, zůstávajícím zatím mimo bitvu, v níž neměli proti Monitoru žádnou naději, co se přihodilo. Obě lodi současně signalizovaly, že přijíždějí na pomoc a že se pokusí odvléci Merrimac do hlubších vod nebo alespoň na sebe odlákat palbu nepřítele na tak dlouho, než se Merrimac silou vlastního zdroje osvobodí z bahna.

Bylo to stejně šílené a sebevražedné rozhodnutí jako zcela všední a tisíckráte provedené vynesení raněného kamaráda ze země nikoho, zametané palbou kulometů. Oba kapitáni by je byli se stejnou samozřejmostí provedli a nejspíše se nechali utopit několika střelami Monitoru. Nebylo však třeba. S trhnutím a dalším ohlušujícím skřípotem se Merrimac díky odvaze a schopnosti Ramsayho riskovat vytrhl z lepkavého zajetí a vyjel opět do hlubokých vod.

Souboj střelbou přes kapesník zanedlouho pokračoval s neztenčenou prudkostí. Velitel Merrimaku poručík Jones však už pozbyl většinu původního kavaleristického elánu, živeného pevnou vírou v možnost potopit maličkého protivníka soustředěnou dělostřelbou. Dělostřelci jenom krčili rameny. Mířili dobře a dobře zasahovali. Jejich střely však nezpůsobily tomu mizernému yankeeskému vynálezu větší zjevné škody, než kdyby foukali trubičkami hrách. Nijak se svým míněním netajili a zviklali i Jonese. Tím spíše, že to byly naopak plné střely Monitoru, které na několika místech řádně pocuchaly železné pláty, jimiž byl Merrimac obrněn. Při dalším pokračování dělostřeleckého souboje hrozilo nebezpečí, že budou tato slabá místa probita, dokonce snad, použije-li Worden Buchananovy taktiky z předešlého dne, rozžhavenými koulemi. A Merrimac nebyl ničím jiným – znovu to opakujeme – než dřevěnou fregatou, opatřenou rytířským brněním. Nehořela by tedy o nic hůře než nešťastný Congress…

Poručík Jones se rozhodl zaútočit taranem. Tomu malý Monitor neodolá. Jeho stabilita se nezdála nijak vynikající, a neprorazí-li Merrimac obšívku trupu přídí, zbavenou včerejšího dne klounu, zůstává naděje, že se podaří plecháč na šindelu převrátit, nebo alespoň rozkývat tak, aby nastal zmatek v muničním skladu a aby se žhavé uhlí vysypalo z roštů, aby děla vyjela ze závěsů, aby…

Merrimac se vyřítil plnou parou proti nepříteli. Měla se opakovat situace ze včerejšího dne, kdy byl taranem zničen Cumberland – ale neopakovala se. Monitor měl volnost manévru a obrněné boky a obou výhod jaksepatří využil. Sotva poručík Worden zjistil protivníkův záměr, natočil svou loď přídí k Merrimaku a s klidem vyčkával věcí příštích. Monitor jej ani tentokráte nezklamal.

Příď Merrimaku se svezla po železných plátech pancíře Monitoru, odstrčila menší loď jako kus dřeva stranou a za příšerného skřípotu kovu troucího se o kov, Monitor minula. Jediným výsledkem taranu byl další vážně poškozený díl pancíře Merrimaku, odtržený střelou poručíka Greena, který využil tak výhodného přiblížení soupeře.

Ne, opravdu, to nebyl souboj archandělů. Ba ani podoba s gotickými rytíři by už neobstála.

Merrimac byl veden vůlí poručíka Catesbyho ap R. Jonese, divocha, nuceného kdysi v nápadném spěchu opustit Paříž, kde studoval, ačkoli se mu rána nožem utržená v přátelské diskusi s poněkud temperamentními společníky tehdy ještě ani nezačala hojit. Loď, poslušná nejen povelů, ale i povely inspirující nálady svého velitele, se teď podobala spíše rozzuřenému býku, obracejícímu se v širokých kruzích znovu a znovu proti zdánlivě nicotným trapičům, zasazujícím hbité a zákeřné rány. Merrimac se obrátil a znovu se rozehnal do boje, tentokráte ne aby provedl taran. Jones se rozhodl vyzkoušet poslední možnost: abordáž, zahákování nepřítele a obsazení jeho paluby. Merrimac měl několikanásobně silnější posádku. Vyloďovací přepadový oddíl byl sestaven v několika minutách. Jestliže se podaří přirazit k boku Monitoru, zaplaví výsadek v několika vteřinách palubu, zaklínuje dělovou věž, vrhne ruční granáty komínem do kotelny, vyřadí stejným způsobem obsluhu kormidla… Ostatní už bude snadné a rychlé.       Dobrovolníci byli připraveni a čekali jen na rozkaz. Aniž to tušili, byli předem odsouzeni k smrti. Důvtipný John Ericsson totiž předvídal tuto možnost a – což rozvědce Konfederace zřejmě uniklo – umístil na palubu Monitoru systém trubek, který mohl v okamžiku smést z paluby všechno živé proudy vroucí vody a žhavé páry z kotelny.

Zbývalo posledních několik set yardů. Muži s háky a lany, pozdní potomci statečných pirátů, pro něž byla abordáž daleko silnějších lodí obvyklou taktikou útoku a takřka denním chlebem, stáli u východu na palubu. Dvojí hvizd píšťalkou byl smluveným signálem. Vteřiny ubíhaly.

Monitor se však neočekávaně obrátil a plnou parou odplouval k severní mělčině, kam jej Merrimac nemohl následovat.

NEŠŤASTNÝ VÝSTŘEL

Monitor neprchal, ačkoliv o tom byl přesvědčen jak zoufalý Van Brunt, znovu stojící tváří v tvář zkáze své pyšné lodi, maličkým plecháčkem na šindele pouze dočasně odložené a především poručík Jones. Jeho nálada, pokleslá po několikahodinovém boji takřka k bodu mrazu, se rázem zlepšila, a to i navzdory poslednímu parthskému výstřelu Monitoru, vypálenému již se střílnami věže obrácenými proti směru plavby: pronikl totiž opět jednou střílnou Merrimaku.

Jen díky tomu, že nešlo o explozivní granát, nevznikly tragické škody, především na i tak dost vyčerpané bojechtivosti jižanských dělostřelců.

Skutečnost byla velmi prostá: Monitor vypálil tímto výstřelem svůj poslední náboj ze zásoby, uložené v dělové věži. Doplňování během boje bylo občasné, náhodné a naprosto nestačilo udržet stav střeliva na žádoucí výši. Kdyby byl Monitor zůstal v hlubokých vodách Hampton Roads i za transportu munice z podpalubí do nevyhnutelně nehybné věže, stal by se, ne-li snadnou kořistí, tedy v každém případě snadným cílem Merrimaku, jehož deset děl by mohlo proti dočasně bezbranné lodi pálit jako na střelnici. Poručík Worden okamžitě pochopil situaci a po zprávě přinesené z dělové věže do příďové kormidelní kabiny udýchaným poslem, nahrazující mrtvý zvukovod, ihned přerušil boj.

Opakujeme znovu, že souboj Merrimaku s Monitorem byl co do technické stránky boje poznamenán oboustrannou neprozíravostí a pro Monitor i zastaralými, nesmyslnými předpisy. Lze takřka s jistotou předpokládat, že by koule těžkých děl Monitoru, třeba ne patnáctipalcových, jak žádal Ericsson, ale pouze jedenáctipalcových, byly schopny daleko účinněji probíjet pancíř Merrimaku, kdyby byla masívní Dahlgrenova děla nabíjena přípustným množstvím prachu. Neméně jisté je, že by explozivní granáty dokázaly dokončit zkázu soustředěnou dělostřelbou do porušených míst v krunýři Merrimaku a že by – to především – kartáčové střely vypalované z bezprostřední blízkosti proti nechráněným, a tedy ustavičně otevřeným střílnám Merrimaku mohly způsobit značné ztráty jeho posádce na dělostřelecké palubě a bránit jí v mířené palbě.

Naopak solidní, plné dělové koule, jimiž Merrimac, doufající v úspěšnou reprízu slavné premiéry z 8. března, vyzbrojen nebyl, mohly daleko spíše poškodit některá citlivá místa konstrukce Monitoru, především spojení věže s trupem lodi nebo obšívku trupu pod čarou ponoru, sice rovněž železnou, avšak již nechráněnou silným pancířem.

Inu – stalo se, stalo.

Na bezpečné mělčině, mimo dosah děl Merrimaku, překládal každý, koho nebylo právě v tomto okamžiku potřeba jinde, munici do rozpálené dělové věže, konečně vpouštějící oběma otevřenými střílnami svěží a chladný vzduch, křísící poručíka Greena i dělostřelce, odpočívající v mrátkotném polovědomí a využívající tak oněch několik málo vzácných minut, než se Monitor opět obrátí proti nepříteli.

Byl nejvyšší čas. Catesby ap R. Jones byl příliš ctižádostivý, aby nezatoužil po spršce slávy, která zavalila hrdinu včerejšího dne, kapitána Buchanana. Monitor byl, jak se ukázalo, nestravitelným soustem – takřka na dosah ruky však stála bezmocná Minnesota, neschopná manévru a odkázaná na příležitost, jež jí umožní použít těžkých děl bočních baterií.

Zahřměly výstřely druhého kola bitvy, vlastně její mezihry. Minnesota využila dostřelu svých těžkých kusů a poslala Merrimaku první železné pozdravy. Merrimac se přiblížil do bezprostřední blízkosti, tak jako včera ke Congressu a Cumberlandu, a odpověděl pravoboční salvou. Granáty zdemolovaly řadu kabin fregaty a naneštěstí zasáhly i malý pohotovostní sklad munice, kde explodovalo několik dávek střelného prachu. Vyšlehly plameny, ale dobře vycvičená posádka Minnesoty požár záhy uhasila. Poručík Jones obracel svou loď, aby poskytl příležitost i levoboční baterií, čímž vystavil Merrimac poněkud neuváženě plné síle boční salvy Minnesoty. Ozval se ohlušující rachot. Minnesota „vypálila salvu, jež by smetla z povrchu oceánu kteroukoli dřevěnou loď světa“, jak se s pokyvováním hlavy shodovali očití svědkové z řad zkušených námořních veteránů – Merrimac však vyšel z krupobití koulí a granátů napohled bez úhony. Jaksi mimochodem potopil v příštích okamžicích několika granáty vlečný kutr Minnesoty Dragon – kotle nešťastného Dragona spolu s explozemi granátů rozmetaly statečnou loď, která neopustila Minnesotu ani v nejvyšší nouzi, na třísky. Všech sedm mužů posádky zahynulo.

Poručík Jones spěchal. Se stroji Merrimaku to šlo od desíti k pěti. Strašné přetížení, jemuž je odvážný Ramsay vystavil po nešťastném uváznutí na mělčině, námaha spojená s maximálním zrychlením při pokusu o taran i neustálé otřesy způsobované střelami Monitoru a Minnesoty bezmála dokončily to, co načal zub času a kalné vody Alžbětiny řeky, v nichž se strojovna Merrimaku šest týdnů nedobrovolně koupala. Jestliže měl být Merrimac i nadále bojeschopný a děsit i v budoucnosti unionistickou flotilu, vyžadovaly stroje co nejdříve odpočinek, ochlazení, prohlídku a ovšem opravy a promazání. Jobovy zvěstí přicházely i z podpalubí. Několik dobře mířených koulí z děl Monitoru porušilo těsnění pod čarou ponoru a obnovilo jen provizorně opravená poškození z předchozí bitvy. Pumpy sice zatím stačily vodu bez obtíží odčerpávat, ale jistota je jistota…

Netrvalo dlouho a velitel Merrimaku pochopil, že toho dne už nebude ověnčen vavřínem vítěze nad jednou z posledních a nejmocnějších yankeeských válečných fregat. Monitor se plnou parou vracel po bok Minnesoty, jejíž ochrana byla jeho hlavním a výslovným úkolem. Munice pro děla poručíka Greena byla doplněna, teplota v nitru dělové věže klesla na „snesitelnou hodnotu“ 60 °C.

Za několik minut byly oba obrněnce zapleteny do soubojového menuetu, kroužily kolem sebe a vyměňovaly střely, vzdalujíce se – což bylo Wordenovým přáním a cílem – ustavičně od Minnesoty, jejíž posádka zatím ulévala poslední plameny nedávného požáru. Pokračoval boj zatracenců, souboj přes kapesník.

Když poručík Green v jednom okamžiku otevřel střílnu a trhnutím šňůry odpálil dělo, spatřil černou hmotu Merrimaku tyčit se bok po boku Monitoru a nepřátelská děla namířená na pilotní kabinu, v níž uděloval poručík Worden své rozkazy, ve vzdálenosti tří metrů od ní.

Současně se zapadnutím těžkého krytu střílny do závěsů zařvala děla Merrimaku. Monitor se zachvěl přímými zásahy od přídě až na záď. To nebylo nic zvláštního. Mužové v nitru plecháče na šindelu si už patrně zvykli: po bitvě bylo na Monitoru spočítáno neméně než 21 přímých zásahů těžkými granáty, jež při nárazu na pancíř vybuchly – další granáty se nepochybně beze škody odrazily, nebo častěji sklouzly po železných plátech. Osm hlubokých jizev, vyrvaných do kovu, nesly boky, dvě kryt kormidelní kabiny, sedm dělová věž a čtyři paluba. Tentokráte se však stalo něco mimořádného: Monitor zřejmě přestal být na několik okamžiků řízen – pak stroje zvýšily obrátky a loď se vzdalovala od Merrimaku.

Pod palubou, oddělující poručíka Greena od ostatní posádky, se rozlehl rozčilený křik a bušení. Green nařídil otočit dělovou věž tak, aby otevřela průchod do nitra Monitoru. Objevilo se několik bledých obličejů – jeden z nich patřil Stimersovi, který se po dokončení manévru dělovou věží osobně rozběhl na příď, kde se nad bezvědomým a krví zalitým poručíkem Wordenem skláněl lodní chirurg Logue.

Výstřel Merrimaku, vypálený z bezprostřední blízkosti, tvrdě udeřil do pancéřových desek kryjících pilotní kabinu, oderval jednu z nich, poškodil kormidlo a vmetl Wordenovi, neohroženě pozorujícímu, jak se nepřítel přibližuje takřka na dosah ruky, do obličeje spálené částice střelného prachu a hrst střepin. Zranění nebylo smrtelné a chirurg Logue o tom okamžitě spěchal zpravit zděšenou posádku. Nepochybné však bylo, že Worden zůstane po celý zbytek života černě tetován v obličeji, a co horšího, že patrně – oslepne.

Po Buchananovi byl tedy z boje rakví vyřazen i Worden. Konfederace i Unie měly své hrdiny, kteří si vlastní krví napsali osvědčení udatnosti. A Konfederace i Unie měly v tomto okamžiku veliteli svých lodí, v něž vložily veškerou naději a jež měly – především Merrimac – rozhodnout výsledek celé války, mladé a málo zkušené námořní poručíky.

Green oficiálně převzal velení Monitoru a přešel z dělové věže do kormidelní kabiny, poskytující teď jen nevalnou ochranu před granáty Merrimaku a jejich střepinami. Okamžitě nařídil vrátit se s Monitorem po bok Minnesoty a tam čelit nepříteli.

Bylo to moudré rozhodnutí. Poručík Worden byl schopen virtuózně manévrovat Monitorem a mohl se spolehnout na Greena, že i za svrchovaně obtížných okolností a bez ohledu na zdlouhavé a improvizované velení udrží svými dvěma těžkými děly Merrimac tam, kde měl být – daleko od Minnesoty. Green však za sebe neměl již od nešťastného počátku střetnutí, při němž byl zraněn jeho zástupce dělmistr Stodder, náhradu. Rozhodl se přivést Monitor mezi Merrimac a Minnesotu a pak znovu převzít řízení palby v dělové věži.

Nedošlo k tomu. Merrimac, obklopen svými doprovodnými loděmi, jež ani jediným výstřelem nezasáhly do boje, odplouval k jihu, k Norfolku. Poslední střelu vypálil Monitor – udeřila beze škod do pancíře zadní paluby Merrimaku jako závěrečný úder tympánu, končící makabróní skladbu. Green si patrně oddechl – výstřel Merrimaku vypálený takřka v posledním okamžiku bitvy poškodil kormidelní mechanismus tak, že na nějaká manévrovací kouzla nebylo ani pomyšlení.

Na severu i na jihu Hampton Roads se ozývaly pozdravné salvy a volání slávy, vlály prapory. Jako obvykle měl v podstatě nerozhodný boj dva suverénní vítěze ověnčené gloriolou úplného potření protivníka. Pro konfederanty jím byl ovšem Merrimac, vracející se s hrdě vlajícím modrým praporem a působící stejně nebezpečně jako před bitvou. Unionisté přivítali jako hrdinu a vítěze Monitor, působící sice (smíme-li přirovnávat) stejně bezmocně jako před bitvou, ale dokonale přesvědčivší, že zdání může občas klamat, a to i k potěšení těch, kteří se mýlili.

Poručík Worden se probral z bezvědomí, když jej za asistence starostlivého Loguea transportovali pod hradbami Fořtu Monroe z Monitoru na pevninu k dalšímu a méně improvizovanému ošetření. Zajišťoval je poručík Henry A. Wise, jehož poslal sám Námořní department jako pozorovatele na místo bitvy. Dostavil se až na samý závěr.

„Zachránil jsem Minnesotu?“ byla první a na dlouhou dobu poslední Wordenova slova. Wise jej ujistil, že Minnesota je plně bojeschopná a že je právě zbavována zátěže, aby mohla být uvolněna a odtažena pod bezpečnou ochranu těžkých baterií pevnosti Fort Monroe.

„Pak už se nestarám, co bude se mnou“ zašeptal Worden a znovu omdlel.

Podotýkám, že tento dialog není anekdotou, jakou spisovatelé občas rádi osvěží zdlouhavý běh faktů, málokdy dostatečně sentimentálních a dojemných, ale skutečností a doslovnou reprodukcí.

Bitva, pokud jde o vzájemný výsledek souboje Merrimaku a Monitoru, byla nerozhodná, Pancíř v tomto boji jednoznačně a zjevně zvítězil nad dělem, jehož účinnost při ničení dřevěných lodí byla ovšem nepochybná. Dne 9. března byly zahájeny obrovské a nepředstavitelně nákladné závody mezi účinností dělostřelby a odolností železného a brzy ocelového pancíře, které vlastně neskončily dodnes, jakkoli námořní dělostřelectvo z větší části nahradily rakety s konvenčními i jadernými hlavicemi.

A ještě něco. Toho dne zazněl definitivně umíráček archandělům, válečným plachetním lodím, byť i s parními stroji, avšak bez ochranného pancíře. Byly odsouzeny dožít a dosloužit jako školní lodi, potěšení oka romantiků a vzpomínka na dávnou slávu. Vyjádřil to jasně nedlouho po bitvě i deník London Times v redakčním článku, zřejmě inspirovaném zprávami kapitána britského dělového člunu Rinaldo, sledujícího spolu se svým francouzským kolegou z Gassendiho bitvu v Hampton Roads jako vzrušující divadlo:

„Jakkoli jsme měli k okamžitému použití 149 prvotřídních válečných lodí, máme nyní jenom dvě: Warrior a Ironside. S výjimkou těchto dvou není v anglickém námořnictvu ani jediný koráb, jehož by nebylo šílenstvím poslat do boje proti Monitoru.“

Lze si představit pocity vlasteneckých Britů, skálopevně věřících, že Anglie neomezeně vládne vlnám oceánů, a že za děly svých řadových korábů je stejně bezpečná jako thalassokracie staré Kréty, utěšující se podobnou představou tak dlouho, dokud její nádherné paláce a skvělá hřiště pro býčí zápasy neležely po invazi nepřítele v rozvalinách.

Byl-li vzájemný souboj obou obrněnců nerozhodný, nezůstala nerozhodnuta bitva. Příznivci Konfederace neměli důvod k jásotu, spíše k hlubokému smutku. Jediným pozitivním výsledkem střetnutí bylo pro ně poznání, že Merrimac obstál i proti vrcholnému výrobku unionistického válečného průmyslu, na němž se podíleli nejlepší konstruktéři a nejmodernější hutě a válcovny Severu, právem se pyšnícího svou technickou pokročilostí. Improvizace kolegy bez bedniček – a ničím jiným než improvizací Virginia dříve Merrimac, nebyla – prokázala svou znamenitou bojeschopnost zcela v obdivovaném hurá stylu odvahou nadšeného Jihu, přesvědčeného o své schopnosti vyvážit udatností, riskováním a drzostí početní i materiální převahu Unie.

Jinak ovšem dopadla bitva pro Konfederaci katastrofálně. Žádný z cílů nebyl dosažen, žádné předsevzetí nebylo splněno. Monitor nebyl zničen a nadále hermeticky blokoval Chesapeake Bay vůbec a vody Hampton Roads zvláště, takže anglické sklady v Nassau i textilky v Liverpoolu budou opět marně čekat na bavlnu. Vláda Konfederace bude stejně marně, ač toužebně vyhlížet životně důležité dodávky zbraní, střeliva, oceli, léčiv, sukna a všeho ostatního, co válka polyká tak nenasytně jako Otesánek, nehledě ovšem na smutek proslule krásných jižanských dam, odsouzených k truchlivému přešívání starých šatů a ještě ke všemu odervaných od životodárného zdroje pařížských módních měsíčníků.

Ani Minnesota nebyla zničena. Ačkoliv by zřejmě neobstála v souboji s Merrimakem, mohla v budoucnosti docela snadno poslat jedinou boční salvou ke dnu kteroukoli jinou loď Konfederace, což se asi nelíbilo především kapitánům korzárských lodí a velitelům rychlých škunerů a kutrů, prorážejících občas s obrovským rizikem, vyváženým spíše desateronásobným rozmnožením kapitálu než hluboce vlasteneckými city, unionistickou blokádu. Minnesota, křižující před východním pobřežím území Konfederace (její funkci v Hampton Roads teď docela dobře zastane šeredný yankeeský plecháč), představovala konec nebo alespoň soumrak tohoto zajímavého podnikání.

Merrimac se v dohledné době neobjeví před Washingtonem, nezapálí newyorský přístav a nevnese do pobřežních měst Unie paniku, jež vyústí ve vzpouru. A na konec téhle hrozné války, vyhlížený daleko nedočkavěji na Jihu než na Severu, sklízejícím už statisíci žacími stroji pšenici z nově osetých ploch a den ze dne zvětšujícím průmyslovou i zbrojní výrobu, bude třeba ještě hodně dlouho počkat.

Jinými slovy: Konfederace dne 9. března roku 1862 prohrála válku. Tento den umožnil Johnu Ericssonovi pronést daleko později slova, jež nejsou jen planým vychloubáním, i když ovšem historii značně zjednodušují: „Milióny amerických otroků byly zbaveny pout otáčivou dělovou věží.“

SLÁVA POŽÍRÁ SVÉ DĚTI

„La Révolution est comme Saturne, elle dévorera tous ses enfants…““ (Revoluce je jako Saturn – také ona požírá své děti) prohlásil Pierre Victurnien Vernigaud, jeden z tvůrců Velké francouzské revoluce, a největší řečník Konventu, čekaje roku 1793 v cele smrti až bude dopraven pod gilotinu. Neřekl celou pravdu: své děti požírá i sláva, obracející se obvykle velice brzy proti nim. Přesvědčili se o tom aktéři na jevišti i v zákulisí slavného a historického souboje rakví na vodách Hampton Roads 9. března 1862.

První byl na řadě poručík Samuel Dana Green. Navzdory svému mládí prokázal skvělé profesionální schopnosti a nezdolnou odvahu, když za nejobtížnějších okolností řídil palbu Monitoru a posléze převzal za zraněného Wordena velení lodi. Měl značnou zásluhu na tom, že se Monitor nepotopil v průběhu dramatické plavby k Chesapeake Bay a že obstál v boji proti palbou daleko silnějšímu Merrimaku. Jak se zdá, tento poslední důvod – ač je to paradoxní – rozhodl. Jako první důstojník plující rakve, která tak jako tak záhy půjde ke dnu, byl Green přijatelný. Jako velitel nejmocnějšího plavidla světových oceánů (a o tom byli všichni přívrženci Unie poněkud neprávem rázem skálopevně přesvědčeni) byl ovšem neúnosný.

Sotva se poručík Green probral z mrákotného spánku, poctivě a vším právem zaslouženého po předchozích čtyřech dnech, jež by vyčerpaly nejen bengálského tygra, ale i neprůstřelné a nerezavějící hrdiny kreslených a televizních seriálů, obdržel dopis, počínající oslovením „Drahý pane Greene!“ a podepsaný náměstkem ministra námořnictva G. V. Foxem. Drahému panu Greenovi bylo bez jediného slova díků nebo uznání sdělováno, že jeho „krajní mládí (extreme youth)“ – jež zřejmě dosud nevadilo – není slučitelné s velením Monitoru – a že je tudíž na palubu odesílán jako prozatímní velitel poručík Thomas O. Selfridge. O definitivním jmenování velitele rozhodne ovšem ze své pravomoci po návratu z kampaně teprve komodor Goldsborough. Mister Fox vyjadřoval dále naději, že jeho ušlechtilé pohnutky budou stejně ušlechtile pochopeny a že krajně mladistvý Green bude nasazovat krk i nadále se stejnou horlivostí a nemenším zápalem, v nejhlubší úctě atakdále.

Pohár slávy byl však tehdy dosud příliš rozměrný, než aby zhořkl jedinou kapkou.

Unii se stal Monitor rázem symbolem všeho nejnejnej. Žurnalisty obdařenými básnickými schopnostmi byl popisován jako nebesy řízená loď epochy héroů a polobohů (hlavní polobůh Worden nebyl ani za dlouhých dvacet let povýšen), zjevnějším znakem však bylo rychlé přeznačkování cigár, klobouků a čisticích prostředků na monitory. Popularita zkrátka nezadržitelně rostla a sláva se dotýkala nebes. Před domy konstruktérů defilovaly jásající davy s lampióny. John Ericsson, označovaný za největšího muže světa (ačkoli mu vláda a prezident na návrh Monitoru neráčili ani odpovědět), byl příjemně překvapen dalším modelem své lodi, vyrobeným podle jeho lepenkového předchůdce – tentokráte to byl ovšem model z ryzího zlata ve váze 14 liber a v ceně 7000 $, což jej jistě potěšilo. Byl by však nepochybně ještě více potěšen splacením smluvně přislíbené částky za svou nebesy řízenou loď, kterou šetrná vláda až dosud ustavičně zadržovala.

Ericsson se nijak nevyjádřil ke všeobecnému přání manifestantů, aby byl jmenován hlavním inženýrem armády, a není známo, že by byl nějak obzvláště vášnivě tančil šlágr sezóny Ericsson Galoppe, což lze vysvětlit jeho tvrdošíjným nezájmem o tanec a společenské radovánky vůbec. Nejpozoruhodnější ovšem bylo, že ani teď nepřihlásil k patentování ty části Monitoru, které byly nepochybně jeho původní myšlenkou a jejichž pozdější napodobení všemi námořními mocnostmi světa by jej bylo bohatě materiálně zajistilo po zbývající dlouhá léta života. Je naprosto jisté, že by si např. Tomáš Edison zajistil všechna patentní práva dříve, než by vůbec přistoupil k pracnému slepování prvního papírového modelu.

Cornelius Bushnell s potěšením pozoroval hrnoucí se vlnu slávy a rozhodl se hbitě vyšvihnout na její hřbet. Zvolil politickou kariéru ve svém rodném Connecticutu a vzápětí do hloubi duše rozhořčil své předem poražené soupeře, vydávající, jak bylo zvykem, krvavé peníze na volební kampaň. Spokojil se totiž připomínkou, že jeho zásluhou byly ušetřeny milióny a milióny dolarů, což by snad mohlo postačit i těm nejnáročnějším příznivcům. Postačilo. Bushnell byl po tomto taktním upozornění veřejnosti zvolen obrovskou většinou hlasů.

Jestliže se John Ericsson stal v myslích nadšenců největším mužem planety, nejslavnějším mužem Unie byl alespoň na několik dnů bezesporu poručík Worden.

Jeho život nebyl zraněním ohrožen. O stavu zraku vydával tisk pravidelně bulletiny. Sekretář strany Stanton ujistil veřejnost, že ztratí-li Worden zrak, budou mu oční důlky vyplněny diamanty – což by jistě působilo zajímavě, stěží by však poručíka uzdravilo. Je třeba vžít se do atmosféry Ameriky těchto let, atmosféry prvních velkorysých reklamních kampaní cirkusu Barnum, a do mentality mladé země, která dosud nenashromáždila dostatek nesporných hrdinů pro své mýty, abychom Stantona pochopili. Kdekoli jinde by jeho prohlášení působilo přinejmenším velmi nevkusně a podobalo by se nabídce náčelníka lidojedů, který chtěl nahradit Svatému otci snědého misionáře přiměřeným množstvím kokosových ořechů.

Prezident Lincoln diamanty nesliboval, zato potěšil Wordena jinak. Ihned po převozu zraněného poručíka do Washingtonu jej u lůžka navštívil a překonával se ve zdvořilostech. Prohlásil dokonce, že ne on, prezident, Wordenovi, ale Worden prezidentovi prokázal setkáním čest, jaká vůbec nikdy nemůže být splacena. Patrně aby se o splátku alespoň pokusil, navrhl a prosadil v Kongresu mimořádné povýšení Wordena na kapitána a zanedlouho na admirála. Škoda že slavnostnímu ceremoniálu nemohli přihlížet mrtví z Congressu, Cumberlandu a Dragonu. Bojovali rovněž statečně i bez pancíře a zcela neokázale padli v ohni střel Merrimaku…

Stejné nadšení zavládlo, jak víme, na jihu. Velitelství armády vydalo zvláštní komuniké o nejpamětihodnějším vítězství a největším námořním střetnutí všech dob, což vzhledem k celkovému počtu dvanácti zúčastněných děl a dvou lodí bylo značně přehnané; termínu rozhodného střetnutí v této válce se ovšem vláda Konfederace pečlivě vyhnula.

Na Jihu odjakživa velmi oblíbené plesy, spojené s veřejnou sbírkou, v níž se gentlemani navzájem předháněli svou štědrostí, se teď konaly pod jménem bazary Merrimaku. Jejich výtěžek měl posloužit stavbě dalších obrněnců tohoto typu – čemuž poněkud bránila skutečnost, že se pod hladinou řek neskrývaly žádné další víceméně nepoškozené fregaty. Všechny další obrněnce musely být – a byly – postaveny od počátku.

Tím by byl zhruba soupis slávy a radovánek vyčerpán. Přišlo vystřízlivění a sláva se s chutí pustila do svých dětí.

Jako první – nebo, chcete-li, po mladém poručíku Greenovi jako druhý – byl postižen poručík Catesby ap R. Jones, jehož kvalifikace byla rovněž uznána za nedostatečnou pro službu velitele na ozdobě velice přehledného námořnictva Konfederace a jeho jediném obrněnci. Los padl na kapitána Josiaha Tattnalla, muže nesmírně zasloužilého a stejně antikvárního jako jeho biblické jméno. Tattnall neměl absolutně nic společného s technikou, s parními stroji a se železem, tím méně ovšem s jejich spojením v obrněnou loď. Své ostruhy a funkci velitele eskadry si dobyl věrnými službami pod rozvinutými plachtami fregat a škunerů v čínských mořích, ve válce proti Anglii roku 1812 (táhla mu už poctivá sedmdesátka) a v neslavné, jakkoli velmi oslavované dobyvačné válce USA proti Mexiku.

Do funkce nastupoval bez velkého nadšení, tím spíše, že věděl jak o vroucím přání posádky sloužit i nadále pod velením oblíbeného poručíka Jonese, tak i o vzrůstající nevůli veřejnosti nad skutečností, že Monitor, Minnesota i ostatní lodi neleží na dně Hampton Roads a že se flotila obchodních lodí naložených žoky bavlny takřka po špičky stožárů neplaví už dávno k Bahamám a Bermudám. Tattnall podobné naděje nikdy nesdílel; stáří mu kromě mnoha pro velitele nežádoucích vlastností dodalo i jednu žádoucí – střízlivost.

Vystřízlivěla i Unie. Ještě ráno 10. března státní sekretář námořnictva Gideon Welles triumfoval. Jeho malá loď dokázala zastavit jižanského Goliáše, který nejen hrozil rozvrátit Unii, ale i dokonale demoralizoval Wellesova nepříliš milovaného kolegu sekretáře Stantona. Welles zrušil jeho příkaz o potopení bárek naplněných kamením na mělčinách Potomaku, ačkoliv s ním bezvýhradně souhlasil jak Lincoln, tak i jeho námořní poradce kapitán Dahlgren.

Francouzská armáda má již dlouhá léta zlaté pravidlo: Vordre + contreorde – désordre (rozkaz + protirozkaz = nepořádek), platící plně od dob Hannibalových tažení přes husity až do současnosti. Nepořádek a zmatek na sebe nedaly dlouho čekat. Bárky pluly sem a tam, byly nakládány a opět vykládány, některé byly dokonce, jak už víme, přece jen potopeny, až konečně akce bárky s kamením po novém protirozkazu pokračovala na zákrok generála Mengse z Válečného departmentu vesele dál.

„Zatím mne nic nepřesvědčilo, že při příštím utkání nemůže být Monitor potopen,“ vysvětlil Mengs rázně a jasně své stanovisko.

Objevily se znepokojivé příznaky. V několika radikálních listech bylo vítězství Monitoru uvedeno v uvozovkách: „vítězství“. A veřejnost počala zprvu nesměle a pak stále hlasitěji volat po hlavě toho, kdo zavinil ztrátu dvou nejkrásnějších a nejpyšnějších lodí Unie, Congressu a Cumberlandu.

Jako obětní beránek byl vyhlédnut především sekretář Gideon Welles, jemuž Stanton neodpustil zrušení svého rozkazu a několik poznámek, které si Welles, jenž vydupal v pravém slova smyslu ze země a vytvořil z něho blokádní flotilu a prosadil právě včas stavbu Monitoru, dovolil učinit v úzkém kruhu o jeho chování během černé neděle po zkáze obou fregat. Teď měl Stanton možnost vrátit soupeři i s úroky naprosto oprávněnou kritiku. Využil lákavé možnosti s rutinou zkušeného politika. Prohlašoval, že jedině on tušil skutečný rozsah nebezpečí, které se může kdykoli znovu objevit na obzoru v podobě černého dýmu z komína Merrimaku (a snad i většího počtu takových lodí), právě tak jako jedině on správně odhadl neschopnost Monitoru, vyzbrojeného toliko dvěma děly, k úspěšné akci proti jižanskému monstru. Šel dokonce tak daleko, že veřejně pochyboval, zda má Monitor cenu své váhy starého železa. Nebesy řízená loď polobohů mohla sotva poklesnout hlouběji.

Dalším cílem útoků a pomluv se stal poručík Green, jenž – jak se tvrdilo v zasvěcených kruzích hospodských stratégů – svou neschopností propásl příležitost poslat Merrimac ke dnu a nejspíše byl tučně podplacen, aby střílel co nejhůře.

Slouží poručíku Greenovi ke cti, že ve své odpovědi zachoval svrchovaně důstojný tón. Opětovně zdůraznil zásluhy poručíka Wordena, velícího lodi, jemuž připisoval rozhodující podíl na úspěšném boji. O sobě se zmínil jen několika slovy. „Nebylo pro mne lehké,“ napsal do slova ve zprávě o bitvě, vyžádané Námořním departmentem, „velet za daných okolností zprvu dělům Monitoru a pak i celé lodi vzhledem k nevelkým zkušenostem z minulosti.“ Nepovažoval ani za nutné opakovat, že se tyto zkušenosti omezily na jednu jedinou naprosto mírumilovnou dávnou plavbu v hodnosti námořního kadeta.

A netrvalo dlouho a obecná touha po pomstě, jež jde tak záhy a pravidelně ve stopách slávy, zasáhla i největšího muže světa, Johna Ericssona. Byl obviňován z naprosto pochybeného projektu, jehož schválení si zákulisními intrikami vynutil a zabránil tak stavbě daleko účinnější (ale jaké? a kdo by ji asi vymyslel?) lodi, schopné za několik vteřin poslat Merrimac ke dnu. Ericsson, který se o noviny a jejich pokřik nikdy živě nezajímal, odpověděl krátkým rozhovorem. Oprávněně poznamenal, že by posádka lépe seznámená s jeho lodí a se zbrusu novými principy vzájemného boje námořních obrněnců, jež je teprve třeba nalézt, dosáhla patrně i větších úspěchů.

Lidé na jih od frontové linie se v tomto ohledu nijak nelišili od křiklounů Severu.

Proč Jones nepokračoval ve vítězném boji ani první, ani druhý den námořních bitev v Hampton Roads?

Proč nebyla včas zahájena a dokončena původní konstrukce obrněnce podle návrhů Johna L. Portera?

Proč čekal Námořní department Konfederace tak dlouho, než schválil přestavbu vraku Merrimaku?

A komu utnout hlavu za to, že Monitor je stále zcela bojeschopný a že ohrožuje Norfolk a Richmond? Bezmocný Merrimac byl opravován v docích, o čemž se mohl každý občan Norfolku na vlastní oči přesvědčit. Rozneslo se, že jeho poškození jsou velmi vážná a že není ani pomyšlení na další bitvu. Která loď může teď čelit Monitoru?

(Poznamenejme, že Merrimac nebyl poškozen tak vážně, jak se šuškalo, i když rozhodně více než Monitor; v průběhu obou bitev 8. a 9. března byl zasažen právě stokrát; z toho dvacetkrát děly Monitoru. Vzhledem k poměru dělových hlavní 10:2 dokazuje poměr zásahů 21:20, že poručík Green odvedl dobrou práci. Palbou byl zničen komín, proražen trup pod čarou ponoru a mnoho desek pancíře zprohýbáno nebo uvolněno. Při taranu Cumberlandu byl pochopitelně ztracen kloun, jenž musel být nahrazen.)

Z celé kampaně podezírání, nenávisti a touhy po pomstě nad kýmkoli byli vyňati jen kapitán Buchanan a poručík Worden – díky krvi, kterou prozíravě včas prolili. Ani Unie, ani Konfederace se nehodlaly připravit jedním rázem o všechny hrdiny…

VELICE BARVITÁ FANTAZIE

A VELICE ŠEDIVÁ SKUTEČNOST

Nejisté a složité situace otevírají cestu nejen odvážným plánům, ale i naprostým fantaziím.

Generální štáby celého světa znají vynálezce paprsků smrti, autory návodů, kterak zmrazit mraky, aby unesly protiletadlové dělostřelectvo, nebo konstruktéry děl vystřelujících do nepřátelských řad kabely nabité proudem o vysokém napětí. Je to zvláštní válečná a bojechtivá odrůda bláznů příbuzných perpeťákům, vynálezcům věčného samohybu, otravujícím znechucené patentní úřady. Všem těmto fantastům je společné jedno: naprostá neznalost problematiky věci, o niž usilují. A ještě něco nevyvratitelnost patologicky odolné víry, že jsou na správné cestě. Vysvětlujte perpeťákům zákon o zachování energie od rána do večera, budou v bláhovém díle pokračovat. Poučte samozvané válečné génie, mávnou rukou a budou mlít dál svou.

Jak se sluší na technicky vyspělejší stát, hrála Unie prim. Nejvíce návrhů se pochopitelně týkalo způsobu, kterak rafinovaně zničit Merrimac, když způsob zdánlivě nejjednodušší, totiž potopit jej v námořní bitvě, zatím selhal.

Projekty byly velmi pestré, pohybujíce se od starého a osvědčeného řeckého ohně (jehož skutečný recept je bohužel nebo bohudík ztracen, což dodnes poskytuje možnosti domácím kutilům) až k holubům opatřeným malými náložemi, kteří měli být vycvičeni ke svému poslání tím, že by se slétávali do holubníku ve tvaru Merrimaku…

Sekretáři Wellesovi došel dokonce velice sebevědomý dopis:

Pane!

Zničím do dvaceti dnů od odeslání tohoto dopisu obrněnce rebelů Merrimac, Jamestown a Yorktown, zaplatí-li mi vláda Spojených států za zničení Merrimaku 500 000 $ a za zničení Jamestownu a Yorktownu po 100 000 $.

Vláda je povinna vybavit mne 2000 librami střelného prachu a dopravit mé pomocníky a přístroje z Washingtonu tak blízko parníkům určeným ke zničení, jak jen to bezpečnost dovolí.

Zůstávám Vaším pokorným služebníkem

H. K. Lawrence, vlastenec

Ač je to takřka nepochopitelné, Gideon Welles, u něhož musel i Ericssonova přijetí zprostředkovat a vyprosit Bushnell, vlastence Lawrence neprodleně přijal a dozvěděl se, že tento důvtipný muž uvažuje o sestrojení podmořských torpéd. Zatím sice zcela rámcově, avšak jeho schopnosti samy zaručují úspěch. Kromě toho byl na samý závěr rozhovoru s panem sekretářem (předpokládám, že jej sluhové už vlekli vzpouzejícího se ze dveří) ochoten vlastenecky slevit a udělat pro milovanou Unii tak říkajíc okazní cenu: 100 000$ za všechny tři lodě. Což by konečně nebylo tak moc.

Další rozhodní mužové, rekrutující se převážně z těch, kteří po tragické černé neděli 8. března propadli panice a věštili zkázu celé Unie, způsobenou Merrimakem, sice nevynalézali, ale zato prahli po pomstě. Jestliže se Sever, dosud netušící, jak schopného obránce má v Monitoru, chvěl před Merrimakem, ať teď na své kůži zakusí stejný pocit rebelský Jih. Merrimac je přece dočasně neschopen akce – Monitor má tedy volnou cestu k Norfolku (přinejmenším), kam proti proudu Alžbětiny řeky snadno a rychle dopluje, rozstřílí v doku Merrimac a zapálí město. Pak se uvidí, co dál.

To byly nebezpečné fantazie, tím nebezpečnější, že uchvátily obrazotvornosti nesčetných voličů, považujících – celkem právem – americké politiky za své placené agenty a nutících je prosazovat kdejaký výstřední nápad.

Mnozí politikové Unie považovali udržení svého mandátu za neskonale důležitější než frontové úspěchy Unie, o bytí či nebytí jediné lodi ani nemluvě, a ochotně se připojili k pokřiku. Lavina se dala do pohybu. Všeobecné přání zesílilo tak, že i sám Gideon Welles, z jedné strany osočovaný a všemožně očerňovaný zuřícím Stantonem, z druhé strany vystavený tlaku senátorů, lovících levnou popularitu, zaváhal. Vyslání Monitoru proti Norfolku se zdálo hotovou věcí.

Znamenalo by asi ztrátu lodi. V ústí Alžbětiny řeky čekala mocná pevnost Konfederace na Craney Islandu, bránící přístup k Norfolku a vyzbrojená sedmnácti nejtěžšími děly, jejichž palba, přesná a zhoubná, protože dokonale zaměřená mnohou cvičnou střelbou, znamenala zkázu. Kdyby však se božím dopuštěním (v jehož pomoc obě strany, jak už to bývá, pevně věřily) přece jen plecháči na šindelu podařilo mimo Craney Island proplout, ocitl by se na poměrně úzké řece, takřka nabité plavidly rebelů. Na každém z nich by mohl za několik vteřin přirazit k boku Monitoru abordážní oddíl. Hazardérství, nebo chcete-li – udatnost značné části bojovníků Konfederace, pohrdajících smrtí, byla dostatečně prověřena. Nezalekla by se ani dvou děl, odpalovaných v osmiminutových intervalech, ani horké vody a páry, jejíž zdroje v kotelně Monitoru rozhodně nebyly neomezené, spíše naopak. Další zbraně proti abordáži posádka Monitoru neměla – ba ani střílny, jimiž by mohla pálit na vlastní palubu, obsazenou nepřítelem, z pistolí a pušek.

Napadení Monitoru dobrovolnickými oddíly bylo vskutku plánováno a pečlivě připraveno. Merrimac, bezmocně stojící v doku, vyžadoval celé tři týdny oprav, než byla jeho bojeschopnost plně obnovena. Po tuto dobu byli Jižané ochotni a rozhodnuti bránit jej vlastními životy.

Naštěstí alespoň jeden politik Unie zachoval zjevně zdravý rozum a zdánlivě dostatek nezávislosti: prezident Abraham Lincoln. Když tahanice začínala být nebezpečná a naléhání i posměšky Stantona nepříjemné, nařídil Gideonu Wellesovi odeslat do Fortu Monroe lakonický, jednoznačný rozkaz: Monitor nemá být vystavován zbytečnému nebezpečí a zejména nesmí být odeslán proti Norfolku, lhostejno, zda by tato akce měla být provedena veřejně a násilím, nebo překvapivě a skrytě.

Opět jedna fantazie se rozplynula.

Záhy se – bohužel – ukázalo, že prezident Lincoln, poctivý Abe, přece jen nehodlal riskovat svou politickou prestiž nebo alespoň nemínil vyzradit plány, jež s Monitorem měl, Konfederaci. Buď jak buď, jeho jasný rozkaz nebyl veřejnosti oznámen a lavina obviňování a zloby se i nadále k mimořádné radosti sekretáře Stantona hrnula na ubohou, ustaranou hlavu Mr. Gideona Wellese. Tisk Unie se přímo rozkošnicky vyžíval v láteření. Pochvalný přídomek imbecil byl nejlichotivější, jaký novináři pro Wellese nalezli.

V zájmu spravedlnosti je třeba dodat, že sám prezident Lincoln byl v obtížné pozici. Jeho příštím protivníkem v prezidentských volbách měl totiž být a také byl generál McClellan, právě chystající tažení proti Norfolku, obsazenému divizemi schopného vojevůdce Konfederace generála Hugera.

McClellan byl pro Lincolna neobyčejně obtížný podřízený, dožadující se brutálně takřka všech sil a prostředků Unie potřebných na jiných místech fronty. Každé odmítnutí svých nesplnitelných přání okamžitě veřejně označil za Lincolnův politický tah směřující k jeho ponížení a poškození. Chtěl pochopitelně i Monitor, a chtěl jej tvrdě a neústupně. Nadarmo mu neříkali vojáci i politikové Bílého domu Malý Mc-Napoleon.

Nejprve měl Monitor pomoci zničit jižanského generála Magrudera v obklíčeném Yorktownu, později zjistit značně nebezpečnou demonstrací, jak to vypadá s dělostřeleckou výzbrojí Sewalťs Pointu a zda se může armáda naloděná na dřevěná plavidla odvážit invaze na jižní břeh Chesapeake Bay. Dalším postupným cílem bylo podle generálových představ zničení baterií na Sewalťs Pointu a podpora pozemních operací při dobývání Norfolku.

McClellan není příliš sympatická postava války Severu proti Jihu, nutno ovšem přiznat, že se podpory jiného obrněnce, Merrimaku, nehodlal vzdát ani jeho jižanský protihráč Huger. Odmítal hájit Norfolk s okolím proti 6000 mužů generála Woola, podřízeného McClellanovi, nebude-li mu ponechán k dispozici Merrimac, představující silnou dělostřeleckou baterii, schopnou pohybu po i proti proudu Alžbětiny řeky. Hugerova hrozba byla velmi účinná: v gosportských loděnicích totiž vyrůstala další obrněná loď Konfederace, podobná Merrimaku a již teď pojmenovaná po hlavním městě Jihu Richmond. Její ztráta by znamenala pro Konfederaci citelnou ránu.

Moudrý stařík Tattnall věděl, že dělovou palbou Merrimaku zřejmě Monitor nepotopí ani v příští, ani v kterékoli další bitvě, ba že se sám vystavuje nebezpečí ztráty nebo trvalého poškození své lodi, jejíž parní stroje nebyly právě zánovní a jejíž dřevěný trup byl zjevně otřesen desítkami zásahů těžkých děl. Rozhodl se vsadit vše na abordáž provedenou z paluby Merrimaku. Zdaří-li se, výborně. Snad se dokonce ukáží pravdivými slova sekretáře Malloryho, jenž obdařil Josiaha Tattnalla stejně povzbuzujícím vlastnoručním poselstvím jako před nedávnem Buchanana (ačkoliv o požáru New Yorku už nebyla řeč): „Dokážeme-li v Hampton Roads potopit Monitor, bude zničení kterékoli jiné lodi Unie snadnou záležitostí. Nezdaří-li se abordáž, může být Merrimac vyveden z boje a zachován pro lepší příští časy.“

Mallory osobně přijal abordážní skupiny, aby jim dodal náležitého bojového ducha, nezbytného pro jakési předchůdce kamikadze, sebevrahů, vrhajících se přímo do proudů vřelé vody a páry, které první útočníky nepochybně smetou nebo alespoň strašlivě popálí. Vylodění na palubu Monitoru bylo tentokráte naplánovány předem a pečlivě a ovšem i řádně materiálně zajištěno. Každý věděl, jaký je jeho úkol. Útok měl být veden třemi prostředky na tři cíle: výbušninami na větrací průduchy a komín, klíny na otáčivé spojení dělové věže s palubou a – což je poněkud kuriózní – mokrými kusy plachet na pilotní kabinu, jejíž průzory měly být zakryty a Monitor tak zbaven výhledu velitele.

Toto ovšem mohlo a mělo být provedeno, splní-li Monitor jednu jedinou maličkou podmínku: vypluje-li do hlubších vod, kde může být Merrimakem napaden.

Ráno 11. dubna 1862 konečně nastal den rozhodnutí. Do vod Hampton Roads vplul od jihu opravený Merrimac v doprovodu osvědčených panošů Raleighu a Beaufortu. Žádná z unionistických lodí však nečekala na přátelské dělové pozdravy a všechny jak hejno vrabců uháněly k severnímu břehu, k mělčinám a pod ochranu pobřežních baterií. Jen tři malé lodě, Marcus, Saboah a Catherine T. Dix, se opozdily a byly zajaty, což sice náležitě zahřálo srdce každého příznivce Konfederace, vojensky však nemělo takřka žádný význam.

Proti Merrimaku stály záhy na kotvách dvě skupiny lodí Unie. První, vedená pyšnou Minnesotou a elegantním Vanderbiltem, ozbrojeným rychlým parníkem, určeným stát se hlavní údernou silou admirála Goldsborougha, kdyby byl Monitor odvolán. Opodál stála druhá skupina parníků: Oriole, Arago, Illinois, Ericsson a konečně kolový, avšak kupodivu rychlý Baltimore.

Mezi oběma projížděl jako kachní matka Monitor, doprovázený malou, zčásti obrněnou parní šalupou Naugatuck a kolovým dělovým člunem Rhode Island, který měl být pro Monitor v budoucnosti takřka stejně osudový jako Merrimac pro Cumberland.

Nemusíme snad dodávat, že mezi Rip Raps a Fořtem Monroe kotvily i nadále Rinaldo a Gassendi, jejichž zdvořile neutrální kapitáni byli potěšeni jarním sluníčkem. Pod jeho paprsky se na vzrušující divadlo umírání nepříliš milovaných Američanů hledělo pohodlněji než v březnových plískanicích. Jejich přítomnost byla zjevným znamením, že Unie ještě neutrpěla dostatečné rány, aby dobrotiví evropští monarchové zasáhli a zúčastnili se závěrečného dělení kořisti.

K umírání však toho dne nedošlo. Monitor, zadržovaný přísným rozkazem prezidenta Lincolna, neopustil mělčinu, ba ani se nepokusil o záchranu tří opozdilců. Jeho velitel se dokonce nezdál vzrušen ani vztyčením modrých vlajek Konfederace na jejich stožárech, jež hbitě zajistily posádky Raleighu a Beaufortu. Monitor plul dál sem a tam mezi oběma skupinami lodí, jejichž ochrana mu byla svěřena, sledován mimo dostřel a ovšem i mimo dosah těžkých děl z Fortu Monroe Merrimaku.

Čtyři hodiny se obě lodi krok co krok sledovaly sem a tam, podobny japonským závojnatkám, rafinovaně chovaným v oddělených, avšak sousedících lahvích tak dlouho, dokud jim samou zuřivostí nenarostou patřičně dlouhé ploutve.

Tattnall ztratil nervy dříve. Rozhodl se zaútočit, ať se stane cokoli. Padesát let disciplinované služby jej však přimělo vyžádat si signalizací souhlas s operací. Odpověď byla záporná. Riskantní útok se zakazuje, nařizuje se naopak neprodlený návrat k Sewall’s Pointu.

Stařík Tattnall s temperamentem mladíka zuřivě praštil dalekohledem, vyskočil z křesla, v němž si hověl na velitelském můstku, a předal velení poručíka Catesby ap R. Jonesovi.

„Dělejte si tu, co chcete. Jdu spat!“ prohlásil. A šel spat. Čímž toho dne skončilo i jeho velení.

Poručík Jones, velící již podruhé Merrimaku, tedy udělal, co chtěl. Ještě chvíli stíhal Monitor v bláhové naději, že se snad protivník dá vyprovokovat k útoku, vystřelil demonstrativní granát proti opevnění Fortu Monroe, znechuceně sledoval neméně demonstrativní odpověď dalekonosného děla Naugatucku a posléze podle rozkazu odplul k jihu.

Za několik dnů byla celá jižanská eskadra opět v Norfolku a Merrimac jako obvykle v doku na jedné z nesčetných oprav strojů.

Obě strany vylíčily i tento den jako své vítězství. Merrimac – soudě podle vydaného komuniké – zabránil flotile Unie napadnout Norfolk, naopak zprávy uveřejněné ve washingtonském a ostatním seveřanském tisku hlásaly, že jen další hrdinský zákrok Monitoru předešel proražení blokády v Hampton Roads.

Početné skupiny dam a pánů z lepších rodin, které ovšem měly možnost opatřit si nezbytné povolení, navštěvovaly v příštích dnech Monitor jako muzeum voskových figur nebo jinou zajímavou atrakci.

Barvité fantazie zkrátka skončily šedivou skutečností politických i vojenských ohledů.

NEJSTRAŠNĚJŠÍ OMYL

Kapitán Tattnall byl zcela jistě za padesát let služby zvyklý na ledacos a patrně už ani neočekával, že by mohl být ještě na stará kolena něčím překvapen. V tomto ohledu se však k němu ukázal romantický osud milosrdným a uchystal mu překvapení takřka prvotřídní.

Po několika krátkých manifestačních plavbách do Hampton Roads, vyhánějících nevinné a neškodné civilní návštěvníky Monitoru zběsilým úprkem do bezpečí Fortu Monroe a zásobujících je válečnickými vzpomínkami na celý zbytek života, se Merrimac jako obvykle nalézal v Norfolku, v laskavé péči mechaniků, snažících se o nemožné – totiž o uvedení jeho strojů do jakžtakž uspokojivého stavu. Za 45 dní Tattnallova velení na Merrimaku byl obrněnec jen 13 dní schopen plavby.

10. května v 10 hodin večer si Tattnall s mírným zájmem povšiml, že na Sewall’s Pointu byla stažena vlajka Konfederace. Nemělo by smysl být zasloužilým a zkušeným námořním kapitánem před penzí, kdyby tato hodnost nepřinášela možnost ukojit zvědavost. Kapitán Tattnall odeslal mládence pro všechno, Catesbyho ap R. Jonese, na Craney Island, aby se poptal, proč to a zda snad zase jednou nebyly změněny předpisy o vyvěšování vlajek.

Nebyly.

Poručík Jones se vrátil na Merrimac svrchovaně rozzuřen a hlásil, že Sewalťs Point byl vyklizen, právě je v proudu evakuace Craney Islandu – do Norfolku už vstoupily jednotky modrých pupků generála Wooda, doky a loděnice hoří a generál Huger se všemi důstojníky je už dávno na cestě do Richmondu.

Kdyby za Tattnallem neočekávaně vypálilo šestnáctipalcové dělo – ne, to není správné přirovnání. V tom případě by Tattnall pravděpodobně ani nemrkl. To, co ho potkalo, bylo daleko horší. Tím horší, že generál Huger nezanechal pro Merrimac žádné rozkazy ani dispozice a spojení s ním nebylo už možné navázat.

Chudák starý Tattnall byl pravděpodobně jediným bojovníkem Konfederace, který nebyl včas informován o dávno připravovaném a prezidentem Lincolnem osobně na přepychové jachtě Miami sledovaném útoku proti Norfolku a Portsmouthu. Kromě 9000 mužů pěchoty postupující po souši a 6000 mužů přepravených napříč Chesapeake Bay k přímému a okamžitému útoku se kampaně zúčastnily i nejlepší a nejsilnější lodě Unie, nakonec přece jen v čele s Monitorem, následovaným Vanderbiltem, Galenou, Minnesotou, Naugatuckem s vynikajícími dalekonosnými děly, Baltimorem a dalšími.

Prvním úkolem eskadry bylo vyzkoušet demonstrací sílu Sewall’s Pointu, aby mohl komodor Goldsborough uvážit riziko lodní přepravy jednotek. Demonstrace proběhla úspěšně a co do zjištěného výsledky uspokojivě: původní počet 17 těžkých děl na Sewall’s Pointu nebyl rozmnožen. Rovněž posádka zůstala na počtech známých velitelům Unie už dávno z agenturních zpráv Pinkertonových zvědů.

Při této demonstraci, jejímž jediným smyslem bylo vyprovokovat jižanské pevnostní dělostřelce k palbě, a tím k odkrytí postavení, vyrazil Merrimac opět jednou plnou parou po proudu Alžbětiny řeky vstříc nepříteli – flotile Unie, chránící ve svém středu vzácný a nepostradatelný Monitor. Ta však již splnila úkol a odplula k severním mělčinám pod ochranu Fořtem Monroe. Rovněž velitel Merrimaku se domníval, že učinil vše, co bylo v rozumových mezích možné od něho požadovat, a nelámal si hlavu dalším vývojem událostí.

Zřejmě netušil nic o vyloďování oddílů generála Woola, netušil o rozkazu sekretáře Malloryho, aby dosud nehotový obrněnec Richmond byl zapálen a zničen, kdyby hrozilo jeho ukořistění prokletými Yankeei, a už vůbec netušil, že tento rozestavěný Richmond byl pod ochranou noci 8. května odvlečen proti proudu James Riveru k Richmondu.

Generál Huger vyklidil Norfolk (který už nikdy nebyl Jihem dobyt) pozemními silami na jedničku a zachoval svým spořádaným ústupem pro další boje nejlepší a nejspolehlivější pluky Jihu, Blanchard Grays a jiné, včetně artilérie. Je však téměř neuvěřitelné, že neprojevil žádnou starost o osud Merrimaku, který byl nejen (při všech výhradách) velmi reálnou bojovou silou, ale i, a to především, symbolem a předmětem národního uctívání, byť i poněkud zkaleného nenávistnou kampaní rádobystratégů. Vždyť Merrimac byl, buď jak buď, nejbolavějším problémem celé připravované kampaně Unie. Námořní akce při invazi byly plánovány především s ohledem na možnost jeho intervence a není sporu o tom, že při včasném zasazení před jižním pobřežím Chesapeake Bay mohl natropit strašlivý masakr mezi vyloďovacími plavidly generála Woola. Ani pozdější léta, jež otevřela a zpřístupnila tajné archívy, neobjasnila tuto záhadu.

Kapitán Josiah Tattnall svolal poradu důstojníků a lodivodů, kteří jej ujistili, že při snížení ponoru Merrimaku na pouhých 18 stop je v podstatě možné dopravit jej po řece těch pouhých 40 mil k Richmondu, a tedy na území, jež bude ovládat Konfederace.

Otevřenou otázkou zůstávalo, zda se na této cestě Merrimac opět jednou nesetká s Monitorem, plujícím k témuž cíli, ovšem s opačnými úmysly.

Tolik komplikací chudáka Tattnalla přemohlo. Mdlým hlasem prohlásil, že se necítí dobře, a podle svého zvyku zalehl do postele. Starat se musel (po kolikáté už?) Catesby ap R. Jones. Nepochybuji o tom, že by byl stokráte raději velel Merrimaku v bitvě…

Zátěž Merrimaku byla v několika hodinách usilovné práce zčásti odstraněna, část munice; a uhlí vyložena. Žádoucího ponoru 18 stop tím bylo dosaženo, jak přišel poručík Jones hlásit k duchně, pod níž se soužil Tattnall. Merrimac však přece nevyplul.

Lodivod Parrish, právě ten, jenž před šesti hodinami navrhl východisko, pojednou odmítl vést neohrabanou loď proti proudu James Riveru. Odůvodňoval to nebezpečím střídavých větrů, které by dříve nebo později, ale spíše; dříve, vrhly obrněnec na mělčinu. Důstojníci Caesby ap R. Jones a poručík John Taylor Wood považovali za svou povinnost upozornit Tattnalla, že se odlehčená loď vynořila z vody daleko pod čáru ponoru a že tím obnažila pancířem nechráněné části boků, které teď ovšem; mohl probít granát nebo koule nejen z děl Monitoru, ale i z polního děla nebo z kteréhokoli plavidla Unie, s nímž by se snad Merrimac na‘ James Riveru setkal.

Tattnall musel rozhodnout. Rozhodl obětovat loď, aby pro věc Konfederace zachránil 300 skvěle vycvičených, zkušených a statečných mužů posádky Merrimaku. Catesby ap R. Jones zapálil třepoucíma se rukama doutnák a vydal se s celou ostatní posádkou, střídavě podporující kapitána Tattnalla, vrávorajícího v čele, na 22 mil dlouhý pochod k předním hlídkám Konfederace, bránícím Richmond.

Těsně před svítáním 11. května se odehrála „jedna z nejnádhernějších podívaných, jaké kdy svět viděl“, jak se sobě vlastním nevkusem vyjádřil Stanton: Merrimac vylétl do povětří. Monitor – alespoň na nějakou dobu – ztratil soupeře. Loď, která měla bombardovat Washington i New York a rozhodnout válku, byla zničena.

Historie Merrimaku však ani explozí, která otřásla celým Jihem, kupodivu neskončila. Jako mrtvý milenec z Erbenovy Svatební košile zasahoval Merrimac do událostí i po svém zničení, a snad ještě účinněji než dříve.

Snad?

Opět jednou se dostáváme k nešťastnému a historiky do horoucích pekel zavrženému kdyby.

Kdyby se byl Merrimac přece jen vydal na pouť proti James Riveru zemí nikoho, do níž už počaly pronikat jednotky Unie…

Kdyby byl uvázl na mělčině, byl dostižen a nucen kapitulovat…

Kdyby…

Někteří účastníci války Severu proti Jihu (nebylo jich málo a nebyli to jen přívrženci Konfederace) prohlašovali, že Tattnallovo rozhodnutí na dlouhou dobu zachránilo Konfederaci Vůbec a Richmond, její hlavní město, především.

15. května 1862 dorazila bosá, hladová a vyčerpaná posádka Merrimaku, jež však ani usilovným pochodem neztratila kázeň a odvahu, k Fort Darlingu, ležícímu pouhých osm mil od Richmondu. Zde se konečně ústup krycích jednotek Konfederace zastavil a byl organizován protiútok.

Ještě si ani nestačili ošetřit puchýře a spláchnout prach cesty, když se na vodách James Riveru objevila flotila Unie, mířící plnou parou k Richmondu. Z palub lodí byly už v dálce vidět věže hlavního města Konfederace. Jeho pádem by byl patrně odpor secesionistů ne-li zlomen, tedy určitě výrazně ochromen. Vždyť Richmond nebyl jen politickým, hospodářským a kulturním centrem, ale v květnu 1862 i největší a v podstatě jedinou průmyslovou základnou Jihu.

V čele unionistické flotily poznali námořníci Merrimaku svého starého a drahého nepřítele – Monitor.

Rozpoutala se bitva pevnostních i polních děl proti lodnímu dělostřelectvu, v níž neočekávaná posila 300 námořníků Merrimaku prokázala skvělé bojové umění a morálku, podobně jako téměř sto let po nich sovětští námořníci hájící na souši Sevastopol, Oděsu i Leningrad. Komodor Buchanan napsal později důstojníkům a mužům své bývalé lodi poselství a v něm mj.: „Zničení Merrimaku zachránilo Richmond, protože kdyby tehdy u Drury’s Bluffu (místo, na němž byl postaven Fort Darling – pozn. aut.) nebylo vás, byl by Richmond padl.“

Monitor neprošel, ačkoli i v bitvě pod Fort Darlingem prokázal svou absolutní nadřazenost nad všemi ostatními pancéřovými loděmi, jež měla Unie k dispozici a jež vyslala spolu s ním proti proudu James Riveru. Navzdory mnohým zásahům nebyl poškozen a jeho posádka neměla ztráty – Bushnellova železem a kaučukem pobitá Galena, která jej následovala, byla však třináctkrát prostřelena a ztratila 21 mužů posádky. Poručík Jeffers, jenž byl komodorem Goldsboroughem jmenován velitelem Monitoru, mohl teoreticky dovést Monitor až do Richmondu. Bez ostatních doprovodných lodí by se však ocitl v situaci horší než osamocený tank bez pěchoty. Neměl prostředky na obranu proti abordáži – s výjimkou Ericssonova zlepšováčku s párou a horkou vodou. Daleko spolehlivější ochranu před útokem tohoto druhu zajišťovaly však Monitoru doprovodné lodě s početnější posádkou, schopné zasáhnout i střelbou ručních zbraní. Kromě toho se stal pobyt v dělové věži a v kotelně, představující již v březnu značné fyzické zatížení posádky, v květnových vedrech takřka nadlidským výkonem. Poručík Jeffers líčí ve své zprávě případy topičů, kteří při práci ztratili vědomí a nebezpečně se popálili, dělostřelců, vyčerpaných horkem a zpola udušených dýmem a zplodinami střelby, i trýzeň ostatních námořníků, vykonávajících své povinnosti jen s největším sebezapřením. K obecné veselosti příliš nepřispěly ani kurděje, které na palubě vypukly. Jeffers se ustavičně dožadoval čerstvé stravy, zeleniny, ovoce atd., zůstalo však pouze při žádostech. Vitamíny bohatá strava, o jejímž příznivém vlivu na kurděje se bez znalosti vitamínů všeobecně vědělo, do kuchyně Monitoru nepřicházela.

Konfederovaní tedy ubránili Richmond – ale po zotavení z prvého šoku, způsobeného zkázou milované a v myslích mnoha Jižanů všemocné lodi i neočekávaným úspěchem tažení Unie na Richmond, přišla ovšem zuřivá reakce.

Merrimac byl vzpomínán jako milovaný druh a dar Prozřetelnosti, o nějž byla Konfederace připravena nejstrašnějším omylem celé války, stupidní ukázkou tuposti, doznáním neschopnosti…

Starý a často uléhající dobrák Tattnall byl – jako ostatně každý kapitán ztracené lodi – postaven před válečný soud. Jeho věc nevypadala dobře.

Rytíř, který by z jakýchkoli důvodů zahodil svátý grál, zlaté rouno a pohádkový Artušův meč Durandal, nemohl doufat ve shovívavou laskavost; Merrimac byl pro Konfederaci spojením toho všeho, slávou, talismanem i zbraní.

Námořní sekretář Mallory nebyl nijak nadšen všeobecně známou skutečností, že loďstvo Unie, s nímž se měl vyrovnat vlastně on, bylo nakonec zastaveno pozemními vojsky. Nehodlal proto přidávat ani jeden jediný vavřínový lístek do věnce slávy obhájců Drury’s Bluffu. Spokojil se prohlášením, že za zkázu Merrimaku je odpověden plně a jedině Tattnall. že však jeho jednání, i když nemůže být obhájeno, může být alespoň pochopeno.

Služební postup mnoha kapitánů, sloužících pod vlajkami nejrůznějších barev, byl definitivně skončen daleko menším obviněním, nedošlo-li dokonce po rozsudku válečného soudu k něčemu mnohem, mnohem horšímu…

Je až s podivem, s jakou ráznou rozhodností se za Tattnalla postavila celá posádka zničeného Merrimaku v čele s poručíkem Jonesem, jemuž se, mezi námi řečeno, pod Tattnallovým velením rozhodně nesloužilo jako v peřince.

Starý kapitán se hájil s mladistvým elánem. Tvrdil, že dokázal s Merrimakem nejen to, co se dalo očekávat, ale daleko více, protože loď byla od samého počátku neschopna služby na moři a její plavební i bojové vlastnosti byly pramizerné. Odvolával se na jasné rozkazy Malloryho, zakazující riskovat otevřenou bitvu. Zejména trpce si stěžoval na zhoubný obyčej námořnictva Konfederace najímat na své válečné lodi civilní lodivody, jejichž statečnost je obvykle chabá a oddanost svaté věci Jihu svrchovaně problematická.

Buchanan, který se k soudu dobelhal o holi, Tattnallovy argumenty v plné šíři potvrdil a sám přednesl celou řadu dalších, svědčících rovněž pro obžalovaného. Válečný soud pak zprostil Josiaha Tattnalla v celém rozsahu jakékoliv viny a uznal, že se za daných okolností choval, jak se na pořádného a své cti dbalého důstojníka sluší.

To však nevzkřísilo Merrimac. A Jih Tattnallovi nikdy neodpustil. Dodnes ne.

ZKÁZA PLECHÁČE

Je pozoruhodné, že lidová víra připsala největší zásluhy o zničení Merrimaku, obludy, jež zneklidňovala sladké sny našich děti, jak se vzletně a poněkud přehnaně vyjadřoval tisk Unie, prezidentu Lincolnovi. Jeho prostá a vojensky asi nepříliš významná osobní přítomnost v některých fázích akcí, vedoucích k obsazení Norfolku a Portsmouthu, z něj rázem učinila generál-admirála, což muselo téměř k zešílení rozzuřovat ctižádostivého generála McClellana, věřícího, že veškeré zásluhy náleží jen a jen jemu. Byl zcela pevně (a, ač se to ostýchám napsat, patrně i zcela právem) přesvědčen, že tato vůbec první cesta poctivého Abe do blízkosti bojiště měla především snížit jeho úspěch vojevůdce a posílit u voličů Lincolnovu popularitu.

V době, v níž se děj naší knihy odehrává, sedmatřicetiletý McClellan krůtě na Lincolna zanevřel. Ve volební kampani roku 1864 (ve volbách byl poražen o 400 000 hlasů) častoval svého odpůrce zuřivými a nevybíravými výpady a nadávkami, např. originální gorila nebo dobromyslný pavián, v čemž kromě obvyklé zbraně politického boje doznívala i pomsta za ukradená tažení.

Lincoln-vojevůdce se stal oblíbenou postavou a idolem seveřanské veřejnosti, neváhající dokonce žádat hlasitě a nekompromisně, aby tento největší stratég všech dob osobně převzal velení nejmocnější válečné lodi všech dob – pochopitelně Monitoru – a dobyl s ní a na ní nejprve Richmond a později Charleston…

Skutečností zůstalo dobytí Norfolku a ovládnutí Chesapeake Bay, první nezbytný krok k úplnému odříznutí Konfederace od moře a k jejímu zhroucení hladem a absolutním nedostatkem surovin, ke kterému by pak zákonitě došlo, i kdyby stateční gentlemani v šedých stejnokrojích poráželi Yankee na potkání. Blokádní severoatlantská eskadra se uvolnila pro další úkoly. Ne ovšem hned.

V richmondských loděnicích byl dokončován stejnojmenný obrněnec, prozíravě na rozkaz generála Hugera odvlečený před postupujícími vojsky Unie do bezpečí a představující proti Merrimaku jistý krok vpřed. Zdánlivě si sice obě lodi byly podobné takřka jako vejce vejci, po otočné dělové věži, vymykající se technickým možnostem Konfederace, nebyla ani vidu ani slechu a klasické uspořádání dělostřeleckých palub a baterií bylo pietně uchováno, avšak rozdíl zde byl. A ne malý.

Richmond byl od samého počátku konstruován jako parní obrněnec, nikoli jako dodatečné pancéřovaná plachetní fregata. Vnitřní dispozice všech prostorů byla daleko důmyslnější a účelnější, konstrukce trupu přizpůsobena váze pancíře, šroub i kormidlo lépe kryty a ponor, který byl ustavičnou nevýhodou Merrimaku v utkáních s Monitorem, poměrně značně snížen.

Noviny Unie přinášely o stavbě Richmondu zprávy sice více či méně zavánějící senzací, přesto však tónem naznačující, že doba hrůzy, paniky a zneklidňování sladkých dětských snů je tatam. Na Richmond se dokonce všeobecně pohlíželo jako na jediného důstojného protivníka Monitoru, o jehož převaze tak jako tak žádný vlastenec v Lincolnii nepochyboval. Pocity na Severu lze tedy srovnávat nejspíše s potěšením boxerských fanoušků po zprávě, že Černý bombarďák Joe Louis po řadě let snadných vítězství konečně nalezl důstojného soupeře a že lze očekávat dobrý sport čili, řečeno dnešní terminologií, bezva vzrůšo.

Tyto sportovní pocity naneštěstí nesdílel ani mnoho pomlouvaný Gideon Welles, ani velitel Chesapeake Bay komodor Goldsborough. Měli teď sice kromě Monitoru i velmi slibný, rychlý a znamenitě vyzbrojený Vinderbilt, Monitor však zůstává i nadále hlavní silou a osvědčeným protihráčem všeho, co Konfederace staví nebo může postavit v dohledné budoucnosti. Proto bylo rozhodnuto ponechat zatím Monitor na vodách Hampton Roads navzdory ustavičným žádostem poručíka Jefferse, aby byl dopraven do Washingtonu, kde by byly provedeny generální opravy a pozměněny mechanismy, které se očividně v boji nejen neosvědčily, ale ohrožovaly samu existenci lodi.

V červenci Jeffers na velitelské místo rezignoval s oficiálním odůvodněním, že lidská trpělivost má své meze. Na jeho místo byl od srpna 1862 jmenován kapitán Thomas H. Stephens.

Monitor stál na kotvách a byl odsouzen na nich stát tak dlouho, dokud nebude do Newport News dopraveno šest nejtěžších dvěstělibrových Parrotových pevnostních děl, schopných ubránit pobřeží před každou blížící se lodí, a do Hampton Roads zbrusu nový obrněnec podle Starého projektu – New Ironsides. Bojovými vlastnostmi se sice nevyrovnal Monitoru, ale ve spojení s pobřežním dělostřelectvem, Vanderbiltem a dělovými čluny přece jen představoval dosti bezpečné zajištění životně důležitých Hampton Roads i v případě, že by nejdivočejší zprávy byly pravdivé a že by další jižanská obluda vyplula po proudu James Riveru pomstít svou nešťastnou předchůdkyni.

V polovici října se konečně Monitor i jeho kapitán Stephens dočkali odvlečení obrněnce do suchého doku, kde sice nebyly napraveny konstrukční závady ani uspokojivě opraveny stroje, zato však byla celá loď opatřena novým skvělým nátěrem, jenž velmi zapůsobil na prezidenta Lincolna při jeho návštěvě spojené s uvedením dalšího zbrusu nového velitele, kapitána Johna Pyne Bankheada, do funkce.

Jak je vidět, střídal Monitor velitele takřka rekordním tempem, což jistě nemálo přispělo k semknutí a bojovému utužení posádky.

Richmond se neobjevoval a neobjevoval. Zdálo se, že s cestou po proudu řeky mezi břehy obsazenými vojsky Unie nijak zvlášť nespěchá, což umožnilo přece jen provést jakési opravy a úpravy strojovny Monitoru. Kapitán Bankhead, toužící využít jedinečné příležitosti svého života, jež nedávno takřka kosmickou rychlostí vynesla letitého a zdánlivě doživotního poručíka Wordena k admirálské hodnosti (byť i za cenu zčernání obličeje střelným prachem), navrhoval, aby byl Monitor odvelen tam, kde by spíše mohl prokázat své nesporné kvality.

Jeho přání bylo záhy splněno, i když výsledek tak zcela neodpovídal Bankheadovým představám a tužbám.

Konfederace se nemohla obejít a také se neobešla bez alespoň minimálního a sotva přikapávajícího přísunu kontrabandu překládaného na Bahamách a Bermudách z anglických lodí a dopravovaného za noci malými plachetnicemi do Secessie. Stát si může, nebo lépe řečeno mohl, za dlouhé války dovolit překonávat nedostatek základních surovin vlastní těžbou za předpokladu, že má na svém území ložiska uhlí a železné rudy, třeba nekvalitní a chudé. Může v nejkratší době vychovávat pro mimořádnou situaci dostatečně kvalifikované odborníky. Může rychle povyšovat do hodností prosté vojáky, kteří se často, stávají dobrými veliteli. Zkrátka s tím, co má, může při pružném a odvážném řízení a velení vyvést zázraky, ale kde nic není, tam ani smrt nebere.

Německý průmysl za I. a zejména za II. světové války dokázal takřka nemožné z domácích zdrojů a náhražek, avšak nemohl se obejít bez dodávek některých surovin, které prostě ani ve Vilémově, ani v Hitlerově říši a jimi zotročených zemích nebyly a nemohly být ničím nahrazeny. Málo známou epizodou obou válek jsou co nejpřísněji utajované německé nákladní ponorky. V prvé světové válce byly nasazeny roku 1916 a dovážely z USA – jež ještě nebyly ve válce – až 750 tun strategických surovin, především kaučuku, jedinou plavbou. Ponorka Deutschland absolvovala takových plaveb asi šestnáct. A roku 1942 upozornil admirál Donitz Hitlera, slunícího se na vavřínech pána Evropy, že je další vedení zdánlivě skvěle se vyvíjející války bez nasazení nákladních ponorek dopravujících z Japonska cín, wolfram, chinin, opium a přírodní kaučuk zcela vyloučeno a že povede k rychlé porážce. Byla postavena flotila nákladních ponorek schopných naložit od 165 do 2000 tun nákladu. Byla to pro fašistické Německo pomoc umožňující prodloužit odpor o řadu měsíců, ne-li let.

Také Konfederace udržovala svou cestu života, ústící do špinavého, vedrem a žlutou zimnicí trýzněného Wilmingtonu v Severní Karolíně nebo do některé z nesčetných floridských zátok a říčních ústí, odkud přeprava pokračovala. Šlo především o nezbytné chemikálie pro výrobu střeliva, léky a přísady do dělových ocelí. Unii se nepodařilo tuto cestu zcela zablokovat až do samého konce války, což představovalo nejen značnou vojenskou, ale i diplomatickou podporu Jihu; jak víme, blokáda je neutrálními státy uznávána pouze v tom případě, je-li hermetická a úplná. Jinak zůstává na papíře. A neutrální státy, lépe řečeno jejich udatní kapitáni s blahovolným vědomím svých vlád, vysávaly z Jihu po celou válku zlato takřka do posledního gramu, pronikajíce blokádou a právně odůvodňujíce své počínání právě uvedeným argumentem.

Bylo tedy dost důvodů, aby byl Wilmington zničen z moře, obsazen, nebo alespoň blokován bez poplašné zprávy, kterou na sever přinesl uprchlík William Robins, pracující jako krejčí ve wilmingtonských loděnicích: jsou položeny kýly dvou dalších obrněných dělových člunů, pro něž už jsou v nám známých richmondských Tredegar Iron Works válcovány části pancířů. Spolu s těžkými děly pobřežní obrany, usilovně dopravovanými z charlestonských zbrojovek a obsazených všemi muži z Wilmingtonu od 14 do 50 let (tak všeobecná mobilizace byla novinkou; neodvážil se jí ani Napoleon Bonarparte, ačkoli takřka zdecimoval mužské obyvatelstvo Francie), představovaly tyto obrněnce velmi reálnou hrozbu likvidace i tak dost obtížně udržované blokády. Z tenkého praménku kontrabandu se jejich nasazeních mohl stát proud, živený velevzácnou bavlnou Seoessie, jejíž dvě sklizně již ležely v nabitých skladech…

Zde bylo působiště jako stvořené pro Monitor, alespoň pokud jde o schopnost obstát v boji s dalšími merrimaky, jak byly jižanské obrněnce všeobecně nazývány, ačkoli se konstrukčně lišily od prvního, pravého Merrimaku a ačkoliv se tento Merrimac, jak víme, jmenoval ve skutečnosti a podle přání prezidenta Jeffersona Davise Virginia. Jinak ovšem…

Monitor nebyl lodí pro širé oceánské vody, a to ani v prapůvodní podobě nabídnuté Ericssonem Napoleonu III., ani v definitivním vyvedení loděnicemi a továrnami Unie. Hodil se do klidných mělkých vod zálivů, na řeky, do jejich ústí, k ochraně pobřeží, na velká jezera. Tam mohl čelit – a úspěšně – i daleko rozměrnějším a větším počtem děl vyzbrojeným obrněncům typu Merrimaku, nemluvě ovšem o dřevěných fregatách, s nimiž se již po několikaměsíčních zkušenostech k nesmírnému žalu starých námořníků takřka nepočítalo. Někteří pamětníci později tvrdili, že velitel Monitoru Bankhead patřil celou duší a celým srdcem k této generací sloužící pod plachtami a že pochopil možnosti a bojové přednosti Monitoru ze všech dosavadních velitelů nejméně a nejhůře. Bylo jeho povinností ostře protestovat proti riskování Monitoru ve vodách, pro ně nebyl určen. Neučinil to – a odsoudil loď ke zkáze.

V prosinci bylo rozhodnuto, aby posádky Monitoru a dalších lodí v patřičném klidu a pokoji lidí dobré vůle oslavily vánoce, potom však využily prvního dne slibujícího klidnou plavbu vodami, jež nijak klidem neslynuly, ale naopak byly obávaným místem nesčetných ztroskotání na členitém a početnými ostrovy a skalisky lemovaném pobřeží. S obvyklou dávkou smůly a neméně obvyklou absolutní nepřesností určili povětrnostní proroci unionistického námořnictva, mezi nimiž zřejmě nebyl ani jeden spolehlivý revmatik, den 29. prosince za vhodný a slibný.

V časném odpoledni opustil Monitor zrcadlově hladké a bezpečné vody Hampton Roads a vplul do ledového zimního Atlantiku, vlečen nejpřepychovější lodí severoatlantské blokádní eskadry, Rhode Islandem, který ani v přestrojení za válečníka ozbrojeného osmipalcovými děly a klounem nezapřel svůj původ luxusního výletního parníku pro boháče. S vypuknutím války ovšem ztratil (za 185 000$ odstupného) své rodné jméno Eagle i zazobané pasažéry a sloužil především díky své mimořádné rychlosti jako velmi zdatné a pro kapitány lodí s kontrabandem velmi nepříjemné, třebaže kolové plavidlo.

Nedlouho po Monitoru se vydal na cestu další obrněnec, první monitor s malým m, až na detaily přesně napodobující svého slavného předchůdce, Passaic, vlečený parníkem State of Georgia. Byl prvním z početné řady monitorů, korunním princem dynastie, ovládající po dlouhá desetiletí značnou část válečného lodního stavitelství.

Prvním cílem konvoje byl Beaufort v Severní Karolíně, kde měly lodě vyčkat dalších instrukcí.

Plavba pokračovala pomalu – Rhode Island byl nucen snížit rychlost na méně než polovinu, aby nebyl Monitor, vlečený dvěma dvanáctipalcovými lany, ustavičně zaléván mořem, které se počalo v noci navzdory optimistickým prognózám nebezpečně vzdouvat. Passaic se State of Georgia se záhy oddělily. Monitor osaměl na širé hladině se svým osudovým průvodcem z Hampton Roads.

Vlnobití sílilo z hodiny na hodinu a situace Monitoru začala být vážná. Voda vnikala jako při bouřlivé přeplavbě z Washingtonu do Hampton Roads před devíti měsíci do lodi kolem dělové věže, jejíž těsnění nebylo nikdy opraveno a zlepšeno, snad v důvěře ke klidným vodám Chesapeake Bay. Vlny vnikaly při každém ponoření nízké paluby do kormidelní kajuty, oslepovaly obsluhu a záhy poškodily kormidelní mechanismus. Poručík Green i kapitán Bankhead se snažili zmírnit nebezpečné otřesy a cloumání lodi na vlečných lánech spuštěním vlastních strojů Monitoru, avšak manévr byl velmi obtížný: Monitor totiž neměl stožár, umožňující signalizaci a koordinace s Rhode Islandem byla tedy svízelná. Jediným řešením bylo psaní zpráv na velkou tabuli, nastavovanou dalekohledu signalizačního důstojníka Rhode Islandu. Měsíc v úplňku sice naštěstí umožňoval jakous takous možnost přečíst vzkazy – paluba Monitoru však nebyla v mrazivé bouři právě rekreačním prostředím a kromě toho šlo předávání zpráv velmi pomalu.

Někteří historikové se podivují, proč nebylo použito tzv. vlajkové signalizace Morseovou abecedou. Z velmi prostého důvodu: zatímco první signální kód rozličnými kombinacemi vlajek sestavil již roku 1817 anglický námořní kapitán Marryat (avšak Monitor, jak víme, neměl signalizační stožár ani vlajky), nepronikla v době války Severu proti Jihu tehdy ještě poměrně mladá Morseova abeceda do značně konzervativního námořnictva. Šíře se jí začalo ve spojení s vlajkovou signalizací používat teprve v 1. světové válce, kdy se při složitých manévrech ukázala nedostatečnost a neúplnost námořního vlajkového kodexu. V tomto ohledu je tedy Bankhead zcela bez viny.

Rhode Island se zmítajícím se Monitorem ve vleku se přiblížil k jednomu z míst požívajících mezi námořníky velmi špatnou pověst, k Hatterasovu mysu, proslulému zvláště prudkým vlnobitím dorážejícím ze všech stran. Toto vlnobití snad vzniká díky účinkům chladného Labradorského proudu, pronikajícího sem od severu a vytlačujícího teplé vody do Karibského moře a Mexického zálivu, odkud se jako Golfský proud vydávají na velkou pouť, velkomyslně, oteplujíce severní Evropu, umožňujíce Irsku být Zeleným Erinem a Norsku z větší části docela příjemným kouskem i světa. Postižena je zato pobřežní oblast Severní Karolíny, především právě v okolí Hatterasova mysu; její tehdejší města a městečka s podivnými jmény Nags Head (Koňská hlava), Kill Devil (Zabij ďábla), Buxton a dalšími byla proslulá drsným počasím, které ve spojení s útesy vybíhajícími na celé desítky kilometrů do moře rozhodně nelákalo námořníky do těchto vod.

V noci 30. prosince se rozbouřenému moři podařilo, oč marně usiloval Merrimac dělostřelbou i taranem: spoje mezi palubou a obšívkou trupu Monitoru povolily a do lodi počala vnikat ledová voda. Ze strojovny vyběhl inženýr Joseph Watters s Jobovou zvěstí: uhelné skladiště je zaplaveno, hrozí uhašení ohňů pod kotly.

Posádka Monitoru se vrhla do posledního zoufalého, beznadějného boje.

Ruční pumpy byly brzy vyřazeny a opuštěny. Strojní Worthingtonova čerpadla alespoň na několik minut udržela hladinu a dokonce ji o palec či dva snížila, ale záhy se s praskotem rozšířila trhlina v boku Monitoru a do strojovny se vrhnula záplava, podrážející mužům nohy. Poslední naděje, odstředivé čerpadlo, jímž důvtipný Ericsson Monitor vybavil, rovněž nestačilo odčerpávat vnikající vodu. Loď byla ztracena.

Kapitán Bankhead nařídil vyvěsit rudou lucernu, signalizující Rhode Islandu katastrofu. Když Monitor z posledních sil svých strojů dorazil po bok Rhode Islandu, jenž ihned zastavil, překřičel Bankhead hukot vln a vichru hlásnicí: „Potápíme se – pošlete čluny!“

Všechno se spiklo proti mužům na Monitoru, a kdyby byl sekretář Mallory jen zpola tak škodolibý jako jeho unionistický protihráč Stanton, pociťující vybranou rozkoš při myšlence na Merrimac letící do vzduchu, jistě by prožíval nádherné chvíle. Vlečné kabely se vlnobitím napínaly a povolovaly, vichřice hrozila vrhnout vlečný parník buď na některý ze záchranných člunů nebo na potápějící se Monitor. Loď byla ochromena, Monitor byl s ní však stále spojen zbylým lanem. Skořápce záchranného člunu mezi nimi hrozilo rozdrcení. Do podpalubí obrněnce se valila voda, zaplavující již i pumpy. Monitor se mohl každým okamžikem s celou posádkou potopit a stáhnout do hlubiny i Rhode Island.

Vichřice smetla z paluby všechno živé. Chuchvalce bílé pěny smíšené se sněhem vířily vzduchem jako zlí duchové, s potěšením přihlížející tragédii.

Námořník James Fenwick byl spláchnut mořem z paluby Monitoru, když se snažil splnit rozkaz kapitána Bankheada a přetnout vlečný; kabel. Jednomu veteránu z bitvy s Merrimakem Johnu Stockingovi – se to konečně podařilo – při návratu uchvátily vlny i jeho. Oba navždy zmizeli v bouři, která zabíjela úspěšněji než děla Konfederace. Nebyly to poslední oběti.

Bankhead nařídil napnout na zaplavené palubě lana, umožňující posádce doručovat k boku lodi, k záchranným člunům. Stroje ještě pracovaly a jejich veškerá energie byla věnována čerpání vody, oddalujícímu potopení Monitoru a poskytujícímu naději na záchranu. Záhy však tlak klesal tak, že stroje už nestačily dodávat čerpadlům potřebnou sílu.

Kutr vyslaný z Rhode Islandu na pomoc Monitoru zmizel kdesi ve vichřici. Pro záchranu 63 lidí zbyl jen malý člun schopný pojmout nejvýše patnáct trosečníků a v bouři ohrozený každou vteřinou potopením. Naštěstí se to nestalo, ale další mužové byli smeteni a zmizeli ve vlnách při naloďování do křehké skořápky, která rozhodovala o životě a o smrti.

Několik členů posádky se rozhodlo zůstat na potápějící se lodi. Zdálo se jim bezpečnějším útočištěm než záchranný člun. Snad věřili, že se Monitor přece jen díky přepážkám udrží nějakou dobu nad vodou… Teprve na přímý a přísný rozkaz opustili loď i oni a po nich, jak se sluší, jako poslední poručík Green a kapitán Bankhead. Takřka zázrakem unikli smrti ve vlnách – náraz záchranného člunu o bok Rhode Islandu však rozdrtil prsty lodnímu chirurgovi Weeksovi…       –

Dvanáct mužů a čtyři důstojníci posádky Monitoru zahynuli u Hatterasova mysu v tragické noci z 30. na 31. prosince 1862. Padesát sedm se zachránilo. Naštěstí přežili tuto noc i námořníci záchranného kutru, který bouře odervala od obou lodí – nalezl je na širém moři škuner Colby, na němž bezpečně dopluli do Beaufortu.

Poručík Jeffers se nemýlil: lidská odolnost má své meze. Odolnost posádky Monitoru, vyčerpané bojem, horkem, kurdějemi, námahou, nebezpečím a ustavičným vypětím, těchto mezí dosáhla. Dvacet členů původní posádky Monitoru odeslalo ještě z paluby Rhode Island společnou žádost ctihodnému Gideonu Wellesovi ó propuštění ze služeb námořnictva a takové zařazení, aby sice co nejvíce prospěli svaté věci Unie, ale co nejdále od moře a lodí, nemluvě ani o monitorech, jejichž sériová stavba byla právě zahájena.

Poznamenejme mimochodem, že jim nebylo vyhověno, a že byli po dvou týdnech lehké a odpočinkové práce, kterou si jistě více než zasloužili, zařazeni na nejbližší vhodné válečné lodě…

A Monitor?

Jeho posádka, takřka zázrakem zachráněná z náruče smrti, sledovala rudé světlo lucerny, potácející se na vlnách, až zmizelo ve vánici, jež se opět po krátce přestávce spustila, a za mohutnými hřebeny vln. Rhode Island, jehož posádka zatím s nasazením života vypletla vlečný kabel z lopatkového kola, křižoval nad místem katastrofy celou noc, odpaluje pravidelně signální rakety. Moře nevydalo ani jedinou oběť. Teprve později vyplavilo několik mrtvol na břeh.

Monitor tedy nejspíše klesl ke dnu poblíže Hatterasova mysu, a to sotva půl roku poté, co v gejzíru ohně zahynul jeho největší a jediný soupeř, Merrimac. Nebo snad neklesl. Stal se jednou ze strašidelných lodí, bloudících jako duchové oceány, především mlhami severního Atlantiku, jejichž počet odhaduje ještě dnes Kohlerova námořní ročenka na plných 300? Ani to nelze vyloučit. Americký torpédoborec James Molton narazil v Pacifiku roku 1960 (!) na dva společně plující duchy lodí, tropickou vegetací zcela obrostlé japonské křižníky Kvanaku a Tokošima, údajně potopené roku 1945. A možná že oceánem někde bloudí dokonce brazilská bitevní loď Sao Paolo, prodaná jako staré železo roku 1951 do Anglie. Při vlečení dvěma britskými tahači – strojovna Sao Paola byla neschopna provozu a radiostanice odmontována – se 1300 mil od cíle lana přetrhla a kolos o výtlaku 20 000 tun se všemi děly, s osmi britskými námořníky na palubě a zcela nepoškozený zmizel v husté mlze. Vlečné čluny křižovaly marně. Neúspěšné bylo i pátrání prováděné desítkami letadel a lodí tří států. Na klidném moři se bitevní loď, jak se zdá, prostě rozpustila jako kostka cukru, nebo se změnila ve strašidlo.

Vlastně ani nevím, jaký osud bychom statečnému plecháči na šindelu měli spíše přát, zda společnost tichých ryb, nebo další strašidelnou existenci…

Buď jak buď, obě plující rakve, které zahájily bitvou 9. března 1862 novou kapitolu dějin námořních válek, byly mrtvy.

(Tyto úvahy měly platnost až do nedávna. Roku 1973 však na sklonku léta vyjela na útraty Dukeovy univerzity a Americké zeměpisné společnosti loď Eastward se speciálním vybavením a jediným úkolem: nalézt Monitor. Na palubě byli mj. i specialista, podmořský archeolog Gordon Watts a Dr. Harold Edgerton, vynálezce ultrarychlé kinematografie a zdokonalených modelů podmořských sonarů. Byly pořízeny tisíce fotografií, „lov“ na zmizelý obrněnec trval celé týdny, ale byl korunován úspěchem. Po 111 letech byl Monitor objeven a díky týmu vědců z další lodi Alcoa Seaprobe bezpečně identifikován (v březnu 1974) nedaleko místa, kde jej opustila většina posádky. „Plechovka, na šindelu“ je bohužel v tak špatném stavu, že nemůže být vyzdvižena z mořského dna a restaurována. Musíme se tedy spokojit s několika součástkami a dvěma tisíci fotografií, pořízenými snaživci z Alcoa Seaprobe. Některé byly otištěny v lednovém čísle National Geographic ročníku 1975.)

LODĚ, LIDÉ, OSUDY

Naše kniha by vlastně mohla docela dobře skončit zkázou Monitoru, jež otřásla Unií téměř stejně jako zkáza Merrimaku Konfederací. Výslovně zdůrazněme, že téměř – Kongres totiž po bitvě 9. března 1862 povolil uvolnění velkorysé částky 10 000 000 $ na výstavbu dalších monitorů, zlepšených jak co do výzbroje a jejího ovládání, tak i (a to bylo důležitější) plavebních schopností.

Po Passaicu, s nímž jsme se seznámili již na počátku nešťastné plavby plecháče na Šindelů k Hatterasovu mysu, byly na vodu spuštěny Catskill, Montauk, Patapsco, Lehigh a Sangamon a záhy po nich čtyři další. Kromě těchto poměrně malých obrněnců byly zbudovány i tři obří monitory Dictator, Puritán a poslední se zcela nevyslovitelným indiánským jménem Miniantonomah, jejichž rychlost měla dosahovat šestnáct uzlů a skutečně dosahovala dvanácti, což nebylo tak špatné.

To ovšem neznamená, že vášnivý boj o vhodnost, či nevhodnost monitorů nepokračoval; jako vždy se ti, kdo se pokoušeli řešit tuto otázku, rozdělili do tří kategorií lidí: na ty, kteří si přáli vyzbrojit flotilu Unie pouze monitory, ty, kteří monitory naprosto zavrhovali a přáli si vidět v unionistické flotile docela jiný typ lodí, a konečně třetí, nejnebezpečnější, kteří si nepřáli vůbec nic.

Průběh námořních bojů dal za pravdu Ericssonovi, jenž od samého počátku tvrdil, že jeho monitory jsou vlastně plujícími a manévru schopnými bateriemi, vhodnými k obraně pobřeží, nikoli však k útoku na pobřežní pevnosti. Varoval dokonce náměstka ministra námořnictva Foxe před neuváženým nasazováním svých lodí do takových akcí ještě před nešťastným útokem na Charleston, jehož se pod vedením Samuela Francise Duponta zúčastnilo i devět monitorů. Ericsson jasně a jednoznačně Foxovi sděloval, že případný úspěch, v nějž osobně nedoufá, nebude zásluhou zázračných lodí, ale daleko zázračnějšího štěstí. Jediná dělová rána může potopit loď, ani sto dělových ran však neotřese obranou silné pevnosti s odhodlanou posádkou. Dříve nebo později se uplatní železný zákon palebné převahy, která bude vždy na straně pevnosti…

Válečné námořní řády budoucích desetiletí plně potvrdily Ericssonovy úvahy: lodím je dovoleno pustit se do dělostřeleckého souboje s pobřežními bateriemi tehdy a jen tehdy, jestliže je jejich palební převaha co do váhy jedné salvy alespoň čtyřnásobná. Jinak nemají naději na úspěch a vydávají se v krajní nebezpečí. Tato zkušenost přiměla i angloamerická vojska, aby vylodění v Normandii 6. června 1944 podporovala nikdy dříve neuskutečněnou koncentraci námořních sil: palebné přípravy se zúčastnilo 6 bitevních lodí, dva monitory, 22 křižníků, 256 torpédoborců a fregat a 790 menších válečných lodí, vrhajících proti pobřeží tisíce tun oceli a výbušnin. Německé hladinové síly nestále za řeč a byly brzy smeteny, obloha patřila bezvýhradně Spojencům. Přesto však ani taková převaha nestačila všude zajistit nerušené vylodění před velmi přeceňovaným a fašisty propagandisticky vychvalovaným opevněním tzv. Atlantského valu: na pláži označené krycím názvem Omaha postoupili např. Američané za velkých ztrát v průběhu několika hodin o pouhých 40 metrů (nikoli kilometrů). Teprve přímá palba torpédoborců, které využily menšího ponoru a zakotvily ve vzdálenosti, jež jim umožňovala pálit přímo na jednotlivé cíle, zlomila odpor německých baterií, vzdorujících salvám křižníků a bitevních lodí.

Ericssonovy monitory teprve draze vykupovaly tyto zkušenosti. Kde však byly nasazeny, v souladu se svými zjevnými možnostmi, sklízely úspěchy. Některé z nich vypočítává pilný W. Ch. White:

28. února 1863 se rozhodl John Lorimer Worden, bývalý velitel Monitoru, nyní velící stejnému typu lodi jménem Montauk, zničit rychlý; parník Konfederace Nashville, úspěšně pronikající blokádní flotilou před pobřežím Georgié a skrývající se při návratech pod děla jižanské pevnosti Fort McAllister. Worden chladnokrevně doplul až do samého přístavu a ve smršti kanonády zahájil palbu na Nashville. Po patnáctém zásahu patnáctipalcovou střelou vylétl parník do vzduchu.

Slavný se stal boj kapitána Johna Rodgerse, velitele monitoru Weehawken, který způsobil Konfederaci jednu z nejtěžších porážek a jeden z nejcitelnějších psychologických otřesů; po neúspěšném a tragickém Dupontově pokusu dobýt Charleston ohlásila vláda jižních států, že touto porážkou Unie přestala blokáda existovat de facto a tedy i de iure, a vyslala obrněnec Atlantu, aby rozprášil zbytky unionistické flotily. Atlanta byla doprovázena dokonce dvěma parníky s novináři a zvědavci. V necelé čtvrthodině byla Atlanta Weehawkenem potopena. Vyhlídkové zábavní parníky taktak unikly stejně smutnému osudu.

Ani bývalý kapitán Merrimaku Franklin Buchanan neodešel do výslužby. Byl mu svěřen nejlepší a nejsilnější obrněnec Konfederace Tennessee. V bitvě ve vodách Mobile Bay dne 5. srpna 1864 napadla Tennessee flotila admirála Farraguta, vedená monitorem Chickasaw. Jeho sesterský Tecumseh se ještě před bojem potopil po nárazu na minu – načež následoval slavný Farragutův výrok: „Čert vzal ty prokleté miny – plujeme dále…“ Tři lodi Unie pokoušející se o taran Tennessee utrpěly samy větší škody než zdánlivě nezranitelná pancéřová obluda. Statečný malý monitor Chickasaw však ze vzdálenosti pouhých padesáti yardů ostřeloval Tennessee tak dlouho a tak vytrvale, až bylo její kormidla roztříštěno, loď poškozena a až Buchanan, znovu těžce zraněný, sám nařídil obrněnce potopit.

Monitory byly, jak řečeno, v ledačems zlepšeny. Byly schopny obstát i v silných bouřích, ba dokonce překonávat oceány – příkladem je Miniantonomah, jenž roku 1866 oplatil významnou návštěvu ruských flotil v přístavech Unie za nejtěžších dnů války a doplul s oficiálními hosty do Petrohradu bez komplikací a ve výtečném čase.

Bylo by ovšem také možné ve vyprávění pokračovat, líčit, jak Otec řek, Mississippi, zrudl krví, jak se zlaté lodi komediantů, herců a falešných hráčů změnily obložením tisíci žoky bavlny ve svérázné obrněnce.

Mississippi byla velkou cestou války Severu proti Jihu a její kontrola znamenala pro Unii poloviční vítězství rozdělením Konfederace. Celé knihy by mohly být (a také byly) napsány o bojích kolem Gibraltaru Jihu, Vicksburgu, o zápase unionistického dělového člunu Essex, nápadně se podobajícího Merrimaku, s jižanským obrněncem Arkansasem, o statečnosti námořníků dřevěných říčních lodí, umírajících v beznadějném boji proti obrněncům, o divokém hrdinství jízdy snažící se skrytě připlížit pobřežními houštinami ke kotvišti válečných lodí a dobýt je šavlovým útokem, o…

Bohužel je toho příliš mnoho nejen vzhledem k rozsahu knihy, ale i vzhledem k zájmu čtenáře, omezujícímu se (jak alespoň autor skromně doufá) na osudy prvních plujících rakví a mužů, již jim propůjčili svou vůli, odhodlanost a námořní mistrovství.

O      Wordenovi a Buchananovi jsme se již zmínili. Catesby ap R. Jones záhy po válce zahynul za nejasných a mlčením obklopených okolností, jak se zdá, neméně dobrodružných, než jaké si kdysi dávno vynutily jeho velice rychlý návrat z Paříže do rodných Států. A Samuel Dana Green, statečný spolustrůjce vítězství Monitoru ve slavné bitvě?

Jeho další osud si zaslouží alespoň několika slov.

Námořnictvo jej nezavrhlo. Byl jmenován důstojníkem na blokádní fregatě Florida a roku 1872 kapitánem. V té době učil na Námořní akademii astronomii a navigaci. Později byl námořním atašé v několika evropských zemích. Klid však nenalezl.

Rozruch kolem bitvy Merrimaku s Monitorem neutichl ani po deseti, ani po dvaceti letech. Vždy znovu a znovu se ozvali lidé rozviřující staré sváry a neshody, prohlašující, že skutečným vítězem v Hampton Roads byl Merrimac a že tomu bylo díky zradě nebo – v nejlepším případě – díky naprosté neschopnosti tehdejšího poručíka S. D. Greena. Ozvaly se i hlasy dosud žijících námořníků z Cumberlandu, prohlašujících, že poškození Merrimaku byla způsobena jejich děly a že by si tedy docela určitě zasloužili čestné penze oni, nikoli veteráni Monitoru, jimž je udělil roku 1874 Gideon Welles. Zkrátka: do hry se dostaly peníze a lidské vášně mocně zaburácely. Kampaň rychle nabývala ostrosti a urážlivosti, takže se Green rozhodl vylíčit bitvu nepředpojatě a klidně ze svého hlediska, hlediska očitého svědka, a uveřejnit své stanovisko v obsáhlém článku v březnovém čísle Century Magazínu 1885. Snad oddaloval sepsání svých vzpomínek do doby, kdy bude moci blahopřát svému synovi, Samuelu Dana Greenovi mladšímu, k absolvování Námořní akademie s nejlepším prospěchem ročníku. Splnil svůj slib Century Magazínu a odevzdal pečlivě sestavený rukopis, v němž opětovně vyzdvihuje zásluhy poručíka Wordena a velmi skromně se vyjadřuje o zásluhách vlastních.

Pak se 11. prosince 1884 odebral do přístavu, naposledy postál nad mořem a prostřelil si hlavu kulí z námořního koltu ráže. 38.

Poslední padlý velké a slavné bitvy Merrimaku s Monitorem…

Zbývá dodat ještě několik slov o dalších osudech vynálezce a tak trochu podivína Johna Ericssona. Občanské válka jej zastihla jako téměř šedesátiletého – působil však dojmem zachovalého a svěžího čtyřicátníka. Jemtlandský pobyt jej zřejmě zocelil na celý dlouhý a plodný život. Byl nezřízeně, takřka urážlivě pilný. Když jednoho dne neopatrně vstrčil pravou ruku do stroje a těžce si ji poranil, nalezl ho narychlo povolaný lékař v pracovně, jak cosi kreslí levou rukou.

„Možná že přijdu o ruku, doktore,“ zašklebil se Ericsson na muže vědy a podal mu narychlo zafačovanou pravici k ošetření, „a že budu muset napříště kreslit jenom levicí. Tak jsem to začal cvičit…“

Zajímaly ho spíše nápady než patenty. Zatímco v Menlo Parku, u Edisona, připadali na jednoho konstruktéra tři právníci, hrdlící se ve sporech o patenty, a několik reklamních agentů, propagujících Edisonovy vynálezy po světě, žil Ericsson osaměle mezi přístavními dělníky. Nikoho nevyhledával, nikdo jej nenavštěvoval. Jeho práce znali jenom odborníci – některé z nich znamenaly vynikající přínos soudobé technice, například rychloběžný parní stroj, jiné, jmenujme jen projekty slunečních motorů pro Egypt a jiné země štědře zásobované sluncem, předešly svou dobu, a nechyběly ani omyly a kuriozity včetně perpetua mobile, které mu rádi odpustíme. Jednou z řídkých návštěv byl syn Hjalmar. Přišel se ve zralém věku čtyřiceti let podívat za oceán, co tam vlastně tatíček kutí.

Ericsson vzpomínal celý život na Švédsko, cítil se Švédem a nic si nepřál více než pomoci své zemi. Byla také první, která obdržela již roku 1866 jeho obrněnou loď, monitor, pokřtěný králem – jak jinak? – John Ericsson.

Když roku 1869 proskočila zpráva, že starý Ericsson zemřel, vzala to veřejnost na vědomí, ačkoli mrtvola veselá žila a pracovala ještě plných dvacet let a takřka až do posledního dne života.

Ericsson zemřel 8. března 1889, ve výroční den osudové plavby Monitoru k Hatterasovu mysu. Nikdo nechtěl věřit, že to byl onen Ericsson, jehož lokomotiva závodila roku 1829 mezi Liverpoolem a Manchesterem, Ericsson – stavitel Princetonu a otec všech monitorů.

Jeho tělo bylo převezeno do Švédska, jak si přál, na pancéřové lodi Baltimore a z přístavu putovalo tratí vystavěnou bratrem Nielsem do hrobu v rodném Warmlandu.

V newyorském přístavu stojí Ericssonova socha a přemítavě hledí mimo sochu Svobody na oceán. Na rozdíl od nesčetných soch univerzálních a navzájem jen těžko rozlišitelných staříků, zaplavujících v bronzu i mramoru nesčetná náměstí a nábřeží s všudypřítomnou knihou v hrsti, drží Ericsson model Monitoru. Doufejme, že ten první, lepenkový.

Mužové i lodě tedy odešli ze scény dějin, ale myšlenka zůstala.

Monitory si udržely, jak nás ujišťuje povolaný odborník René Grégr, velmi dlouho první místo ve flotile USA a do roku 1892 představovaly nejpočetnější typ v celém loďstvu. Přispěla k tomu i jejich mimořádná trvanlivost, s nímž se sotva mohl měřit jiný typ obrněnce: za války Severu proti jihu bylo v mnohých těžkých střetnutích potopeno pouze šest monitorů, do roku 1874 patnáct dalších prodáno do starého železa a jedenáct vyřazeno – avšak ještě roku 1883 sloužil třicet monitorů spuštěných na vodu v letech války. Může být lepší vysvědčení pro lodě prohlašované za neschopné plavby?

Poslední monitor byl v USA postaven roku 1903. Byl to typ Ozark, vyzbrojený v jediné dělový věži dvěma děly ráže 305 mm.

Svou úlohu plnily monitory i na řekách, především na Dunaji, kde od roku 1871 operovaly dva rakouské dělové čluny tohoto typu o výtlaku 310 tun, svou siluetou i koncepcí velmi blízké americkému pravzoru. Po dobrých zkušenostech přibyla další čtyři plavidla téhož typu, ale značně větší, a těsně před I. světovou válkou ještě jednou čtyři, pravé plující pevnosti se silnou výzbrojí a posádkou téměř 100 mužů. Grégr správně podotýká, že se tato flotila stala téměř neočekávaně a navzdory četným vtipům, jimiž byla častována, nejaktivnější a nejúspěšnější složkou rakouské maríny, jejíž námořní loďstvo se příliš velkou slávou právě nepokrylo. Proplula na jaře 1918 do ústí Dunaje a po Černém moři na Dněpr, kde podporovala operace rakouských pozemních vojsk. Probila se pak‘ stejnou cestou a pod palbou zpět až do Budapešti, kde byla předána Maďarsku a později rozdělena mezi Rumunsko a Jugoslávii.

Ač je to k nevíře (ó důvtipný Ericssone, jaké to zadostiučinění!) zúčastnily se všechny monitory c. a k. maríny druhé světové války a dosloužily ještě po ní v sovětském námořnictvu.

Hlavní roli sehrály monitory v jedné z nejzajímavějších a nejdramatičtějších námořních epizod první světové války, při zničení německého korzárského křižníku Koenigsberg, ohrožujícího plavbu na všech světových oceánech. Když se na honbu za pirátem vydaly značné britské námořní síly (křižníky Fox, Chatham, Dartmouth a Weymouth) a nedaleko Zanzibaru zajaly německou uhelnou loď President, zásobující křižník palivem, uchýlil se německý velitel Loof se svou lodí do delty řeky Rufidži. Tam, asi sto kilometrů severně od Dar-es-Salaamu, proplula 110 m dlouhá loď zdánlivě zcela nesplavným řečištěm, již dávno dokonale prozkoumaným, hluboko do vnitrozemí, do Tsalalé. Koenigsberg se ocitl v pekle tropického pralesa zamořeného malárií, avšak v bezpečné vzdálenosti patnácti kilometrů od těžkých děl britských křižníků hlídkujících plných osm měsíců (!) před ústím řeky Rufidži, aby zabránily Koenigsbergu vyplout. Blokáda ostatně nebyla příliš dokonalá – ke korzárské lodi pronikly německé parníky Somali, Rovuma a Warni s náklady uhlí, munice a potravin. Útoky po souši ztroskotaly na zuřivé německé obraně v připravených pěchotních postaveních, do mělčin delty se blokující křižníky neodvážily. Aby zabránili Koenigsbergu uniknout, potopili Britové v ústí Tsimba Uranga, kde předpokládali nejsplavnější část delty Rufidži, Vysloužilou uhelnou loď Newbridge, ale tak nešťastně, že se tím řeka pro Koenigsberg nestala nesplavnou.

Všechno zkrátka vypadalo pro korzára dobře, dokud se 6. července 1915 neobjevily před deltou Rufidži dvě mořské obludy. Byly to anglické říční monitory Severn a Mersey (1200 BRT, 1500 k, dvě 15 cm děla ve věži, dvě 12 cm děla na palubě), povolané z mateřské země a speciálně upravené tak, aby mohly manévrovat na pralesních řekách. Lodní kapitáni E. J. A. Fullerton (Severn) a R. A. Wilson (Mersey) mohli být hrdi na svou plavbu proti nejprudšímu monzunu, pro lodě této konstrukce obdivuhodnou.

V 5.20 vjel Severn jako první do delty, v 6.00 zakotvily oba monitory a zahájily palbu řízenou pozorovacími hydroplány. Souboj s Koenigsbergem trval celý den. Mersey byl několikrát zasažen, měl šest mrtvých a dva raněné.

V neděli 11. července drama vyvrcholilo a skončilo. Oba monitory se propletly co nejblíže ke Koenigsbergu. V 11.35 zahájily palbu, opět řízenou radiotelegraficky hydroplánem. Hned první salva zasáhla. Dva 15 cm granáty dopadly na palubu Koenigsbergu, smetly velitelský můstek a těžce zranily velitele Loofa. Ve 12.40 střílel německý korzár z posledního děla. Ve 12,52 byl zničen úplně výbuchem muničního: skladu.

Plavba indickým oceánem byla opět volná. Monitory zvítězily.

Ničím jiným než monitory nebyla ani prapodivná plavidla postavená z rozkazu vrchního velitele sovětského válečného loďstva Sergeje Gorškova a strašící fašisty za II. světové války od Rostova až k Vídni: motorové čluny opatřené dělovými věžemi z tanků T-34…

Jeden malý monitor o výtlaku 140 tun dosud existuje jako říční válečná loď MLR a jediná kdysi postavená válečná loď československá. President Masaryk byla – monitor…

Pro úplnost dodejme, že za první světové války byly konstruovány odvozené typy nazývané monitory, vlastně staré známé plující baterie vyzbrojené v dělové věži těžkými kusy ráže 305, 381 a 457 mm, určené k ostřelování pobřeží. Prvním z těchto monitorů byl britský typ Abercrombie z roku 1915 a po něm osm monitorů typu Lord Clive, z nichž tři se dožily i druhé světové války. Jejich přesné kopie, dva monitory typu Terror, byly dokonce postaveny ještě před invazí do Normandie a podporovaly, jak víme, palbou vyloďující se jednotky.

Ale o tom všem už se ovšem nedozvěděli ani Worden, ani Green, ani Ericsson, ani další hrdinové naší knihy.

ZÁVĚR

„Bert Smallways viděl takto zápas oněch prapodivných věcí ve válečných dějinách: obrněných lodí, které začaly svou dráhu plujícími bateriemi císaře Napoleona III. za krymské války a trvaly s ohromným nákladem lidské síly a peněz sedmdesát let. Za onu dobu svět vyrobil přes dvanáct tisíc pět set těchto podivných oblud ve třídách, typech a řadách, a každá z nich byla těžší a vražednější než její předchůdkyně. Každá byla pozdravena jako poslední plod doby, většina z nich byla prodána do starého železa. Jen asi pět procent z nich zápasilo vůbec v boji. Některé ztroskotaly, jiné byly vytaženy na pevninu a zašly, některé se náhodou srazily a potopily. V jejich službách byly spotřebovány životy nesčetných lidí, skvělý génius a trpělivost tisíců inženýrů a vynálezců, nad pomyšlení bohatství a materiálu. Na jejich účet dlužno položit zakrnělé a vyhladovělé existence na pevnině, milióny dětí nucených k nenáležitému dření, nesčíslné zmařené příležitosti příjemného života. Peníze musely být na ně sehnány stůj co stůj – to byl existenční zákon národa ve válečných dobách. Dojista to byly nejpřísnější, nejzhoubnější a nejmarnotratnější obludy v celých dějinách mechanických vynálezů.

A potom levné věci z plynu a drátěného pletiva učinily jim naprostý konec, padajíce na ně z oblohy…“

Jasnozřivý H. G. Wells se ve svém románu Válka ve vzduchu, vydaném na samém konci 20. století, mýlil, ale ne příliš. Konec ocelovým hrdinům oceánů nepřipravily vzducholodě, ačkoliv se zdály počátkem století nejperspektivnějšími, ne-li jedině perspektivními aeronautickými přístroji, ale letadla. Rozhodovala v největších námořních bitvách II. světové války a potápěla nesmírně nákladné válečné kolosy, aniž měly možnost vypálit jedinou ránu ze svých obludných dalekonosných děl. Ještě méně možností poskytují hladinovému válečnému loďstvu nejnovější a nejzhoubnější soudobé bojové prostředky, rakety s jadernými hlavicemi.

Přesto však, jak se zdá, válečné námořnictvo nezmizí z oceánů tak dlouho, dokud bude existovat nebezpečí válek. I nadále bude pro služby oněch prapodivných věcí ve válečných dějinách obětován skvělý génius a nepředstavitelné prostředky – jen v roce 1966 činil rozpočet námořnictva USA plných 15 miliard dolarů, daleko více než rozpočet NASA a dosti, aby za tuto částku mohlo lidstvo realizovat některý ze svých nejfantastičtějších snů. Zdá se však, že se válečná loďstva budoucnosti ponoří pod hladinu, že budou představována především ponorkami různého výtlaku od zcela malých kapesních plavidel až k obrům, vytlačujícím 100 tisíc tun i více.

Ale to je, jak by asi řekl pan Kipling, jiná pohádka.

Do našich námořnických snů – a kdo se, u všech všudy, bez námořnických snů kdy obešel a obejde? – budou i nadále alespoň zdálky a občas hřmít děla statečného kapitána Buchanana a poručíka Wordena.

Proto vznikla tato kniha.

OBSAH

Docela stručný úvod                                      1

OTROCI, GENTLEMANI, LUMPOVÉ A LEGENDY             2

VOJSKA A VOJÁCI                                      5

ZBRANĚ                                           8

HROZBY DOMA I ZA OCEÁNEM                        11

KDYBY…                                          14

FLOTILA MÝDLOVÝCH BEDNIČEK

KOLEGA BEZ BEDNIČEK                              18

Z NEBE SPADLÉ LODĚNICE                               21

ZROZENÍ ŽELEZNÉ PĚSTI                                22

KONEC ARCHANDĚLU                               25

VELKÝ NEAMERIČAN                                     29

PLECHOVKA NA ŠINDELŮ                               34

PŘIHOŘÍVÁ                                           38

KATASTROFA                                           43

ČERNÁ NEDĚLE                                     48

RAKVE UTOČÍ                                     50

SOUBOJ PŘES KAPESNÍK                               53

NEŠŤASTNÝ VÝSTŘEL                                     56

SLÁVA POZÍRÁ SVÉ DĚTI                               60

VELICE BARVITÁ FANTAZIE A VELICE ŠEDIVÁ SKUTEČNOST                                                       63

NEJSTRAŠNĚJŠÍ OMYL                                     66

ZKÁZA PLECHÁČE                                    69

LODĚ, LIDÉ, OSUDY                                     74

ZÁVĚR                                                 78

_______________________________________________________

LUDVÍK SOUČEK / RAKVE ÚTOČÍ

Ilustroval Kamil Lhoták. Graficky upravil Jan Hejda. Vydal jako svou 7862. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež v Praze roku 1989. Odpovědný redaktor Miroslav Petrtýl. Výtvarný redaktor Michal Kudělka. Technická redaktorka Jitka Pavlíková. Ze sazby písma Public vytiskl Mír, n. p., závod 4. 11,84 AA (tex 9,88, ilustrace 1,96), 11,99 VA. Náklad 63 300 výtisků. 2. vydání. 13-828-89 14/66 Cena výtisku 10,– Kčs

© Ludvík Souček, 1987 Illustrations © Kamil Lhoták, 1978

Válkou Severu proti Jihu, nebo lépe občanskou válkou ve Spojených státech, se rozumí vojensko-politický konflikt z let 1861 až 1865.

O tomto konfliktu se vyhrotily vnitřní protiklady, které trvaly ve Spojených státech od počátku americké revoluce 18. století, odboje severoamerických kolonií proti Velké Británii (1776-1783). Tento odboj vedlo třináct kolonií, které tvořily tři skupiny, z nichž každá měla jinou hospodářsko–společenskou strukturu, a tudíž odlišné důvody pro boj za nezávislost. Obchodníci a mořeplavci ze severovýchodního pobřeží, z Nové Anglie, bojovali proti snahám londýnské City a parlamentu omezit zámořský obchod Bostonu a jiných přístavů, stavbu lodí a ovšem vnutit osadníkům monopolně prodávané zboží (čaj). Obyvatelé střední skupiny kolonií (zhruba mezi Novým Yorkem a Filadelfií) těžce nesli, že celé kolonie patřily anglickým lordům, kteří zacházeli s farmáři jako se svými nájemci (Maryland, Delaware). A konečně majitelé plantáží z jižní skupiny kolonií, pro něž černošské otrocké pracovní síly vyráběly pro vývoz do Anglie především tabák, byli přesvědčeni, že jim londýnští kupci platí málo a naopak jim své zboží dodávají předražené. Boj proti Britům vedla tedy koalice obchodníků, lodařů, drobných průmyslových a manufakturních výrobců a farmářů a zasahovali do něj i představitelé dělníků („mechaniků“) a lovců a drobných farmářů z Pohraničí (the Frontier), šířícího se na západ za Alleghany do indiánského území.

Když byli Britové poraženi, objevila se potřeba dát novému státu, kterému se říkalo nejdříve federace a pak Unie, nějakou vnější podobu. Do té doby si každá kolonie, po roce 1776 každý stát, vedl po svém, vydával vlastní peníze i zákony, měl vlastního voleného guvernéra a svůj kongres. Ale nespokojenost lidových vrstev, vysloužilých vojáků, kteří obětovali v boji nejvíc a kteří byli odměněni bezcennými papírovými penězi, vedla buržoazii a plantážníky k tomu, aby zabezpečili své zisky z revoluce vytvořením pevného státu s ústřední vládou. Feudální přežitky byly zrušeny, velkostatky anglických lordů byly zabrány, ale politická svoboda zdaleka neznamenala svobodu pro všechny.

V únoru roku 1787 byla Kongresem Spojených států přijata ústava, která představovala kompromis mezi buržoazií ze severovýchodní a střední skupiny států (nazývaných nyní Severem) a plantážníky z Jihu. Nejenom že volební právo bylo omezeno a každý ze třinácti států vázal jeho vykonávání na jiné podmínky (ze tří miliónů obyvatel je vykonávalo snad 120 000 mužských voličů), ale nedotčena zůstala instituce otroctví.

V boji o ústavu se vytvořil systém dvou politických stran, který trvá v podstatě ve Spojených státech dodneška. Federalisté ze Severu, později nazývaní whigy, se v zájmu obchodu a výroby snažili upevnit postavení ústřední vlády ve Washingtonu, naproti tomu republikánští demokraté, později prostě demokraté, hájili zájmy jižních států, včetně otroctví a zastávali se poměrné samosprávy států. Tyto politické strany nebyly a nejsou víc než politickými organizacemi („mašinériemi“), jejichž cílem je vyhrát volby. Jejich organizace je volná a politickou práci obstarávají aktivisté, kteří jsou odměňováni místy, jež jsou pro ně rezervována ve federálních, státních, hrabských i městských úřadech. Boj o to, kdo vlastně bude v čele mladé republiky, zůstal i po vydání ústavy nerozhodnut. Ze šestnácti prezidentů v letech 1783-1860 bylo jedenáct představitelů Jihu, a plantážnická oligarchie dodávala Spojeným státům většinu politiků a vojáků.

Ale hospodářský a politický vývoj se nedal zastavit. Na Severu se vytvářel moderní průmysl, který měl zájem spíš na vysoce kvalifikovaných pracovních silách než na otrocích. Hospodářský Sever mohutněl, ale politicky převládal upadající plantážnický Jih, který se smířil s úlohou výrobce surovin (ve stále větší míře bavlny) pro západoevropské textilní továrny. Zatím se Pohraničí posunovalo stále více na západ; už koncem 18. století byly překročeny Alleghany a lovci, pěstitelé dobytka a zemědělští osadníci dosáhli údolí řek Mississippi – Missouri. Roku 1803 prodal francouzský císař Napoleon rozsáhlou Louisianu, ležící na západ od Mississippi (od měst Nový Orleán a St. Louis) až ke Skalistým horám. Pak byla dobyta Florida a v letech 1846-1848 dobyvačnou válkou s Mexikem bylo získáno rozsáhlé území ležící mezi Texasem a Kalifornií. Až do poloviny 19. století se podařilo udržet jistou rovnováhu sil mezi oběma mocenskými skupinami, „svobodným“ Severem a otrokářským Jihem, obyčejně tak, aby pozice Kongresu zůstaly nezměněny.

Ale v padesátých letech se hospodářsko-společenská situace změnila tak důkladně, že další kompromis byl skoro nemožný.

V oblasti Velkých jezer vznikl Střední západ, oblast, ve které vznikal velký průmysl (Chicago, Milwaukee) a na tu dobu moderní zemědělství, používající už zemědělské stroje. Protože tradiční strana whigů se svým kompromisnictvím zbavila voličů, vznikla na Středním západě riová strana, strana republikánská. K jejím prvním aktivistům patřil v Milwaukee mladý český radikál Vojta

Válka Severu proti Jihu

Náprstek, který se účastnil roku 1848 revoluce ve Vídni a v Praze a pak musel na deset let do Ameriky. Rozpor mezi Severem a Jihem byl tak velký, že když ve volbách roku 1860 byli demokraté rozděleni na severní a jižní křídlo a stal se prezidentem kandidát republikánů Abraham Lincoln (1809-1865), došlo k odloučení (secesi) jižních států. V Lincolnovi viděli plantážníci z Jižní Karolíny, Georgie, Floridy, Alabamy, Mississippi, Louisiany a Texasu přímé ohrožení, a proto 8. února 1861 vyhlásili nezávislou Konfederaci, jejímž prezidentem se stal Jefferson Davis. Ke Konfederaci přistoupily ještě čtyři další státy, mezi nimiž byla i Virgínie. Ve virginském městě Richmondu sídlila i vláda Konfederace.

Jedenáct států Konfederace stálo ovšem proti dvaceti třem státům Unie. Na Jihu bylo asi 9 miliónů obyvatel, z toho 4 milióny otroků, zatímco Sever měl 22 milióny obyvatel. Na Severu byl téměř veškerý železářský, ocelářský a muniční průmysl Spojených států, stejně jako dvě třetiny bankovního kapitálu a naprostá většina vědeckých a technických pracovníků. Jih měl ovšem na své straně víc vojáků a důstojníků a měl nejednoho stoupence mezi opozicí proti Lincolnovi i na Severu.

Ačkoliv měl Lincoln za sebou rozhodující převahu lidí i materiálních zdrojů, váhal dlouho se zrušením otroctví. Za prvořadou otázku totiž považoval zachování jednotné Unie, kdežto existenci otroctví považoval za věc podružnou. Nakonec úspěchy jižních armád, vedených obratně generálem Charlesem Leem, jej přivedly k poznání, že bez zrušení otroctví nebude možné vést rozhodný boj až k vítěznému konci. Ale i tak byl vydán XIII. dodatek k ústavě Spojených států teprve 18. prosince 1865, když už byl Lincoln mrtev. Říkalo se v něm: 1. Ani otroctví, ani nedobrovolné nevolnictví nebude napříště existovat ve Spojených státech a jakémkoliv místě podléhajícím jejich pravomoci, s výjimkou trestu za zločiny, za něž musí být příslušná strana právoplatně odsouzena, a 2. Kongres bude mít právo uskutečnit tento článek prostřednictvím vhodných zákonů. Není snad zbytečné, jestliže dodáme, že některé z těchto zákonů byly Kongresem vydány takřka přesně za sto let po vydání Dodatku a že některé z nich, např. o segregaci (oddělení) ve školství, jsou zuřivě diskutovány dodneška.

Od roku 1863 měla vojska Unie převahu, když ofenzíva Jižanů na Washington byla zastavena v bitvě u Gettysburgu (1.-3. července 1863), jedné z nejkrvavějších bitev celého století. Pád Vicksburgu (4. července) otevřel Severu celé údolí řeky Mississippi. Vojska generála Shermana dobyla Atlantu a pronikla do Georgie, kde se spojila s armádou generála Ulyssa Granta, která dobyla Richmond 9. dubna 1865. Lee kapituloval – 14. dubna se stal prezident Lincoln obětí politického atentátu.

Válka Severu proti Jihu byla prvním konfliktem, v němž se ve větší míře uplatnila nová technika. Jedním z projevů této skutečnosti je i souboj „monitorů“, který okouzloval čtenáře českých novin. Ti dostávali zprávy z bojiště od českých a slovenských emigrantů, kteří se začali stěhovat ve větším počtu do Spojených států po roce 1848. Pokud dnes víme, účastnilo se občanské války celkem asi 600 Čechů a Slováků. Jenom asi 150, většinou z Texasu, muselo sloužit ve vojsku Konfederace. Jejich sympatie byly však na druhé straně – proto se skupina českých farmářských synků z Texasu pokusila přeběhnout na druhou stranu a byla pobita. Nejvýznamnější byla účast českých dělníků na bojích kolem města St. Louis, kde velel jednu dobu Marxův přítel a spolubojovník generál Weydemeyer.

Vítězství nad Jihem využila velká buržoazie Severu k prosazení svých zájmů i na Jihu. Plantážnický systém byl v procesu tzv. rekonstrukce začleněn do kapitalistického systému (který ostatně političtí spisovatelé z Jihu často ostře kritizovali), načež byli „osvobození“ černoši ponecháni svému osudu. Na skutečné osvobození museli čekat ještě celé století – a i tak padlo v boji za ně mnoho obětí v čele s doktorem Martinem Lutherem Kingem. Tento boj, v němž sympatie české veřejnosti byly na straně černochů, stejně jako na straně vybíjených Indiánů a ničených Mexičanů, není ani dodneška u konce.

Josef Polišenský

Z bouřlivých událostí této americké občanské války si autor dr. Ludvík Souček (1926-1978) vybral jednu jedinou epizodu – souboj dvou prvních obrněných lodí v dějinách, který měl značný význam pro další průběh válečných událostí.