Ludvík Souček

TUŠENÍ

Souborné vydání knih Tušení stínu, Tušení souvislosti a Po stopách bludiček

Internet 2009-11-23 verze 1

Tušení stínu, Ludvík Souček 1974
Tušení souvislost, Ludvík Souček 1978
Po stopách bludiček, Ludvík Souček – původně nevydaný text z pozůstalosti

Pro toto souborné vydání „Tušení“ byly texty převzaty z následujících vydání: — Tušení stínu, 3. vydání, nakl. Československý spisovatel, Praha 1983 — Tušení souvislosti, 3. vydání, nakl. Československý spisovatel, Praha 1984 — Po stopách bludiček, nakl. AF 168, Brno 1992

Stejnojmenná kniha Po stopách bludiček z roku 1992 obsahuje další dvě kapitoly, které jsou v tomto vydání vynechány: „Tlustý muž, který se smál“ od Františka Novotného, snažící se objasnit osud Součkova rukopisu Tušení světla, který se ztratil za nevyjasněných okolností po autorově smrti; „Tušení podivuhodna“ od Ladislava Lenka, rozvíjející některé Součkovy myšlenky.

Sazba písmem Garamond v OpenOffice 3 CZ.

TUŠENÍ STÍNU

Hledání ztracených civilizací

Synu Davidovi jako budoucí příspěvek k jeho dnes ještě skálopevnému přesvědčení, že svět je přece jen zajímavé a romantické místo.

V dávné minulosti lidstva nacházíme jisté pozoruhodné skutečnosti naznačující existenci ztracených civilizací, podivných a nám vzdálených. Znamená to tedy, že vývoj lidstva je delší a složitější, než jsme se dosud domnívali, nebo došlo ke kontaktu s obyvateli jiných světů? Ludvík Souček vychází ve své knize z vědeckých objevů nejrůznějších disciplín (astronomie, biologie, geologie, archeologie aj.), učiněných zejména v posledních letech, seřazuje je osobitým systémem, přesvědčujícím čtenáře o existenci „bílých míst“ čili tušení stínu. Vysvětluje zároveň tzv. indicie, ať jsou to hmotné nálezy, nebo nepochopitelné znalosti dávných civilizací; v jejich hodnocení je však autor kritický a obezřelý, sám věnuje kapitolu vyvracení mýtů a vysvětlování záhad, jež záhadami nejsou. Tím se kniha příznivě odlišuje od spisů Dänikenových i Pauwelse a Bergiera. Další část knihy je věnována důkazu obecné tendence hmoty organizovat se v inteligentní hmotu živou, pro jejíž vývoj v civilizace nám neznámé poskytla Země dostatek místa i prostoru. (V dávné minulosti naší planety byl však i dostatek možných důvodů pro zničení takových civilizací.) Autor zároveň uvažuje o pravděpodobné existenci inteligentního života ve vesmíru i o možnostech vzájemných styků. Autor je marxista a své myšlenky, i když jsou nevšední a mnohdy obecně dosud nepřijaté, formuluje v souladu s materialistickým světovým názorem. Nejde tedy o spekulativní literaturu ve vlastním slova smyslu, jen o jistý způsob řazení svrchovaně zajímavých fakt a jejich původní interpretaci. Původním povoláním lékař, později filmový a vědecký pracovník, napsal Ludvík Souček (1926–1978) řadu knih, často překládaných do mnoha jazyků.
Z jeho tvorby: románová trilogie Cesta slepých ptáků, Runa Rider a Sluneční jezero, Pevnost bílých mravenců, Blázni z Hepteridy, Zájem Galaxie; z oblasti literatury faktu: Kam nedosáhne hlas, Velké otazníky, Nebeské detektivky, senzace a záhady, Blázniví vynálezci, Rakve útočí, Otazníky nad hroby aj.

ÚVODEM

Dějiny vědy za sebou nechaly v tratolišti omylů neskonale více mrtvých nebo smrtelně zraněných hypotéz než domněnek přijatých, ověřených a posléze skládajících uznané teorie. Koneckonců i tyto teorie jsou jen dokladem historicky určené úrovně poznání struktury hmoty, jejích forem a specifických zákonitostí pohybu, jejichž nevyčerpatelnost podmiňuje ustavičnou relativnost našich poznatků a zaručuje jejich vystřídání novými, dokonalejšími. Jen velmi málo teorií (mezi nimi například atomová teorie, odrážející dialektickou jednotu přetržitosti hmoty s její nepřetržitostí) se zdá být zatím neotřesitelnými. Tím spíše je třeba opatrnosti při vytváření hypotéz o dávné a nejdávnější minulosti lidstva, neboť tyto domněnky nemohou být, jako např. ve většině přírodních věd, ověřeny pokusně. Přece však odmítáme souhlasit se skeptiky, prohlašujícími historii za bílou tabuli, na niž historik napíše, co se mu zamane – což ovšem nevylučuje rozmanitost a někdy i protikladnost pohledů, určovaných rozličnými hledisky.

Tato kniha usiluje o některé zásadní pohledy do minulosti jako výsledek nikoli sterilních fantazií nebo dalekosáhlých hypotéz, pramenících z povrchních důvodů, z nedostatečně ověřených faktů nebo spekulací, ovlivněných mimorozumovými důvody, ale struktury vědeckých poznatků. Knihu tímto přístupem nezbytně zatíží množství faktů a dokladového materiálu, neodborníkům únavného a odborníkům samozřejmě důvěrně známého. Nebylo však jiné východisko.

Autor se snažil za každou cenu a důsledně odlišit subjektivní domněnky od faktů, ověřených v úrovni současného poznání a obecně přijatých, vyhnout se schematizaci, zjednodušující složitou a nepřehlednou tematiku do křišťálově jasného, průzračného, žel, pouze fantomatického krystalu, i ukvapeným generalizacím ve prospěch hypotézy, jež se mu zalíbila.

Čtenář posoudí, do jaké míry uspěl.
Pozná, do jaké míry se autorovi podařilo shromáždit vážné a seriózní, byť často nepřímé argumenty pro posouzení právě zmíněného předmětu knihy, a do jaké míry se mu tím zdařilo odlišit Tušení stínu od senzační spekulativní literatury.
Řazení kapitol knihy zároveň naznačuje metodu zkoumání od pozoruhodných indicií k jejich interpretaci co nejuzavřenějšími, byť i ne vždy krotkými hypotézami. V nekonečné spirále poznání naleznou – doufám – i ony své skromné místo. V dávné prehistorii i historii lidstva je ještě mnoho co objasňovat. Historický materialismus nekanonizuje jeden jediný provždy platný obraz světa, právě tak jako dialektický materialismus nekanonizuje jeden určitý obraz světa fyzikálního. Každý nový poznatek v sobě obsahuje v dialektické jednotě prvek relativnosti i částečku konečné pravdy, k níž se věda ustavičně aproximativně přibližuje.
Rád bych úvod ukončil historkou, vyprávěnou americkým antropologem L. Eiseleym, kterou uvedl ve své knize Pauwels:
„Setkání s jiným světem není jen imaginární skutečností. Může se přihodit lidem i zvířatům. Někdy jsou hranice kluzké nebo dochází ke vzájemnému prolínání – stačí být v oné chvíli na správném místě. Viděl jsem, jak se taková věc přihodila jednomu havranovi, který je mým sousedem. Ačkoli jsem mu nikdy a ničím neublížil, zdržuje se zásadně ve vrcholcích stromů, létá vysoko a lidem se vyhýbá. Jeho svět začíná až tam, kam nejdále dosáhne můj slabý zrak. Nuže – jednoho rána bylo celé okolí ponořeno do neobvykle husté mlhy, kterou jsem kráčel k nádraží. Náhle se ve výši mých očí objevila dvě mohutná černá křídla a před nimi obrovský zobák, a všechno to prolétlo kolem mne jako blesk s výkřikem hrůzy, jaký si už nikdy nepřeji znovu slyšet. Ten výkřik mne pronásledoval celé dopoledne. Napadlo mne dokonce podívat se do zrcadla, protože jsem si kladl otázku, co je na mně tak pobuřujícího.
Nakonec jsem přece jen pochopil. Hranice mezi našimi dvěma světy se díky mlze posunula. Havran, který se domníval, že letí ve své obvyklé výši, spatřil pojednou něco neuvěřitelného, odporujícího jeho zákonům přírody: člověka, kráčejícího vzduchem, v samém srdci havraního světa. Setkal se s jevem tak absurdním, jaký si jen havran může představit – s létajícím člověkem.
Teď, když mne ze své výše spatří, vyráží slabé krákání a já v jeho křiku slyším nejistotu ducha, jehož vesmír byl otřesen. Není už a nikdy nebude jako jiní havrani…“
Obávám se, že i my, zasaženi neočekávaným pohledem, rozšiřujícím díky kosmonautice vědomí souvislosti našeho kolektivního „já“ daleko přes hranice biosféry Země a díky novým objevům archeologie stejně daleko přes zdánlivě pevné, ale vždy znovu a znovu posouvané hranice lidské minulosti, sotva můžeme zůstat stejnými havrany, jakými jsme byli dříve.
DR. LUDVÍK SOUČEK 1967–1973

INDICIE

indicie (lat) 1. obecně: znak, náznak, okolnost budící podezření, 2. právnicky: skutečnost, ze které lze vyvodit další skutečnosti, nepřímý důkaz, podezřelá okolnost

(Slovník cizích slov)

Někdy je domněnka hodně důležitá, například nalezneme-li v mléce pstruha

(Henry Thoureau, Deník)

Několik nepříjemných skutečností

Nelze prokázat větší službu pravdě než ji očistit od věcí falešných.

(Isaac Newton)

Po celá dlouhá tisíciletí byl znepokojujícím obzorem člověka les, obklopující a svírající jeho pracně vyklíčená políčka a pastviny, skrývající vlky, loupežníky, hejkaly a jezinky. Člověk byl nucen vyrovnávat se s lesem, a z tohoto ustavičného vyrovnávání vznikla celá naše věda, veškerá civilizace. Popřela hejkaly a jezinky, potlačila loupežníky a zahnala vlky. Les byl zkultivován, zpřístupněn cestami. Dalo to pořádnou práci, a není divu, jsme-li na ni pyšni. Někdy však tato pýcha na vavřínech nesporných úspěchů poněkud přestřeluje, snaží-li se za každou cenu vysvětlit nové jevy způsobem, skvěle osvědčeným ve sporu s jezinkami – např. teoreticky absurdní kulové blesky světélkujícími sovami, sídlícími v trouchnivých stromech, transport soch na Velikonočním ostrově skluzy z kaše maniokových hlíz nebo pravidelnými sopečnými výbuchy, případně nerezavění železného sloupu u Dillí ustavičným šplháním namaštěných plodů hříšné lásky, snažících se tímto iracionálním způsobem dokázat přece jen svůj manželský původ.

Úsilí o zadržení a konzervování pěkně útulného lesíčku je zjevné především dnes, kdy se lidstvu definitivně otevřel horizont zbrusu nový s novými hejkaly – vesmír. Nová věda, nové poznání vyrostou v konfrontaci s tímto novým horizontem.

V rozhovoru s H. G. Wellsem na podzim roku 1920 prohlásil V. I. Lenin: „Všechny lidské názory se až dosud utvářely v pozemských měřítcích, opíraly se o předpoklad, že technika nikdy nepřekročí zemskou sféru. Jakmile se však lidstvu podaří vyjít do meziplanetárních prostor, bude třeba přezkoumat a zrevidovat všechny naše názory filozofické, sociální i morální.“

Vykročili jsme do meziplanetárních prostor, a přesto jsme svědky usilovné snahy přivádět za ucho do vcelku již neproblémového lesíčku každého, kdo se podle svých sil snaží vyrovnat s novým obzorem – jakkoli už pochopové nezapalují hranice Giordana Bruna, jenž první jasnozřivě pohlédl do vzdáleného, životem kypícího vesmíru. Mnoho viny na tom mají i fantastové a až přílišní nadšenci, zamlžující skutečnost a přetvářející ji k obrazu svých představ, ne vždy zcela zdravých a oprávněných.

Osobnosti, nad únosnou mez vzrušené kosmickými perspektivami a snad i kosmickou minulostí lidstva, brání serióznímu přezkoumání a revizi názorů, vyžadovanými a předpovídanými V. I. Leninem, zatemňují problematiku a poskytují pádné argumenty odpůrcům. Tuto vinu nevyváží občasný přínos zajímavých a podnětných myšlenek. Nejznámější z nich je Erich von Däniken. Jeho knihy se staly světovými bestsellery. Mísí se v nich překvapující a důvtipné postřehy (spojující např. ostře sledovaný kalendář starých Mayů s jejich exodem, dosud ne zcela uspokojivě vysvětleným, ze Staré do Nové říše), biologické naivnosti (oplodňování neandertálských či cromagnonských krasavic nepozemskými playboyi) s vyslovenými nepravdami, např. o objektech, které tvůrci známého filmu Vzpomínky na budoucnost ve stopách páně Dänikenových marně, ač usilovně hledali.

Typickým příkladem nedostatečně kvalifikovaného přístupu autora je např. údiv nad patnáctimístným číslem, používaným Sumery, snad výsledkem jakéhosi jejich výpočtu. Däniken se domnívá, že tak obrovitá čísla nemohla vzniknout v rámci starých kultur, a spatřuje v nich důkaz vesmírného „importu“, přičemž mu jde pouze o imponující velikost čísla se zarovnanými stovkami miliónů. Zajímavější skutečnost, že totiž matematicky nijak zvlášť nadaní a ještě méně pokročilí Mayové (kteří jaktěživi nedokázali zvážit ani jediný žok bavlny nebo pytel kukuřice a na svých skvělých „bílých cestách“, sacbe, šlapali pokorně pěšky, nepoužívajíce kolo) daleko větší a složitější čísla skutečně používali k numerickým kalendářním výpočtům, Däniken neuvádí. Sumerská a později babylónská matematika byla oproti mayské na vysokém stupni. Hlavními numerickými operacemi v „domě tabulek“, kde byli cvičeni příští písaři i v matematice a v geometrii, bylo sice sčítání a odečítání, v učebních osnovách však nechyběly již před rokem 2000 před n. l. ani kvadratické rovnice, ani složité úrokování, řešené dnes nejspíše logaritmicky.

Velká čísla sama o sobě neznamenají důkaz vynikajícího pokroku matematiky, spíše naopak: jsou projevem prvních okouzlených exkurzí do neprobádané říše.
Podle buddhistické nauky měl Buddha 600 miliard synů, jimž v misijní činnosti pomáhalo 24 biliard světců s nejrůznějšími resorty i bez portfeje. Sám dovedl hbitě počítat do nonilionů – čísel s 54 nulami v naší soustavě. Hanumanovo opičí vojsko melo podle staroindických textů deset sextilionů chlupatých bojovníků, jistý král v pokladu biliardu démantů. Pro všechna tato čísla měli Indové zvláštní výrazy, zatímco evropské jazyky poprvé použily slova „milión“ roku 1362 (nevžilo se) a slova „miliarda“ dokonce až roku 1872 ve spojitosti s francouzskými válečnými reparacemi Německu. Ostatně známá staroindická šachová hříčka, podle níž vládce Šehram přislíbil vynálezci královské hry tolik zrnek pšenice, kolik se jich vejde na 64 polí šachovnice, bude-li na prvém poli jedno zrnko, na druhém dvě, na třetím čtyři, na čtvrtém osm atd., vede k výsledku (Indům známému) 18 446 744 073 709 551 615 zrnek. Dänikenem obdivované sumerské číslo je 195 955 200 000 000.
Velkými čísly se zabýval sám Archimédes, snažící se rozvinout řeckou matematiku, operující pouze s myriádou (tj. 10000), tak aby byla schopna postihnout počet zrn písku na Zemi, nejpočetnější množinu, jakou si Archimédes dovedl představit. Snad mu tanulo na mysli úsilí o přiblížení se tajemnému světu nekonečných množin, patrné u Zénóna, avšak uskutečněné teprve Bernardem Bolzanem (1781–1848).
Archimédes rozdělil přirozená čísla do řádů: v prvním řádu byla čísla do myriády myriád (100 000 000), čísly druhého řádu byla všechna čísla od 100 000 000²až k číslu, jež mělo za jedničkou 800 000 000 nul a končilo tzv. čísla první periody.
Vyšší čísla připsal Archimédes druhé periodě, jejímž vyvrcholením bylo číslo s 80 biliardami (!) nul.
Archimédovým záměrem ovšem nebylo provádět s těmito číselnými giganty, pro náš vesmír ostatně zcela nepotřebnými, numerické operace, ale dokázat axióm, že přirozená číselná řada není ukončená, alespoň v dosahu lidského mozku ne.
Docela jiná situace by ovšem nastala, kdybychom v některé staré civilizaci, např. v dimenzích staveb, nesporně odhalili některé z významných čísel, objevených teprve pokročilou matematikou a platných pro jevy přírodní, fyzikální i ekonomické, např. pro propočty úrokových sazeb. Takovým číslem, kolem něhož se do jisté míry točí soudobá matematika, je Eulerovo číslo e = 2,718281828…
Zajímavé číslo e vstupuje do hry při výpočtu přírůstku stromů i živočišné tkáně, v elektronice i v pojistné matematice a jinde. V každém případě by bylo zajímavé poohlédnout se po čísle e alespoň stejně důvtipně, jak je pátráno v rozličných starých památkách po daleko populárnějším Ludolfově čísle (3,141…), udánlivě, avšak velmi nevěrohodně doloženém již v rozměrech Chufévovy Velké pyramidy. Každá civilizace kdekoli ve vesmíru, pokud tam platí nám známé fyzikální zákony, musí v určité (a to značně vysoké) etapě rozvoje poznávání zákonitostí přírody číslo e objevit a učinit jednou z matematických konstant.
Nic takového se dosud nestalo.
Nadšení není dobrým rádcem, a chyby z dobré vůle a upřímného zaujetí zůstávají stejnými chybami, jako kdyby vznikly úmyslnou falzifikací skutečnosti.
Můžeme uvést konkrétní příklad: zpráva o pozorování létajícího talíře je rozhodně důvěryhodnější, je-li informátorem stará Indiánka, která jaktěživa nečetla o UFO nic již z toho důvodu, že číst neumí, nebo farmář, považující celou horečku kolem UFO za bluf a výmysl líných měšťáků, než fanatický přívrženec sekty, soustřeďující se usilovně na oblohu a „hypnoticky přivolávající polobožské Ufony“.
Bylo by však omylem domnívat se, že oběťmi osudného řetězu, kdy přání je otcem myšlenky a myšlenka otcem získaného výsledku, jsou jen nevzdělanci, případně lidé duševně zjevně postižení.
Až do 2. světové války bylo mezi oficiálními a vládními kruhy Německa velmi rozšířené učení o tzv. dutosvětosti, považující naši Zemi nikoli za kouli (přibližně), ale za dutinu, na jejíž vnitřní stěně jako v díře ementálského sýra žijeme; díky ohybu paprsků se nám jeví maličké Slunce, Měsíc a planety spolu s „vesmírným fantomem“ ze světélkující mlhoviny, umístěné uprostřed dutiny o průměru 14 000 km, jako nekonečný kosmos. Víra v dutosvětost šla tak daleko, že právě v kritické době hitlerovské vojenské mašinérie na jaře 1942 byla většina nemnohých německých radarů přemístěna z atlantského pobřeží západní Evropy na Rujánu, aby… dokázala tuto bláznivou domněnku a odrazem o stěnu světové dutiny určila rozmístění britské Home Fleet v zátoce Scapa Flow.
Největším zastáncem těchto učení se stal jakýsi dr. Koresh z Floridy, po němž bylo také celé hnutí, získávající kupodivu tisíce nadšených vyznavačů, nazváno „korešismem“. Dr. Koresh se rozhodl jednou provždy dokázat, že nauka o dutosvětosti odpovídá skutečnosti – a dokázal to.
Ze svých přívrženců vybral geometry a tesaře, nazval jejich skupinu hrdě a zvučně Koresh Geodelic Staff (Koreshův dutiny zkoumající tým) a vydal se na pobřeží jihozápadní Floridy, kde se pustil do práce. Od pobřeží byl na mělčině stavěn z pilotů a prken do moře dlouhý můstek, jehož přímost kontrolovaly teodolity i vodováhy. Koresh usoudil, že v případě konvexity našeho světa, tedy v případě existence Zeměkoule se bude můstek stále vzdalovat od hladiny. Je-li však náš svět dírou, dutým prostorem, bude se rovný můstek hladině naopak přibližovat. Po několika stech metrech této absurdní stavby bylo všem nadšencům dutosvětosti jasné: zvítězili. Můstek, počatý ve výšce 3,20 m nad hladinou, by proťal mořskou hladinu přesně ve vzdálenosti 6600 metrů, což skvěle odpovídá předpokládanému průměru světové díry 14 000 km…
Tento svrchovaně podezřelý pokus zapůsobil na maršála Hermanna Góringa tak mocně, že neváhal obnažit neuralgické body protiletecké obrany a vzdát se zjišťování nalétávajících svazů bombardérů RAF sice neobratnými, ale přece jen účinnými německými radiolokátory systému Mamut a Freya. Vojenské využití dutosti světa slibovalo pro válku zajímavé perspektivy. Netušil, že fanatici Koreshova štábu zkrátka dokázali to, co dokázat chtěli a toužili. Snad ani nebyli vědomými podvodníky; výsledky se jim prostě měnily pod rukama, poslušnýma podvědomých přání…
Mnoho vzdělaných a důvtipných lidí nebude příliš ohromeno skutečností, že některé jazyky „primitivů“ projevují obdivuhodnou schopnost abstrakce, že jsou v sémantickém smyslu jaksi dokonalejší než jazyky naše. A co nejzvláštnějšího, že odrážejí v samotné struktuře a podstatě gramatického odlišení dokonce i potřeby soudobé vědy lépe než jazyky moderní. Nevíme, ba ani se neodvažujeme hádat, jak asi dospěl vývoj těchto „primitivních“ jazyků k dnešnímu stavu.
A přesto je to pozoruhodný doličný fakt.
Povšimnou si však okamžitě hmatatelnějších skutečností, nálezů, svědčících o technických znalostech a zkušenostech, které zdánlivě nelze vysvětlit úrovní civilizačního klimatu, ani importem zemí rozvinutějších a technicky pokročilejších.
Je to zkrátka pátrání podobné onomu, jaké by byl patrně nucen podstoupit badatel při návštěvě zcela neznámého domorodého kmene, jehož pohlavár by se podobal předloze z Klabzubovy jedenáctky Eduarda Basse: „… Birimarataoa, velký náčelník, měl po celém obličeji do kůže vřezány spirálové ozdoby. Ušní boltce jeho byly ohromně vytaženy, takže když přitáhl spodní konec k hořejšímu a sepjal jej jehlicí, vytvořila se pohodlná kapsa. V pravém uchu nosil tak stříbrnou tabatěrku se šňupavým tabákem, v levém svazek klíčů od nedobytné pokladny, vzácnou památku na jednoho amerického velkoobchodníka. V nose však měl ozdobu nejdrahocennější: žlutou tužku Koh-i-noor, tvrdost HBB.“
V takovém případě je nezbytné vyšetřit nejprve dvě možnosti, než podlehneme svůdným lákadlům fantazie: zda jsme znalosti čerstvě objevených „primitivů“ krutě nepodceňovali, ovlivněni zvláštní zálibou náčelníka Birimarataoy v pečených fotbalových záložnících, nebo zda v minulosti nedošlo ke styku pouze zdánlivě civilizačně nedotčeného kmene s populací pokročilejší, jež vyjmenované předměty vyrobila, nebo způsob jejich výroby lidu velkého Birimarataoy třeba v náznacích prozradila.
Ve většině případů je druhé vysvětlení schůdnější a logičtější, někdy se zdá být jedině možným dokonce i tehdy, vede-li nezbytně ke kosmickým interpretacím; proto však nelze ztrácet ze zřetele první možnost, ba občas i objasnění ještě prostší. V hodnocení tzv. nedostižných nebo, lépe řečeno, dosud nedostižených výkonů pravěku, starověku i středověku musíme být mimořádně opatrnými, abychom soudobý stupeň poznání neabsolutizovali a dávno minulý nemytizovali.
Typickým příkladem je jedno z mnohých „tajemství faraónů“, nad nímž si badatelé i odborníci dlouho lámali hlavu: složení egyptské fajánse, staré keramiky podobné sklu, jejíž dekor, barvy i tvary vyvolávají zcela právem nadšení návštěvníků egyptologických sbírek. Egyptská fajáns, pocházející až z 5. tisíciletí před n. l., je již svou podstatou hladká, glazurovaná a sklovitá, zatímco fajáns evropská je ve skutečnosti keramikou, pokrytou glazurou kysličníku olovnatého, dodávajícího teprve povrchu hladkost a lesk.
Teprve roku 1967 se podařilo pracovníku newyorského muzea prof. Noblovi starou egyptskou fajáns nejen analyzovat, ale i přesně napodobit. Egyptská fajáns byla totiž vyráběna pokrytím nádoby směsí tlučeného křemene a sody (uhličitanu sodného), vyskytujícího se v usazených vrstvách na dně hořkých egyptských jezer. Egypťané od nejstarších dob natron velmi dobře znali a používali např. při mumifikacích. Při zahřívání za teploty vyšší než 1000° C se směs natronu a křemene vypaluje a taví v obdivovanou fajáns, jejíž zbarvení je možno dosáhnout příměsí kysličníků kovů – měďnatého pro barvu modrou, směsi kysličníků manganu pro červenou, železitého pro žlutou a konečně železnatého pro zelenou. To je vše.
V tomto případě tápali odborníci. Ještě hůře se obvykle vede laikům.
Je jistě svrchovaně pozoruhodné, byly-li v Iráku nalezeny okrouhlé skleněné destičky, jejichž výbrus naznačuje, že šlo o dosti dokonalé spojné čočky mohutnosti kolem 0,5–1 dioptrie, použitelné nejspíše jako objektivy dalekohledů. Lupy, již ve středověku známé lapides ad legendum, by musely být opticky daleko účinnější, aby měly vůbec smysl, právě tak jako brýlová skla pro dalekozraké, zmíněná ostatně jako „oční skla“ už ve spisech Konfucia (551–479 před n. l.). Rovněž tvarování čistě ozdobné by se patrně nespokojilo s nepatrným, napohled sotva znatelným sklenutím.
To vše samo o sobě může být východiskem mnoha pozoruhodných domněnek a snad i opatrných závěrů. Je ovšem tragické, je-li tak cenný nález ihned zdiskreditován horlivci, prohlašujícími, že zároveň představuje důkaz pradávné znalosti elektrochemie, protože, jak známo, všechna optická skla jsou leštěna elektrochemicky získávaným kysličníkem ceričitým. Když tito apoštolově tajemná ještě ke všemu zamění cerium a cesium, je katastrofa dovršena. Argumentace v této poloze by mohla stejně oprávněně tvrdit, že staré indiánské kultury Jižní Ameriky nepochybně znaly elektromotor, nebo dokonce rychloběžné vzduchové vrtačky, s nimiž dnes pracují zubní lékaři, protože nám zanechaly velmi dobře provedené zlaté výplně zubů, zhotovované jak z léčebných, tak z okrasných důvodů.
Skutečností ovšem je, že zubní lékaři úspěšně plombovali zuby dávno před sestrojením elektrické, ba i šlapací a ruční vrtačky a že optická skla jsou (nikoli výhradně) leštěna kysličníkem ceričitým teprve asi dvacet let, zatímco celá staletí k tomu účelu sloužil pradávno známý kysličník železitý i jiné běžné látky.
Taková horlivost v objevování zázračných souvislostí vede velmi často k vylití dítěte pozoruhodných faktů se špinavou vodou omylů a nedostatečné informovanosti – např. kosmickými perspektivami okouzlených laiků, kteří si nedovedou vysvětlit astronomické znalosti některých národů – Babyloňanů, Egypťanů, Mayů – jinak než zásahem nepozemšťanů, kteří těmto národům zorganizovali základní kursy lidové astronomie a odevzdali jim patrně první nástěnný kalendář.
Usilovně, a jak už to bývá, většinou bezúspěšně se snažil vysvětlit poměrnou jednoduchost a elementárnost poznatků starověké astronomie zesnulý profesor Arnošt Dittrich, duch vpravdě univerzální a originální. V jednom ze svých článků srovnává údiv takových hledačů senzací s obdivem,, jejž si získal u svého malého synka hlubokomyslným zjištěním: „Až všechny tyhle lístky kalendáře otrháme, budou zase vánoce.“ „Tatínku, co ty všechno nevíš!“ vydechla ohromená ratolest…
Jako důkaz, že Quinchové sestrojili dalekohled, je uváděna jejich znalost pozorování nejpřístupnějších mlhovin, uvedená v posvátné knize Popol Vuh. Ani nápad! Mlhovinu v Andromedě i Velkou difúzní mlhovinu v Orionu znal celý starověk a popisoval je jako „desky z rohu, za nimiž září slabé světlo“. Obe mlhoviny jsou vidět pouhým neoslněným okem, mlhovina v Andromedě (vlastně blízká galaxie) ovšem jen za bezměsíčných nocí a daleko od pouličních nebo jiných světel, což je v našem světě krušná podmínka. Žádný starověký astronom netušil, co to mlhoviny jsou – teprve William Herschel rozlišil svými výbornými dalekohledy některé mlhoviny jako hvězdokupy, tzv. planetární mlhoviny a galaxie, a odlišil od nich mlhoviny plynné, předpokládané z faktu, že ani jeho nejlepší přístroje nerozložily např. právě Velkou mlhovinu v Orionu na jednotlivé hvězdy.
Je dokonce trochu podivné, že starověká selenologie a planetologie nepřinesla významnější poznatky, pokud jde o skutečný charakter povrchu Měsíce nebo o skutečný důvod střídání měsíčních fází nebo o Jupiterovy velké měsíce. Kromě správného vysvětlení Aristarchova (narozen počátkem 3. století na ostrově Samu) byly dlouhou dobu uznávány fantastické názory o Měsíci jako o zpola bílé, zpola černé kouli, o jeho postupném zastiňování Zemí atd. Adepti hvězdářství byli totiž odedávna vybíráni zejména s ohledem na zrakovou ostrost a bystrost. Testem bývalo u celé řady národů rozlišit Alkor a Mizar (arabsky Saidak, „zkoušeč“), známou dvouhvězdu v souhvězdí Velké medvědice, a lze předpokládat, že právě mladíci s nejbystřejším zrakem se nejčastěji stávali učni astronomů, případně astrologů. Je známo, že výjimečným zrakem obdaření lidé – podle odhadu odborníků asi jeden ze 100 000
– rozeznají za příznivých podmínek Jupiterovy velké měsíce, některé detaily na povrchu Luny a srpek Venuše. O tom vypráví kouzelnou historku astronom Gauss: dopřál své staré mamince pohled hvězdářským dalekohledem na srpeček Venuše. Maminku tím velice překvapil – bez dalekohledu prý vždy viděla srpeček v obrácené poloze…
Za téměř neuvěřitelnou a pouze nepozemským zásahem umožněnou přesnost mayské astronomie je považováno určení délky tzv. synodického měsíce na 29,530864 dne, zatímco dnešní astronomové naměřili 29,53059. Méně zázračným, i když ovšem vší úcty hodným se výsledek stane, uvědomíme-li si, že k němu mayští astronomové nedospěli – jak patrně napadne neodborníky – měřením času např. od jednoho úplňku ke druhému, což je obsah termínu synodický měsíc (lunace) na rozdíl od měsíce siderického, kdy Luna zaujme opět totéž postavení mezi hvězdami, s přesnými stopkami nebo nějakým chronometrem v ruce. Tím méně, že Mayové patrně vůbec neznali dělení dne na prakticky používané menší jednotky. Pozorovatelé ve městě Palenque spočítali, a to je daleko jednodušší, že právě za 2392 plných dní nastane 81 lunací, že Měsíc projde právě 81 krát všemi fázemi. Postačilo čísla vydělit, což bylo v dosahu mayské matematiky, ačkoli nepracovala se zlomky. Mayové zaznamenávali čísla nejen hieroglyfy, ale i daleko pružnější kombinací teček a čárek ve dvacítkové soustavě s nulou, umožňující numerické výpočty.
K podobnému výsledku dospěli týmž způsobem hvězdáři mayského střediska Copan: určili, že 149 lunací nastane za 4400 dní. Podle výpočtu byl určen synodický měsíc na 29,53020 dne. Množství desetinných míst je tady výsledkem numerické operace, nikoli přesnosti pozorovacích podmínek.
Tím je zároveň vyvrácena romantická, avšak nesprávná představa, kterou zastávají někteří nekritičtí obdivovatelé Mayů: že totiž mayská měření byla naprosto přesná, dokonce přesnější než měření dnešní, že však doba oběhu Měsíce se tehdy, tzn. kolem 7. stol. n. l., lišila od doby oběhu měřené v současnosti. Nehledě k nepravděpodobnosti tohoto tvrzení, je zřejmé, že mayské odhady kolísají kolem dnes uznávaných hodnot v obou směrech.
Do zcela jiné polohy by otázku mayské astronomie přivedlo potvrzení domněnky, že staří Mayové neznali jen planety, viditelné pouhým okem (a mezi nimi i Neptuna, „hvězdičku“ kolísající na hranicích viditelnosti a jako planetu poprvé poznanou Williamem Herschelem 13. března 1781). Znali prý i planety teleskopické, Urana, ba dokonce i Pluta, pozorovaného jen středními a velkými teleskopy; poprvé byl vizuálně spatřen 42palcovým refraktorem. Tím by byla ovšem rázem znalost dalekohledů, a to pořádně výkonných, velmi pravděpodobná.
Obtížnější je situace, máme-li k dispozici informace ojedinělé a zvláštní, jichž se přesto nemíníme lehkomyslně vzdát. Nejsme bohužel tak šťastni, aby nám dosavadní výzkumy přinesly rozsáhlý materiál, dovolující srovnávání, ověřování a třídění poznatků, o něž nám jde. Nezbývá než zapojit do činnosti autocenzuru a nepodléhat ukvapeným závěrům tam, kde se nabízí vysvětlení sice neméně poutavé, ale pravděpodobnější a střízlivější.
Mám na mysli epizodu z indiánských válek Spojených států amerických proti starousedlým domorodým kmenům. Ihned po vytvoření si nový stát, vzniklý sloučením třinácti bývalých anglických kolonií, vytkl jako oficiální politiku dobytí Západu. Prostředkem ke splnění tohoto cíle byly pušky, především však podvodné kupní smlouvy. Jediným rovnocenným partnerem, schopným vzdorovat bělochům oběma způsoby, puškami i právními prostředky, byl pozdější náčelník kmene Shawnee, proslulý Tecumseh (Letící hvězda). Jeho hlavním pomocníkem (a později zhoubcem celého slibného hnutí, jenž přivedl zfanatizované bojovníky před hlavně děl pravidelné armády) se stal Tecumsehův bratr Tenskwatawa (Otevřené dveře), vykonávající funkci jakéhosi „zástupce pro věci politické a náboženské“, zakladatel nového, ostře protibělošského kultu. Bleskové rozšíření náboženství, od Kanady až po Floridu, a tím i mocnou materiální a morální podporu získal Tenskwatawa – zázrakem. Na den a na hodinu přesně předpověděl úplné zatmění Slunce 6. června 1806 v 11.30 místního času pro Greensville, kde založil jakýsi svůj Vatikán. Slunce opravdu zemřelo a teprve na prorokovy prosby se opět ukázalo…
Jsme oprávnění pokládat tuto astronomickou předpověď za důkaz „tajného učení“, známého v severoamerických pralesích a prériích jen zasvěceným kouzelníkům a předávaného z generace na generaci, jak navrhují někteří autoři? Obávám se, že ne.
Tecumseh byl poměrně vzdělaný, ovládal angličtinu, a díky bílé dívce, kterou si chtěl vzít, Rebece Gallowayové, seznámil se dokonce i s některými díly světové literatury. Jediný zachovaný Tecumsehův portrét v chicagském muzeu jej ukazuje v dobovém bělošském úboru. Vzhledem k rozsáhlé politické činnosti Tecumsehově je nejen pravděpodobné, ale jisté, že sledoval i denní tisk bělochů, kde se přirozeně o zatmění dozvěděl, a svému bratru poskytl jedinečnou příležitost dokázat, že není jen povolán, ale i vyvolen.
Tomuto prozaickému vysvětlení musíme dát přednost před složitými hypotézami, jimiž někteří autoři chtěli na základě jediného případu oslabit naprosto věcné zjištění, že severoameričtí Indiáni byli do příchodu bělochů, až na úspěchy opominutelné výjimky, lovci a sběrači, tedy reprezentanty neolitického způsobu hospodářství, nevyžadujícího kalendář, a tím ani astronomické znalosti, v nichž nedospěli dál než k velmi primitivním představám. O výpočtech zatmění Slunce nemůže být ovšem ani řeči. Je to opět dalším důkazem nerovnoměrnosti vývoje lidstva. Za opomenutí, jímž zatmění Slunce propásli a včas je neohlásili, byli čínští astronomové Hi a Ho roku 2137 před n. l. postiženi značnými nepříjemnostmi. Věnovali se raději zábavnějšímu opilství než namáhavým výpočtům, takže zděšený „prostý lid bil v bubny a úředníci zmateně pobíhali“.
Stejnou míru spravedlnosti však musíme požadovat i z opačné strany, od odpůrců, a zkoumat podivné jevy nepředpojatě, bez nedostatečně podložených zjednodušení. Snad lze prominout slavnému Lavoisierovi, když jménem Francouzské akademie věd jednou provždy odmítl existenci meteoritů, potvrzovanou sedláky: „Z nebe nemohou kameny padat, protože tam žádné kameny nejsou.“ Snad je možné prominout neméně slavnému Simonu Newcombovi fyzikální „důkaz“ o absolutní nemožnosti sestrojení letadel těžších vzduchu a dalším renomovaným vědcům celé série pádných důkazů o naprosté nemožnosti telefonu, telegrafu, bezdrátového i drátového, vlaku rychlejšího než 36 km/hod., plynového a elektrického osvětlování měst, o cestě na Měsíc a k planetám ani nemluvě. V pozadí těchto omylů stojí dosažená úroveň poznání.
Hůře již lze vysvětlovat omyly, které jsou výsledkem „podbíhání laťky“ dosaženého poznání, např. dosud nevysvětlitelný nález nerezavějících železných předmětů v Indii, především známý sloup láht: „Jde prostě o úspěch staroindické práškové metalurgie…“
Kdybychom přijali takové argumentace, byla by tato kniha zhola zbytečná. Stíny by rázem ustoupily oslňujícímu jasu. Staroindické vimany by zkrátka byly výsledkem rozvinuté letecké výroby, případně kosmonautiky, znalosti, zachované ve zmatených alchymických rukopisech, prostinkým výsledkem rozvinuté starověké jaderné fyziky, zřejmé shody mýtů i materiální kultury v navzájem velmi vzdálených oblastech světa úspěchem rozvinuté starověké turistiky. Zkrátka naši předkové byli pasáci a můžeme klidně přejít k pořadu všedního dne.
Odvážím se dokonce říci, že pokud jde o megality, je vysvětlení, jež nabízí roku 1200 n. l. Saxo Grammaticus, v úrovni tehdejšího poznání rozhodně úctyhodnější: „… O tom, že Dánsko kdysi obdělávali obři, svědčí obrovské kameny na starověkých náhrobcích. Kdyby snad někdo pochyboval, ať se podívá na vrcholky kopců a řekne, zda ví, jací lidé mohli vynést tak těžká břemena…“
A daleko poetičtějším se zdá být tvrzení, obvyklé až dodneška u obyvatelů Peru: kameny prostě mohou putovat jako živé bytosti, kam se jim zachce. Některé dojdou, jiné, unaveny, zůstanou ležet cestou. Takové osamocené megality jsou v Peru nazývány piedras cansadas, unavené kameny.
Vyprávění o pošetilostech romantiků a omylech vědců by mohlo pokračovat donekonečna – avšak to není naším cílem.
Arthur Schopenhauer kdysi vyjádřil myšlenku, že každá teorie musí projít třemi etapami konfrontace s obecným míněním: v prvé je vysmívána, ve druhé odmítána, ve třetí přijímána jako samozřejmost tak dlouho, než se na pořadu dne objeví teorie další se stejnými perspektivami.
Názory, k nimž směřuje tato kniha, se bolestně probojovaly do druhé etapy. Jsou dnes převážně odmítány ne už výsměchem, ale vážnou argumentací.
Bylo by nenahraditelnou škodou připravit se o tuto pracně vybudovanou pozici nového a slibného pohledu do minulosti lidstva. Bylo by nenapravitelnou chybou vyměnit „prvorozenství“ diskuse, k níž jsou konečně tyto názory pozvány, za „mísu čočovice“ jepicích senzací, směšného sektářství a zaslepené horlivosti.

Zajímavé nálezy

Tyto hodnoty zavržené kritikou a duchem systému nezapomněly na lekci, jíž se jim dostalo, a mohou dnes protivníka napadnout jeho vlastními zbraněmi.

(Roger Caillois, Mýtus a společnost)

V Britském muzeu je chováno mnoho lebek neandertálců. Po původním objevu v západním a středním Německu byly pozůstatky neandertálských pralidí, dlouho považované za daleko mladší kosterní zbytky nemocných nebo duševně postižených jedinců, nalezeny i ve Francii, v Belgu, ve Španělsku, v Jugoslávii, v ČSSR, v Maďarsku, v Itálii, v Angín, v SSSR, v Palestině, na Jávě a ovšem i v pravděpodobné kolébce člověka vůbec, v Africe, v Saldanhe a na slavném nalezišti Broken Hill. Jedna z brokenhillských lebek je pozoruhodná přesným kruhovým otvorem, pronikajícím spánkovou kostí do lebky. Kolem otvoru nejsou pukliny, jež by nevyhnutelně vznikly např. při proražení lebky hrotem špičáku při vykopávkách, nebo dokonce za života neandertálce jakoukoli tehdejší zbraní (v podstatě existovaly jen pěstní klíny, kyje a nejspíše i kostěné dýky) Charakter zranění neodpovídá ostatně takovému mechanismu. Pozoruhodné je, že protější spánková kost lebky chybí, jako by byla vyražena. Tak by tomu bylo při zásahu např. moderní loveckou kulovnicí: hladký vstřel a po zploštění projektilu mohutný otvor výstupu střely.

Původcem podivného otvoru nebyl ani vrtavý mlž, houba (Vioa) nebo červ, kteří namnoze rozrušují fosilie, jež se ocitly v moři Broken Hill byl ostatně vždy na souši Pozoruhodné je, že místo zranění přesně odpovídá „smrtelné zóně“ – v případě střelné rány musel být neandertálec okamžitě mrtev Ačkoli jsou známy okolnosti nálezu lebky, nelze zcela vyloučit špatný vtip dodatečné prostřelení lebky.

Co však říci dalšímu podobnému nálezu, pocházejícímu tentokráte z okolí dnešního Jakutska a uloženému v moskevském Paleontologickém muzeu Akademie věd SSSR?
Je to lebka pratura, rovněž, jak se zdá, zasažená střelou v oblasti „smrtelné zóny“, totiž přesně v ose čelní kosti, jako by střelec čelil útoku mohutného zvířete, nastavujícího mu skloněnou hlavou právě tuto partii lebky. Také v tomto případě nejsou v okolí rány praskliny a činnost vrtavých mlžů je možno vyloučit; lebka je skvěle zachovaná a zcela určitě neležela v moři. Ani chorobný proces, tzv. osteomyelitida, nemůže zanechat takovou stopu, tím méně např. roh konkurujícího samce. Pikantní podrobností v tomto případě je, že se rána, jakkoli pronikla lebkou a zasáhla zřejmě mozkovnu, počala hojit kostní jizvou, svalkem. Není tedy pochyby o jejím datování. Vznikla v době života pratura – přibližně před několika desítkami až stovkami tisíců let, a kdoví zda ne přesně v době, kdy byl zabit i neandertálec v oblasti Broken Hillu. Ráže střely, jež mohla způsobit obě zranění, se zdá odpovídat. Obě mohla být na střeleckém kontě jedné zbraně s podobným účinkem.
Přesné datování obou nálezů radiokarbonovou analýzou není možné – fosilní kosterní zbytky rychle ztrácejí organické látky, a kromě toho kosti z naleziště Broken Hillu jsou prostoupeny rozličnými fosforečnany, především zinku a olova. Geologické (stratigrafické) i paleontologické vědomosti však naznačují, že neandertálec i pratur mohli být současníky.
Kdo to tehdy chodil po naší planetě, ozbrojen průbojnou palnou zbraní poměrně malé ráže, a tedy značně dokonalou?
Kdo nebo co zanechalo v pískovci pouště Gobi v Mongolské lidové republice otisk, nalezený společnou sovětsko-čínskou expedicí roku 1959? Nepodobá se žádnému fosilnímu reliktu, vědě až dosud známému, nepodobá se ani stopě, kterou může zanechat některý nám známý kráčející, plazící se nebo lezoucí tvor. Zato se velice nápadně podobá otisku profilované podrážky tzv. traktoru, jaký používaly posádky Apolla na Měsíci jako nejpružnější obuvi, zajišťující nejlépe tření a tím pevný postoj za všech okolností.
Otisk je několik desítek nebo set tisíc let starý, nevznikl rozhodně v historických dobách, a obzvláště zajímavým jej činí plochy písku, změněného v pouštní sklo, nalezené v okolí Gobi.
Nejde o účinek blesků. Tzv, fulgurity, vznikající natavením horniny úderem blesku ve formě sklovitých trubiček, vypadají docela jinak. Exploze meteoritu mohou ovšem horniny roztavit a vytvořit tzv. impaktity, ale rozstříknou je do širokého okolí. Nikdy nebyly pozorovány celé skelné plochy, jakási „přírodní kluziště“, jejichž meteoritický mechanismus vzniku bychom asi těžko vysvětlovali. Kromě toho nejsou impaktity nikdy dokonale přetaveny. Daleko spíše se zdá, že zde místně působil mimořádný žár, který jako ve sklářské peci změnil písek ve sklovitou taveninu. Muselo jít o žár kolem 1400 °C–1600 °C – tavení křemene pro optické a jiné účely se podařilo nepříliš dávno a je dodnes spojeno s obtížemi. V žádném případě tedy nevytvořily ony plochy roztaveného křemenného písku např. lesní požáry v době, kdy Gobi byla ještě před vrásněním Himaláje, zadržujícího dnes vláhu od jihu, kvetoucím krajem a eldorádem praještěrů…
Fantastickým vysvětlením je např. místní působení raketových trysek, jejichž žár by rozhodně stačil podobnou přeměnu provést. Přijmout takovou hypotézu je ovšem značně odvážné, avšak jiné a schůdnější vysvětlení lze těžko nalézt. Tím spíše, že nadhozený problém se velmi úzce týká i jedné z našich zajímavostí, českých tektitů, vltavínů.
První sběratelé těchto přírodních skel, nalezených poprvé asi před 180 lety u Týna nad Vltavou a později postupně v nerůznějších částech světa, se domnívali, že jde o odpad ze starých skelných hutí. Objevily se i fantastické domněnky o přetavení rostlinného popela a další. Geochronologické určení stáří vltavínů na 14,8 miliónu let zasadilo této teorii smrtelnou ránu. Padly i další teorie o prostě sopečném nebo meteoritickém původu tektitů, ať už změnou hmoty meteoritů jejich rozžhavením při průletu atmosférou nebo odkapáváním, či konečně roztavením hmoty meteorického roje, který se ocitl v blízkosti Slunce a doplatil na to podobně jako bájný Ikaros. Mnoho autorů považovalo tektity za vyvržený materiál měsíčních sopek, jiní za roztavené horniny, „vystřelené“ z povrchu Měsíce dopadem velkých meteoritů. Pozoruhodné – ale ne tak neobvyklé – je, že všichni přinesli pro své domněnky celou řadu znamenitých argumentů: pokusy, prováděné ve vzdušných tunelech při nadzvukové rychlosti tavící horniny, propočty oblastí, kam by byly tektity vyvrženy měsíčními sopkami, atd. atd, ochotně svědčily tu té, tu oné teorii…
Astronom českého původu Z. Kopal, s ním L. J. Spencer a další vybojovali místo na slunci teorii, která je dnes přijímána většinou vědců: tektity vznikají při dopadu obrovských meteoritů na Zemi z roztavené hmoty zbytků meteoritu i zasažených hornin při teplotě až 2500 °C, jsou rozstříknuty do vzdálenosti až 500 km a dopadají, ochlazeny ve vysokých vrstvách atmosféry či v kosmickém prostoru, do míst, kde je nacházíme.
Tektity postupně nalézaly své „otce“. Pro české a moravské vltavíny byl přiřčen meteoritický kráter Riess, Steinheim a v roce 1972 i Stopfheim na území Švábska v NSR, pro australity astroblém v oblasti Wilkesovy země v Antarktidě atd. Všechno opět souhlasí, včetně zjištěného stáří tektitů i jejich otcovských kráterů. Je tu však háček.
Pro celou řadu tektitů nebyly vhodné impakty nalezeny – což by konečně nebylo takové neštěstí. Dávné jizvy na tváři Země (ačkoli australity jsou staré jen 5000 let a tektity jihovýchodní Asie, mezi nimi až dosud nejtěžší o váze 12,8 kp, 610 000 let) mohly být zahlazeny. Vážnější námitky vznášejí geologové, odmítající meteoritický vznik kráterů Riess a dalších; dokazují, že jsou projevem tzv. kryptovulkanismu, tj. sopečné činnosti, nedoprovázené výlevy ani dopadem sopečného popela.
Největším otazníkem – a tím se dostáváme k vlastnímu tématu – je však značně odlišné složení vltavínů a impaktitů (suevitů, meteoritických skel, aj.) z předpokládaných „otcovských“ kráterů. Složení vltavínů odpovídá nejspíše chemickému složení granulitu (bělokamene), kterého je v oblasti výskytu jihočeských vltavínů dostatek, z něhož při tavení část alkálií, především sodík a draslík, vytékala. Zdá se, že tedy vltavíny vznikly spíše přetavením místních materiálů než vzdušným importem z daleka. Tato domněnka je podporována i zajímavou skutečností: zatímco naleziště jihočeských vltavínů leží v oblasti, kde se granulit vyskytuje takřka všude, je moravské naleziště vltavínů od Třebíče kolem povodí Jihlavky á jihovýchodně ke Znojmu prakticky jediným místem, kde moravský granulit vystupuje na povrch. Je to na geologické mapě taková „nudlička“, že je ji nutno takřka hledat lupou (podle ing. Patrovského).
Není trochu přílišná náhoda, dopadnou-li víceméně nahodile rozstříknuté kapky roztavené horniny právě na velmi omezený a geologicky přesně určený proužek země, ještě ke všemu nespojitý? Nepůsobil zde spíše místní činitel X (říkejme mu tak), který vysokou teplotou nejméně 1800 °C, při níž lze tavit tektity, vzdorující i dmuchavce, dokázal přeměnit granulit ve zvláštní přírodní sklo? A nemohly být tímto činitelem X plameny trysek raket, ačkoli se raketový pohon zdá být pro pokročilou kosmonautiku trochu primitivní?
Ostatně je zde ještě další možnost, jak mohlo dojít k místnímu roztavení písku nebo jiných hornin a k jejich proměně v přírodní sklo: žár atomového výbuchu.
Velmi zajímavé je v tomto ohledu čistě křemenné sklo Libyjské pouště, nacházené asi 800 km jihozápadně od Káhiry na ploše 136 km×56 km, tedy odpovídající přibližně nalezištím českých a moravských vltavínů. Vzniklo zřejmě přetavením pouštního písku a je většinou považováno za impaktit, avšak ani kráter, ani zbytky meteoritu nebyly nalezeny. Za nejzajímavější je považována skutečnost, že libyjské pouštní sklo se nachází i v dost velkých kusech (v káhirském muzeu je exemplář hmotnosti 525 g), avšak přesto dokonale protavené, čiré, homogenní a čisté. Ostře se odlišuje od všech ostatních přírodních skel, ať již jde co do vzniku o skla sopečná (obsidián), impaktity nebo pravé tektity, zato však se některými znaky blíží sklu, vzniklému z hornin při výbuchu atomové bomby u Alamogordo v Novém Mexiku. Na podobný terénní útvar upozornil již sovětský badatel Kogen.
Je pochopitelné, že tato shoda nejen zaujala vědce, ale i romantické laiky, a byla (navzdory poměrně značné vzdálenosti obou míst) uváděna v souvislost se zkázou Sodomy a Gomory – existovala-li ovšem obě města. Sovětský fyzik, profesor Matvěj Agrest navrhl pátrat jak v Libyjské poušti, tak v okolí Mrtvého moře po radioaktivních izotopech s dlouhými poločasy rozpadu, jež by se zde měly v případě dávných jaderných explozí vyskytovat ve zvýšeném množství, především po Si 32, Ti 44, Mn 50 a dalších. A hle: ředitelství jaderného výzkumu v EAR zvýšený podíl těchto izotopů v okolí Riachu, Dariatu a na Sinajském poloostrově potvrdilo.
J. Alden Mason, americký etnograf a paleoantropolog, nalezl při vykopávkách na peruánské náhorní planině ozdoby, odlévané (nikoli tepané) z platiny.
Materiál sám není překvapující. Platina se vyskytuje v naplaveninách a v písku vždy ryzí s příměsí ruthenia, rhodia, palladia, osmia a jiných kovů a vyskytuje se i na různých místech Jižní Ameriky, především v Kolumbii. Podivné na celé historii je, že platina taje při 1773 °C a její odlévání je práce pro dobře zařízené metalurgické provozy.
Nejschůdnější cestou, jak platinu roztavit, je použití elektrického oblouku, mají-li se vyrobit platinové elektrody, kontakty, termočlánky atp., případně části šperků. Krajní možností je kyslíko-vodíkový plamen. Při použití konvenčních tepelných zdrojů (pícek a topiv) prostě platinu zpracovávat nelze, tím méně uvést do stavu, umožňujícího odlévání.
Kdo znal způsob, jak dosáhnout trvalé teploty kolem 1800 °C v době, o níž předpokládáme, že disponovala jen nejprostšími výrobními prostředky? Byla to snad civilizace, jež podle starých bolivijských a peruánských legend podlehla v boji s nelidským plemenem, jehož krev nebyla červená? Nebo to bylo právě ono plemeno?
Ostatně pěknou metalurgickou záhadu poskytla i Čína. V hrobě proslulého vojevůdce Cao Čou, žijícího v letech 265–316 n. l., byl nalezen pancíř, přesněji řečeno válečná košile, pošitá destičkami ze slitiny 10 % mědi, 4 % hořčíku a 85 % hliníku.
Hliník, ač třetí nejrozšířenější prvek v zemské kůře (po kyslíku a křemíku), se v přírodě vyskytuje výhradně ve sloučeninách. Špetku nečistého hliníku se podařilo chemickou cestou připravit teprve H. Ch. Oerstedovi roku 1825. Průmyslová výroba však byla umožněna teprve o něco později a světový chemický kongres uctil svého nestora a vůdčího ducha D. I. Mendělejeva pohárem z nejvzácnějšího kovu – hliníku…
Jak získali staří Číňané – jakkoli si jejich důvtipu neobyčejně vážíme – hliník v kovovém stavu? Měli snad zdroje elektrické energie, umožňující elektrolýzu? Nebyl pro ně problém sestrojit například vhodnou pec pro tavbu bauxitu, kde dosahovali nezbytné teploty 1300 °C pro spékání bauxitu se sodou a vápencem, aby získali hlinitan sodný, který žíháním při téže teplotě přechází v kysličník, a ten pak v roztaveném kryolitu s fluoridem hlinitým při 950 °C elektrolyzovali za použití elektrod z čistého grafitu? V Americe si s tímto problémem poradili teprve roku 1886, v Evropě o rok později Francouz P. Hérault A vyplatilo se vyrobit tímto značně složitým způsobem jen pár plíšků pro brnění pana generála? Je vůbec plátovaná válečná košile přiměřeným stejnokrojem vojevůdce, jenž má k dispozici tak rozvinutou technologii? Nebo šlo o zbytky plechů, zděděné z dávné minulosti? To se zdá pravděpodobnější.
Obecně lze k tepelnému zpracování minerálů říci, že zvyšování teploty asi do 1000 °C není zvlášť obtížné a daří se i velmi primitivními prostředky. Dále však je třeba o každých 50 °C urputně a důvtipně bojovat. A mít prostředky.
V rovníkové západní Africe byly od starověku až bezmála do dnešních dnů nejvyhledávanějším zbožím podivné skleněné perličky, zvané aggry. Byly válcovitého tvaru, modré, žluté, zelené nebo různobarevné vykládané. Domorodci jim připisovali čarovnou moc a několikanásobně je vyvažovali zlatem. Je pochopitelné, že se Evropané, nacházející právě v západní Africe skvělou bonanzu zlata, otroků, slonoviny a dalšího zboží, usilovně snažili záhadné aggry napodobit ve vynikajících benátských i českých sklárnách. Snahy skončily fiaskem. Nepravé aggry se od původních lišily na první pohled a domorodci je s posměchem a opovržením odmítali. Zdroj pravých agger, zřejmě velmi starobylý, se nepodařilo nalézt. Portugalská znalost dnešní Brazílie před Kolumbem byla např. s jistotou prokázána zjištěním benátských perel, jimiž se zdobily indiánské krasavice, vyráběných speciálně pro Portugalsko. Aggry vzdorují. Jejich výroba v Egyptě nebo ve Fénicii je jen předpokládána, ale ve sklárnách odkrytých archeology nebylo nalezeno nic aggrám podobného.
Západoafričtí domorodci sami původ perliček neznali, měli však o něm pěknou legendu: přinesli prý je lidé světlé pleti a dlouhých vlasů, kteří se snesli z nebes…
Již v 16. století objevili Španělé ve stříbrných dolech v Peru 18 cm dlouhý „hřebík“ zcela zarostlý v rudě a zjevně železný nebo ocelový, ačkoli přítomnost železa ve stříbrných rudách je značně nepravděpodobná. Daleko spíše lze spolu se stříbrem nalézt olovo nebo zinek.
V australských vrstvách třicet miliónů let starých byl rovněž nalezen opracovaný kus železa meteoritického původu a ve skotských uhelných žilách byly rovněž nalezeny kovové předměty, jejichž přírodní vznik si nedovedeme na úrovni dnešních znalostí představit.
Po druhé světové válce byly obnoveny intenzívní průzkumy v oděských přirozených i umělých katakombách (dlouhých přes 600 km), jež se staly za války útočištěm několika oddílů hrdinných partyzánů. Při těchto výzkumech, prováděných nejen vojenskými odborníky a historiky, ale i paleontology, byly odkryty jeskyně, sloužící již dávno před historickými dobami jako útulky člověka a ještě dříve jako skrýše pravěkých zvířat. Vědci T. J. Gricaj a I. J. Jack nalezli v jedné z nich fosilizované kosti vyhynulých pštrosů, velbloudů a hyen, kteří tu kdysi žili dávno před vstupem člověka do kamenné doby – alespoň na evropském kontinentu a podle našich dnešních představ. Tyto kosti jsou opracovány jemnými nástroji, zřejmě podobnými vlasovým pilkám. Jsou z nich vyříznuty tenké destičky, téměř lupínky, jiné nářezy zůstaly nedokončené a dokazují účinnost a úzký břit nástroje, jaký si nedovedeme představit ani ve vlastnictví středověkého řemeslníka.
Při četbě o tomto nálezu jsem si vzpomněl na první praktické aplikace elektřiny v telegrafech systému Jacobiho, Wheatstonea, Cooka, Steinheila, Gausse a dalších. Jako izolátorů bylo vesměs používáno – z neznalosti a nedostatku lepších materiálů – slonovinových nebo kostěných destiček.
Jako autor vědeckofantastických románů si docela dobře dovedu představit například kosmonauta, který po havárii pracně opravuje svůj vysílač, jedinou naději na přivolání pomoci, tím, co mu divoká a mladá planeta právě poskytla…
Německý archeolog Wilhelm König vykopal roku 1938 nedaleko Bagdádu předmět, který – nebýt všetečnosti vědců těsně po 2. světové válce – by zcela určitě byl zařazen do muzejních sbírek jako „kultovní předmět“ nebo mezi „různé“, jako zcela podobné objekty, uložené do té doby v berlínských muzeích. Všechny pocházejí z oblastí a dob Parthů, iránských kočovníků, kteří několik set let před naším letopočtem založili mezi Kaspickým mořem a Perským zálivem rozlehlou říši.
Nález nevypadá příliš okázale. Je to asi 18 cm vysoká nádoba z pálené hlíny, do které je zasunut 10 cm vysoký válec z měděného plechu, jehož šev je řemeslně vzorně spojen lehko tavitelnou slitinou, obsahující 60 % olova a 40 % cínu. Měděné dno válce je izolováno asfaltem, aby nedošlo ke styku se železnou tyčinkou, provlečenou víčkem, rovněž izolovaným asfaltem.
Naplní-li se tato nádoba vhodným elektrolytem, máme zde zdroj stejnosměrného proudu, elektrogalvanický článek, sestrojený pěkně dávno před Voltovým vynálezem z roku 1800.
Pak tedy některé měděné vázy z této kulturní oblasti, zdobené zlatem a stříbrem, by vděčily za svůj vznik elektrochemickému pokovení. Vypadá to hodně divoce, ale na vlastní oči jsem viděl, že bagdádští zlatníci dodnes používají (ačkoli lze pochopitelně koupit suché baterie v každém odborném krámě i stánku na bazaru) zcela totožných článků pro elektrogalvanické pozlacování v kyanidové lázni.
Kde, kdy a jak se elektrogalvanický článek mezi kočovníky, kteří určitě nebyli příliš hloubavými vědci, objevil?
Roku 1900 zakotvil Kondos, kapitán lodi lovící v Egejském moři mořské houby, u mysu Glyphadia na Antikythéře, kam jej zahnala nenadálá bouře. Nechtěl přerušit lov, a jakmile se hladina poněkud uklidnila, poslal na dno jednoho ze svých potápěčů, jenž při prvním ponoření objevil několik bronzových soch a vynesl ruku jedné z nich, zřejmě antické práce.
Po nezbytných průtazích se o nálezu dozvěděl řecký ministr osvěty, sám vášnivý archeolog-amatér, jenž zajistil prostředky na vyzvednutí nálezu. Ministr si povšiml jednoho bronzového zlomku, značně rozrušeného mořskou vodou a pokrytého usazeninami. Věnoval mu mimořádnou péči a k naprostému údivu se mu podařilo vyloupnout z inkrustací řadu velkých i menších – ozubených koleček…
Později bylo zjištěno, že jde o neobyčejně složité astrolabium, komplikovaný, ač formátem kapesní přístroj s mnoha důmyslnými převody, umožňující díky řadě číselníků, připouštějících korekce posunutím stupnic, aby byl egyptský kalendář o 365 dnech (bez přestupných let) uveden do souladu se slunečním rokem, určit pouhou manipulací číselníky po celý rok východy a západy jasných hvězd, Slunce, Měsíce i známých planet.
Výzkum astrolabia, které se potopilo – jak zcela přesně víme – i s lodí řeckého obchodníka, plujícího do Říma nebo do Athén, roku 80 před n. l., není ještě zdaleka dokončen a přístroj sám je přísně střežen v athénském Národním muzeu. Romantičtější autoři v něm spatřovali navigační přístroj cizích kosmonautů, což je zřejmě nesmysl – jde určitě o astronomickou nebo astrologickou pomůcku, patřící snad původně slavnému hvězdáři Geminovi, žijícímu kolem roku 77 před n. l. na ostrově Rhodu.
Tím však není astrolabium méně zajímavé. Naskýtá se řada otázek.
Především zjevná technická úroveň výrobku, co do jemnosti a dokonalosti zpracování nesrovnatelně vyšší než veškeré nám známé antické přístroje. Geometrické modely sluneční soustavy, které prý znal Platón, Aristoteles a Archimédes a o nichž se zachovaly až do středověku (v 9. století u Arabů) jen zcela nejasné zprávy, byly takřka určitě primitivnější a nedovolovaly převod numerických operací v mechanickou manipulaci, existovaly-li vůbec.
Jemnost provedení soukolí a redukcí dosahuje úrovně vrcholných výrobků renesančních hodinářů nebo zhotovitelů vynikajících astronomických přístrojů. Ostatně samo použití ozubených kol je záhadou. Pojednává o nich sice již pseudoaristotelský spis Mechanické problémy asi z roku 330 před n. l. i Vitruvius ve svých knihách o architektuře, ovšem šlo vždy buď o teoretizování, nebo o velmi primitivní ozubená kola příčková, dodnes sloužící např. ve vodních čerpadlech přírodních národů. Teprve od druhé poloviny 17. století se počíná uvažovat o správném tvaru ozubení. Stroj pro výrobu ozubených kol navrhl neúnavný Leonardo dá Vinci asi kolem roku 1500, zůstalo však při projektu a výroba ozubů se rozvíjela pracně a pomalu spolu se zdokonalováním hodinových strojů.
Ještě větším otazníkem je geniální a v nejvlastnějším slova smyslu převratný nápad na sestrojení mechanického pomocníka aritmetických operací, o němž nenacházíme ve starověku a středověku ani zmínku. Teprve osmadvacetiletý Blaise Pascal sestrojil roku 1652 primitivní sečítací stroj. Po něm následovali další vynálezci, avšak dokonalosti, srovnatelné s astrolabiem, dosáhl nejspíše teprve F. M. Hahn roku 1770…
Zdá se, že u Antikythéry bylo zkrátka nalezeno cosi podobného parthskému elektrogalvanickému článku, cosi naprosto nezapadajícího do kontextu historického a technického vývoje, převzatého z minulosti a představujícího spíše napodobení dokonalejších dávných vzorů.
Každý z nás, žijících v cihlových domech, udělal tutéž zkušenost: hřebík či skobku pro zavěšení obrazu se mu podařilo zatlouci do zdi teprve po několika pokusech, když se šťastně strefil mezi cihly do měkčí malty. Zeď po této proceduře vypadá, jako by ji kdosi opracoval hráběmi.
Starořímské (a mnohé další) stavby byly asi zdrojem opačných obtíží. Stojí podivuhodně zachované už 2000 let, aniž cihlové klenby povolily. A zbudovat cihlovou klenbu takových monumentálních rozměrů, jako např. v římských Caracallových lázních, není právě snadné. Teprve dnes, díky průmyslovým exhalacím, ničícím všude na světě kulturní památky a urychlujícím i u nás rozpad kamenných barokních soch desetinásobně až stonásobně, počínají podléhat zubu času. Cihly se drolí a rozpadají. Římská malta však statečně odolává. Je tvrdší betonu. Odlomit nepatrný kousek k chemickému rozboru (což jsem s povolením ctihodného kustoda učinil) vyžadovalo ocelové dláto, kladivo a pořádnou práci. Výsledkem bylo ztupené dláto a kousíček malty jako oříšek.
Římané a další starověké národy především v Mezopotámii, odkud znalost přešla přes Řecko do Říma, přidávali do svých tzv. hydraulických malt (které ve vodě dále tuhnou a zvyšují pevnost) zvláštní přísady, např. hlínu, těženou u dnešní Neapole, nebo cihlovou drť. Moderní stavitelství se snažilo je napodobit – J. Smeaton (1724–1792) postavil u Plymouthu v Anglii Eddystonský maják s použitím silně hydraulického vápna a svou maltu hrdě nazval římským cementem, z něhož se v 19. století vyvinul cement portlandský. Bohužel – byl to pouhý název. Žádný z našich cementů ani zdaleka nedosahuje tvrdosti skutečné římské malty. Tajemství se ztratilo – američtí technikové sice zjistili, že lze kvalitu cementu zvýšit přidáním cukru, ale náklady se tím neúměrně zvýší. Německým technikům bylo přikázáno napodobení římského cementu jako jmenovitý úkol pro upevňovací účely. Neuspěli. Technologie nejméně 3000 let stará odolává.
Podobnou ztracenou technologickou znalostí je zvláštní úprava mědi v říši Inků. Železo neznali – leda z nahodilých nálezů sideritů, železných meteoritů. Zato, jak alespoň tvrdili španělští vojáci, byly jejich nože, sekery a hroty kopí, zhotovené z mědi nebo spíše slitiny mědi, tvrdší než pancíře výzbroje loupeživých dobyvatelů, ostřejší než čepele ocelových dýk a pružnější než nejkvalitnější toledské čepele mečů. V žádném případě to nebyl onen poměrně měkký, ohebný a snadno tažný kov, známý v Evropě již asi od roku 2500 před n. l. jako první prakticky užívaný kov vůbec (nehledě na paleolitické nálezy opracovaných sideritů).
Dnešní metalurgie dovede sestavit vzorce slitin mědi podle přání. Dovede vyrobit dělovou bronz, tvrdou takřka jako ocel, avšak nikoli pružnou, umí vyrobit měď pružnou, ale nikoli tvrdou. Žádná ze slitin mědi nespojuje všechny požadavky tak ideálně jako výrobky z říše Inků.
Bohužel, žádná z těchto zbraní se nezachovala, aby bylo možno učinit metalografickou analýzu. Vzaly za své nejen korozí, ale především díky lačnosti dobyvatelů, kteří sice hledali především zlato a stříbro, ale nepohrdli ani jinými kovy.
A ještě jednou se vraťme na skok do Říma: podle písemných zpráv i podle zachovaných šperků a ozdobných předmětů, intarzovaných plátky slonoviny tak dokonale, že mezi nimi nevznikají mezery ani při prudkých změnách teploty, se zdá, že římští řezbáři slonoviny znali (a přísně tajili) způsob, jak slonovinu změkčit, zformovat a opět ztvrdit.
Slonovina, vlastně zubovina sloních klů, byla odedávna zpracovávána v Egyptě, egejské oblasti, Mezopotámii, na Krétě a v Řecku, odkud jako ozdobný materiál přicházela i do římských oblastí. Nedovedeme si dnes ani zdaleka představit, jak změkčit zubovinu bez naprostého rozrušení (např. odvápněním) – znovuobjevení této zajímavé techniky by určitě potěšilo výrobce „pravých“ kulečníkových koulí a umožnilo jim používat i zbytků materiálu. Daleko víc než potěšení těchto pánů mne však zajímá perspektiva využití staronové techniky v zubním lékařství, jehož obecně nemilované zákroky vrtačkou (ať už starou či hypermoderní) by bylo alespoň zčásti možné nahradit zákrokem zcela bezbolestným…
Změkčování mamutoviny bylo ostatně známo i paleolitickým zakladatelům světoznámé nekropole Sungir u Vladimiru, šlo tedy patrně o techniku sice geniální, ale nenáročnou a prostou. Potvrdily to vykopávky tisíců a tisíců předmětů z mamutoviny, mezi nimiž byla i řada dlouhých dýk a kopí, rovných, dvoumetrových, i delších. Podle výzkumů T. Bulavincevové, která se specializovala na vztahy člověka a mamuta v paleolitu, bylo třeba ke zhotovení takového oštěpu (který je opravdu z mamutího klu, nikoli např. z rohu narvala) narovnat dvě stě kilogramů hmotný kel. Jak – to bohužel ani netušíme.

Podivné mapy a neznámí kartografové

Již mnoho set let před naším letopočtem byl člověk nucen konat na zemském povrchu různá měření a výsledky znázorňovat kresbou. I starověcí kulturní národové – Egypťané, Babyloňané, Féničané a potom Řekové a Římané – zkoumali povrch nejen svých, ale i jiných zemí a zhotovovali kresby, které byly pravzorem dnešních plánů a map.

(prof. dr. G. N. Liotd)

Před časem vzbudily pozornost čtenářů světového tisku články, obírající se mapami, jejichž autorem byl roku 1513 vysoký důstojník tureckého loďstva Piri Reis a roku 1531 kartograf Orontius Fineus.
Bylo to vlastně obnovení zájmu o Reisovu mapu – již dávno před válkou dal tehdejší státní tajemník USA Henry L. Stimson přezkoušet, zda Piri Reis nepoužil Kolumbových map, jejichž originály se ztratily a jejichž rekonstrukce by byla významným příspěvkem k dějinám USA. Výsledek byl negativní a zájem kartografů nevelký vzhledem k hrubému zkreslení karibské oblasti a linie pobřeží jižní části Jižní Ameriky. Originál mapy se s formálním vyjádřením díků vrátil do cařihradského archívu muzea Topkapi, aby dál v klidu a bez zájemců odpočíval, jako už několik staletí.
Mapa na první pohled prozrazuje arabské autory z doby vrcholného rozvoje arabské kartografie, zprvu značně handicapované maurskou oblibou geometrizace, nepřipouštějící přesnou kresbu, a snad i nedostatečným cvikem v kreslení a malování, jež korán s výjimkou kaligrafie a ornamentiky výslovně zakazoval. Podle některých názorů byli Arabové ve vědě pouhými řemeslníky, nikoli tvůrci, a své kartografické znalosti převzali od Řeků. Jejich jedinou, avšak nespornou zásluhou v této oblasti je, že uchovali kartografické poznatky antické vědy, vydávali díla řeckých kartografů a jejich mapy. Arabské mapy sloužily za podklad zhotovování pozdně středověkých a raně novověkých kompasových map, tzv. portolánů, se zanesenou sítí kompasových růžic pro různé body, umožňující plavcům snadnou orientaci a rychlé nalezení vhodného směru k cílovému přístavu. Přesnost těchto map je pozoruhodná a představovaly po několik staletí vrchol kartografického umění – ani zde však nebyli Arabové původními. Kompas i jeho užívání převzali od Číňanů, kteří již v hlubokém starověku ovládali vyměřovací a kartografické práce a ve 2. století n. l. zřídili dokonce zvláštní kartografický úřad. Čínská znalost kompasu se podle některých autorů datuje do 11. století před n. l., podle jiných až do 2. století n. l.
V každém případě bylo při tomto skeptickém přístupu ke kartografickým výkonům Arabů překvapením, když si někteří zeměpisci povšimli zvláštní podobnosti obrysů pevniny a karibských ostrovů ve zcela zkreslené a zdánlivě kartograficky nesmyslné a vybájené mapě Piriho Reise s mapami, jež přikázalo ke zvláštním účelům plánování operací v severní Africe zhotovit americké ministerstvo války během 2. světové války v tzv. ekvidistantní projekci. Roku 1953 bylo faksimile mapy Piriho Reise předloženo k prozkoumání americkému kartografovi, námořnímu kapitánu a později autorovi knihy Ztracená Amerika Arlingtonu H. Mallerymu. Všiml si zvláštní projekce, naznačující, že vědeckotechnický postup při zhotovování mapy, tedy její matematický podklad (pokud smíme vůbec o takových úvahách na přelomu 15. a 16. století mluvit), nesvědčí ani pro předpoklad ploché Země, který právě tehdy počal podléhat představám o zemském glóbu, ani pro snahu o prosté převedení povrchu zemského geoidu do plochy, jež se ostatně podařilo teprve holandskému vědci a kartografovi Gerhardu Mercatorovi (1512–1594). Dalším zkoumáním se proto zabýval praktický kartograf Walters, jenž nalezl použitý způsob projekce a přenesl mapu, zobrazující značnou část světa (což je samo o sobě pro tehdejší dobu značně neobvyklé), na kouli.
Ve spolupráci s dalším vědcem zjistil, že obrysy kontinentů a jejich zakreslených útvarů, poloha a tvary ostrovů jsou mimořádně přesné nejen v oblasti odedávna známé a na mapě nepříliš, i když znatelně zkreslené, totiž kolem Středozemního moře, ale i na druhé straně Atlantiku, kam se zatím dostalo jen velmi málo Evropanů, kteří ještě zdaleka neměli čas a možnost utvořit si celkový obraz o tvaru pobřeží nového kontinentu, o jeho vnitrozemí ani nemluvě.
Tím větší byl otřes, když výbor geofyzikálního roku 1955, jenž za jeden z dílčích úkolů přijal i nový průzkum map Piriho Reise, sdělil výsledky ředitele observatoře ve Westonu a šéfa kartografie námořnictva USA Daniela Linehana. Linehan potvrdil po jistých posunech, vzniklých nesprávným spojením původních map, správnost obrysů Severní Ameriky, umístění zakreslených jezer a hor v Kanadě, včetně nejzazšího severu kontinentu, polohy Falklandských ostrovů, známých teprve koncem 16. století, a co nejzajímavějšího, obrys Antarktidy, nikoli, jak ji mapujeme pomocí leteckých snímků, nýbrž Antarktidy pevninské, zbavené ledového příkrovu a holé (její tvar pracně zjišťujeme díky možnostem gravimetrie, magnetometrie, seizmologie a dalších pomocných věd). Řadu útvarů zanesených na mapě Piriho Reise potvrdili polárníci teprve zcela nedávno. Autentičnost Reisovy a Fineovy mapy plně potvrdil např. polárník kapitán Finn Ronne, kdysi průvodce admirála Byrda a později koordinátor britsko-norsko-švédské výpravy do Antarktidy. Hory jižního kontinentu, zakreslené na těchto mapách jako ostrovy, jsou skutečně na svých správných místech a jsou to ostrovy, pokryté souvislou vrstvou ledu, spojující je s pevninou v oblasti země královny Maud. To však zjistily seizmické sondy teprve v letech 1949–1952…
Vyrojila se spousta dohadů – mimo jiné se o ně zasloužil i Däniken domněnkou, že zde zasáhli nepozemšťané, kteří poskytli lidstvu jako kartografický podklad letecký či kosmický snímek ze svého kosmoletu, „vznášejícího se nad Káhirou“.
Asi toto se tedy svět dozvěděl o podivných mapách Piriho Reise a – jaký div? – užasl. Zcela originálně zapůsobily publikované články v Turecku; kromě pochopitelné pýchy, že si nepozemšťané vybrali k osobním kontaktům právě vynikajícího reprezentanta pravé víry, a ne nějakého nevěřícího, si Turci záhy povšimli, že na mapě je arabským písmem zmínka o Kryštofu Kolumbovi, což panu Dänikenovi, neznalému arabského písma, uniklo. V Cařihradu vypukla horečka hledání původní Kolumbovy mapy, tím spíše, že Turci existenci této mapy s jistotou předpokládají. Puntičkářský Piri Reis by se byl nepochybně zmínil o pouhých ústních informacích, kdyby se mu takových dostalo a kdyby byly pro kartografa jako podklad k sestavení mapy dostatečné – což si lze stěží představit. Existenci Kolumbovy mapy v cařihradských archívech ostatně tušil už osvícený prezident Kemal Atatürk, a osobně nařídil po vzácném pergamenu pátrat. Bezvýsledně. Stav archívu osmanských sultánů v paláci Topkapi (kde je mj. umístěno i muzeum a kde byla roku 1929 objevena nešťastná Reisova mapa) učinil z hledání mapy akci ještě beznadějnější než pátrání po legendární jehle v kupě sena. Dnes však došlo k prudké recidivě mapové horečky. Zúčastňují se jí úředníci, přehrabávají hory dokumentů, naházených prostě do sklepů, ctižádostiví soukromníci i hejno detektivů, prohledávajících staré domy kolem Zlatého rohu. Mocným impulsem, pracujícím v nitru těchto dobrovolných pomocníků historiografie jako reaktor, není vědecký zájem, ale vidina miliónové částky, za niž by bylo nepochybně možné na vhodném místě Kolumbovu mapu zpeněžit. Turecká vláda se snaží odvrátit nebezpečí vyvezení mapy ze země – bude-li nalezena – a vypsala velice štědrou odměnu…
Ještě větší vzrušení ovšem vzbudila sama „kosmická“ interpretace Reisovy mapy, nalezené již před více než 40 lety v Cařihradě, mezi vědci, zeměpisci a kartografy, kteří rázem zahořeli spravedlivým hněvem proti nedoukům, pletoucím se jim do řemesla a narušujícím představu postupné a dnes již vlastně uzavřené historie objevování a mapování kontinentů i moří naší planety. Odpůrci senzací, prohlašující celkem právem, že až dosud vždy vystačili se zcela nesenzačním výkladem původu nejrůznějších map, poukazují především – a opět právem – že žurnalisté a popularizující spisovatelé mystifikovali čtenáře neúplným uvedením skutečností, pojících se k Reisově mapě samotné. Napravme tedy jejich hříchy slovy prof. K. Kuchaře, předního českého kartografa a geografa.
Piri Reis se na mapě podepsal s uvedením několika členů rodiny, podobně jako arabští hrdinové románů Karla Maye: syn Hadži Mehmeta, synovec Kemala Reise, a uvedl datum i místo vzniku sporné mapy, totiž měsíc muhartem roku 919 mohamedánské hedžry, v městě Gelibolu na Dardanelách, tedy dobu od 9. března do 7. dubna 1513 n. l. Strýček Kemal byl tureckým admirálem, velícím středomořské osmanské flotile v poslední čtvrtině 15. století. Měl španělského otroka, jenž se podle vlastního tvrzení (nebo vychloubání?) zúčastnil tří Kolumbových výprav do končin zvaných Antilie, 4000 mil jihozápadně od Gibraltarské úžiny. Aniž je to v textu mapy uvedeno, vyplývá samo sebou, že tento otrok poskytl Kemalu Reisovi Kolumbovu mapu nebo alespoň vyčerpávající údaje pro její sestavení. Mapu pak zdědil synovec a pokračovatel v admirálském řemesle Piri Reis. Byla zřejmě chována jako rodinné tajemství, což ostatně bylo naprosto obvyklé. Piri Reis totiž v dedikaci sultánu Selimovi l., jemuž mapu odevzdal u příležitosti dobytí Egypta roku 1517, zdůrazňuje, že nikdo jiný takovou mapu nemá. Admirál, který jistě měl jako každý vyšší hodnostář dostatek soupeřů a protivníků, by se sotva odvážil vědomě sultánovi lhát – radost nad unikátní znalostí dosud takřka neznámého světadílu by se změnila při objevu duplikátu záhy v zuřivost, kterou temperamentní Selim I. léčil naražením zdroje nejjasnější nevůle na kůl. O Kolumbově mapě se Piri Reis výslovně zmiňuje v předmluvě k „bahríji“, plavební příručce pro příbřežní navigaci, dokončené roku 1524, jako o jednom ze zdrojů, z nichž čerpal k souboru map celého známého světa, mezi nimiž jsou prý i mapy daleko podrobnější než dosavadní – bohužel dosud nenalezené, nebo snad, žel, definitivně ztracené. Předloh bylo asi dvacet, mezi nimi mapy z dob Alexandra Velikého, osm map typu džafarie (kompasové arabské mapy), mapy čtyř Portugalců se zakreslenými zeměmi Sidem, Hindem a Čínou atd., jež prý Reis všechny převedl do shodného měřítka, navzájem spojil a doplnil.
Prof. Kuchař i další autoři připouštějí, že Kemal Reis, vysoký velitel tureckého loďstva, mohl získat Kolumbovu mapu jako část kořisti tureckých lodí při úspěšném střetnutí se španělskou flotilou v západním Středomoří roku 1501. Snad i portugalské prameny jsou jako jeden ze zdrojů mapy přípustné – zlato zmůže konečně mnoho a nechybí ani tvrzení, že sám Kolumbus jel takřka najisto do míst Portugalci dávno navštěvovaných a zmapovaných, avšak přísně utajených (protože byly podle smlouvy se Španěly, papežem ratifikované, vyhrazeny Španělsku), s pomocí kdovíjak získaných map z lisabonských archívů.
Asi toto (obvykle s výjimkou předchozí poznámky o možnosti, že Kolumbus znal portugalské mapy) dodávají odborníci k nešťastné Reisově mapě.
Prohlašují, že Reisovo tvrzení o překreslení všech map do stejného měřítka je nedůvěryhodné a bývalo tehdy leda nedostižným cílem kartografii A v krajinách do té doby tolik nenavštěvovaných a s tehdejšími pomůckami se vůbec nemohlo podařit. Kartografové kreslili do map i hypotetické útvary, přičemž prý starověcí i středověcí kosmografové předpokládali obyvatelný jižní kontinent, jehož neznámé břehy stále odsouvali k jihu podle představy světa uspořádaného symetricky podle rovníku. Zakreslené se řídilo i přáním – byly např. zakreslovány neexistující průliv mezi Severní a Jižní Amerikou nebo severozápadní a jihozápadní pasáž dávno před jejich nalezením.
Pokud pak jde o obrysy jihoamerického kontinentu, zdá se prý, že je tu zakresleno jen to, co bylo tehdy známo – a při velkém měřítku mapy se dal autor svést ke zvětšení pobřeží vzhledem k tehdejšímu usilovnému hledání průlivu do Tichého oceánu. Kromě toho prý neměl, kam by pobřeží stočil, než k jihovýchodu, do zeměpisných délek Afriky – v tomto ohledu se prý Reis patrně dovolává úmyslně falšovaných portugalských pramenů, snažících se utajit, že Jižní Amerika dávno nepatří k portugalské „polovině světa“, sahající podle známé smlouvy jen 2000 mil na západ od Gibraltaru.
Zkrátka: ať už kontury jihoamerického pobřeží byly takto zakresleny z neznalosti, nebo úmyslně, rozhodně nejde o Antarktidu, tím méně o mapu, pořízenou podle leteckých snímků nad Káhirou. Mapa je obrazem tehdy známého světa, doplněným ohlasem bájí a nadsázek. Závěr cituji doslova: „Moderním kombinacím o předhistorické nebo mimozemské předloze mapy nemusíme věřit ani tolik jako příhodě o putování sv. Brandana, která je na Reisově mapě vyobrazena: plavci právě přistáli u hřbetu velryby a rozdělali na něm oheň v domnění, že jsou na ostrově…“
Domněnka, že obrys Antarktidy na mapě Piriho Reise a Fineově je prostě podobou hypotetického kontinentu, nazývaného Terra australis incognita a zakresleného do map odedávna, neobstojí.
Terra australis incognita není ani na Behaimově glóbu z roku 1491. Ocitla se teprve na Mercatorově Obrazu světa díky výzkumným plavbám a údajům plavců o březích, spatřených kdesi daleko na jihu. Mercatorova autorita vnucovala představu této země dalším a dalším kartografům, a trvalo dlouhá staletí, než ustoupila až k břehům dnes známé Antarktidy.
Jediný pohled na kteroukoli mapu, znázorňující neznámou jižní zemi, postačí: až do Lemairovy a Schoutenovy výpravy (1615–1616), jež nalezla průplav mezi Ohňovou zemí a ostrovem Států, až do holandských expedic k břehům Austrálie a plavby A. Tasmana (1642–1644), jenž obeplul Austrálii z jihu, byla tato předpokládaná pevnina zakreslována vždy fantasticky a v neslýchaných rozměrech, zaujímajících valnou část jižní hemisféry. Reisova mapa je v ostrém rozporu se všemi tehdejšími autoritami, jestliže jí přisuzují jen poměrně malý rozsah a uzavřený, ostrovní tvar.
Nechci zde rozebírat známý fakt, že Kolumbus nebyl prvním obyvatelem Starého světa, jenž vystoupil na americkou pevninu.
Jisto je, že starověk tušil existenci Ameriky. V tragédii učitele a rádce císaře Nerona Seneky, Médeji, jsou odvážná a prorocká slova: „Přijdou v budoucnu staletí, kdy Oceán nebude již hranicí, objeví se ohromný kraj, a bohyně Thetis odhalí nové světy. Ostrov Thúlé nebude již posledním na Zemi.“
Zároveň s odvážnou výpravou kartaginského mořeplavce Hannóna podél západní Afriky, jež s šedesáti padesátiveslicemi dospěla patrně až k břehům Kamerunu, vyplul i jeho bratr Hamilcon (Himilco) s úkolem prozkoumat severní Atlantik za Cínovými ostrovy (Irsko a západní pobřeží Anglie). Čtyřměsíční cesta – pokud ovšem nebyl popis přehnán, aby odradil možné konkurenty – vedla pustými končinami oceánu a není vyloučeno, že zavedla odvážné Puny až do oblasti Grónska.
Dávné znalosti topografie amerického pobřeží nelze tedy vyloučit. A nové pohledy na dějiny osídlení amerického kontinentu, k nimž nás nutí archeologické nálezy, posunující datum objevení se člověka v obou Amerikách značně do minulosti oproti ještě nedávným představám a poskytující materiál k pochybnostem, že „severní cesta“ z nejvýchodnějšího cípu Asie přes Beringův průliv, případně (a spíše) přes řetěz Aleut byla jedinou, nás v tom utvrzují.
Kromě teorie našeho krajana Aleše Hrdličky, dodnes všeobecně uznávané a dobře doložené, se hlásí o slovo i „oceánská“ teorie, jejímž vášnivým zastáncem byl Eric de Bisschop, pokládající za jednu z migračních cest praobyvatel Ameriky „úzkokolejný“ rovníkový protiproud od Indonésie až k břehům Střední Ameriky, především však poměrně nová teorie „australská“.
Jejím autorem je portugalský vědec Mendes Correa. Tvrdí, že část nejstarších Američanů přišla do své nové vlasti z Austrálie přes Antarktidu, a to většinou suchou nohou díky daleko většímu rozsahu pevniny a ostrovních pásů ve starší době kamenné než dnes. Kromě toho by tato migrační vlna putovala v dobrých klimatických podmínkách. Antarktida totiž – což uniká kritikům „romantických“ teorií o vzniku a původu map Piriho Reise – měla tehdy zcela bezpečně daleko příznivější podnebí než dnes, jak dokazují geologické a paleontologické nálezy. Od Tasmánie přes Antarktidu do Ohňové země by se přistěhovalci pohybovali pásem zelených ostrovů.
Tuto teorii podpořili významní badatelé – vedoucí britských výzkumů v Antarktidě Vivian Fuchs nebo amerikanista Paul Rivet Byly zjištěny jazykové i etnické shody, přenos rostlin i zvířectva po celé migrační trase, dlouhé takřka dvacet tisíc kilometrů.
Podporu argumentů o dávné znalosti Antarktidy přinášejí i legendy obyvatel Velikonočního ostrova – naznačují, že jejich předkové osobně poznali Antarktidu ještě ne zcela pokrytou ledovcem. Zachovali na ni tak přesnou vzpomínku, jakou jen umožňuje takřka zázračně stabilní bájná tradice, předávaná z generace na generaci s minuciózní péčí o každé slovo, každou slabiku, každý přízvuk, aby byla zaručena co nejmenší deformace.
Konečně velmi působivým argumentem pro několik migračních cest je rozbor radiokarbonových a geochronologických dat migrací přistěhovalců do Nového světa. Až dosud byly nalezeny pouze exempláře současného typu Homo sapiens sapiens, jejichž migrační vlny mohly přejít ze Sibiře na Aljašku teprve po ústupu ledovců, které vytvořily vstupní bránu mezi laurentinským ledovcovým štítem a ledovou pokrývkou Skalistých hor. Došlo k tomu asi před 13 000 nebo 12 000 lety a ústup pevninských ker byl takřka vzápětí následován prvními skupinami sibiřských lovců, kteří se neobyčejně rychle dostali nesmírnými prostorami až k nejjižnějšímu cípu kontinentu, do Fellovy jeskyně, osídlené již od let 8770 ± 330 před n. l. Datování mezilehlých nálezů od Aljašky až k Ohňové zemi umožňuje postup migrace zhruba sledovat.
Kromě těchto osadníků však jsou již nějakou dobu zjišťovány zbytky daleko staršího osídlení (na ostrově Santa Rosa, v texaském Lewisvillu, v Clovisu aj.), rozhodně se nehodící do osvědčeného schématu. Výsledky radiokarbonových analýz kosterních pozůstatků z pobřeží jižní Kalifornie, datovaných v době nálezů (1920–1935) do doby asi 5000 let před n. l., však mluví jasnou řečí: člověk se objevil na americkém kontinentě už před 50 000 lety, v blízkosti Del Maru u San Diega před 48 000 lety a u La Jolly před 44 000 lety. Tzv. člověk z Los Angeles je starý 26 000 let. Je velmi nepravděpodobné, že by tito průkopníci dosáhli obou Amerik přes Beringovu úžinu – „australská“ hypotéza se zdá být pravděpodobnější.
Prosím čtenáře, aby nepovažoval datování všech právě uvedených událostí do „starší doby kamenné“ za určení kulturního stupně migrujícího obyvatelstva, ale za konvenční zařazení do určitého období života naší planety, kulturně patrně velmi nerovnoměrného. Ještě dnes, v době kosmických letů a dokonalé komunikace, žijí na naší planetě lidé na úrovni zmíněné starší doby kamenné. Vyloučit před několika tisíci lety možnost civilizace, schopné zachytit kartografické podklady, by bylo nevědecké. Předhistorické kartografické kresby nalezl již zeměpisec F. Ródiger roku 1891, dnešní „divoši“ všech kontinentů jsou schopni vynikajícím způsobem pomoci badatelům kresbami podivuhodně přesných „map“, zachycujících i značné plochy, např. povodí řeky Xingú, celého Jakutska (podle takové „mapy“ na březové kůře podnikl 400 verst dlouhou cestu revolucionář Kropotkin roku 1906), nebo severního Grónska, jež si ostatně odlehlostí a nedostupností nezadá s Antarktidou.
Zbývá ještě argument, který má jistě svou váhu: Cařihrad, pozdější Istanbul, kdysi sídlo císařů východořímské říše, spravující po jistou dobu (v době vlády císařovny Teodory a Belisarových výbojů) takřka polovinu známého světa, byl a je jedním z nejnadějnějších míst pro hledání velmi starých poznatků tohoto druhu. Roku 1413 zde byla například nalezena po celá staletí ztracená mapa egyptského zeměpisce Ptolemaia.
Kromě toho nelze podceňovat ani lepší dobové heuristické možnosti Piriho Reise, než jaké jsou přány nám. Tehdy ještě neprošla Evropou ničivá smršť velkých válek, především třicetileté, jež navždy pohltila nenahraditelné historické doklady, ukrývané v kunstkomorách, kabinetech kuriozit i ve sbírkách rukopisů zámožných humanistů.
Je ostatně dobře, že mapa Piriho Reise byla prokazatelně objevena již roku 1929 a že zprvu nevzbudila pražádný zájem. V roce 1965 byla totiž v Basileji uveřejněna kartografická senzace: mapa světa, pocházející z roku 1440, tedy 52 let před Kolumbovou první plavbou, s dosti přesně zaznamenanou Amerikou (pod názvem Vinland) i Grónskem. Zcela zjevně dokazovala prioritu Vikingů a přesně odpovídala představám arabských kartografů – bohužel ne však znalostem Normanů.
Společnou prací vědců Zeměpisné společnosti SSSR a Yalovy univerzity v USA byl odhalen podvod: mapa byla skvělým falzifikátem, sestaveným na základě celé řady existujících map, avšak padělatelé se dopustili zásadní chyby: použili totiž i mapy (jak zjistili sovětští kartografové) z roku 1690, uveřejněné teprve v roce 1951. Šlo tedy o mapu starou asi deset let.
Ať už je tomu s Reisovou a Fineovou mapou jakkoli, tohleto jim zcela jistě vyčítat nemůžeme.

Zapomenuté lodě

Vyplujte! Plujte k severu pod Pásem Orionu!

(Tahitská sága)

Lodě jsou vhodným demonstračním materiálem k argumentaci o možné existenci dávných civilizací především proto, že je můžeme souvisle sledovat od prehistorie a protohistorie, kdy vodní toky byly jedinými komunikacemi uprostřed neprostupných a nebezpečných pralesů. Pluly po nich nejdříve prosté kmeny, na nichž seděl obkročmo pionýrský odvážlivec, později se kmeny spojovaly ve vory. Pokrokem byl vydlabaný kmen, tzv. monoxyl, který sám nebo s vahadlem a poháněný vesly nebo plachtou byl schopen i příbřežní mořské plavby. Tam, kde nebylo vhodných stromů, nacházel člověk důvtipné náhrady v nafouklých zvířecích kožich (tzv. kelecích), kruhových plavidlech z proutí, utěsněného smolou (gufách), člunech z rákosových svazků, oválných košících potažených kůží (koraklech) nebo kanoích a kajacích potažených březovou či jinou kůrou nebo koží.

Složité lodě, sestavované z jednotlivých částí, je možné datovat asi do roku 5000 před n. l., kdy se taková plavidla počala objevovat na Eufratu a Tigridu. Námořní kýlové lodě vznikaly o 2000 let později ve Středomoří současně s objevem a rozvojem plachet. Jejich obrazem je ještě dnes čínská džunka s plochým dnem.

Nejstarší námořní lodě jsou připisovány Egypťanům, dovážejícím ideálně vhodné cedrové dřevo z dnešního Libanonu asi kolem roku 2800 před n. l., avšak délky kolem 30 metrů dosáhly teprve asi roku 1700 před n. l., kdy se objevují paluba, přístřešky, možnost spouštění plachty atd.

Asi tolik je v kostce známo o červáncích mořeplavby.
Lodě antického světa jsou již dokumentované zcela spolehlivě – od 5. století před n. l. to byly bachraté obchodní lodě o nosnosti 150–250 tun (nosnost známe přesně díky zachovaným celním zápisům z Peiraiea), dlouhé asi 25 metrů. Největší lodě této doby dosahovaly nosnosti nejvýše 700–800 tun, avšak současně s počátkem prací na přístavu v ústí Tibery (na příkaz císaře Klaudia roku 42 n. l.) počala výstavba proslulých námořních obrů tzv. obilní flotily, dovážející každoročně asi 500 000 tun pšenice ze Sicílie, severní Afriky, Hispánie a Egypta do římského přístavu Puteoli, nahrazeného později Ostií.

O těchto korábech nám zanechali zprávy očití svědkové – Lúkiános, účastník přistání alexandrijské lodi Isis v Peiraieu, židovský dějepisec Josephus Flavius i sám proslaveně přesný, úzkostlivý a výborně pozorující Plinius. Všichni se shodují, že rozměry korábů obilní flotily byly impozantní: délka asi 60 metrů, šířka 15 metrů a téměř stejný ponor. Z údajů o nákladech a počtu cestujících, který šel do set, byl vypočítán výtlak alespoň 2000 tun a nosnost 1200 až 1300 tun. Je to tím pozoruhodnější, že od 4. století n. l., kdy obilní flotila skončila činnost, až do roku 1845 nebyla postavena ani jedna jediná loď této velikosti…

Není zde místo popisovat dokonalost římských lodí s nádhernými kabinami, zastřešenými pálenými taškami na mramorových sloupech. Za poznámku však stojí, že se antické flotily pohybovaly – nepočítáme-li ovšem piráty, jimiž se moře již tenkrát přímo hemžila – poměrně velmi bezpečně, se ztrátami, nepřesahujícími např. procentuální ztráty hanzy při pobřežních plavbách, ačkoli příbřežní plavba, na niž byli odkázáni starověcí kapitáni, postrádající kompas, sextant i další plavební pomůcky, je právě ve Středozemním moři značně nebezpečná, díky náhle propukajícím vichřicím. Zásluhu na tom měly nejen tradice předávané z generace na generaci v mořeplaveckých dynastiích („Jestliže vynese olovnice bahno z hloubi jedenácti sáhů, je ústí Nilu vzdáleno den plavby“, „Spatříš-li nejprve velké černé a pak malé zelené mořské hady, blížíš se Varygaze“ atd.), ale i řádné plavební příručky pro kapitány plachetnic, z nichž první sestavil zeměpisec Skylax mladší v polovině 4. století před n. l., jinou, pod názvem Přehled vzdáleností ve Středozemním moři, Stadiasmos. Tyto příručky, brzy vypracované i pro Černé moře, Perský záliv aj., byly do značné míry podobné dnešním každoročně vycházejícím námořním rukovětím a jako ony přesně popisovaly námořní trasy, přístavy, orientační body, mělčiny atd.

Není pochyby, že takové znalosti jak v nautice, tak ve stavbě lodí jsou dědictvím ne staletí, ale tisíciletí. Od obilní flotily, představující na půldruhého tisíciletí vrchol alespoň co do nosnosti a výtlaku, můžeme sestupovat po žebříku dějin stále hlouběji a hlouběji, objevujíce vždy znova překvapivě vyspělou plavbu a úctyhodný soubor zkušeností.

Je přesvědčivě dokázáno, že se již nejpozději v 18. století před n. l. zrodila na Krétě první námořní politicko-hospodářská moc, thalasokracie, panující nad mořem, dokumentovaná proslulými paláci v Knóssu i jinde, přetékajícími bohatstvím, a přece nechráněnými ani náznakem obranných zařízení, hradeb, valů, příkopů apod, a to ani tam, kde byly položeny z taktického obranného hlediska zcela nevýhodně.

Záhada má dvojí možný klíč: buď byla tehdy námořní doprava na tak nízké úrovni, že se krétští vládcové nemuseli obávat pobřežního výsadku tak rozsáhlého, aby ohrozil jejich sídla, nebo byla Kréta opravdu vládkyní moří, schopnou zadržet protivníka ještě daleko od břehů.

První možnost můžeme vyloučit vzhledem k trvalým a živým stykům Kréty s Peloponésem, Kykladami, maloasijským pobřežím s přilehlými ostrovy (Rhodos), Sýrií a Egyptem. Tam všude směřoval objemný zahraniční krétský obchod, spojující export s importem, tam směřovala i diplomatická poselstva a výpravy kolonistů.

V dobách rozkvětu krétské kultury jsou tyto styky Egypta s Krétou dokumentovány i výměnou dekoru – na Krétě se stále častěji objevují typicky egyptské prvky palmového listu, posvátného chrobáka, papyru a lotosu – naopak z Kréty do Egypta a Sýrie přechází dekor tvaru spirály. Podobné shody nalezli uměnovědci i v architektuře např. krétských paláců na jedné straně, paláců v Mari na Eufratu nebo v Alalakhu v severní Sýrii na straně druhé. Díky pravidelné lodní dopravě Středozemním mořem shledáváme jistou jednotu kultury na jeho březích, určovanou zprvu fénickými a krétskými vlivy, později Řeky a naposledy, po potlačení pirátství rozhodnými akcemi, Římany. Není bez zajímavosti, že právě tato relativní kulturní jednota přímořských oblastí nadmíru usnadnila křesťanství těžký úkol převzít dědictví kdysi světovládného města.

Můžeme tedy téměř s jistotou předpokládat, že 8300 km²ostrova bylo dostatečně střeženo válečnou flotilou, zajišťující i bezpečnost mořských komunikací pro krétský obchod. Jako operativní doplněk – z vojenského hlediska mimořádně vhodný a důvtipný – této předsunuté obrany byla vybudována bojová vozba, oddíly válečných dvojkolých vozů, tažených dvěma koňmi a s posádkou dvou bojovníků opatřených pancířem. Knósský vládce měl ve svém inventáři z posledního roku před zničením paláce (předpokládá se, že zastaralé záznamy byly každoročně z prostorových důvodů ničeny) zaregistrováno 400 válečných vozů v různém stupni bojové pohotovosti, tedy rozhodně ne nevýznamnou sílu. Co nejrychleji se přesunovaly a s nimi několik set plně vyzbrojených bojovníků se zásobou šípů (v jediné inventární tabulce je údaj o 8640 šípech) na místo výsadku. Neočekávaně napadaly protivníka, odřezávaly ho od jeho lodí a tím i od zásob, vyčerpávaly a zadržovaly tak dlouho, dokud nebyla k dispozici dostatečná bojová pohotovost domobrany.

Nepřímou podporou těchto domněnek je i skutečnost, že ostatní střediska egejské kultury na řecké pevnině (jejich čilý, i když ne vždy rovnoprávný a symetrický styk s Krétou je prokázán) byla bez výjimky založena z obranných důvodů dál ve vnitrozemí a byla obehnána hradbami. Nejmohutnější hradby Tírynthu si dokonce vysloužily jméno „kyklopské“, obyvatelé Egeidy si nedovedli představit, že by 17 metrů silný val z balvanů těžkých až dvanáct tun stavěli jejich předkové. Daleko pravděpodobnější se zdála spoluúčast bájných Kyklopů, povolaných prý zakladatelem města králem Proitem. Ani Mykény se svými osmimetrovými hradbami ovšem nebyly vydány pozemnímu nepříteli napospas…

Postačilo však několik set let mezi zkázou krétské mínójské civilizace kolem roku 1400 před n. l. a mezi Homérovým 8. stoletím, aby se představy o egejské minulosti deformovaly téměř k nepoznání. Homér (ať jím byl kdokoli) nebyl již schopen v podmínkách nové, dosti primitivní civilizace, teprve nesměle vyrůstající na troskách dávné kultury, představit si skutečnou velkolepost civilizace, pohřbené zemí a staletími.

Je celkem nedůležité, že si nevěděl rady ani s válečnými vozy, od vpádu východních národů v 17. století př. n. l. do říše Chetitů až k bojům v nilské deltě známými v celé egejské oblasti; považoval je za pouhý pomocný dopravní prostředek pěších bojovníků, tak jak je znal ze své současnosti, neschopné ve větším měřítku vyrobit, udržovat a zasadit tak složitou bojovou techniku.

A neměl ani ponětí o mocné krétské flotile, jejíž koráby byly zcela určitě pevnější a solidnější než např. Odysseova loď, již můžeme podle Homéra považovat nejvýše za veslový člun s jediným stožárem.

Ostatně i sama volba Homérova tématu je překvapující; zatímco se ani slovem nezmiňuje o dodnes zcela nevysvětlitelném pádu Knóssu a s ním krétské kultury, ovlivňující celou egejskou oblast, věnuje veškerou pozornost trojské válce.

Jednu ze starověkých lodí máme popsánu až nápadně přesně – loď všech lodí jak rozměry, tak významem – Noemovu archu.
Nebylo třeba, aby se před několika lety objevila dosti pošetile argumentující kniha Wernera Kellera A bible má přece pravdu, s podtitulem Vědci dokazují historickou pravdu, aby se stala bestsellerem a aby dosáhla celkového počtu 6 miliónů výtisků v sedmnácti zemích. Již mnoho let žádný rozumný člověk nepochyboval, že celá řada starozákonních historických a místopisných líčení má zcela reálný podklad. Úspěchy izraelské geologie, založené na předběžném studiu a důvtipném výkladu bible, překvapily proto daleko méně než např. Schliemannovy objevy, vycházející z nápadu použít Homérových eposů jako bedekra.
Část historických biblických textů byla uspokojivě prověřena archeology, geology a historiky. Možná že se v budoucnu podaří verifikovat další části – co to však má společného se zjeveným náboženstvím? Případný objev zbytků Sodomy a Gomory není důkazem, že byly navštíveny anděly vyslanými bohem. – Případné potvrzení historické skutečnosti exodu a historické existence Mojžíše zdržujícího izraelity čtyřicet let na poušti, kterou mohli přejít za několik týdnů, jen proto, aby vymřeli jedinci, „nakažení“ egyptskými rozvratnými myšlenkami mnohobožství, a aby bylo dosaženo jednoty názorů, nijak nedokazuje vesmírnou rozprostřenost kmenového boha izraelitů, který se ve starozákonních textech projevuje jako vrtkavý, nedůtklivý a krutý náčelník kočovného kmene, chránící svou oázu nejen proti všem protivníkům, ale i proti každému, kdo by se mohl protivníkem stát. Reálnost zámku pánů z Růže ještě nedokazuje, že tam obchází paní Perchta.
Tento vztah ke starým náboženským textům může přinést ovoce vědě a poznání. Ze starověku se nezachovalo tolik knih, abychom je mohli s lehkým srdcem opomíjet. Naopak, každá řádka stojí za prostudování, zda nám přes propast tisíciletí nepodává třeba ve zkreslené nebo kryptografické formě závažné poselství.
O arše, na níž byla zachráněna další existence lidstva i veškeré fauny, máme dokonce dva souběžné prameny. Kromě bible je to epos se 300 čtyřveršími, objevený v knihovně krále Assurbanipala. Opěvuje zážitky polomytického panovníka Gilgameše (vládl asi kolem roku 2700 před n. l.) a je dnes počítán k základním literárním památkám lidské historie.
Srovnejme oba texty – nejprve biblický (Mojžíš I., kap. 6):
Učiň sobě koráb z dříví gofer;
příhrady sděláš v tom korábu
a oklejuješ jej vnitř i zevnitř klím.
A tento způsob uděláš jej:
Tří set loktů bude dlouhost toho korábu,
padesát loktů širokost jeho a třicet loktů vysokost jeho.
Okno uděláš v korábu a svrchkem na loket širokým zavřeš jej;
dveře také korábu v boku jeho postavíš
a pokoje spodní, druhé i třetí sděláš v něm.
A nyní část z eposu o Gilgamešovi, jež nás zajímá. Gilgameš se snaží dosáhnout nesmrtelnosti, již bohové propůjčili Utnapištimovi, a vydá se za ním na jakousi konzultaci. Po strádáních, obvyklých ve všech bájích a pohádkách, konečně nesmrtelného předka nalezne. Část, věnovaná Utnapištimovu vyprávění, má dvě zvláštnosti – je psaná „ich“ formou, zatímco celý ostatní epos je vyprávěn v osobě třetí. Za druhé se zdá být vložena do díla poněkud neorganicky, jako by autor nebo zapisovatel eposu na hliněné tabulky chtěl za každou cenu uplatnit zajímavou epizodu, s níž byl seznámen.
Autoři, naklonění překotným závěrům, z obou těchto fakt vyvozují, že by mohlo jít o autentické líčení přímého svědka potopy – což je svrchovaně nepravděpodobné. Přijatelnější se zdá možnost, že část eposu, pojednávající o Utnapištimovi a potopě, je starší, a existovala snad před písemným záznamem Gilgamešových dobrodružství.
Utnapištim žil v Šurupaku jako věrný a oddaný ctitel boha vod Ea. Když se rada bohů rozhodla lidstvo zlikvidovat potopou (jak je vidět, neznala láska bohů-stvořitelů ke svým dítkám hranic ani tehdy…), Ea Utnapištima varoval:
… Strhni svůj dům, postav si loď, opovrhni bohatstvím,
hledej raději život!
Opovrhni majetkem a statky,
zachraň raději život!
Na svou loď z každého semene
přiveď život!
A nechť je dobře vyměřena loď,
kterou máš postavit!
… Udělej spodní, druhou a třetí palubu,
udělej koráb s přehradami,
natři jej z nitra i zvenčí smolou!
Utnapištim poslechl nejen pokynu, ale i technických připomínek, což mu dalo asi dost přemýšlení, takže se k projekci korábu dostal až pátého dne:
Plocha půdorysu byla 13 iků,
stěny vysoké na deset garů.
Dal jsem jí šest palub,
šířku jsem rozdělil devětkrát.
V peci jsem roztavil šest sarů smůly.
Tři sta loktů bude délka mé lodi,
padesát loktů šířka a třicet loktů výška.
Zbytek příběhu se jak vejce vejci podobá dobrodružstvím ctnostného Noema a jeho rodiny. Utnapištim se nalodil i s příbuzenstvem a „vším semenem“, zachránil se, zatímco vody šest dní stoupaly a bouřily, sedmého dne bouře od jihu polevila, zátopa však stoupala, trvala čtyřicet dní a počala opadat teprve po 150 dnech. Utnapištim právě tak jako Noe vypustil havrana, holubici atd., se stejným výsledkem. Vyprávění končí takto:
Otevřel jsem průduch a světlo padlo na mou tvář.
Loď se zachytila na vrchu Nizir.
Vrch Nizir objal loď a nenechal ji kymácet se.
Vzhledem k tomu, že epos o Gilgamešovi je mnohem starší, v bibli může jít o text přejatý z ústního podání, nebo o text, s nímž se Mojžíš za svého pobytu v egyptských chrámech seznámil. Třetí možností je paralelní zpracování pověsti, živé a aktuální jak v Mezopotámii, tak v oblasti Egypta. Ať už je jakákoli verze o přenosu Utnapištimova dobrodružství do Starého zákona správnou, zůstává pozoruhodnou skutečností, že se ve dvou náboženských knihách dozvídáme o 4000 let starých božích pokynech ke stavbě lodi „se spodní, druhou a třetí palubou, korábu s příhradami“, nebo s „pokoji spodními, druhými i třetími“ – což je jinými slovy totéž.
V souvislostech této knihy bych chtěl upozornit na něco zcela jiného, co se týká především bohů a poddůstojníků: ti i oni závisejí především na vlastní autoritě. Poddůstojníci velice dobře vědí – a bohové by vědět měli – že nejsnáze a nejrychleji lze autoritu ztratit vydáváním nesplnitelných rozkazů a nerealizovatelných pokynů.
Utnapištim i Noe byli možná furianti a dokázali postavit – jako v případě Utnapištimových zprvu projektovaných a později realizovaných palub – plavidlo ještě vetší. Zdá se tedy, že takové lodi zřejmě tehdy byly, i když, připusťme, výjimečně, v dosahu možností lodních stavitelů. Na svou dobu obrovské
– a ve srovnání s našimi nedávnými představami o tehdejších plavidlech přímo gigantické koráby, schopné transoceánské plavby alespoň výtlakem, umožňujícím nalodit dostatečné množství potravin a vody na dlouhou cestu.
Toto je – nebo by mělo být – racionální jádro obou textů. Koráby rozhodně nebyly postaveny „na boží objednávku“ v krátké době. Stavba takového plavidla by vyžadovala řadu měsíců, ne-li let, mělo-li by být i patřičně vystrojeno. Rozhodně nemohlo být postaveno rodinnou svépomocí sebespravedlivějšího věřícího, nemohlo být rodinnou svépomocí řízeno a obsluhováno (140 metrů dlouhá plachetní loď by potřebovala několik set, veslová loď typu galéry několik tisíc námořníků). Také se „všemi živočichy po dvém všelikého těla“ by měli pánové Utnapištim a Noe jisté starosti. Daleko pravděpodobnějším se zdá, že tento koráb, existoval-li, díky své mohutnosti a díky bohatým zásobám, uchránil posádku a cestující od přírodní katastrofy, jež postihla nikoli snad svět, ale jistě značné oblasti některé kulturní krajiny.
Pověst o potopě znají téměř všechny národy světa. Biblická potopa se již před řadou desítek let dostala z polohy mýtu do racionálnějších sfér: Při mezopotamských vykopávkách u Tell al Muquayyaru byla nalezena mezi kulturními vrstvami, bohatými střepy, odpadem, zkrátka stopami lidské činnosti, třímetrová vrstva jílů, přerušující kontinuitu kulturních vrstev. Nad ní leží střepy nádob, vyrobených na hrnčířském kruhu, pod ní střepy nádob, tvarovaných rukou, a kamenné nástroje. Neolitickou Mezopotámii, již tehdy hustě zalidněnou, zalila kolem roku 4000 před n. l. mocná zátopa, jež, jak ukázaly sondy, postihla oblast o rozměrech asi 630 km krát 160 km severozápadně od Perského zálivu. Vody Perského zálivu, zdvižené mocnou bouří, vylíčenou v eposu o Gilgamešovi, se vrhly na pevninu podobně jako roku 1876, kdy cyklónová bouře zatopila vodami Bengálského zálivu nížinu při ústí Gangu, patnáctimetrovou vlnou zalila 114 čtverečních mil vnitrozemí a zahubila 215 000 lidí. Kulturní vývoj postižené oblasti Mezopotámie byl dočasně přerušen – neolitické obyvatele vystřídal lid znalý hrnčířského kruhu i zpracování kovů.
Obě verze potopy se vzájemně podstatně liší jedním údajem: Utnapištimova archa přistála na vrchu Nizir v dnešním Kurdistánském pohoří, což odpovídá pravděpodobnému směru náporu cyklonu. Noemova archa prý skončila plavbu na Araratu, pokrytém věčným sněhem a vysokém 5156 metrů.
Vzhledem k poměrně nedávnému nalezení eposu o Gilgamešovi (a rozšifrování dnešní polohy kopce, nazývaného kdysi Nizir), jakož i vzhledem k nepochybné skutečnosti, že dnešní ctitelé bible jsou početnější a disponují značnějšími prostředky než ctitelé starobabylónského boha vod, soustředila se pozornost na Ararat, kde se již takřka sto let pátrá po zbytcích posvátného plavidla.
Podnět k tomu dala – snad – z generace na generaci předávaná pověst, zjištěná ve vesničce Bayzit na samém úpatí Araratu; jakýsi pastýř prý se zatoulal při hledání ztracené ovce vysoko na horu, až pod samý vrcholek, a objevil tam dlouhou dřevěnou loď. Turecká expedice, vyslaná roku 1883, ve své písemné zprávě tuto možnost nevyvrátila, naopak se zmínila o dřevěném ráhnu, vyčnívajícím prý z jižního ledovce. Jeho existenci potvrdil sám jeruzalémský a babylónský arcidiákon Nouri. Další zprávy pocházejí z 1. světové války – jakýsi ruský důstojník expedičního sboru vstoupil na turecké území a hlásil „pozůstatky významného lodního vraku“, v čemž ho podpořili i kolegové ze 2. světové války, čtyři sovětští a američtí piloti, hlásící „dlouhý stín, podobný lodi“, který lze za příznivých okolností spatřit v ledovci. Pátrání pokračovalo po válce. Několik výprav nenalezlo zhola nic. Teprve Fernando Navarra byl roku 1955 úspěšnější. Časně ráno 6. července nalezl v ledovci na samém vrcholu hory tři kusy břevna, jehož stáří určila radioizotopová analýza asi na 5000 let.
Tím ovšem zdaleka není řečeno, že archa byla nalezena – v každém případě je však výskyt opracovaného, 5000 let starého dřeva na vrcholu těžce dostupné hory poněkud znepokojujícím otazníkem.
Sám o nálezu archy, obzvláště v tak nevysvětlitelné nadmořské výšce, kterou nelze v tomto případě vysvětlit např. geologickými posuny, pochybuji. Sotva budeme moci připevnit na archu tabulku, kterou nese poslední a nejkrásnější clipper čajové flotily Cutty Sark, ponechaný jako památka zašlých dob: TOTO JE MEZNÍK NA CESTĚ LIDSKÉ KULTURY.
TAKOVOU LOĎ UŽ SVĚT NEUVIDÍ.
Jeden háček ovšem celá biblicko-utnapištimovská záležitost má: loď 140 metrů dlouhou – a ani polovičních rozměrů – nebyl zcela jistě schopen postavit člověk civilizační úrovně neznalé hrnčířského kruhu a kovů. Člověk neolitické kultury, jak se nám zachoval např. v Polynésii až do zcela nedávné minulosti, mohl být (a v Polynésii mimo veškerou pochybnost také byl) zdatným mořeplavcem. Jeho lodě však konstrukčně nepřekročily rámec vorů a velkých kanoí, případně spojených do katamaranu nebo s vahadlem. Této konstrukci archy ovšem odporuje jak její velikost, tak i výslovné údaje obou náboženských textů.
A ještě něco: je poměrně málo známo, že rozměry lodí byly až do novověku omezeny účinností kormidelního mechanismu, který se vyvinul ze záďového vesla a až do podstatného zdokonalení převodem síly z kormidelního kola nebyl schopen zajistit manévrovatelnost větších lodí. Zde je i důvod existence a mimořádně dlouhého přetrvání veslových galér. Jejich výhoda nebyla jen v možnosti plavby za bezvětří, ale především ve schopnosti provádět rychlé bojové obraty pomocí vesel daleko bystřeji než pouhým kormidlem. Legendární archy zcela určitě nebyly galérami – jejich realizace v popsaných rozměrech byla tedy nemyslitelná bez znalostí vyhovujícího kormidelního zařízení.
Jestliže tedy plavidlo, blížící se konstrukcí a velikostí lodím, doporučeným božskou radou Utnapištimovi a Noemu, existovalo (autor je nakloněn tomu věřit), posunuje se tím nejen hranice mořeplavby velkými koráby o několik tisíc let do minulosti, ale objevují se zde i další zřejmé signály mimořádně vysoké civilizační úrovně, jakou nelze očekávat u tehdejších, ostatně vnitrozemských národů, obývajících oblast, postiženou potopou.
Pro konkrétní případ archy, jež dokázala čelit potopě, si dovolím navrhnout mírně vzrušující řešení: jedna z mohutných dopravních lodí ztracené civilizace, po níž pátráme, se plavila prastarou námořní cestou lidstva, Perským zálivem. Vzhledem k délce cesty nebo ke kolonizačním úmyslům posádky vezla ve zcela dostatečných prostorách podpalubí vedle zásob i spárovaná hospodářská zvířata, jež se měla stát jádrem živočišné výroby v cílové oblasti, případně měla sloužit jako nekazící se proviant. Loď se nešťastnou shodou okolností ocitla v pásmu orkánu, jenž způsobil biblickou i Utnapištimovu potopu, a byla vzdutým mořem vržena daleko do vnitrozemí. Podívaná na nevídanou a pro primitivní neolitické pastevce, kteří o moři nejvýše slýchali, obludně obrovitou loď, jež se objevila nad zničeným a vyhubeným územím, na podivně oděnou posádku, vyvádějící z nitra lodi „ze všech živočichů všelikého těla po dvém“, musela na místní kmeny působit mocným a nezapomenutelným dojmem a takřka nevyhnutelně stvořit mýtus. K jeho vzniku mohly ostatně přispět i zchytralé konfabulace trosečníků, nucených volky nevolky žít v barbarském prostředí, svrchovaně nepříznivém všem vetřelcům. Pohádka o božském zásahu v jejich prospěch, a tedy i o nepochybné božské přízni, byla rozhodně lepším vstupem než suché prohlášení, že jde o smůlou postiženou loď rejdařské firmy XY, nacházející se právě na pravidelné lince z A do B…
Nezbývá než připustit, že starověk patrně znal lodi imponujících rozměrů, schopné vzdorovat bouřím a křižovat oceány, tedy nejen provozovat příbřežní plavbu. Tyto koráby byly produktem dlouhého vývoje, který se zřejmě neomezil na několik málo nautických středisek, ale může být sledován v celé řadě koutů světa.
Zajímavá zjištění přineslo v tomto ohledu usilovné řešení odedávna oblíbené šarády: Kdo první objevil Ameriku?
Antropologové, paleontologové a snílkové, zabývající se touto problematikou, se ovšem nepídí po asijských kmenech, které již před dvaceti tisíci lety počaly přecházet Beringovu úžinu. Jde jim především o mořské návštěvy dávných národů. Zde jsou některá tvrzení, lépe nebo hůře podložená nálezy:
– Washingtonští archeologové se domnívají, že na západním pobřeží Jižní Ameriky nalezli stopy návštěv japonských mořeplavců, pravděpodobně rybářů, asi ze 3. tisíciletí před n. l., a možná i japonskou keramiku, jež se sem dovážela.
– Poblíže brazilského městečka Galvea byl nalezen ve skále vytesaný nápis, který byl označen za fénický.
– Existuje tvrzení na základě jistých společných znaků v obou jazycích, že někdy mezi 12. a 10. stoletím před naším letopočtem pravidelně navštěvovaly Střední Ameriku čínské koráby.
– V mexickém hrobě, neporušeném a starém 900 let, byla nalezena hliněná římská plastika, pocházející z 2. století před n. l.
– Dávnou znalost Evropanů dokazují legendy, kolující mezi indiánským obyvatelstvem až do zahájení konkvisty. Je obecně známo, že právě tyto legendy o „bílých bozích“, kteří přijdou z východu na vlnách oceánu, ne-li přímo umožnily, tedy přinejmenším podstatně usnadnily evropské pronikání a rozvrácení mocných jihoamerických a středoamerických říší.
– Existují nepopiratelné a nápadné obdoby mezi některými znaky mayské a starokrétské kultury, především ceremoniální oděv vládců purpurové barvy, koruna z per, baldachýn a žezlo, nehledě na oděv šlechty, podobající se oděvům mykénské kulturní oblasti.
Nápadné shody byly nalezeny i mezi mayskými hieroglyfy a hieroglyfickým písmem (archaickým) fénickým a krétským.
Některá z uvedených tvrzení nelze ovšem pokládat za prokázaná a stavět na nich barvité teorie – jsou to však vesměs názory badatelů nebo vědeckých kolektivů, nikoli snad maniakální výplody „atlantomanů“.
Nepochybným výtěžkem těchto zlomkovitých nálezů a úvah se však zdá být přinejmenším nezbytnost připustit dalekosáhlou oceánskou migraci starověkých národů, výměnu kulturních statků a civilizačních vymožeností, zakládání kolonií na březích vzdálených kontinentů a další důsledky rozvinuté námořní dopravy, jež se ještě před několika desítkami let zdály být odsouzeny k nucenému pobytu v říši bájí. A ještě něco nutí nepřeceňovat význam lokalit jednotlivých podivných nálezů. Není možné – nebo lépe řečeno není účelné – zanést do mapy světa místo objevů jednotlivých objektů, jež používáme jako doličného materiálu naší pře, a podle hustoty praporků na mapě usuzovat na tu či onu oblast, kde by se mohla hledaná kultura skrývat. Reliéf mykénské dýky na jednom z megalitů Stonehenge u Salisbury, Feidiova gemma na nákončí meče velkomoravského ozbrojence, římské hlavičky ve Střední Americe, spinely z Cejlonu – nepochybně! – na svatováclavské koruně českých králů, vyrobené kolem roku 1100 a restaurované s použitím původních drahokamů roku 1345, středomořské mušle v paleolitických hrobech u Erfurtu… Což to nestačí dokázat pošetilost jakýchkoli snah o určení místa mimořádných znalostí podle lokalit nálezů? Vždyť právě to nejcennější, nejzajímavější bylo odváženo nejdále, putovalo, měnilo majitele.
Dokladů o upadání středomořské mořeplavby již v dobách, které pro nás zahaluje šero, přinejmenším v období mínójské kultury, je dnes již celá řada a podmořská archeologie objevuje další a další.
Jedním z nejvýznamnějších je objev vraku od mysu Gelidonya při tureckém pobřeží. Z lodi, potopené, jak bylo spolehlivě určeno, roku 1200 před n. l., byl vyzdvižen bronzový poklad o váze převyšující jednu tunu. Jeho prozkoumání odhalilo, že koráb byl syrskou obchodní lodí, patrně v majetku kováře nebo majitele kovářské manufaktury, prodávajícího po celém východním Středomoří bronzové nástroje, zbraně a domácí potřeby, bronzové odlitky k dalšímu zpracování, bronzové dráty, cín a patrně i drobné zboží egyptského původu. Z vraku byly vyzdviženy tři úplné sady závaží ve tvaru koulí s oploštěným vrchlíkem, aby se nekutálela. Závaží byla překvapivě přesná. Jedna sada byla srovnána s egyptskou váhovou jednotkou gedet, představující 9,3 g, a bylo zjištěno, že odchylka jednotlivých závaží od etalonu nepřesahuje 1/100 (!). S těmito závažími mohl být prováděn obchod v tehdejším Egyptě, Sýrii a na Kypru. Další dvě sady zřejmě sloužily k vážení podle zvyklostí krétských, maloasijských a řeckých.
Je zřejmé, že v době zničení homérské Tróje, datovaném dnes mezi léta 1200–1100 před n. l. (mimochodem řečeno – vrak od Gelidonye pomohl rozšifrovat i několik nautických nejasností Homérových eposů), existovala ve Středomoří pravidelná a rozsáhlá obchodní mořeplavba, jejíž provozovatelé si stěží činili nárok na titul herou. Bájná hrdinství se neslučují s prodejem motyk a dlát. Pro Homéra, žijícího pravděpodobně koncem 8. stol. před n. l., však již je plavba po zrádném moři nesmírně obtížnou, nebezpečnou a plnou strázní, o čemž by mohli nejlépe vyprávět nejen Odysseus, ale i další postavy eposu. Vždyť dokonce někteří hrdinové dali po vyvrácení Tróje přednost návratu po souši, což jistě nebylo ani příjemné, ani bez nebezpečí. Jistým náznakem úpadku mořeplaveckého umění je i technika návratu Odyssea z ostrova kouzelnice Kirké: z úradku bohů si robí nikoli loď, ale pouhý vor, tedy plavidlo značně primitivní.
Tento obdiv nad dávno zapomenutými mořeplaveckými znalostmi zaznívá i z tzv. cyklických básní, opěvujících události kolem trojské války mimo oba proslulé Homérovy eposy. Podařilo se je zčásti rekonstruovat ze zlomků a zmínek pozdějších autorů, zejména Prokla, Fótia a Apollodóra.
Nejzajímavější pro nás je v této souvislosti Kypria, cyklus připisovaný buď Stasinovi, nebo Hegesinovi z Kypru, žijícímu patrně v 8. stol. před n. l.
Kypria uvádí dvě podrobnosti, o nichž Homér taktně mlčí, ačkoli byl zcela jistě s „trojskou látkou“ cyklů výtečně obeznámen.
První z nich je poněkud trapný omyl Achajců, kteří se po dlouhé plavbě bujaře vrhnou na první pobřežní město, pokládajíce ho za Tróju. Teprve když je obyvatelstvo pomordováno a domy spáleny, zjistí malý omyl: šlo o Teuthranii v Myzii.
Pravda, za války se stává ledacos, ale tato epizoda přece jen dokazuje, že v době vzniku básně (nikoli v době trojské války) bylo cestování Egejským mořem z řeckého na maloasijský břeh vzácné a znalosti protilehlých osad minimální, ačkoli šlo o pouhý mořeplavecký skok.
Avšak ani to nestačí. Achajci si na moři vedou tak neobratně, že jsou pojednou v Aulidě, tedy tam, odkud vypluli, a Agamemnón se rozhodne obětovat – o čemž Homér rovněž pomlčel – svou jedinou dceru Ifigenii, aby se konečně i se znechucenými bojovníky dostal pod hradby Tróje.
O sto let později vedla dokonce chabá znalost mořeplavby a lodní architektury v Athénách k opatření, ostře se rozcházejícímu s dosavadním striktně kmenovým zřízením – totiž k ustavení tzv. naukrarií (12 naukrarií = l tryttye, 3 tryttye = l fýlum, 4 fýla = veškeré obyvatelstvo Athén) jako konečných a operativních územních jednotek, jejichž obyvatelé byli povinni poskytnout pro válku dva jezdce a jednu loď. Ačkoli se Athéňané nemohli jako mořeplavci měřit s některými jinými středomořskými státy, přece toto zřízení přispělo k vítěznému boji o ostrov Salamínu na sklonku 7. století.
Opět jednou se zkrátka setkáváme s tušením stínu, s indiciemi, naznačujícími možnost, že vývoj neprobíhal rovnoměrně od embryonálního stavu na samém počátku nám dohledné minulosti až k stavu dnešnímu, ale že to, co zachycujeme jako prvopočátek, bylo vlastně úpadkem, pracně shromažďujícím trosky dávných znalostí a schopností k nové technické expanzi v příznivějších podmínkách.
Posunutí zrození mořeplavby o celá tisíciletí do minulosti samo o sobě nepřekvapuje – rok od roku jsou vědci nuceni posouvat hraniční kameny antropologie i historie do stále vzdálenějších dob. Sovětský vědec Jurij Rešetov, zabývající se problematikou raného stěhování lidstva, se odvážil (a před několika lety to byla odvaha, jíž riskoval svou vědeckou pověst) posunout datum cílové a hromadné mořeplavby v Indickém oceánu a Pacifiku do doby před 18 000 až 20 000 lety, kdy byly po moři – nikoli tedy díky téměř souvislému řetězu ostrovů – osídleny Austrálie a některá tichomořská souostroví. Ve Středomoří připouští Rešetov mořeplavectví asi před 6000 lety, kdy také počala mořeplavba na severu Tichého oceánu z Japonska do Číny. Podle Řešetová pluly první migrační vlny na bambusových vorech, později na kanoích typu katamaranu (s dvojitým trupem) a před 5000 lety počali Indové stavět koráby až pro sto lidí, s nimiž se plavili do jižní Arábie, na Madagaskar, do východní Afriky, a jak Rešetov připouští, snad až do Ameriky.
Zdá se, že existují dobré důvody považovat tuto odvážnou hypotézu za první krok, za jakési prolomení bariéry utkvělých představ na cestě k dalšímu stupni poznání, jež přinese poznatky ještě podivuhodnější.
Především jde o postup migračních a výzkumných cest.
Je známo, že ne všechny přímořské národy se staly mořeplavci, tzn. pouštěly se na širé moře mimo dohled břehů za přesně určeným cílem, kterého díky svým zkušenostem a nautickým znalostem s větší nebo menší pravděpodobností dosahovaly. Římané např. považovali až do punských válek moře za „pastvinu bláznů“ a vyhýbali se mu, Židé navzdory bezprostřední blízkosti mořeplavecké Fénicie se nikdy nevydali na oceán; praotec Noe byl naprostou výjimkou z donucení. Mayové provozovali příbřežní plavbu na 4000 km dlouhé trase od Tampika až po Panamu, ale o existenci Kuby vzdálené pouze 160 km neměli jaktěživi ani tušení.
Mluvit v této souvislosti o „povaze“ nebo dokonce „rasových vlastnostech“ je zpozdilé. Obyvatelé Velikonočního ostrova jsou z mořeplaveckého rodu Polynésanů, vikingů Tichého oceánu, a přece u nich kromě rákosových člunků nejsou lodě dokumentovány ani z doby, kdy ještě na ostrove rostly stromy, připouštějící výrobu kanoí, a tím delší cesty. Záhadní světlovlasí a modroocí Guančové, původní obyvatelé Kanárských ostrovů, podle jazykové příbuznosti s Tuaregy nejspíše přistěhovalci mořskou cestou ze Středomoří, nepřepluli ani úžiny mezi sedmi Šťastnými ostrovy (jak jim říkali Plutarchos a Hérodotos), ačkoli jsou vzájemně na dohled.
K mořeplavectví může podnítit přímořské národy jen úspěch plaveb, spojený s návratem odvážlivců. Teprve pak lze uvažovat o hromadné migraci, při níž je riskován i život žen a dětí. Takové úspěšné návraty, spojené s poznáním mořských cest, byly předpokladem vystěhování čtyrsetčlenného houfu Ingolfa Arnarsona (874) na Island i vypravení flotily pětadvaceti drakarů pod velením Erika Rudého (986 nebo 987) do Grónska, nikoli „nordická duše“, kterou se tak opájeli němečtí autoři. Úspěšné návraty byly předpokladem kolonizace tichomořských ostrovů, ztracených v širém oceánu. Připusťme, že bambusový, případně balzový vor, stejně obtížně řiditelný jako balón a stejně jako balón odkázaný na proud, který jej pohání, od něhož se může (jak zjistil na vlastní kůži Thor Heyerdahl) odklonit jen o několik úhlových stupňů, a to po složitých manipulacích, občas dospěl ke vzdálenému cíli. Nikdy se však již nevrátil. Mořské proudy jsou „jednokolejné“ a teorie Erika de Bisschopa o čilém frekventování Tichého oceánu od západu na východ i opačně díky rozličným proudům mohla vzniknout (a být plavbami vorů „dokázána“) teprve po důkladném poznání těchto proudů posádkami plavidel, jež na nich nebyla závislá.
Ani kanoe Polynésanů, navzdory jejich impozantním rozměrům a vynikajícím posádkám, nebyly schopné podnikat cílové plavby s případnými návraty dříve, než byl Tichý oceán zmapován, poznány proudy a sezónní pasáty a především zeměpisná šířka ostrovů, určovaná vrcholením hvězd. Pravděpodobnost úspěšné plavby bez těchto znalostí do vzdálenosti tisíců kilometrů by byla mizivá, takřka nulová, a strašlivé ztráty, jež by takové počínání přinášelo, by nejen vylučovaly hromadnou migraci, ale odradily by od mořeplavby vůbec. I Tichý oceán by se pak stal „pastvinou bláznů“.
Není tedy pouhou nepodloženou domněnkou uvažovat o daleko dokonalejší mořeplavbě, předcházející vynikající a úctyhodné plavby legendárních polynéských kanoí, podnikané plavidly, schopnými naložit dostatečné množství potravin a pitné vody pro průzkumnou cestu do neznáma a vybavenými navigačními pomůckami k návratu do mateřského přístavu i bez mezipřistání.
Smíme takovou dokonalou mořeplavbu předpokládat? A máme podklady k jejímu alespoň přibližnému datování?
Plavební návody a zkušenosti patřily odedávna k nejpřísněji tajeným vědomostem lidstva, takže hledání jejich zdroje je tím obtížnější. Fénické lodě měly rozkaz potopit se nebo najet na mělčinu či útesy, byly-li sledovány cizími koráby, aby nebyly prozrazeny obchodní cesty Féničanů. Polynésané měli své navigátory a učitele astronomické navigace a mapování, zvané pallauu, kteří své vědomosti, sdělované pod přísahou mlčenlivosti, brali jako hluboké tajemství do hrobu. Nejinak tomu bylo ve třech stoletích rozkvětu vikinské mořeplavby: zatímco šťastná cesta na Island, nebo dokonce do Grónska byla pro obchodníka či kolonistu životním výkonem, jenž ho opravňoval k několikaletému oddechu, spojenému s vydatnou konzumací piva na statku některého náčelníka, jemuž musel znovu a znovu opakovat všechny zážitky své senzační plavby, pluly lodě s církevními a královskými hodnostáři sem a tam bezpečně a beze ztrát. Není to podivné?
Pokud jde o datování dávné mořeplavby, předcházející nám známé výpravy mořeplaveckých národů za novými světy, nacházíme významný údaj v astronomických znalostech Polynésanů, udivujících svou obsáhlostí. I havajské děti dovedly pojmenovat plných jedenaosmdesát hvězd, „zavěšených ve čtrnácté éře“, což je několikanásobně více, než dokáže průměrný evropský vzdělanec, jehož omluvou budiž, že zářivky a neony každou noc hvězdy spolykají. Polynéské měsíce mají názvy podle souhvězdí, vycházejících v tu dobu před východem slunce nebo po západu klesajících za obzor. Jsou to prastaré vědomosti – společenská paměť Polynésanů, dokumentovaná rodokmeny, sahajícími např. na Markézách od dnešních obyvatel až k Otci-obloze přes propast 160 generací, tedy asi do roku 2000 před n. l., je výjimečná – starší, než vůbec tušíme.
Polynésané s rozpaky připouštějí, že jedno z jejich souhvězdí, sloužících kdysi navigaci, jediné, jež nemohlo být astronomy identifikováno, Pešeylam, z oblohy zmizelo. Podobalo se otevřené ruce, jejímiž prsty byly hvězdy, a podle tradice leželo mezi Orionem a Havranem.
Údaj je patrně správný a jeho dešifrování není obtížné. Jedinou skupinou hvězd, připadající v této oblasti v úvahu (polynéská souhvězdí se nekryjí se souhvězdími našimi, např. Pás Orióna je souhvězdím samostatným), je dosti výrazná „hlava“ nejdelšího souhvězdí oblohy, totiž Hydry (Vodního hada), zdvihající se nad rovník, zatímco zbytek souhvězdí se noří pod rovník na jižní oblohu. „Hlavu“ Hydry, umístěnou dnes mezi rovníkem a +10°, tvoří šest hvězd, z nichž dvě jsou si tak blízké, že téměř splývají v optickou dvojhvězdu. Jejich zdánlivá hvězdná velikost je 3 až 4, avšak v oblasti oblohy, poměrně chudé na hvězdy, je toto seskupení přece jen dosti nápadné, asi jako Severní koruna našich nocí s hvězdami přibližně stejných magnitud. Postačil by nepatrný posun, aby byla podobnost s otevřenou rukou nápadná – hvězdy „hlavy“ Hydry jsou však poměrně daleko (125, 130, 136, 270, 300 a 410 světelných let), dále než např. hvězdy „čtyř kol“ Velké medvědice (Velkého vozu – 76, 76, 80, 142 světelných let), jejichž deformace v časových odstupech desetitisíciletí jsou znázorněny v takřka každé astronomické příručce. Přípustná doba pro zdánlivý i skutečný posun hvězd „hlavy“ Hydry od sugestivního tvaru ruky s roztaženými prsty do dnešního stavu je asi 25–30 000 let. Před 25–30 000 lety tedy byla podrobně pozorována obloha z ryze utilitárních důvodů: pro astronomickou navigaci. Zdá se, že do této doby musíme klást i rozvinutou mořeplavbu, předcházející a podmiňující vynikající nautické výkony národů Indického a Tichého oceánu v historických dobách.
Závěrem kapitoly se alespoň zmiňme o jedné z archeologických senzací století, plně potvrzující naše domněnky. Jde o průzkum jihořecké jeskyně Franchthi jihovýchodně od Nauplionu v Argolském zálivu, dlouhé 160 a široké 50 metrů. Byla obydlena již v letech 20 000 před n. l. (až dosud se pokládalo dnešní Řecko asi do 7. tisíciletí před n. l. za liduprázdné) a dokazuje, že asi v letech 7500–7000 existovala rozvinutá mořeplavba, ustávající asi po tisíci letech rozkvětu, když byli plavci z Franchthi vytlačeni novým lidem zemědělsko-pasteveckým.
Důkazem mořeplavby a mořského rybolovu jsou hromady kostí tuňáka, který byl tehdy v Egejském moři loven, a obsidiánové nástroje, jejichž materiál pochází nepochybně ze 120 km vzdáleného a tehdy neobydleného ostrova Melu. Po vytlačení nebo vyhubení mořeplavců obsidián mizí, je nahrazen pazourkem a jinými minerály a namísto ryb se do jídelníčku troglodytů z Franchthi dostávají domácí zvířata a obilniny.

Přece jen dalekohledy?

Vlastní fyzika se tehdy ještě nevymanila z prvních počátků, vyjma optiku, jejíž výjimečné pokroky byly vyvolány praktickými potřebami astronomie.

Bedřich Engels, Dialektika přírody

V úvodní kapitole o indiciích byla mj. vyvrácena domněnka, že dávná znalost velkých mlhovin a dalších nebeských objektů je sama o sobě důkazem neméně dávné existence dalekohledu.
Přesto však existují nepřímé doklady, nasvědčující dávné možnosti použití dalekohledu celá tisíciletí před tvrzením „Julese Verna středověku“, Rogera Bacona, že „… lze průhledná média uspořádat pro oko tak,… že lze vidět věci v dálce… Ba, mohli bychom tak i stáhnout Slunce a Měsíc z oblohy…“ (asi r. 1250), před pověstným nezbedným synkem holandského optika Jana Lippersheye, jenž si prý darebně hrál s otcovými sklíčky a objevil taje jejich kombinací, takže tatíček roku 1604 vytvořil „holandskou trubici“, první dalekohled světa. A navíc že tento dalekohled, jehož existenci předpokládáme, byl obrácen k nebesům celá tisíciletí před památným dnem roku 1609, kdy tak učinil Galileo Galilei.
Velmi silným argumentem pro pradávnou znalost dalekohledu, zasvěcenci (jako obvykle nejpravděpodobněji kněžími) pečlivě utajovaného, není samo vědomí skutečnosti, že se Venuše občas jeví jako srpek, ale všeobecné rozšíření tohoto vědomí a dále znalost proměn jejích fází, které nejsou postižitelné ani výjimečně dokonalým zrakem. Experimenty, provedené hvězdáři, dokázaly, že ani mimořádně ostrozrací lidé, vybraní z tisíců a tisíců, nejsou schopni zachytit spolehlivě fázi Venuše, závisející na okamžité poloze této planety vůči Zemi a Slunci.
Astrologie starých národů, prováděná téměř bezvýhradně kněžími v chrámech, uchovávajících souhrn tehdejšího vědění, spojovala však planetu Venuši se skotem nebo s bohy, opatřenými rohy, případně ji označovali sami za „rohatou“ (Venus cornuta), aniž vysvětlovali toto spojení.
Antropomorfní zobrazení planetárních bohyň Venuše, jež vystřídala v I. tisíciletí před n. l. zlověstná a zlomocná božstva většinou mužského rodu, jsou obvykle, ať už jde o Astarté (Ištaru), nebo indickou „nebeskou krávu Surabhi“, nazývanou též „libovonná“, vždy s rohy.
Od Indie přes Mezopotámii a Egypt až po Krétu se táhne pás uctívání skotu, z našeho racionalistického hlediska neúčelný a nevysvětlitelný motivy, jež v některých částech světa a v některých úsecích lidských dějin zplna vysvětlují uctívání, ba zbožnění užitkových, nebo dokonce nebezpečných zvířat. Nic takového však zde nenalézáme.
Nejhysteričtější formy nabylo uctívání krav v hinduistickém náboženství, odsuzujícím zabití krávy jako nejohavnější ze všech zločinů.
Uctívání krav není v Indii zvykem „od nepaměti“, jak bývá obvykle tvrzeno. Naopak – ve staré hinduistické literatuře je řada míst, připouštějících výklad, že kdysi byly krávy konzumovány na maso bez nejmenších skrupulí. ]e zřejmé, že se zákaz setkával zprvu se značným odporem a že jeho motivace musela být velmi závažná.
V Mezopotámii se setkáváme toliko s kultem rohaté bohyně Ištary, zato v Egyptě se rozvinul všeobecně známý kult bílého býka Ápise do téměř stejného zbožnění, vedoucího k mumifikaci posvátných býků a k jejich pohřbívání v žulových sarkofázích s mnoha vzácnými záhrobními dary. A přece i pro Egypt byl skot celkem bezvýznamný – obohacení jídelníčku představoval nejvýše na několika málo místech v oblasti nilské delty, kde zůstaly tu a tam skrovné pastviny. Jinde v zemi, s každou pídí úrodné půdy věnovanou intenzivnímu obilnímu zemědělství, neexistoval. V místě chovu posvátných býků Vésetu byl skot krmen výhradně zrním. Nejsou doklady, že by byl kdy hovězí dobytek používán k tahu. A kravské mléko zřejmě naprostá většina Egypťanů odkázaných na rostlinnou stravu, doplněnou výtěžky rybolovu, čižby a včelařství, nejen nikdy neochutnala, ale ani nespatřila.
Také v Egyptě se neobjevil kult Ápise „odpradávna“, ale ve zcela historických dobách, za panování krále Asetha, kdy byl „mladý býček prohlášen za boha a nazván Ápisem“.
Také krétské uctívání býků je dostatečně známo nejen z báje o Mínótaurovi, ale i z proslulých fresek knósského paláce, zpodobňujících (jak se ne zcela bezpečně domníváme) jakési hry vznešených mladíků a elegantních dívek, skákajících ve hře se smrtí přes hřbety obrovských rozzuřených býků. Zdá se, že dnešní corrida není svým vznikem daleko této zábavě, sloužící ve starověku takřka nepochybně kultu, nikoli sportovní slávě.
Není třeba dodávat, že skalnatá a málo úrodná Kréta, jež z existenčních důvodů vytvořila první thalassokracii a bohatla v době slávy námořní válečnou mocí i obchodem, nebyla vhodným místem chovu hovězího dobytka a že býci, chovaní v Knóssu i ostatních palácových sídlech pro skokanské exhibice, byli možná (ne-li pravděpodobně) jedinými exempláři.
Někteří autoři, zabývající se nejstaršími dějinami hvězdářství (u nás to byl např. Josef Sadil), se domnívají, že prvotní impuls k ochočení skotu nebyl užitkový a nemotivovala jej snaha dostat se snadno a kdykoli k masu a mléku, ale rituální, vyplývající z všeobecně rozšířeného zbožnění Měsíce. V rozích skotu spatřovali růžky měsíčního srpku a pojem posvátnosti přenesli z Měsíce i na zvíře.
Z bájí a pohádek tak starých, že se jejich věk neodvažujeme ani odhadovat, zaznívá motiv prastaré hrůzy lidstva nad ubývajícím Měsícem, který vbrzku z oblohy zmizí a zanechá své děti napospas temnotě, skrývající nejrůznější nebezpečí. Z dob, kdy snad člověk ještě ani neovládl umění rozdělávat a udržovat oheň (připisované dnes v předoasijském kulturním okruhu osmému tisíciletí před n. l.), čiší strach z bezměsíčných nocí, který donedávna při zhasnutí lampy (svědectví P. Gaugina v jeho knize Noa-noa) ochromoval Polynésany až do bezvědomí. Psychologicky je zcela pochopitelné, přáli-li si tehdejší zemědělci mít Lunu – zastoupenou krávou nebo býkem – v ohradě, a zajistit se tak symbolicky proti mocnostem tmy a zmaru. Tak asi vzniklo pastevectví, podle nových výzkumů vždy prvotně sdružené s primitivním zemědělstvím, jedině umožňujícím nashromáždit dostatek píce pro zimní období, a nikoli, jak jsme se dříve domnívali, nejen izolovaně, ale dokonce za přímého rozporu zemědělce-Ábela a lovce a pastevce-Kaina, ničícího obdělaná pole, zatímco jeho revíry a pastviny byly naopak ohroženy rozšiřováním obdělaných ploch…
Jestliže však bylo prvotní pastevectví skotu zasvěceno Měsíci, velmi brzy se „nebeský patron“ změnil a stala se jím Venuše. Těžko si vymyslet jiný přesvědčující důvod než reprízu původního motivu: totiž přirovnání růžků srpku Měsíce po novoluní a před ním s rohy skotu. Jaké asi muselo být překvapení, když bylo zjištěno, že Venuše mění fáze jako Měsíc. V úrovni tehdejší vědy bylo správné vysvětlení, respektující heliocentrický planetární systém, takřka nemyslitelné; ještě když Anaxagorás správně a logicky objasnil vznik měsíčních fází (k jejichž vysvětlení postačí geocentrická představa), byl obviněn z rouhání bohům a vypovězen z Athén do oblasti Dardanel, až na samou periférii Řecka.
Objevení Venušiných fází tedy bylo překvapením a zázrakem, zcela se vymykajícím i představám o neproměnné podstatě planet – prvním důsledkem byla patrně rychlá feminizace měsíčních bohů vzhledem k pochopitelné analogii cyklu lunárního a ženského. Domnívám se, že tento moment sám postačil i k uctívání zvířat, mysticky spojených se záhadnou planetou, oznamující svítání nebo noc, a že není třeba sahat ke krkolomným hypotézám o srážkách planet, kdy Venuše zachránila Zemi před kolizí s Marsem a stala se tak uctívanou zachránkyní naší planety. Měsíc ztratil sobě zasvěcený skot tím spíše, že byl za dlouhé věky trvání rozličných náboženství zatížen dalšími „funkcemi“, ba stal se nezřídka i hlavním bohem, pro nějž bylo, nešlo-li o kulturu ryze pasteveckou a kočovnou, nedůstojné zabývat se kravami.
Zcela nedávno byl objeven nepřímý argument pro existenci čoček a pro jejich použití v kulturním okruhu, kde se znalost zvětšovacích skel a tím možnost sestavení dalekohledu dosud nepředpokládala. V rozvalinách proslulého Sacsayhuamanu, označovaného za inckou pevnost (ačkoli síla ani umístění hradeb naprosto neodpovídají rozumným předpokladům obrany a pracnost jejich sestavení z kamenných bloků až 500 tun těžkých, složených naprosto beze spár, nekonečně převyšuje palebné možnosti potenciálních útočníků, o nichž se můžeme jen dohadovat), bylo nalezeno množství droboučkých, 7 až 9 milimetrů vysokých kamenných figurek neznámého určení, představujících lidské postavy nebo zvířata, vypracovaných do nejjemnějších detailů. Tyto trpasličí mikroplastiky jsou tak dokonale provedené, že lze – podle tvrzení peruánských vědců – vyčíst pod lupou z tváří nejen výraz smutku, hněvu či štěstí, ale rozeznat dokonce i charakteristické znaky jednotlivých tehdejších plemen. Dokonalostí se těmto pidimužíkům rovnají snad jen některé exempláře japonských netsuké, vypracované s nemenší péčí o detail, ovšem s použitím ocelových nástrojů a optických pomůcek.
Figurky, pocházející podle mínění odborníků ze 13. století n. l., a tedy z doby dávno před nástupem dynastie Inků na trůn říše, kladou mnoho otázek. Na jednu, jež nás v tomto okamžiku zajímá, však současně odpovídají: jejich výrobci (množné číslo je namístě – bylo nalezeno již několik tisíc mikroplastik) zcela určitě znali zvětšující spojené čočky a pracovali s jejich pomocí. Neméně nepochybné je, že se jejich znalost později ztratila nebo byla přísně utajena.
Nedovedeme si bez zvětšovacího skla představit ani výrobu slonovinové kvadrigy, vyřezané Medimecem, o níž referuje Titus Livius: „Moucha by ji přikryla křídly.“ Také v rozvalinách Kartága byly objeveny filigránské kameje a kromě nich i poměrně velmi dokonale vybroušené křišťálové čočky.
Spolu se skutečností, o níž mluví řada autorů, že totiž egyptští knězi astronomové pozorovali oblohu „rourami“ nebo „trubicemi“, což bylo vysvětlováno jako prosté, ale účinné opatření proti oslnění jasem okolní oblohy, můžeme předpokládat znalost broušení čoček a jejich sestavování v dalekohled za velmi starou. Astrologové totiž nemuseli na oslnění dbát – planety i hvězdy pro ně byly pouhými světelnými body, jejichž polohy vůči hvězdnému pozadí zkoumali, a v tomto případě by „roura“ nebo „trubice“ byla spíše na závadu. Je pochopitelné, že nedovolili nezasvěcenci do svých přístrojů nahlédnout a zjistit, zda tu kromě pláště válce nejsou (slovy Rogera Bacona) nějaká „průhledná média uspořádaná tak, aby bylo možno vidět věci v dálce…“
Je to tím pravděpodobnější, že podle dobových pramenů umístil egyptský vládce Ptolemaios III. Euergetés na vrcholu alexandrijského majáku, jednoho z tehdejších divů světa, „tajné zařízení, jímž bylo možno pozorovat vzdálené lodě“. Co jiného než dalekohled mohlo tímto „tajným zařízením“ být? Utajení je logické – sám astronom Galileo propagoval svůj dalekohled především jako válečnou pomůcku a astronomické použití zahrnul mezi „mnohé další užitečné možnosti“.
Podle uvedeného astrologického výkladu Venuše by byla znalost fází značně starou, zcela jistě starší 5000 let. Venuše tehdy byla božstvem spojovaným se skotem, božstvem válek a zmaru. Ústup pastevectví na úkor zemědělství a vědomost o fázích Venuše spolupůsobily na změně její astrologické symboliky v planetu žen a lásky. Podobně byl ženám přiřazován vzhledem k fázím Měsíc, jenže ten byl z planet všemi astrologiemi jaksi vydělen „pro zvláštní účely“, především kalendářní, a v oblastech, kde byly Venušiny fáze známy, musela převzít jeho funkci Venuše.
Dešifrování mýtů a legend je velmi svízelné a oblíbená honba za jejich racionálním jádrem nevděčná.
Posledním, ale nikoli nejméně závažným argumentem ve prospěch starověké znalosti dalekohledů je řecká a později římská báje o Saturnovi (Kronovi), požírajícím své děti – dva syny. Oba bohové byli ztotožněni s planetou Saturnem, tehdy nejvzdálenější známou planetou (Uran, Neptun a Pluto nebyly ještě objeveny).
Galileo Galilei namířil svůj třicetkrát zvětšující dalekohled na Saturn a užasl. Důvod svého údivu skryl podle dobového zvyku kryptogramem, jehož řešení je „Altissimum planetám tergeminum observavi“ – pozoroval jsem, že nejvyšší planeta je trojitá.
Opravdu – vzhledem k nedokonalosti svého neachromatického dalekohledu s nevelkým průměrem objektivu se mu Saturnův prstenec jevil jako dvě malé planety (synové), doprovázející po obou stranách tatíka Saturna. Podivný jev sledoval dále, až zanedlouho užasl znovu. „Synové“ zmizeli, aby se opět po nějaké chvíli objevili. Vysvětlení je ovšem jednoduché. Je-li Saturnův prstenec vůči Zemi v takové poloze, že pohledu nastavuje svou hranu, mizí i v největších dalekohledech. Čím větší úhel svírá s rovinou pohledu, tím zřetelnější se jeví a tím snáze může vzniknout klam „synovských“ planet, které jsou opět záhy „pozřeny“.
Skutečná povaha prstence byla poznána poměrně pozdě. „Souputníky“ pozorovala ještě po Galileovi řada hvězdářů. Bez dalekohledu je to fyziologicky vyloučeno. A báje sama je zvláštní, zjevně astrální.
Je-li pravdivé tvrzení, že Chaldejci zobrazovali svého boha, ztotožněného se Saturnem, Nizrocha, vždy obklopeného prstencem, v němž se vznáší, byl by to jen další důkaz. K pozorování Saturnova prstence a poznání jeho skutečného tvaru postačí poměrně nevelký dalekohled, je-li optika alespoň poněkud slušná. Uran, rovněž prý Chaldejcům známý, je pozorovatelný i pouhým okem (na hranici viditelnosti).
Je tedy celá řada dobrých podkladů pro tvrzení, že starověk znal princip i techniku zhotovování dalekohledů, jež byly v dosahu možností sklářského díla, pyšnícího se již nejméně pětitisíciletou tradicí. Otazníkem zůstává, jak dávné civilizace k této znalosti tak záhy dospěly.
Ostatně se zdá, že se znalost dalekohledu tak docela neztratila a že si ji díky přísně tajeným kontaktům s arabskými protivníky a zejména jejich tajnými společnostmi (včetně tzv. hašašínů, vrahů Starce z hory) osvojili a do Evropy přivezli např. templáři. Nasvědčuje tomu – podle mého mínění – mnoho diskutovaný a hledači pokladů všelijak vykládaný nápis na starém sídle komtura velkopřevorství templářů ve Francii na hrádku Arginy na panství Beaujeu. Nápis zní:
Zbuduješ tento tajný příbytek,
dáš mu tři stonásobky základní míry zdéli,
pět desetinásobků zšíři,
čtyři hloubky či tloušťky,
a podle stejné míry zřídíš kulovitý prostor,
na vrcholku přístupný světlu.
A tam, kde se na opačné straně rozšiřuje,
zbuduješ části dvojité a trojité.
Templáři byli velkými milovníky nejen peněz a majetku, ale i kryptografie a astrologie, především ve spojení s alchymií. Zdá se dost podivné, že – pokud vím – nikdo dosud neinterpretoval nápis z Arginy jako koruptelu konstrukčního návodu ke zhotovení zrcadlového dalekohledu, reflektoru, ačkoli samo umístění nápisu na tzv. alchymické věži naznačuje jeho astronomicko-astrologický význam a zašifrování není nijak zvlášť důmyslné.

Dávné Hirošimy

Všichni souhlasíme, že vaše teorie je šílená. Rozcházíme se jen v tom, zda je dostatečné šílená, aby bylo pravděpodobné, že je pravdivá. Mám pocit, že tato teorie není dostatečně šílená.

Niels Bohr v diskusi k referátu W. Pauliho

Sovětský sborník Problémy kosmické biologie konstatuje, že v Indii byla objevena 4000 let stará lidská kostra, jejíž radioaktivita padesátkrát převyšuje přirozené radioaktivní „pozadí“, zjištěné v okolí. Jediné přijatelné vysvětlení podivného nálezu je, že tento člověk za svého života, přesněji řečeno těsně před smrtí, jež se nevyhnutelně záhy dostavila, byl mohutně ozářen nebo požil potravu, kontaminovanou radioaktivními látkami v množství stonásobně nebo více převyšujícím přípustnou dávku. Nejspíše to mohly být ryby, živící se planktonem, jenž v sobě, jak známo, koncentruje radioaktivní látky, takže např. po amerických pokusných výbuších v Tichém oceánu byli Japonci nuceni značnou část úlovku tuňáků a dalších druhů ryb po prozkoumání stupně radioaktivity zakopat na odlehlých místech.

VII. kniha Mahábháraty, posvátného indického eposu, vznikajícího v různých dobách a předávaného velice přesně nejprve ústní tradicí asi od 14. století před n. l. (a možná ještě dříve), obsahuje mj. tuto pozoruhodnou zprávu:

„Zbožný Gurkha vymrštil z paluby mocného vimanu (létajícího stroje) jednu jedinou střelu proti kvetoucímu trojměstí. I zdvihl se v nekonečné záři jasný oblak, jasnější než tisíc sluncí, a proměnil města v popel. Když se Gurkha opět snesl k zemi, podobal se jeho vůz svítícímu kusu antimonu…“

Čtenář zajisté pozná, že zlomku citátu použil Robert Jungk pro název své knihy o jaderné bombě – Jasnější než tisíc sluncí.
Jiný text líčí události ještě sugestivněji:
„Byla to lesklá střela, jež se třpytila, aniž vydávala kouř.
Byla vržena na nepřítele a tu všechno zahalila hustá mlha. Zavířily jedovaté víry. S děsivým hlukem se zvedla mračna a zaútočila na nebesa. Zdálo se, že se samo slunce chvěje. Celý svět byl spálen žárem výbuchu jako nějakou děsivou horečkou. Tisíce vozů, desetitisíce mužů a slonů byly obráceny v prach a popel.“ Po skončené bitvě nařídil vůdce zničit zbylou, dosud nepoužitou zbraň, jež se „zevnějškem podobala kovovému šípu, připomínajícímu obřího posla smrti. Hrdina nařídil svým lidem, aby ji proměnili v jemný prach“.
Jinde v Mahábháratě se o této zbrani mluví jako o schopné „potrestat Zemi dvanácti lety neplodnosti a zabíjet plod v matčině těle“.
I když připustíme, že anonymní kolektiv autorů Mahábháraty (jejímž základem, kolem něhož se rozvíjejí nespočetné epizody, je boj mezi Kuruovci a Pánduovci) byl obdařen mimořádnou fantazií, jež shodou okolností předjala hrůznou skutečnost, i když připustíme, že se dodatečně do eposu dostalo množství legend, jež měly pouze dokazovat nadřazenost bráhmanů nejen nad lidmi, ale i nad bohy, přece jen je shoda popisu atomových výbuchů (nebo něčeho atomovým výbuchům velmi podobného) a jejich biologického působeni nápadná. Epos podává i jakýsi návod protiatomové obrany: tato zbraň je schopna zabít všechny válečníky, kteří mají na těle kov. Dozvědí-li se však vojáci včas, že má být zbraně použito, strhají všechno kovové z těla, po výbuchu se ihned vrhnou do řeky a důkladně omyjí sebe i vše, čeho se dotkli. Není to zbytečné, neboť je známo, že při zanedbání těchto opatření vypadají účinkem zbraně vlasy i nehty a všechno živé bledne a slábne…
Příručky civilní obrany se sice vyjadřují méně květnatě, v podstatě však popisují a doporučují po útoku jadernými zbraněmi učinit totéž.
Podotýkám, že překlady, jichž bylo použito, nejsou upraveny a že jejich autoři nejsou romantičtí přívrženci pana Dänikena – tak rozsáhlé eposy nejsou překládány každoročně; za základní dílo je dodnes považován Royův převod z roku 1889, takže překladatele rozhodně nelze podezírat z vědomého přikrašlování nebo podvědomé aktualizace. Za zmínku stojí i skutečnost, že moderní indologové nepopírají historické jádro mnohých příběhů, popisovaných eposy Mahábháratou i Rámájanou a s nimi úzce souvisejícím literárním okruhem tzv. starých vyprávění čili purán, jimž indická tradice připisuje, patrně jen zčásti právem, značné stáří a za jejichž autora považuje samotného Bráhmu.
Shody jsou opravdu prokleté.
Všechna tato podivná sdělení výslovně zdůrazňují charakter účinku zbraně jako při požáru, nejde však o skutečný požár nebo o použití hořlavých bojových látek, např. tzv. řeckého ohně. Ve staroindické literatuře totiž je pro naše jediné slovo „oheň“ plných čtyřicet výrazů, z nichž některé se týkají např. tajných věd nebo magnetismu, význam jiných dosud nedovedeme přesně určit. Je dosti těžké nevzpomenout v této souvislosti výroku W. Heisenberga: „Moderní fyzika se v jistém smyslu neobyčejně přiblížila k Hérakleitovu učení. Nahradíme-li slovo ,oheň' slovem ,energie, můžeme Hérakleitovy výroky považovat slovo od slova za výraz našeho moderního pojetí.“
Pozoruhodný je i termín, používaný na mnoha místech eposu o spoušti, kterou zbraň zanechala: mluví se doslova o stínech kdysi kvetoucích měst. Pro pamětníky atomových úderů proti Hirošimě a Nagasaki s jejich stíny bytostí, stromů i budov, proměněných výbuchem v prach a popel, je to výraz svrchovaně významuplný.
Co znamenají tyto vzkazy z dávné minulosti Indie, v nichž bychom mohli ostatně pokračovat dál a dál až k úvahám, zda kvetoucí Harappa a divukrásné, asi čtyřicetitisícové Mohendžodáro, první město světa s velkorysým urbanistickým řešením a s civilizačními vymoženostmi (ústřední teplárna, rozvod horké a studené vody, kanalizační síť atd.), byly skutečně vyvráceny kočovnými kmeny Árjů (čemuž nasvědčuje nález třiceti koster lidí, zjevně násilně zabitých), vedených „bořitelem měst“ Indrou, a zda na počátku zkázy nebyla, jak se domnívá např. geolog Rex, záhadná přírodní katastrofa způsobená otřesem s epicentrem 140 km na jih od Mohendžodára, jež obrátila tok Indu, zatopila osady, smetla vesnice a zardousila města bahnem, takže jejich obyvatelstvo záhy emigrovalo do Gudžarátu? A jaká katastrofa to byla?
A jaký to byl „hrom a blesk, schopný zničit nepřítele v krajině i za hradbami“, který uvádí řecký sofista Flavius Filostratos jako důvod náhlého a strategicky dosti podivného návratu Alexandra Velikého z Indie, jež byla přece vlastním cílem celého tažení? Nebo se opravdu vrátil jen pro nepokoje v týlu bojujících vojsk, jak je dnes všeobecně tvrzeno?
Snad je vhodné připomenout v této souvislosti podivnou pověru, rozšířenou v Indii i v arabských zemích, že štír – na Zemi jich žije přes 100 druhů – neshoří v ohni. Jednoduchý pokus přesvědčí, že je to nesmysl, a tento „pokus“ vhozením štíra do ohně byl jistě nespočetněkrát učiněn. Je však podivnou a dosud nevysvětlenou biologickou zvláštností některých druhů štírů, mezi něž patří např. i indický Ptalamnaeus fulvipes, dlouhý až 13 cm, že snášejí obrovské dávky pronikavého záření a přežívají i ozáření dávkou 10 000 r (podle jiných autorů dokonce 75 000 r). Člověk onemocní při jednorázové expozici 50–100 r, 500 r je kritickou mezí a po ozáření 1000 r je obvykle každá pomoc marná. Štír však v atomovém ohni – a proč by to nemohl být jeden z dosud hledaných významů? – přežije. Není to zvláštní?
Nežli budeme pokračovat dál v hledání civilizací, jež – připusťme to zatím jako pracovní hypotézu – mohly znát atomové zbraně, zůstaňme krátce u létajících indických strojů, vimanů. Zprávy o nich se velmi výrazně liší od pohádek a bájí nejrozličnějších národů, líčících uskutečnění dávného snu lidstva buď ikarskými křídly, orly, nesoucími vzdušné plavidlo, nebo – např. v eposu o Gilgamešovi – samotného vzduchoplavce, případně některým z důvtipných nápadů Cyrana z Bergeraku, o dracích a ptáku Nohovi nemluvě.
Staroindické eposy i purány, především 6. až 10. kniha Mahábháraty i další spisy tohoto kulturního okruhu přinášejí řadu naprosto věcných a střízlivých popisů létajících strojů, jejich taktického zasazení do bitev, a dokonce i návodů na jejich zhotovování. Kdybychom přirovnali tyto báje a bohy v nich vystupující např. k biblickým pověstem o Henochovi, Eliášovi a dalších, kteří rovněž zakusili slasti létání, jevili by se nám indičtí bohové, především Bráhma, jako výjimečně nadaný a technicky značně pokročilý projekční tým. Neznám totiž příklad, kdy by Hospodin promluvil alespoň trochu zasvěceně – s výjimkou konstrukčního návodu na Noemovu archu a archu úmluvy – a přikázal například: „Blok motoru, synu, odlij z hliníku a hořčíku a písty z legované oceli. A aj, pravím tobě, nezapomeň na kuličková ložiska pro klikovou hřídel…“
Nuže, indičtí bohové takto nemluví jenom proto, že se do létání nepletou a přenechávají je lidem, což je koneckonců správné. V rozsáhlé knihovně rukopisů Mezinárodní akademie pro sanskrtská bádání v Maisúru (Mysore) byl objeven asi 3000 let starý rukopis, přičítaný mudrci a jogínu Bhárádvajovi, jenž žil asi kolem roku 1000 před n. I. Studie pod názvem Vimanika Šastra čili Věda o letectví má osm kapitol s diagramy a vypočítává jedenatřicet podstatných částí letadel a šestnáct druhů kovů nebo slitin (všechny názvy se dosud nepodařilo přeložit s uspokojivou přesností), vhodných pro stavbu létajících strojů. O andělských perutích ani slovo.
Sám výčet šestnácti kovů je pozoruhodný. V době vzniku rukopisu počínal teprve pro Egypt železný věk, zprostředkovaný Chetity, a kromě velevzácného železa znali Egypťané z kovů zlato, stříbro, měď, zinek, cín, ovšem rtuť – a dost.
Jakousi ilustraci k Vimanika Šastra jsou reliéfy skalního chrámu v Eloře nedaleko Hajdarábádu, představujícího přechod od jeskynních chrámů k volným stavbám. Centrem je Kailásanáthův chrám monumentálních rozměrů (45 m dlouhý, 30 m vysoký), symbolizující sídlo boha Šivy, posvátnou himalájskou horu Kailásu, obklopený asi třiceti dalšími svatyněmi. Celý komplex vznikl asi v 8. století n. l. (podle některých autorů byla stavba započata již ve 4. století). Stěny zdobí kromě obvyklých obrazů božstev i bitevní scény, v nichž hrají úlohu válečných strojů letadla. Jakoukoli pochybnost o záměru sochařů vyvrací shoda těchto zobrazení s líčením sanskrtských spisů.
„… Na Rámův rozkaz vystoupil nádherný viman s mocným burácením nad mraky…“
„… Bhoma letěl se svým vimanem na mocném paprsku, který zářil jako slunce a jehož hluk se podobal rachotu moře…“
„… Jsou to stroje, létající vysoko díky rtuti a mocnému vichru, který je pohání. Jsou schopny překonávat nekonečné vzdálenosti a pohybovat se seshora dolů, zdola nahoru, dopředu i dozadu…“
Na jiném místě čteme:
„Uvnitř stroje je zařízení, ve kterém se v železném kotlíku zahřívá zvláštním řízeným ohněm rtuť. Čtyři nádržky se rtutí umožňují tomuto zařízení vyvolat celý vír sil. Vůz pak vystoupí na oblohu s burácením a ti, kdo sledují jeho dráhu, mají dojem, že pozorují nějakou obrovskou perlu.“
Tyto výňatky a další z některých súter (stručných systematických učebnic), především Samarangana Sútradhara, svědčí, že by mohlo jít nejspíše o tryskový pohon. V této myšlence nás utvrzuje i již zmíněná Vimanika Šastra:
„… uprostřed korábu je těžká kovová schránka, zdroj síly. Z této schránky jde síla do dvou silných hlavních trubic, připevněných na zádi a na přídi korábu. Mimoto se tato síla rozvádí do osmi ramen, směřujících otvory dolů. Při vzletu se odkryjí clony osmi rour, směřujících dolů, a horní otvory jsou uzavřeny. Proud síly udeří do země, zdvíhaje tím koráb vzhůru. Když je dost vysoko, jsou otvory zpola zakryty, aby právě visel ve vzduchu. Pak je větší část síly převedena do zadní roury, aby mohl koráb vyrazit vpřed…“
Pomocí těchto strojů, prohlašují indické prameny, mohli pozemšťané vystoupit do vzduchu, zatímco obyvatelé nebeských těles jich používali, aby sestoupili na Zemi. Cituji přesně Gorbovského: obyvatelé nebeských těles, nikoli bohové…
Na dobu, kdy ještě nebyl založen Řím a kdy se „řecký zázrak“ skrýval v daleké budoucnosti, je to jistě slušný technický popis reaktivního nebo raketového vzdušného plavidla, jemuž velkoryse promineme mylnou představu, že se výtokový proud z trysek opírá o zem a tím plavidlo nadnáší. Nemusím snad dodávat, že ani tyto překlady citátů nejsou svévolně upravovány a „modernizovány“, i když by ovšem textová kritika, základ historického zkoumání, byla na místě.
Ve staroindickém eposu Rámájana nalezneme řadu pasáží, které lze vysvětlovat jako reflexe setkání s létajícími nebo dokonce kosmickými přístroji. Netřeba ovšem dodávat, že v těchto případech je na místě nejvyšší rezervovanost.
Ráma a jeho bratr Lakšman se utkali s démonem:
… les porážel – to démon po nich ruce vztah.
Bez hlavy, bez nohou byl, ústa v břiše měl,
tam svítilo též jedno oko veliké,
jak černé mračno vypadal a hromem řval…
…
V tu chvíli duch se vznesl v záři planoucí…
Ráma si zajistil spojenectví dobrého krále opic Hanumana. Král medvědů Hanumana oslovuje: Vstaň, reku, přeskoč moře, zachraň všecky nás!
Tvým otcem je bůh větru, on ti sílu dal.
Už jako dítě, když jsi slunce uviděl,
tys myslel, že plod rudý vidíš před sebou,
a do nebe jsi skočil celých tři sta mil…
Jinde nacházíme verše:

Zamával Hanuman svým velkým ocasem,
jenž zablýskal se křivolace ve vzduchu.
Odrazem hora mohutná se zachvěla
a stromy za ním za chvíli do výše spěchaly,
v jeskyních řvali strachem skrytí tvorové,
v úzkosti hadi oheň z tlamy chrlili a skálu kousali,
až jasně vzplanula…

V eposu Hanuman spolu s opičím vojskem potřel strašné démony rákšásy i s jejich králem Rávanou a osvobodil krásnou Sítu. V „kosmické“ interpretaci by patrně bylo možné nalézt v eposu vzpomínku na humanoidní návštěvníky z vesmíru a jejich „krále“ – raketoplán.

Zmiňme se ještě o podobných zprávách z Tibetu, jehož lámaistická literatura, především posvátné knihy Kanžur a Tanžur o mnoha a mnoha stech svazcích nebyly dosud ani z nepatrné části přeloženy do evropských jazyků, o keltských pověstech, popisujících „létající zvířata, pokrytá železným krunýřem, jež neměla kosti a nemusela žrát“ – což je definice, odpovídající mentalitě prostého člověka, jenž stanul tváří v tvář letadlu.

Tím končíme malou odbočku k létajícím strojům starověku. Umožní nám pochopit některé souvislosti kapitoly Otřesené civilizace a doplnila vyprávění o podivných a děsivých zbraních, jichž používali Indové v minulosti tak dávné, že je pro nás nedohlednou. Vraťme se však k atomovým výbuchům.

Kromě podivného požáru, jenž zničil a v pravém slova smyslu spekl ve škváru Chattuš, hlavní město chetitské říše, a kromě některých podobných nálezů, mj. i v Irsku, se od několika let obrátila pozornost romantičtějších badatelů především k dobře známé biblické epizodě zničení Sodomy a Gomory.

Profesor Matvěj Agrest například říká – katastrofa, jež zničila Sodomu a Gomoru, mohla být způsobena atomovým výbuchem, když nepozemšťané likvidovali nadbytečné zásoby jaderných paliv, které nehodlali zanechat v dosahu všetečných a protiradiační ochrany neznalých pozemšťanů.

Poněkud odvážná teorie se opírá o několik bodů biblického textu:
1. Spravedlivého Lota zachránili dva andělé, kteří jej varovali před neštěstím a doporučili mu důrazně prchnout „do lůna hor“ a za žádnou cenu se neohlížet, což je při atomovém výbuchu vzhledem k oslepujícímu světelnému záření zcela rozumná rada.
(Agrest neuvádí zajímavou podrobnost, že totiž podobných bájí je známa celá řada a takřka ve všech vystupují dva černě odění poslové, varující obyvatele dotyčné oblasti před následky hrozící katastrofy. Shoda je dosti nápadná.)
2. Lot odpovídá nezvyklým způsobem: „… bojím se, že ono zlo do mne pronikne a usmrtí mne…“
Hospodin slíbil (v Mojžíšově podání) zahladit Sodomu a Gomoru sírou a ohněm, hrozilo tedy popálení, uhoření, případně udušení kouřem či zalknutí žárem. Ani v jednom z těchto případů není příliš logické mluvit o „zlu, které proniká“. Kdyby ovšem šlo o pronikavé záření, pak by se Lot vyjadřoval zcela přiměřeně, především proto, že vyjadřuje obavu, aby nebyl „zlem“ zastižen dříve, než bude moci uprchnout pod ochranu hor, tedy na nechráněné rovině.
3. Popis samotného Hospodinova dopuštění je dosti sugestivní: „… Hle, vystoupil sloup kouře ze země jako sloup kouře z výhně… A dštila na Sodomu a Gomoru síra a oheň… A zničila města tato a celou rovinu a všechny obyvatele měst a kotliny země…“ „Sloup kouře ze země“ má morfologicky dosti blízko ke známému atomovému hřibu.
Moderní kritici bible mají celou řadu námitek jak proti biblické příhodě samotné, tak – tím spíše – proti její „kosmické“ interpretaci. Hlavními argumenty je naprosté zmizení obou měst a jejich existence právě jen v 1. Mojžíšově knize. Vyprávění o zničení hříšného města považují za jeden z didaktických mýtů, varujících před božím hněvem a jeho následky, jako je potopa a další maléry, jež celkem nerudný a v hněvu ukvapený Hospodin sesílal na lidstvo. Takže se celá diskuse stává bezpředmětnou. Odmítají proto – domnívám se, že právem – psychologickou argumentaci, totiž rozbor jednání osob, jímž nelze dospět k jádru faktů, pouze k jádru psychologie legendy jako útvaru lidové slovesnosti.
Jediným ústupkem, který jsou po stránce nábožensko-fenomenologické ochotni znalci bible v tomto případě, ač neradi, poskytnout, je zařazení legendy o zničení Sodomy a Gomory do období patriarchů. Staletí trvající proces vytváření izraelského kmenového svazu byl v ústní tradici sice zhuštěn do období tří generací (Abraháma, Izáka a Jákoba), přesto však odráží vzdálené vzpomínky na kmenové dějiny.
Je to, upřímně řečeno, malá útěcha.
Poněkud tolerantněji se stavějí k problematice odborníci, připouštějící existenci jakýchsi sídlišť v oblasti Mrtvého moře i katastrofu, jež byla patrně způsobena vznícením podzemních zřídel nafty a zemního plynu, doprovázených efekty, jež musely obyvatele přesvědčit o zásahu Hospodina, rozhořčeného hříchy, které se při dobré vůli vždycky najdou, tím spíše, jde-li o hromadné rozšíření poněkud exkluzivního hříchu sodomie.
Je to důvtipná teorie, ale její slabinou je skutečnost, že podobná katastrofa, tj. katastrofa alespoň přibližných rozměrů, nebyla dosud pozorována, a naftaři ji považují za velmi nepravděpodobnou. Kdyby se v takovém případě přeneslo alespoň zrnko historického faktu do báje (a, jak uvidíme, takových zrnek je obvykle dost), musel by Mojžíš popisovat ohnivý, nikoli kouřový sloup, děsné hučení atd. atd.
Geologické prozkoumání okolí Mrtvého moře záhadu poněkud objasnilo. Objevilo patrně i údolí Siddim, kde měly Sodoma i Gomora a další zničená města stát.
Mrtvé moře je děleno poloostrovem el-Lisan (arabsky „jazyk“) téměř na dvě části, podstatně se lišící konfigurací dna: na východ od „jazyku“ nacházíme hloubku až 400 metrů, na západ sotva 15–20 metrů. Pod hladinou jezera jsou tu kmeny stromů solí konzervované, sice prastaré, ale přece jen nepocházející ze vzdálených geologických dob. A mělká část jezera je součástí zlomu se stopami vulkanické činnosti, táhnoucího se z Malé Asie k Akabskému zálivu. ]e to hledané údolí Siddim.
Podle úsudku geologů zde byla naposledy aktivní sopečná činnost kolem roku 1900 před n. l., kdy došlo k poklesu, hladina Mrtvého moře se podstatně rozšířila a osady zmizely pod hladinou. Fénický kněz Sanschuniathon píše ve svých Pradějinách: Údolí Siddim kleslo a stalo se mořem věčně se pařícím a bez ryb, obrazem pomsty a smrti za rouhačství.
I pro Lotovu ženu, proměněnou v sloup, mají geologové vysvětlení: na západ od jižního pobřeží jezera se táhne 15 km dlouhý řetěz nízkých pahorků, složený zčásti ze soli. Arabové jej nazývají Džebel Usdúm, co zvukem slova připomíná Sodomu. Některé útvary jsou účinkem dešťů a větrů bizarně zformovány a mohou být připodobněny lidským postavám.
Takže diskuse by se stala rovněž bezpředmětnou.
Historikové nemají na rozdíl od přírodovědců možnost ověřovat pokusem své domněnky. Tento nedostatek do jisté míry nahrazuje pečlivá konfrontace pramenů a jejich kritika spolu s diskusí, přinášející argumenty pro tu či onu hypotézu. Pokusme se o to a nespokojme se s jednoznačným vysvětlením, i když je přírodovědecky přijatelné. Je tu totiž několik háčků.
V okolí Mrtvého moře byla nalezena zvýšená radioaktivita díky zvýšenému podílu radioizotopů s dlouhými poločasy rozpadu, k jejichž hledání dal podnět oděský fyzik M. Agrest. Nejde o přirozenou radioaktivitu vyvřelých hornin, vystupujících na povrch. Hodnoty radiace i zjištěné izotopy tomu neodpovídají.
V blízkosti – relativně vzato – se nachází naleziště libyjského skla, o němž a o jeho příbuznosti se sklem, vzniklým po jaderných výbuších, jsme se již zmínili.
Další biblické knihy přinášejí řadu podobných příběhů – především Ezechielovo proroctví, ale i další, přímo vybízející ke „kosmické“ interpretaci.
Především však nikde ve Starém zákoně, pokud odráží skutečné události, nenacházíme zmínky o sopečné činnosti, s výjimkou Exodu, kdy prý Židům v noci ukazoval cestu ohnivý sloup. Proroci, využívající každého přírodního jevu k posílení svého vlivu, by zcela jistě neopomenuli řádně projednat tak markantní a efektní příhodu, jako setkání s vulkanismem jakéhokoli druhu. Kromě toho se zdá, že datum příchodu Židů do Palestiny musíme klást do pozdějších století (první mimobiblický záznam, vztahující se k izraelskému kmenovému seskupení, je teprve egyptská stéla faraóna Merneptaha z druhé poloviny 13. století před n. l.) a že k vulkanickému poklesu došlo – došlo-li k němu vůbec – dříve než se v těchto končinách usadili a než měli čas změnit způsob života a zaměnit kočovnické stany za pevná sídliště, dokonce v jakési aglomeraci.
Starozákonní líčení neodpovídá poklesu půdy. Jistě i taková katastrofa by se mohla stát podkladem sugestivního a varovného líčení, avšak pak by popis vypadal zcela jinak. Dokonce i stručná zmínka Sanschuniathonova naznačuje, ačkoli mohl čerpat pouze z mnohokráte zprostředkovaných zpráv, že šlo o děj sice mimořádný, avšak zcela místní; kdyby se byl rázem vytvořil zlom o délce několika set kilometrů, procházející daleko kulturnějšími a osídlenějšími krajinami, nebyl by se zmiňoval toliko o údolí Siddim, bezvýznamném kousku pouště na březích slaného jezera s několika sídlišti kočovných kmenů, vstupujících teprve nesměle do dějin Blízkého východu. Sodoma a Gomora ostatně nejsou jedinými městy, naznačujícími možnost zničení výbuchem, jehož přirozenou, např. vulkanickou genezi si stěží dovedeme představit. Otázky klade i incká, lépe řečeno předincká pevnost Sacsayhuaman poblíže prastarého sídliště Cuzka. Jde patrně o nejmonumentálnější megalitickou a monolitickou stavbu až dosud na naší planetě odkrytou. Některé skalní bloky nepochopitelně, avšak určitě opracované do přesných ploch, křížících se v dokonalých úhlech, vylučujících použití kamenných nástrojů nebo bobtnajících dřevěných klínů, tu mají velikost několikapatrových domů. Jde o žulu, tedy hlubinnou horninu mimořádně tvrdou, pevnou a odolnou, do níž byly vytesány geometricky přesně omezené chodby v hloubi několika desítek metrů. Jsou dnes na mnoha místech posunuty, přerušeny, zavaleny nebo deformovány. Obrovské mnohatunové kvádry, jejichž transport, ba již pouhé posunutí by znamenalo pro moderní techniku výzvu a problém (tím spíše ovšem pro Pizarrovy negramotné loupežníky), leží zpřeházeny a vyrvány ze spojovacích čepů.
Odborníci tu vylučují vulkanickou činnost v posledních desetitisících letech, zemětřesení takové síly je rovněž nepravděpodobné. Ale zato na některých žulových blocích jsou zesklovatělé plochy, jako by tu působil strašlivý žár…
Tolik alespoň k atomovým výbuchům nebo k dějům, jejichž stopy a popis se atomovému výbuchu podobají, v dávné minulosti. Mohli bychom citovat řadu dalších bájí a popisovat řadu dalších nálezů, vesměs navzájem dosti podobných. Vzrostl by objem, nikoli kvalita našich informací.
První, co je třeba učinit, je vyloučit samovolný atomový výbuch, k němuž by došlo nahromaděním nadkritického množství štěpných materiálů. Jak víme, i o této možnosti se uvažovalo v souvislosti s tzv. tunguzským meteoritem.
Současná fyzika a geologie takovou možnost popírá. Zdá se však, že mohou existovat přirozené jaderné reaktory. O jednom z nich referoval nedávno francouzský vysoký komisař pro atomovou energii Francois Perrin ve Francouzské akademii věd: v dole Oklo v africkém státě Gabunu odhalilo složení izotopů „stovky let starou řetězovou reakci, která se sama udržovala“. Obohacení uranové rudy v Oklo štěpitelným uranem 235 činilo před 1,7 miliardy let asi 3 procenta, tedy přesně tolik, kolik je dnes používáno v palivech pro lehko vodní jaderné reaktory. Řetězová reakce samovolně ustala, když podíl uranu 235 klesl. Zatímco v přirozeném uranu je ho obsaženo vždy 0,72 %, v Oklo kolísá jeho obsah mezi 0,62 % a 0,73 %.
Takovou možnost nelze popírat tím spíše, že do tepelného režimu naší Země významně (i když patrně ne tolik, jak se ještě nedávno soudilo) zasáhl i přirozený rozpad radioaktivních prvků a možná i obdoby „reaktoru“ v Oklo, pracující v dávných geologických dobách. Samovolný atomový výbuch si však představit nedovedeme a nemáme pro něj logické vysvětlení.
Přijmeme-li hypotézu atomových výbuchů nebo dokonce jaderných zbraní v dávné minulosti lidstva, musíme předpokládat zásah inteligentních bytostí s poměrně rozvinutou technologií, schopnou izolovat z uranových rud např. U 235 v dostatečném množství, aby spojením podkritických mas došlo k lavinové štěpné reakci. Pro „klasickou“ atomovou bombu tritolového ekvivalentu 20 kt (tedy ničivosti, odpovídající výbuchu 20 000 tun tritolu), svrženou např. na Hirošimu, je třeba asi 1000 g U 235. Je však dobře si uvědomit, že sám princip jaderné bomby (nebo jaderné miny, nálože) je prostinký, neskonale jednodušší než např. složité zařízení torpéda, ba jednodušší než např. složení časovaného šrapnelu. Jde jen o to uvést ve vhodném okamžiku v kontakt dvě podkritická množství štěpných materiálů, aby vznikla nadkritická masa. Ostatní už obstarají samy elementární částice. První atomové bomby byly sice pořádně rozměrné, vážily několik tun a obsahovaly složitou elektronickou aparaturu (pečující ovšem především několikanásobným jištěním o samozničení, kdyby k výbuchu nedošlo), dnes je však atomová munice ve výzbroji dělostřelectva, ba dokonce i minometných jednotek.
Laureát Nobelovy ceny Fréderic Soddy (1877–1956, Nobelova cena roku 1921 za chemii radioaktivních látek a za výzkum vzniku a povahy radioizotopů) napsal ve své knize
Výklad rádia: „Domnívám se, že v minulosti existovaly civilizace, které znaly atomovou energii a které špatné používání této energie úplně zničilo.“
Vede ještě nějaká cesta k těmto civilizacím?
Pokusíme se o to dvěma směry: první z nich snad naznačuje důsledky, které mohl otřes, způsobený zasazením atomových zbraní, mít, promítaje se do mýtů, materiální kultury i mentality národů a kulturních okruhů. Pojednáme o něm v kapitolách o otřesených civilizacích.
Druhou cestou je pokus o naznačení možností (nikoli o odkrytí nebo snad dokonce „řešení“), skrytých jako koruptela v obrovské a pro jednotlivce naprosto nepřehledné alchymické literatuře.
Do samého středu problému vstoupil alchymista, jenž roku 1937 vkročil do pracovny Jacquesa Bergiera, jaderného chemika a asistenta profesora Andrého Helbronnera, který po dobrodružné činnosti ve francouzském hnutí odporu, pobytu ve vyhlazovacím koncentračním táboře a obecném uznání po 2. světové válce napsal s Pauwelsem knihu Jitro kouzelníků, kam odkazuji čtenáře k podrobnostem. Alchymista Bergierovi sdělil, že laskavostí Helbronnerovou zná obsah jejich společných pokusů s umělou radioaktivitou polonia, a pokračoval: „…Smím vás varovat? Práce, kterou podnikáte, je nesmírně nebezpečná. Neohrožuje jenom vás, ale celé lidstvo. Uvolnění jaderné energie je snazší, než se asi domníváte. Umělá radioaktivita může v několika letech zamořit celou atmosféru naší planety. Kromě toho je možné pouhým přidáním několika gramů jistých kovů vyrobit atomové bomby, schopné zničit celá města. Říkám vám to zcela jasně; alchymisté to věděli už dávno.“ Bergier, pyšný na svou moderní laboratoř, se jen pousmál, ale muž pokračoval: „Vím, co chcete říci… Alchymisté neměli ani ponětí o struktuře atomového jádra, neznali elektřinu, neměli žádné detektory, a proto nebyli schopni provádět žádné transmutace či uvolňovat jadernou energii. Nebudu se ani pokoušet přesvědčovat vás, sdělte však, prosím, monsieuru Helbronnerovi alespoň to, že postačí jen jisté geometrické uspořádání mimořádně čistých látek, aby byly uvolněny jaderné síly. Není k tomu třeba ani elektřiny, ani vakuové techniky…“
Bergier tuší, že neznámým návštěvníkem byl Fulcanelli, autor vzácných alchymických spisů, není si však jist. Jisté zato je, že atomový reaktor Enrika Fermiho, v němž poprvé probíhala řízená štěpná reakce, byl určitým geometrickým uspořádáním kostek U 235 a grafitu bez elektřiny (kromě ovšem v měřicích přístrojích) a bez vakuové techniky.
Jisté je, že staroegyptský Harrisův (Leydenský) papyrus, jenž unikl spálení všech knih podobného druhu z Diokleciánova příkazu roku 296 n. l., nabádá alchymisty: „Uzamkněte svá ústa! Uzamkněte je pevně!“ a o něco později text čínský: „Bylo by strašným proviněním, kdybys sdělil vojákům tajemství našeho umění. Dej pozor! V prostoru, kde pracuješ, nesmí být ani hmyz!“
Středověký alchymista musel k práci přistupovat denně v čistě vypraných šatech, v čistém prádle a vykoupaný. Během laborace nesměl jíst ani pít.
Nevěděl proč. Bylo to „arkanum“, příkaz, jaký dodnes ve všech bodech dodržují laboratoře, pracující s radioaktivními látkami.
Nekonečné, zdánlivě nesmyslné destilace a redestilace jsou používány i dnes např. k získávání velice čistých látek nebo tzv. těžké vody, jež byla a dosud je moderátorem některých atomových reaktorů. Je to náhoda, nebo útržková a nepochopená vzpomínka?
Neustále opakované operace za stejných podmínek a podle týchž receptů by ovšem uvedly moderního chemika k šílenství, ale při tehdejším nevyhnutelném kolísání kvality ingrediencí by byl postup při víře ve správnost receptu zcela pochopitelný. Je i to náhoda?
A jak dlouho existovala nepřerušená tradice vědomostí, o nichž se dnes jen dohadujeme?
Anglický atomový fyzik Da Costa Andrade neváhal při svém slavnostním projevu v Cambridgi roku 1946 k třístému výročí Newtonova narození prohlásit, že Newton patřil k řetězu zasvěcenců, předávajících si staletími tajemství hmoty i síly, jež se v ní skrývá, že však odhalil světu jen malou část svých vědomostí. Newton sám napsal: „Alchymická praxe představuje pravděpodobně bránu, vedoucí k daleko ušlechtilejšímu vědění. Tyto poznatky však nesmějí být, jsou-li spisy Herma Trismegista pravdivé, rozšířeny, nemá-li svět upadnout v obrovské nebezpečí…“
„Kromě nauky o proměnách kovů jsou i jiná tajná umění, pokud nejsou slova starých mistrů pustým vychloubáním. Jenom oni znali tato tajemství…“
„Vystoupil jsem tak vysoko jenom proto, že jsem stál na temenech obrů…“
Je toto vše opravdu řetěz náhod a nedorozumění?

OTŘESENÉ CIVILIZACE

Proč se, ubohý pane, tak namáháte a proč sepisujete dějiny, když můžete opsat ty nejznámější, jak bývá zvykem? Máte- li nějaký nový názor, přicházíte-li s původní myšlenkou, stavíte-li lidi a věci do neočekávaného světla, překvapíte čtenáře. A čtenář nemá rád, aby ho někdo překvapoval. Vždycky hledá v dějinách jen hlouposti, které již zná. Jestliže se ho pokusíte poučovat, jen ho pokoříte a popudíte. Nepokoušejte se ho osvítit; bude křičet, že urážíte jeho přesvědčení. Dějepisci opisují jeden od druhého. Ušetří si tak námahu a vyhnou se tomu, aby o nich někdo říkal, že jsou domýšliví. Dělejte to také tak a nesnažte se být původní. Původnímu dějepisci se všeobecně nedůvěřuje, všichni jím opovrhují a jsou jím znechuceni.

Anatole France, Ostrov tučňáků

Jedno z tajemství pyramid

Čtvrtého měsíce rozpuku dne 23. se pracovalo. Čtvrtého měsíce rozpuku dne 24. se pracovalo. Čtvrtého měsíce rozpuku dne 25. se pracovalo. Čtvrtého měsíce rozpuku dne 26. se pracovalo. Čtvrtého měsíce rozpuku dne 27. se pracovalo. Čtvrtého měsíce rozpuku dne 28. se pracovalo. Pátého měsíce rozpuku dne 29. byl Rahotep nemocen a Telmonte nebyl v práci, poprav se se svou ženou.

Zápis ze stavby pyramidy, podle V. J. Žižky

Spěchám, abych čtenáře uklidnil. Nehodlám psát o mystice čísel, „zašifrované“ ve Velké pyramidě, ani o mnoho diskutovaném způsobu staveb, které někteří ohromení návštěvníci připisovali, vzhledem k nelidským rozměrům velkých pyramid, zásahům bohů, modernější romantikové, nedůvěřující lidským silám, vytrvalosti a důvtipu, nepozemšťanům. Nehodlám se zabývat ani zvláštními vlastnostmi tvaru pyramidy a jejího působení, jež podle soudu pana Bovise mumifikuje vložená těla a podle patentu K. Drbala v lepenkové miniatuře brousí žiletky (což je jistě záslužné).

Bylo by jistě o čem psát – osobně považuji za jednu z největších zajímavostí Velké pyramidy její přesné situování podle světových stran, od něhož se severojižní hrany odchylují pouze o 2' 28", západovýchodní o 5' 30" a 2' 30". Kompasem (jehož znalost u Egypťanů ostatně nepředpokládáme) nelze takové přesnosti měření dosáhnout. Jedinou možností je opětované sledování kulminace jasných hvězd a určení směru, avšak vůdčí duch antické astronomie Klaudios Ptolemaios, žijící v Alexandrii v letech 90–160 n. l., a tedy skoro 3000 let po předpokládané stavbě pyramid, jemuž byly v tomto synkretickém prostředí k dispozici všechny antické techniky, měřil polohy hvězd s přesností na pouhých 10' – teprve Tycho de Brahe, skvělý pozorovatel, vybavený vynikajícími přístroji (jedním z nich byl např. obrovský Quadrantus muralis Tychonicus) vystupňoval přesnost desetinásobně, takže jeho měření nebyla překonána ani plných 80 let po vynalezení dalekohledu…

Avšak o tyto otazníky teď nejde.
Chufévova (Cheopsova) pyramida byla poprvé veřejně (a patrně vůbec poprvé) otevřena roku 820 n. l. synem legendárního Hárúna ar Rašída, arabským chalífou al-Mamúnem, jenž přivedl k úpatí velké Chufévovy pyramidy, tehdy ještě pokryté zářivými vyleštěnými deskami, celou armádu kameníků, architektů a pomocných sil. Leštěný povrch pyramidy byl proveden tak dokonale, že mezi jednotlivé desky nebylo možné zasunout ani hrot damascénské čepele – čímž se ještě dnes právem chlubí arabští průvodci turistů nejen v Gize, ale i v komplexu baalbeckých chrámů a jinde. Úkol, který si al-Mamún vytkl, vypadal stěží splnitelně: objevit vnitřní prostory pyramidy a nalézt v nich nejen poklad faraónů (na chudobu si chalífa rozhodně nemohl stěžovat), ale zejména nerezavějící zbraně, nerozbitné sklo a další zázraky, slibované chalífovými rádci.
Jedna deska byla jako druhá – chalífa tedy poručil hloubit tunel do pyramidy „ostřím se dotýkající nebes“ tak hluboko a tak dlouho, dokud kameníci nenarazí na systém vnitřních prostor. Byla to cesta obtížná a zdlouhavá, rozhodně obtížnější než Strabónova rada, podle níž postačí „vyzvednout kámen na boku pyramidy v nevelké výši, pod nímž je vchod, vedoucí ke hrobu“. Sám chalífa ani netušil, do čeho se pouští. Vápencové desky i kvádry vzdorovaly železným dlátům a musely být trhány ohněm a vodou (v této souvislosti se opět vtírá pochybnost o předpokládaném tempu výstavby pyramid kamennými, dřevěnými a jen výjimečně měděnými nástroji…), takže vyrubání třicetimetrové chodby si vyžádalo řadu měsíců. Dílo by bylo patrně opuštěno, kdyby dělníci jednoho dne, když už všem docházela trpělivost, nezaslechli z nitra pyramidy hluk, jako by se valil do hlubiny balvan. Trvalo několik dalších týdnů, než se vlomili do úzké chodby, součásti pravého labyrintu, jenž je po rozličných obtížích a příhodách dovedl až k … prázdnému žulovému sarkofágu v pohřební komoře. Zklamání bylo tak velké, že prý dobrotivý chalífa (který vyhubil polovinu Koptů, potomků starých Egypťanů) vlastnoručně zakopal v jedné z chodeb poklad, který po „objevení“ rozdal neúnavným dělníkům.
Byl Mamún opravdu prvním návštěvníkem hrobky? Nelze dát jednoznačnou odpověď, nelze vyloučit, že hrobka byla vyloupena ještě v průběhu stavebních prací před dokončením obložení pyramidy. Je to však velmi nepravděpodobné. Tak velkorysá gangsterská akce by vyžadovala spiknutí nejvyšších funkcionářů faraónova dvora a sotva by zůstala utajenou. Téměř bezpečným důkazem o neporušenosti hrobky, v níž nikdy nebyl nikdo pochován a v níž snad ani nikdo pochován být neměl, je skutečnost, že sarkofágu již v době Mamúnovy akce chybělo víko, chránící mumii a vzhledem k rozměrům žulového sarkofágu jistě mnoho set kilogramů těžké. Nikde nejsou stopy poškození, k němuž by při rozbíjení víka nepochybně došlo. Těžko si představit, že by zloději, riskujíce životy a vystavujíce se nejrafinovanějším a nejkrutějším způsobům popravy, odnesli strmými, těžko schůdnými a úzkými chodbami – kus kamene…
Chufévova pyramida nezůstala u Gízy osamocena. Další faraóni IV. dynastie (asi 2600–2480 před n. l.) Ráchef (řecky Chefrén) a Menkauré (Mykerínos) postavili své pyramidy v bezprostřední blízkosti a obklopili je po Chufévově vzoru menšími pyramidami pro manželky a hrobkami dvorních hodnostářů. Jednou z pozoruhodných charakteristik všech tří nejznámějších pyramid je nejen podobnost, ale takřka shodnost vnitřní architektury, alespoň pokud jde o sestupnou chodbu a podzemní komoru; v Chufévově má neznámou funkci, v Ráchefově pyramidě slouží tato komora jako pohřební, stejně jako v médúmské pyramidě Snofrevově, budované kolem r. 2600 před n. l., vzniklé dodatečným zakrytím dvoufázově budované a podle některých autorů nikdy zcela dokončené stupňové pyramidy. Složitější vnitřní architekturu rozličných prostor má pyramida Chufévova. Přesně podle Mamúnova násilně vylámaného vchodu do Velké pyramidy vnikl jeden z nejpozoruhodnějších zjevů egyptologie, padovský rodák, řeholník, cirkusový silák, akvizitér Britského muzea a krasavec Giovanni Battista Belzoni 2. března roku 1818 poměrně malým otvorem do sestupné chodby Ráchefovy pyramidy, o níž všichni předtím tvrdili, že je kompaktní stavbou bez chodeb a komor.
Nehoršeme se na mnoho pomlouvaného cirkusáka Belzoniho pro jeho poněkud razantní metody průzkumu – nebyly tehdy ničím neobvyklým. Právě naopak. Renomovaný a slavný britský badatel plukovník Richard Howard-Vyse ještě o dvacet let později marně prorážel cestu do pyramid střelným prachem a provrtával sfingu jak ementálský sýr, doufaje narazit na vnitřní prostory…
Schematický a v několika nejvýznačnějších pyramidách se opakující vnitřní plán uvádí ve značnou pochybnost dosud obecně platný názor, že totiž jsou hrobkami, navršenými nad malou pohřební komorou, jež měly chránit faraónovy pozůstatky, aby zosobnění životní síly, duch (astrální tělo) ka nedoznal úhony a neopustil tělo. Vzhledem k nesmírné náročnosti a obtížnosti staveb projevili vysoce kvalifikovaní staroegypští architekti pramalou nápaditost v ukrývání hrobních komor, spokojujíce se kopírováním vzoru nejstarší médúmské pyramidy, a co hlavního: neudělali nejbezpečnější a zaručené opatření, čelící tajným vylupovačům hrobů, totiž úplné zazdění chodby po uložení faraónova těla do sarkofágu. Takové opatření by zajistilo kýžený posmrtný klid pro pozůstatky i nepostradatelné ka před každým, kdo by nedisponoval početnou skupinou kameníků a pomocných nosičů, schopných věnovat dlouhou řadu měsíců takřka nadlidské práci. A přece zazdění chodby, jež ostatně neměla zůstat průchodnou, o čemž svědčí řada přehrazujících kamenných desek, by představovalo pouhý nepatrný zlomek úsilí i materiálu, vynaložených na stavbu celé pyramidy.
Situování vchodů do pyramid ostatně nebylo diktováno ohledy na co možná nejúčinnější ochranu hrobu, ale důvody rituálními. Bylo tomu tak již od první skutečné pyramidy, postavené kolem roku 2700 před n. l. všeumělém Imhotepem. pro zakladatele třetí dynastie Džósera na podkladě stupňovité mastaby. Stavba již nebyla z hliněných cihel, ale z kamenných kvádrů a měla, jako i všechny ostatní hrobky faraónů třetí dynastie, výstupní chodby a vchody orientovány k Polárce. Podle tehdejších představ sem měl vládce vstoupit a ztotožnit se s jednou z cirkumpolárních hvězd. Vzhledem k obvyklému umístění hrobní komory pod středem základny pyramidy nebylo tedy obtížné na spojnici s Polárkou nalézt na severní stěně pyramidy zazděný vchod.
Tento rituální zvyk, mimochodem řečeno, vyvrací nesmyslné domněnky o pyramidách, budovaných prý kromě jiných nespočetných funkcí i jako „dokonalé hvězdárny se stálou teplotou v observatoři, tvořené hrobní komorou“. Z takové „observatoře“ by byla vidět cirkumpolární oblast oblohy velikosti asi měsíčního úplňku, pro astronomy pramálo zajímavá, pro astrology (což mohlo být závažnější) naprosto bezvýznamná. Nic víc.
Budování pyramid jako svrchovaně okázalých hrobek nelze ovšem odmítnout; možno říci, že celý život starých Egypťanů byl poznamenán vědomím smrti daleko více než řeholníků trapistů, zdravících se navzájem „Memento mořil“. Posmrtný život se nejevil Egypťanům v nijak zvlášť růžových barvách, jejich náboženství v tomto ohledu nehýřilo optimismem.
Záhrobí však bylo možné obelstít a obstarat si na cestu přes práh onoho světa jednak co možno největší pohodlí, poskytované služebnictvem (třeba jen v podobě hrobních sošek, jež, nadány životem, nebožtíkovi poslouží), předměty denní i luxusní potřeby a vybranými pokrmy, které vzhledem k minimální a spíše symbolické potřebě skromného ka postačí na neomezenou dobu. Tato představa ovlivnila i prosté Egypťany chudších vrstev tak dalece, že značnou část celoživotního výdělku a veškeré úspory investovali do své hrobky a do procesu balzamování, zajišťujícího co nejdelší soudržnost fyzického těla a astrálního ka. Hrobky faraónů byly pochopitelně nedostižným vzorem, nesmírně okázalým, ale co do nákladnosti přístupným vládcům Dolního i Horního Egypta, i když na nich pracovaly skupiny svobodných dělníků (nikoli otroků, jimž by sotva bylo dovoleno tvořit skupiny např. pod jménem „Menkauré je opilý“). Podle Hérodota pracovalo na Chufévově pyramidě 100 000 otroků po dobu dvaceti let, podle moderních výpočtů však současně nejvýše 36 000 lidí za předpokladu, že by byla obsazena všechna pracoviště současně, což je nepravděpodobné vzhledem k nemožnosti udržení patřičného pracovního rytmu. Stavební ekonomové vypočítali, že by stavba Velké pyramidy starým způsobem stála při dnešních mzdách více než 34 000 000 liber šterlinků, s pomocí veškeré dnešní mechanizace 3 500 000 liber… Je to hodně – ale za naprosto bezvýznamným, asi devatenáctiletým faraónkem Tutanchamónem bylo do hrobky v Údolí králů v pravém slova smyslu bez ladu a skladu naházeno obrovské množství skvostů; jen cena zlata, použitého na vnitřní rakev, se odhaduje na 64 000 liber šterlinků. Jakými klenotnicemi musely být hroby významných a bohatých faraónů, kteří zemřeli v klidnější době než chudáček Tutanchamón, svědek zbídačení Egypta občanskými nepokoji, vpády Chetitů, vzpourami Núbijců a dalšími pohromami…? Ke všemu se zdá, že Tutanchamón byl Amónovými knězi nebo nedočkavými zájemci o trůn zavražděn – američtí vědci objevili roku 1971 nad jeho levým spánkem proražení lebky ostrým předmětem.
Egyptští kameníci sotva očekávali od mzdy více než reprodukci vlastní pracovní síly, a nejvýš ještě obživu rodiny – což v zázračně úrodném údolí Nilu bylo snadné a levné, – netoužíce po televizorech, nových typech automobilů a dovolené např. v mínójských letoviscích na Krétě, takže jejich mzdy asi činily pouhý zlomek dnes kalkulované sumy.
Závažným argumentem proti funkci pyramid jako hrobek (ačkoli tato funkce je všemi egyptology uznávána) je kromě schematického vedení chodby k hrobní komoře skutečnost, že v žádném případě nebyly v pyramidách nalezeny pozůstatky mrtvého faraóna, a to ani tehdy ne, bylo-li možné takový nález bezpečně očekávat. Zklamán byl chalífa Mamún, ačkoli otevíral pyramidu s neporušeným krytem vápencových desek a ačkoli jeho lidé prolamovali kamenné, desky, přehrazující chodby. Chalífa se nepochybně informoval, zda v době arabské okupace nebyl učiněn úředně schválený pokus o nalezení hrobky. Dříve, dokud ještě žili egyptští bohové, trvající i za dynastie Ptolemaiovců a římské nadvlády, by bylo možné provést loupež jen naprosto tajně a úkradkem (ani to není vyloučeno – pyramida byla králi 26. dynastie opravována) – a přece zmizel několikatunový kryt sarkofágu, sám o sobě bezcenný kámen, ačkoli sarkofág sám je z červené žuly tak leštěné, že jej Helffrich, jenž navštívil Gízu roku 1565, pokládal za kovový. Zmizel, nebo spíše nebyl nikdy položen na místo? Druhá domněnka se zdá být pravděpodobnější, protože s podobnou zkušeností se setkal i krásný Belzoni, jenž zaznamenal historický okamžik svého vstupu do Ráchefovy pyramidy neumělou kresbou. Hrobka byla zpola zakrytá těžkou kamennou deskou, uvnitř se nacházelo několik kostí a arabský nápis, neklamně hlásající, že Belzoni nebyl prvním. Zakoušel asi podobné pocity jako nebohý Scott, když na jižním pólu objevil po nesmírných štrapácích Amundsenův tábor s norskou vlajkou. S rozčarováním však bylo spojeno i překvapení: hrobní komora byla zcela prázdná, chyběl tu nejen sarkofág, jenž by tak jako tak polozavřeným vchodem stěží prošel, ale i obvyklé stopy řádění arabských lupičů, zajímajících se výhradně o šperky, zlato a snad alabastrové nádoby. Hrobní komora, jež prý měla do věčnosti chránit pozůstatky faraóna Ráchefa i jeho věrné ka, byla prázdná, jako vymetená. Totéž potkalo řadu dalších egyptologů, jejichž nadšení a povznesenou náladu, plnou naděje, záhy vystřídalo trpké zklamání. Naposledy se to stalo příslušníku nejmladší egyptologické generace SAR Zakariovi Gonémovi, řediteli vykopávek v Sakkáře, jenž v listopadu 1953 objevil hranu nové, tehdy neznámé pyramidy dosud rovněž neznámého vládce nedaleko pyramidy faraóna Džósera. Zcela podle schématu nejstarší Snofrevovy pyramidy objevil i vstup do chodby, vedoucí k hrobní komoře. Goném byl ovšem moderní archeolog, nepoužívající ani dynamitu, ani vrtaček. Postupoval krok za krokem a získával jistotu, že se jemu, právě jemu splnil dávný, vytoužený, ale dosud nedosažený sen egyptologů: objevit nevyloupenou pyramidu…
Všechno nasvědčovalo, že tentokráte bude konečně nesmírné úsilí korunováno úspěchem. Chodba k hrobní komoře byla zřejmě už v dávných dobách zavalena, nacházely se v ní stovky neporušených pohřebních mís, pokud je nerozdrtil zával, které rovněž představovaly pro zloděje jistou hodnotu, ba dokonce malý zlatý poklad (21 náramků, hůlka a zlatá krabička na líčidlo překrásné práce), nehledě na množství zlatých, karneolových a fajánsových perel. Goném byl den ze dne jistější, že do pyramidy vstoupil jako první poté, co byla opuštěna obřadníky, řídícími pohřeb faraóna Sechemcheta (jehož jméno bylo nalezeno na pečetích). Podle kartuší kolem hieroglyfických znaků šlo zřejmě opravdu o faraóna, ačkoli o něm dějiny nevědí zhola nic.
Hlavní chodba klesala ve skále pod pyramidou v délce 72 metrů a končila neporušenou zdí, za níž se po proražení objevila pohřební komora s „nádherným bílým sarkofágem z průzračného alabastru, který se třpytil jako zlato“. Sarkofág nejen nebyl porušený, ale dokonce se zprvu jevil jako z jednoho kusu. Teprve později Goném objevil jeho uspořádání: neměl víko, ale na kratší stěně alabastrovou zasouvací desku v drážkách, dosud zčásti vyplněných sádrovým tmelem. Na sarkofágu byly ještě zbytky „pohřebního věnce“.
Těžko si představit bezpečnější záruky, že hrobní prostory byly nalezeny neporušeny, v původním stavu. Goném se na to právem spolehl a v očekávání reprízy senzace s Tutanchamónovým hrobem pozval 27. června 1954 několik vynikajících pracovníků památkové služby do komory. Deska, zakrývající pohled do nitra sarkofágu, byla po jistých obtížích jeřábem vysunuta.
Sarkofág byl prázdný.
Představa o symbolickém pohřbívání pouhého faraónova ka do sarkofágu naráží na četné potíže, především z hlediska výkladu staroegyptské víry. Ka je zásadně spojeno s tělem člověka, je jakýmsi jeho astrálním „odlitkem“ a vystupuje za jistých mimořádných okolností jen proto, aby se opět vrátilo. Tělo obývá tak dlouho, dokud nepodlehne rozkladu, přičemž byl obvykle míněn rozpad morfologický, hrubá ztráta individuální podoby a posléze i podoby člověka – nikoli snad rozpad fyziologických funkcí. Kde není přítomno fyzické tělo (třeba i zcela evidentně života neschopné, s odstraněným mozkem a s vnitřnostmi uloženými mimo mrtvolu v tzv. kanopách, ba dokonce namnoze se svaly, oddělenými od kostí), tam nemůže být ka, astrální tělo.
Nemohu si při této příležitosti odpustit kacířskou poznámku: ačkoli všichni egyptologové i popularizátoři shodně motivují egyptské balzamování mrtvol snahou o zajištění existence ka, nenalezl jsem v původní staroegyptské literatuře pro toto tvrzení žádné potvrzení, ba dokonce se zdá, že opak je pravdou. Lexa uvádí ve své knize Náboženská literatura staroegyptská, že původně byly mrtvoly dokonce záměrně zbavovány svalstva, aby nebyl duch příliš dlouho vězněn. Později patrně vznikla víra, že duch trpí týmiž nedostatky jako mrtvola – jakmile je však odloučen, stává se mrtvola pro další existenci ducha bezcennou. K tomuto odloučení dochází poměrně záhy. Lexa píše doslova: „Nesprávné je Hérodotovo tvrzení, že duch žije podle víry starých Egypťanů tak dlouho, dokud mrtvola zůstane neporušena; o tom nenašel jsem dosavad v egyptských textech ani zmínky. Že však život duchův jest nezávislý na stavu mrtvoly, plyne z textu Pyr. 653… atd.“
Rozhodujícími prameny jsou texty pyramid, pojednávající většinou o posmrtném životě královského ducha, pohřební modlitby a kouzelná zaříkávání. Ani zde se nesetkáváme se zdůrazněním významu zachování mrtvoly, naopak, např. v Pyr. 308–311 čteme: „Usíre! Přichází Venís. Odporná jest mu země… Rozlámány jsou jeho kosti, odstraněno je to, co bylo zkaženo na něm…“ Pyr. 371c-375: „Eset chová Veníse… On zbavuje masa nové tělo duchu Venísovu, aby byl přijat od Réa…“ Pyr. 472-474b: „… Zářící duch patří nebi, mrtvola patří zemi; rakve jsou příbytkem lidí…“
Ze starého Egypta se balzamování rozšířilo do Řecka, do Mezopotámie, Etiopie, výjimečně, v době pronikání orientálních kultů, i do Říma (Ciceronova dcera Tullie). Není vyloučeno, že důvody egyptského mumifikování mrtvol byly dodatečně konstruovány těmito národy. Faraónové totiž byli zasvěceni, znali do podrobností staroegyptské náboženství, což ovšem nelze říci o lidu. Bohoslužby v Egyptě neměly ráz „kázání“ nebo „katechismu“ a lid byl od nich zcela izolován. Lze pochopit, že byl udržován v nevědomosti, protože balzamování představovalo pro kněze vynikající finanční přínos, nelze však chápat faraóny, zřizující pro krátkou dobu obrovité pyramidy, zejména je-li žádoucí, aby tato doba byla co nejvíce redukována…
Za jistých okolností mohlo být – jak věřili staří Egypťané – ka včarováno magickými obřady do sochy dotyčné osoby a obývalo ji místo rychleji chátrajícího těla. Doklad toho nacházíme u severní stěny Džóserovy pyramidy v malé místnůstce, serdábu, kde je faraónova socha, sloužící tomuto účelu a umístěná zde, jak se zdá, i proto, aby bylo snazší zásobovat ji potravinami a nápoji, jež ka sice symbolicky, ale přece jen konzumuje. Proč tedy stavět pro ka pyramidu, může-li být „predisponováno“ do objektu nepříliš cenného a tím celkem bezpečného před lupiči?
Pod Džóserovou pyramidou, v labyrintu chodeb, je i zajímavý reliéf: zpodobňuje faraóna v běhu, což jistě nebyl pohyb božskému vládci všední. Jde pravděpodobně o zobrazení slavnosti sed, tj. slavnost třicetiletého jubilea vlády, kde každý vládce po uplynutí „funkčního období“ dokazoval rozličnými způsoby, mj. i závodem v běhu, svou fyzickou zachovalost a plodnost, na nichž podle náboženského názoru ztotožnění krále s královstvím, jakési rané a doslovnější formy hesla „Stát jsem já!“, závisela i plodnost a prosperita Egypta. V dřívějších dobách byl vládce, jenž neobstál, uctivě, ale nevyhnutelně usmrcen. Za Džósera se již podařilo poddané od tohoto zvyku odvrátit – přesto se však slavnost sed odehrávala i nadále a v jejím průběhu byly faraónovy síly magicky obnovovány.
Naskýtá se otázka: byla-li v dobách investora stavby první skutečné a nepochybné pyramidy myšlenka na nezbytnost fyzicky schopného, aktivního a koneckonců i mladého vládce tak živou, že zachovávala tyto staré rituály, jaký smysl mělo konzervování mrtvoly, zřejmě postrádající všech žádoucích vlastností? Tato otázka je ovšem racionalistická a skeptická; Džóserovy současníky, vychované v atmosféře života, sloužícího toliko jako předehra smrti, by ji nikoho patrně ani nenapadlo položit, přesto však stojí za úvahu.
Odpověď není snadná ani tehdy, považujeme-li pyramidy za gigantické hrobky a za pomníky velikášství faraónů. Tak jednoduchá situace v teokratickém a kněžstvem téměř ustavičně ovládaném Egyptě nebyla. Stavba pyramidy znamenala celostátní zatížení, vyžádala si patrně úvěry od chrámů, kde se po generace soustřeďovalo bohatství celé země, a v žádném případě nemohla být prováděna bez souhlasu, nebo dokonce proti vůli knězi, jimž sotva smíme připisovat nějaké sentimentální pohnutky vyplývající z ryzí, ničím nezkalené víry; knězi, kteří byli zároveň lékaři (nižší svěcení bylo ve starém Egyptě podmínkou léčitelské činnosti), si sotva dělali iluze o významu mumie, s níž při balzamovacích obřadech volky nevolky zacházeli s profesionální rutinou… A přece investice schvalovali. Proč asi? Proč nezůstalo při spalování mrtvol a ukládání popela v mastabách, komorách, do nichž ústily dlouhé šachty? Proč vytrval zvyk faraónů klenout si nad hrobem okázalé, monumentální náhrobky, nábožensky a, jak se zdá, ani racionálně neodůvodněný, až do smrti Thutmóse I. (asi 1545–1515 před n. l.), faraóna XVIII. dynastie, jenž jako první ukryl svůj hrob do nitra skály?
Tato otázka, kladená od nepamětných dob z nejrozmanitějších příčin, nalezla postupné celou řadu odpovědí, naivních, fantastických, důmyslných a zjevně nesmyslných. V historii vývoje poznávání Egypta a jeho dějin byly pyramidy pokládány postupně za kamennou bilanci úspěchů kurtizány Rhodópis, jejíž každý milenec musel přispět jedním kamenem, za pamětník obrácení krále Súfise (tj. Chuféva) na křesťanskou víru (to napadlo v 8. století n. l. poustevníka Syncella), za obilní sýpky biblického Josefa, za monument vítězství Hyksósů nad Egypťany, za šifrované proroctví o budoucnosti světa, za plastiku dokonalých proporcí nebo konečně za astronomické observatoře.
Se zajímavou trochou do mlýna přišel zcela nedávno britský fyzik Kurt Mendelsohn, který, vycházeje ze zjištění, že pyramid bylo objeveno více než faraónů za celé období stavby těchto monumentů, soudí, že důvody musely být ekonomické povahy. Většina obyvatelstva rolnického Egypta prý po tři měsíce záplav neměla „do čeho píchnout“, a kromě toho po dokončení jedné pyramidy hrozila hromadná nezaměstnanost desítkám nebo stovkám tisíců dělníků. Bylo tedy nutné přistoupit k nepřetržitému budování a ihned po dokončení jedné pyramidy zahájit stavbu pyramidy druhé. Předešlo se tím hospodářským krizím, sociálním nepokojům a, což Mendelsohn obzvláště zdůrazňuje, při tak gigantických kolektivních dílech byly účinně sjednocovány a centralizovány až dosud jen volné spjaté kmeny s namnoze osobitou společenskou strukturou a vlastními bohy.
Mendelsohnovy myšlenky nevznikly u psacího stolu – studoval pyramidy přímo v Egyptě a kromě zmíněných hypotéz navrhl i další pozoruhodné domněnky – např. o sesutí zevního pokryvu médúmské pyramidy, které dokazuje hromadami materiálu kolem stavby, považované dosud za nedokončenou, a po této varovné události nový a podivný způsob stavby 50 km vzdálené pyramidy u Dášúru, zdvíhající se rovněž pod úhlem 52°, avšak v polovině výšky s úhlem zmenšeným asi o 10°. Přesto však se nezdá, že by vyjmenované důvody byly hlavní, i když možná svou úlohu hrály. Jinak by nám totiž grafomanští staří Egypťané nepochybně zanechali hojnost chvalozpěvů na dobrotivost faraónů, poskytujících obživu strádajícím a zachraňujících je stavbou pyramid od hladu a bídy. Nic podobného se však dosud nenalezlo.
Kromě toho právě v době stavby pyramid byla po pracovních silách v Egyptě poptávka a válečné výpravy – především do Libye – měly jako hlavní cíl přivádět nové otroky.
Díky Dánikenově knize i dalším autorům, především popularizátorům nejnovějších biologických poznatků, zmiňujících se o možnosti pěstování nejen rostlinných a živočišných tkání, ale i „kompletních“ živočichů a snad i lidí z „řízků“ (lépe klonů), se na pořad diskuse dostala otázka, zda mumifikace neměla sloužit k uchování některých tkání ve stavu, umožňujícím „doplnění“ této tkáňové kultury na celé individuum, především – nejjasnějšího faraóna. Zvlášť sugestivní se tato otázka stala po málo důvěryhodné, ale tím populárnější zprávě, že biologové univerzity v Oklahomě nalezli v březnu 1963 buňky pokožky mumifikované egyptské princezny Mene – schopné života…
Je pochopitelné, že takové „doplnění“ by neznamenalo znovuvzkříšení a kontinuitu psychického života, neméně jisté je, že by „doplněná“ princezna, byť i za svého dřívějšího života třeba světice, vzhledem k naprosté nepopsanosti mozku vzpomínkami, zkušenostmi a záměry, nepředstavovala ani větší, ani menší naději do budoucna než kdokoli jiný, ba vzhledem k originálnímu způsobu vzniku spíše menší. Zcela jistě by se pro takový experiment daleko lépe hodila např. suspenze lymfoblastů (mateřských buněk bílých krvinek) než vysoce specializovaná tkáň pokožky, jejíž pěstování in vitro naráží na téměř nepřekonatelné obtíže a je jedním z nejobtížnějších. Nadšenci nám patrně odpoví, že toto vše nemohli ani staří Egypťané, ani jiné národy vědět a že prostě napodobovali, třeba neobratně a s chybami, své vzory.
Zkrátka – musíme se alespoň stručně obírat problematikou anabiózy, reverzibilním stavem latentního života jednobuněčných a vícebuněčných organismů, jeho možností a hranic.
Anabióza se odlišuje od obecně známých stavů normálního a zpomaleného života (snížením teploty nebo narkózou) především biochemickými procesy zpomalenými tak extrémně, že obvyklými metodami nelze tyto procesy a – obecně vzato žádné jiné projevy života – prokázat. Anabióza je – s výjimkou latentního života klíčivých rostlinných semen – navozována zevními vlivy.
První zprávu o ní sepsal roku 1702 Antony van Leeuwenhoek, základní publikaci však sestavila zvláštní komise Francouzské akademie, kdy slavní přírodovědci Berthelot, Brown-Séquard, Broca a další potvrdili existenci stavů latentního života a popsali jeho základní projevy. Teprve Wilhelm Preyer však použil roku 1891 název anabióza. Nepříliš šťastně – znamená totiž „obnovení života“, nikoli jeho skrytý stav. Proto byla navržena řada názvů jiných (arnetabolismus, abióza, kryptobióza a další), vesměs vhodnějších, které se patrně právě proto neujaly. V laboratoři a v přírodě je anabiózy dosahováno jediným společným pochodem: odstraněním vody, ať už se tak děje odpařením, zmrznutím nebo odstraněním vody z nitra buněk v hypertonickém prostředí.
Příklady jsou uschlá, avšak oživitelná Tardigrada (želvušky), bakteriální spory a suchá semena. Trvání anabiotického stavu může být značné; od desítek let (u Tardigrad) až do tisíce let a více (semeno lotosu).
Anabióza umožňuje takto existujícím organismům a jejich částem (fragmenty hub, mechů, lišejníků apod.) snášet i teploty extrémně blízké absolutní nule (až 0,008 K – Becquerel 1951), i zahřátí na bod varu. Je jí možno dosáhnout u řady živočišných i rostlinných buněk a u prvoků, baktérií, kvasinek a virů patřičně opatrným zmrznutím za použití ochranných látek, přičemž uvedení živočišných, zejména savčích buněk do stavu anabiózy je nejobtížnější a při použití dehydratace odpařením či sublimací takřka vyloučené.
Příčiny jsou prosté: zatímco je poměrně jednoduché uchránit v průběhu zmrazování a sušení bílkovinné makromolekuly před poškozením nukleové kyseliny a polysacharidy, je daleko obtížnější zachovat choulostivé tukové látky, především fosfolipidy, podílející se na výstavbě a funkcích zevních a vnitřních živočišných buněčných blan, jimž moderní věda o buňce přiznává lví podíl nositelů aktivity, spojené s přenosem energie, na životě buňky.
Anabióza je tedy možná tam, kde lipoproteinové membranózní buněčné struktury buď chybí (viry), jsou obsaženy v menším množství (baktérie), nebo kde organula, na nichž se podílejí, nejsou pro aktuální přežití nezbytná (kvasinky). Obtížnost stoupá přes rostlinné buňky a tkáně, buňky a tkáně nižších živočichů až takřka k úplné nemožnosti anabiotizovat našimi dnešními prostředky buňky savců.
Veškeré úvahy o pyramidách jako bezpečných sejfech pro balzamované tkáně, jež mohou být díky genetickému kódu, zachovanému v každé buňce, znovu doplněny v celou bytost, jsou z tohoto hlediska naprosto nesmyslné a neplodné, nehledě na absurdnost samotné myšlenky v době vlády faraónů. Nejdále se zatím dostal anglický biolog J. B. Gurdon, jenž vypěstoval z neoplodněných žabích vajíček, jejichž jádro nahradil jádrem mladé buňky žabí střevní sliznice, dospělého jedince schopného rozmnožování. Do pěstování „člověka z řízků“ nám tedy ještě nějaký ten kousek cesty chybí.
Kromě toho smyslem a cílem pohřebních obřadů všech národů světa nebylo zajistit zesnulému další fyzický život, nebo se o to alespoň pokusit, ale naopak zabránit jeho návratu v jakékoli formě. Tím spíše lze ovšem toto stanovisko očekávat u vládnoucích dynastií, kdy pohřbívajícím je nedočkavý následník trůnu.
Na samý konec jsem si ponechal jedno z vysvětlení funkce pyramid, které bývá zařazováno bok po boku k Josefovým sýpkám a Rhodópinu kamennému archívu, zkrátka mezi bajky, jimiž se rozumný člověk nezabývá a které vědec štítivě obloukem obchází, pokud je nehodlá použít jako kratochvilné osvěžení vážné studie.
Jde o zprávu arabského autora Abdula Hasana Ali Mas'udiho, jenž pyramidy připisuje bájnému králi Suridovi, jemuž prý astrologové prozradili, že lidé a Země budou zahlazeni a „hvězdy vymrštěny ze svých drah“. Po těchto efektech bude následovat potopa a po ní vpád dobyvatelů, kteří domordují zbytky obyvatelstva. Na základě této věštby vybudoval král Surid pyramidy jako neporušitelné, a v nejhorším případě i padajícím hvězdám vzdorující kryty pro ostatky svých předků a pro své poklady, jejichž strážci učinil poslušné zlé duchy.
Moderní snílkové rozvinuli tuto domněnku tvůrčím způsobem: hluboko v nitru pyramid jsou prý skryty poklady staré egyptské moudrosti, aritmetiky a geometrie, astrologie a lékařství. Jsou tu nástroje z nerezavějící oceli, ohebné sklo, nápoje nesmrtelnosti i strašlivé, lidstvu dosud neznámé jedy. To vše je skryto v dosud neznámých prostorách pyramid.
Nové prostory nebyly dosud v pyramidách nalezeny, ačkoli se o to – a proč popírat, že právě pod vlivem romantických hypotéz? – pokoušeli odborníci, vyzbrojení nejmodernějšími přístroji. Z popudu dr. Louise Alvareza z kalifornské univerzity a za asistence tehdejšího náměstka předsedy vlády SAR, pověřeného vedením ministerstva kultury, Muhammada Abdula Kádira Hatima, byly pod Chefrénovu pyramidu umístěny citlivé počítače částic kosmického záření, jež do jisté míry zastoupilo rentgenové paprsky. Pomocí počítačů a s nimi synchronizovaných filmových kamer i složité výpočetní techniky byl získán jakýsi stínový trojrozměrný obraz nitra kamenné hory, na němž by se byly jasně ukázaly dosud neobjevené prostory. Neukázaly se. Neexistují. Je však zjevné, že snaha nalézt nějaké další a přijatelnější funkce pyramid je stále živá a dovede podnítit i značně nákladné výzkumy.
Není však třeba hledat nové a dosud neznámé prostory, tím méně je předpokládat a kolem tohoto předpokladu rozvíjet duchaplné domněnky. Průřez Velkou Chufévovou pyramidou je dost zajímavý sám o sobě.
Tato kamenná hora, vznikem patřící k dalším obrovským pyramidám faraónů IV. dynastie ve 26.–25. století, jež dali zbudovat Snofrev, Ráchef a Menkauré, představovala tak obrovské zatížení a podle Marxe – „použití značné části obyvatelstva k této práci“, že za Chufévova nástupce, jímž byl pravděpodobně Dedefré, vypuklo první nám známé lidové povstání, motivované sociálními důvody. Musela to být strašlivá bída, která hnala neozbrojený a hladový lid pod meče a kopí skvěle vycvičených sytých faraónových vojáků a pod kosy jejich válečných vozů. Po tomto zjištění jsou směšné pokusy některých autorů líčit postavení egyptských rolníků a dělníků růžovými barvami jako „uspokojivé“ a „důstojné“, případně vymýšlet důvtipné teorie, jak bylo možné vystavět 137 metrů vysokou kamennou horu o délce stran základny 234 metrů a tedy o obsahu 2 600 000 krychlových metrů z 2 250 000 obrovitých kamenných kvádrů jaksi mimochodem a pomocí rafinovaných zdvihadel nebo balancováním kvádrů do výšky desítek metrů na břitech podkládaných kamenů… Zamarovský vypočítal, že by z materiálu Velké pyramidy bylo možné postavit kolem hranic celé ČSSR zeď jeden a půl metru vysokou a půl metru silnou, jejíž materiál by pobraHeprve čtyřnásobek železničních nákladních vagónů, jimiž ČSD disponuje.
Rozhodně nevěříme na nepozemskou pomoc a v tomto případě ani na mimořádné síly, jež vstoupily do hry – Egypťané by se o nich zcela jistě zmínili a pochlubili se jimi. Pyramidy byly zkrátka nesmírně náročnou stavbou, drtící státní rozpočet, pauperizující celou zemi, otevírající cestu loupežným pohraničním kmenům do vnitrozemí a ohrožující samotného faraóna. Důvod, proč byly takové stavby budovány, musel být dostatečně mocný, aby vyvážil tyto hrozby.
Velká pyramida a ostatní pyramidy v Gize i Džóserova pyramida v Sakkáře jsou – navzdory své zdánlivé racionální bezúčelnosti – divy světa, jedinými nadzemními stavbami, jež by patrně odolaly i jadernému výbuchu i potopě světa. Co do vnitřní dispozice je Velká Chufévova pyramida nejdůvtipnější a nejsložitější a její nitro, jehož jediným smyslem bylo – podle obecného mínění – přijmout mrtvé tělo faraóna, nebo dokonce to pouze předstírat, svědčí o něčem jiném a překvapujícím: prostory byly patrně vybudovány pro živé lidi.
Jsou ventilovány dvěma šachtami, vycházejícími na sever a na jih od hlavních nejrozsáhlejších vnitřních prostor, ačkoli zachování ventilačních šachet představovalo značný stavitelský problém a pro stavbu samu (jejíž postup dnes s uspokojivou pravděpodobností známe) byly bez významu. Domněnky o jejich náboženském významu sotva obstojí. O původním poslání vnitřních prostor se jenom dohadujeme, a je tedy lhostejné, nazýváme-li je „chodba ke komoře královny“, „předsíň královské hrobky“ podle archeologů nebo „Sál trojnásobného závoje“ a „Mír v chaosu“ podle potřeštěných pyramidistů.
Sama existence značně rozměrných vnitřních prostor byla oříškem pro mnoho egyptologů a archeologů. Pravzor, pyramida v Medúmu, má pouze jednoduchou chodbu, pronikající podle trvale zachovávaného schématu ze severní strany pod střed základny pyramidy a odtud stoupající do rozměrné komory v úrovni základny stavby. Chufévova pyramida však skrývá značně komplikovaný systém, umístěný v podstatě ve třech etážích, hluboko pod základnou pyramidy, nevysoko nad ní a konečně asi v polovině výšky pyramidy. Po zavržení naivních představ, že tyto prostory měly být labyrintem, v němž by znesvětitel hrobu zabloudil a zahynul (což lze stěží předpokládat u chlapíků, schopných prolámat se zevní stěnou pyramidy a vypořádat se i s ostatními nástrahami, i když některé chodby jsou opravdu strmé a nebezpečné), případně že je v nich zašifrována věštba budoucnosti lidstva, bylo všeobecně přijato mínění, že jde o odlehčující prostory, umístěné do nitra pyramidy z ryze technických důvodů.
Tento názor neobstojí. Naopak vnitřními prostorami, ukrytými v samém jádru pyramidy, si dávní stavitelé pořádně zkomplikovali život. Na stropy, tvořené překlady nebo nepravou klenbou – pravou klenbu staří Egypťané neznali –, tlačí gigantická váha, stavějící architekty před problémy, s nimiž by se u kompaktní pyramidy rozhodně nesetkali.
Suma sumárum se zdá, že na zdánlivě pošetilém tvrzení Mas'udiho je zrnko pravdy, že pyramidy byly stavěny jako kryty, jež měly pojmout v případě nebezpečí faraóna a jeho vybrané společníky a ochránit je před silami, o jejichž moci si můžeme učinit představu z mohutnosti pyramidy. Tím je také uspokojivě vysvětlena bezprostřední blízkost pyramid u faraónských paláců, ačkoli musel (jak si důvtipně povšimla řada autorů) být po několik desítek let značně rušen hlukem i prachem, vanoucím z pískových ramp, po nichž byly dopravovány kvádry. Kryt má smysl jen tehdy, je-li dosažitelný rychle a snadno. Jinou možnost pouštní krajina kolem Gízy a břehy Nilu neposkytovaly, než stavbu co nejodolnějších objektů – pro podzemní kasematy nebyl terén příznivý – a kromě toho se zdá podle dispozice vnitřních prostor Velké pyramidy, že bylo počítáno i s možností zátopy do výšky několika desítek metrů.
Nevíme, co hrozilo, ať skutečně nebo domněle, Egyptu, jehož Stará říše (do níž patří i IV. dynastie) byla v okruhu okolních národů suverénem. Znaky strachu a otřesu z jakýchsi událostí, jejichž opakování snad hrozilo, nacházíme po celém Středomoří.
Již delší dobu jsou pro archeology hádankou sardinské nurágy, kamenné megalitické stavby podobající se – omlouvám se za nevhodnou aktualizaci – krytům. Některé z nich jsou značně veliké, např. známá stavba Tombe di Giganti.
Teprve roku 1955 obdržel pařížský archeolog R. Grosjean dotaci k průzkumu třetího největšího ostrova Středomoří, Korsiky. Jeho výprava, které se zúčastnili i vědci NSR, Švédska a ČSSR, objevila ucelené megalitické kulturní období, především kopulovité a chodbové hroby, budované technikou nepravé klenby. Některé jsou impozantních rozměrů, např. kultovní místo v nitru ostrova, Gruci u Levie. Kromě hrobů, datovaných asi do roku 3000 před n. l., vznikaly v bronzové době tzv. coffre, kamenné chaty pro zemřelé, o rozměrech až 5 m×6 m, a kolektivní hroby, rovněž budované z kamene, často 10 m dlouhé a 3 m široké.
Bývalý letecký kapitán R. Grosjean objevil na Korsice i podivné věžové kamenné stavby a nazval je torre (tzn. „věž“), aby je odlišil od nurágů, jimž se značně podobají. Zajímavé je, že se vyskytují pouze na jihu Korsiky: Radiokarbonovou metodou byly datovány asi do poloviny 2. tisíciletí před n. l.
Původní obyvatelstvo ostrova zmizelo – ostrov ovládli osadami Kartagiňané (kolem 560 před n. l.), později Etruskové, po nich Římané, a konečně na dvě století Arabové. Díky monumentálním megalitům se po Grosjeanově výpravě dostalo Korsice čestného názvu „Velikonoční ostrov Středomoří“.
Potud archeologové. Záležitost by byla celkem jasná, kdyby hroby i coffre nebyly v dnešním vnitrozemském korsickém pralese, do něhož je vstup stejně obtížný jako do pralesů tropických, nalézány naprostou většinou prázdné. Označení „hrob“ je tedy výsledkem konvence, pokládající megalitické stavby tohoto typu vždy a všude za hroby, ačkoli si podobné útulky staví korsičtí pastevci ještě dnes a nepovažují se v nich za pohřbené zaživa.
V Jerichu, pokládaném dnes za jedno z nejstarších městských sídlišť vůbec, byly nalezeny zbytky kopulových staveb bez oken, s mimořádně silnými stěnami a nízkým, úzkým vchodem, jenž mohl být zevnitř snadno a takřka hermeticky utěsněn. Vzhledem k tomu, že byly umístěny uvnitř města, určitě nešlo o hroby, alespoň nám není známo, že by některý z národů, které se v Jerichu vystřídaly, pohřbíval své mrtvé tímto způsobem.
Babylónské zikkuraty, předloha pověstné bájné babylónské věže, postavené obvykle z nepálených cihel, z nichž nejstarší v Uru byl postaven kolem roku 3100 před n. l. a jejichž zobrazení nacházíme ještě např. na asyrských reliéfech z Ninive ze 7. století před n. l., se zachovaly pouze v sutinách. Jakákoli rekonstrukce vnitřních prostor je proto hypotetická a bez vědeckého významu. Jisto je, že se zikkuraty nápadně podobaly svým tvarem i základní koncepcí Džóserově stupňovité pyramidě, pocházející z III. dynastie Staré říše. Rozdíly jsou ovšem v použitém stavebním materiálu: Mezopotámie měla kamení jako šafránu a každý balvan byl využit jako trvanlivý psací materiál nebo jako materiál sochařského díla.
Podobnost zikkuratů a nejstarších pyramid určitě není náhodná. Z celé řady faktů je zřejmé, že babylónští a egyptští knězi byli v ustavičném styku ještě v době, kdy se v Babylónii dosud nevytvořilo ani Urské království pod prvním králem první dynastie Mesannipaddou a kdy Egypt vstupoval do archaického období. V jiné knize jsem vyslovil názor, že v Mezopotámii existovala již v 5. tisíciletí před n. l. poměrně vyspělá civilizace zvláštního druhu, obklopená poměrně barbarskými poměry civilizace obeidské, neznalé písma a s primitivní keramikou. Po roce asi 4250 před n. l., kdy, jak víme díky Wolleyovým vykopávkám v Uru, Watelinovým v městě Kiši a ovšem díky radiokarbonové analýze, byla oblast Eufratu a Tigridu postižena „potopou světa“, promítající se do Eposu o Gilgamešovi a přes mezičlánky do biblické legendy o Noemovi, opustila část knězi (výhradních vlastníků astronomických a jiných znalostí), rozvrácenou zemi a usídlila se v Egyptě. Záhy nato byl (roku 4241 před n. l.) „spuštěn“ egyptský kalendář, řídící se podle Síria. K současnému východu Slunce se Sopdetem-Síriem, jímž počíná egyptské kalendářnictví, životně důležité pro rozvíjející se záplavové hospodářství, dochází na egyptský Nový rok vždy po 1460 letech – právě roku 4241 a pak 2781 před n. l. Uvedený argument i řada dalších mluví pro starší datum tím spíše, že mnoho prastarých egyptských místních bohů (jen Budge jich vyjmenovává v indexu svého díla 4500), později zcela zapomenutých, nese zjevné stopy mezopotámského původu. Totéž platí o 42 župních egyptských bozích, vládnoucích živým, a dalších 42, spravujících záležitosti zemřelých.
(Aby nedošlo k nedorozumění: „spuštěním“ kalendáře míním určení výchozího data roku, nikoli plynule pokračujícího letopočtu, který staří Egypťané neznali. Události datovali podle počtu let uplynulých od nástupu toho či onoho panovníka na trůn. Nesoulad mezi staroegyptským „civilním“ a slunečním rokem odstranil teprve alexandrijský Řek Eratosthenés ve 3. století před n. l.)
Lze proto předpokládat, že motivy stavby zikkuratů a pyramid mohly být tytéž, totiž nátlak jakési hrozby. Toto vysvětlení se zdá být přijatelnější než znovu a znovu opakované tvrzení, že obyvatelé Mezopotámie stavěli pro bohy „umělé hory“ z nostalgické touhy po skutečných horách své dávné domoviny. V období málo rozvinutých výrobních prostředků a namáhavého získávání základních životních potřeb je takový citový luxus nepravděpodobný.
Domněnka, že pyramidy a řada dalších staveb v okolí Egypta a ve Středomoří vznikaly z dávného otřesu katastrofou, jejíž recidiva hrozila jako Damoklův meč, není oslabována rozličnými předpokládanými daty vzniku staveb. Sami egyptologové dnes většinou upouštějí od přesného datování vzniku pyramid; vstupní chodba Velké pyramidy je totiž skloněna tak, že mířila (mířila-li) k hvězdě Alfa Draconis (Thubanu) vzhledem k pohybu zemské osy, jak si povšiml již Herschel, buď v roce 3400 před n. l., nebo v roce 2100 před n. l. Obě data se od dosud uznávané doby vlády IV. dynastie liší více, než lze ve slušné společnosti vědců připustit I tato otázka je tedy otevřená.

Strážci Velikonočního ostrova

Velikonoční ostrov je nejosamělejší lidské sídliště na světě Nejbližší pevné body, které jeho obyvatelé mohou vidět, jsou na obloze. Měsíc a hvězdy Musili by cestovat dále než kterýkoli jiný kmen na světě, aby se přesvědčili, že existuje skutečně i jiná pevnina než Měsíc a hvězdy a že jim leží blíž. Proto žiji tak blízko hvězdám a znají jich větší počet než měst a zemí v našem světě.

Thor Heyerdahl, Aku-Aku

Ať tomu někdo věří nebo nevěří, Velikonoční ostrov napadly síly, které tušíme, které cítíme, natolik jsou dnes přítomné a silné na tomto kousku země, kterou poznamenal oheň.

Francis Mazière

Nepočetní lidé, obývající malý, trojúhelníkový ostrov se stranami 16, 18 a 24 km dlouhými a s plochou sotva 118 km², vzdálený přes 3200 km od Chile, jemuž od roku 1888 patří, a téměř 3700 km od Tahiti, nejbližšího souseda na západě, lidé vystavení každodenní drsné nutnosti obživit sebe a své děti v oblasti, kde nebylo kromě ptáků jedlých zvířat, lidé osamělí až k šílenství a podle všech předpokladů naprosto bezpeční před jakoukoli invazí a vyrušováním, bezpečnější než tibetští poustevníci ve svých slujích nebo grónští Eskymáci ve svých osamělých iglú, vybudovali fantastické dílo.

Neobklopili svůj domovský ostrov kyklopskou zdí, chránící je od moře (ačkoli i takové stavby dokázali), nezbudovali ani citadely, ani mocné loďstvo. Zato „vytvářeli gigantické kamenné sochy v lidské podobě, vysoké jako domy a těžké jako železniční vagóny. Velké množství jich pak odvlekli přes hory i doly a pak je vztyčovali na mohutné zděné terasy, zbudované kolem celého ostrova“ (Heyerdahl).

Více než 600 vztyčených soch obdrželo svá archeologická inventární čísla malovaná s vybraným nevkusem olejovou barvou. Asi 150 jich leží nehotových a zpola vybavených ze skály v jediném lomu, kráteru vyhaslé sopky. Jsou to právě ty největší a nejmonumentálnější, náhle a ve spěchu opuštěné. Nevíme proč. Ale kdyby nedošlo k násilnému přerušení práce, jak dlouho a až kam by bylo plastické šílenství obyvatel (zdá se, že mnoho soch nebylo dosud objeveno) pokračovalo? K opracování všech skal a všech balvanů ostrova v sochy? A proč?

Velikonoční ostrov dosud neodpověděl – o nalezení odpovědi se tedy pokoušejí objevitelé a vědci již od osudového velikonočního pondělí roku 1722, kdy u ostrova přistály tři holandské řadové lodi admirála Roggeveena, jejichž muškety zahájily krvavou kalvárii ostrovanů prvními salvami do bezbranných domorodců.

Jako v několika jiných kapitolách musíme nejprve očistit hádanku kolosů Velikonočního ostrova od nepravd a omylů, těšících sice duše romantiků, ale bránících konstrukci plodných domněnek a snižujících jejich závažnost.

Je to především samotná výroba kolosálních soch, popisovaná některými autory jako nepředstavitelně svízelná a takřka neproveditelná bez zásahu laskavých nepozemšťanů, kteří by se obořili do práce s moderními mechanickými pomůckami. Däniken dokonce píše o „ocelově tvrdých balvanech, rozřezaných jako máslo…“

Nuže, není tomu tak. Sochy jsou většinou vytesány sice z tvrdé, ale poměrně křehké, a tím snadněji opracovatelné ztuhlé lávy, zatímco sekerky, k opracování používané, byly z čediče, tvrdého téměř jako obsidián. Při vynikajícím mistrovství praobyvatel, zabývajících se kamenickým dílem tradičně a vybavených staletými zkušenostmi, není třeba pochybovat, že se výroba soch nijak nevymykala možnostem, i když jistě spotřebovala nesmírně mnoho času, zaměstnávala značnou část produktivních sil a byla nepochybně považována za společensky svrchovaně důležitou, ba spíše životně nezbytnou.

Nejzajímavější a dosud ne zcela vysvětlenou technickou otázkou je metoda vrtání dosti hlubokých děr, hyzdících hřbet nosu, bradu a spánky některých soch. Chilský archeolog profesor Figueroa, který se dlouhá léta věnuje průzkumu Velikonočního ostrova, soudí, že používané vrtáky byly patrně z obsidiánu, ačkoli se dosud nepodařilo je nalézt. Technicky je to vyloučeno – jedinou možností vyvrtat prostředky kamenné doby díru do kamene, tedy např. provrtat hlazený valoun, aby jej bylo možné nasadit na topůrko jako mlat, je použití rotující větve s měkkou dření, např. bezu, podsypávané tvrdým ostrohranným pískem. Písek se zadře do dřeně a vytvoří brusnou plošku, pronikající sice zoufale zvolna, ale zato neúprosně, do kamene. Představa o vrtání kamene parohem nebo dokonce jiným kamenným nástrojem je technologicky absurdní, jakkoli dodnes straší i ve školních učebnicích. (Mimochodem poznamenejme, že profesor Figueroa je pravou studnicí nepřijatelných hypotéz. Čím menší jsou však jeho úspěchy v interpretaci znepokojujících otazníků Velikonočního ostrova, tím větší žárlivost na výsledky jiných archeologů; velmi taktně se o tom zmiňuje Heyerdahl, velmi otevřeně Francis Maziěre.)

Ani vyvrtání otvorů tedy není záhadou a může nalézt zcela prosté vysvětlení, rozhodně spíše než opravdu podivuhodný transport soch a několik tun těžkých kamenných „klobouků“ usazovaných na jejich temena do výšky mnoha metrů. Profesor Mulloy se domnívá, že sochy byly vztyčovány s „klobouky“ již nasazenými, což je nejnesmyslnější, a především technicky nejobtížnější způsob, jaký by si tvůrci soch mohli vůbec vybrat. Pokud jde o transport, zdá se, že „klobouky“ byly v lomech zformovány ve tvar válců, dovaleny na místo a tam teprve definitivně opracovány – ostatně zdobily jen menší část soch z posledního období. Jejich zdvíhání do výšky ovšem představovalo v každém případě impozantní technický výkon: rampy z kamení a hlíny, vedoucí k temenu figury, by byly dílem stejně pracným jako socha sama (totéž platí o předpokládaných rampách při stavbě pyramid). Domněnka o zdvíhání „klobouku“ na dvou kamenných věžích střídavým podkládáním kameny se sice dobře čte, v praxi by však patrně záhy vedla k trvalé invaliditě všeho obyvatelstva ostrova následky úrazů. Zvedání „klobouků“ i samo vztyčování soch bylo tedy prováděné nějakým nám dosud nejasným, ale zcela jistě velmi důmyslným způsobem – i když Thor Heyerdahl tuto otázku bagatelizuje poukazem na „ukázkové“ postavení jedné sochy moai malou skupinou místních obyvatel za jeho přítomnosti. Zapomněl dodat, že šlo o jednu ze soch nejmenších, v ojediněle výhodné poloze, takže ji postačilo sesunout ze svahu, a to pomocí kmenů eukalyptů, rostoucích na ostrově teprve krátkou dobu. O několik let později opakovali jeho pokus dva rakouští novináři s průměrnou sochou, vážící asi 20 tun. Bylo třeba použít jeřábů a buldozerů, početného týmu chilských a amerických techniků a i tak trvala práce řadu dní. (Oba novináři zahynuli při návratu z Velikonočního ostrova při leteckém neštěstí, což zabránilo polemice s Heyerdahlem.) Jedinou výhodou, kterou snad smíme obyvatelům připsat, je – namnoze popíraná – existence různých druhů stromů, kterou dokázaly rozbory pylů v bažinách Ráno Raraku, provedené dánským badatelem Sellingem. Je ovšem otázkou, zda potřeba zemědělské půdy nevyhubila tyto stromy ještě před masovou výrobou kolosů moai; nebylo-li tomu tak, podlehly patrně díky ní jako nezbytný materiál pro pomocné práce. Dnes není na ostrově po těchto původních stromech ani stopy. Ostatně nelze v žádném případě bujnost dávné flóry přeceňovat – nejsilnějšími dřevinami byly stromy toromiro, antarktickými větry zkroucené, zprohýbané a silné nejvýše jako stehno. Jejich dřevo bylo vzácným materiálem pro výrobu desek rongo-rongo a unikátních plastik moai kavakava. Figueroa se opět jednou mýlí, považuje-li např. transport soch moai za vysvětlený jejich „zachycením v dřevěné vidlici a postupným posunováním“. Pro tento způsob posunu soch velikosti sedmipatrového domu po nerovném terénu stromy ostrova zcela určitě nepostačily. Použití krátkých dřevěných válců nelze ovšem vyloučit – otázkou je, zda by byly schopny transport ulehčit a zda by ostrované obětovali surovinu, v pravém slova smyslu cennější než zlato. Vždyť i chýše obyvatel byly budovány bez dřeva, ve tvaru obrácených člunů, jejichž žebra z rákosu byla zapuštěna do neuvěřitelně pracně vyvrtaných děr v kamenných dlaždicích.

Stejným, i když málo významným omylem je tvrzení, převzaté z atlantologických knih, jejichž autoři se snaží i za cenu vyhledávání krkolomných analogií nalézat shody mezi kulturami odlehlých kontinentů; totiž popisovaná podobnost písma rongo-rongo na dřevěných tabulkách (patřících k nejvzácnějším archeologickým exponátům nemnoha šťastných světových muzeí) se staroegyptskými hieroglyfy. Podobnost jde však pouze k pojmu obrázkového písma, ne dál. Profesor Figueroa s důvtipem sobě vlastním soudí (aniž cituje maďarského lingvistu Hevettyho, autora této myšlenky), že je nejpodobnější písmu ze severoindického údolí Lindo, pocházejícího ze 3. tisíciletí před n. l. – ať již přijmeme radiokarbonové datování Heyerdahlovo, určující osídlení Velikonočního ostrova do 4. století n. l., nebo datování podle opracovaného obsidiánu, připouštějící první obyvatelstvo teprve o tři století později, je mezi oběma písmy časová propast, takřka vylučující jinou než náhodnou příbuznost

Potud je třeba korigovat často naivně romantické a až příliš tajuplné představy o Rapa Nui, Matakiterani neboli Te Pito O Te Henua, o Očích, které hledí k nebi, což vše jsou domorodé názvy Velikonočního ostrova.

Jde především o odhad počtu obyvatel v dobách budování kolosů moai. Dnes žije na ostrově asi 1500 obyvatel – podle sčítání v roce 1970 dokonce jen 1200. V patnáctém a šestnáctém století, kdy zřejmě kultura Velikonočního ostrova vrcholila a kdy patrně byly již kolosy moai dávnými památkami, žilo podle údajů prvních evropských mořeplavců na ostrově asi 4000 lidí, což je možno považovat spíše za přehnané. Objevitelé přinášející svým vládcům nové země, měli politováníhodný, i když lidsky pochopitelný zvyk zveličovat lidnatost a význam zabraných kolonií. Počet 20 000 obyvatel, odhadnutý z početných archeologických nálezů chrámů s tisíci monumenty, je naprosto nepravděpodobný.

Na ostrově nežila s výjimkou ptáků jedlá zvířata – což zčásti omlouvá kanibalismus jako krytí potřeby bílkovin. Rybolov byl omezen neznalostí stavby plavidel, schopných vydávat se dále od břehů, i astronomické navigace, v ostatní Polynésii všední. Rákosové člunky umožňovaly jen příbřežní rybolov, jehož výtěžek patrně nikdy nebyl v této části Pacifiku zvlášť rekordní. Dřeva vhodného druhu pro stavbu člunů nebylo. Závažným limitujícím činitelem byl a je nedostatek pitné vody – na ostrově téměř nejsou prameny, jež by umožnily existenci „silných pobřežních kmenů“. Voda ve vulkanických jezírkách se hodí nejvýše k napájení ovcí, jejichž stádo, majetek chilské vlády a památka na zásobování teprve nedávno opuštěné americké vojenské základny, tvoří jednu z hlavních součástí výživy obyvatelstva.

Domácích zvířat rovněž nebylo, a „intenzívní zemědělství“, o něž se opírají např. odhady profesora Figueroy, spočívalo ve skutečnosti v nejprimitivnějším obdělávání 118 km²nijak zvlášť úrodné půdy, ochuzené ještě o plochy skal a močálů; můžeme tedy počítat pouze se zlomkem této výměry osázeným kulturami banánů a sladkých brambor, ovšem bez přirozených hnojiv, mrvy a guana, na něž je tak bohaté nedaleké pobřeží Peru a Chile. Figueroa a další tvrdí, že po populační explozi došlo ke kmenovým válkám, které decimovaly obyvatelstvo na pouhé 4000 a vedly jeho regresí k velmi nízkým civilizačním stupňům.

To vše jsou jen dohady, jejichž pravděpodobnost není příliš velká. Jistě, přelidnění může ústit a v primitivních společnostech patrně obvykle ústí v agresi, zejména pokud nemůže být řešeno zevním výbojem nebo hromadnou emigrací, vedoucí např. k postupnému osídlení celé Polynésie. Agresivita však končí s dosažením biologicky, v lidském společenství tedy ekonomicky dostatečného zajištění všech členů etnického celku.

Není důvod k pokračujícímu vraždění – i když je ovšem nemůžeme vyloučit. Je však velmi pravděpodobné, že kapitáni, zmocňující se na Rapa Nui až do roku 1862 kontingentů otroků pro peruánské guanové doly (což naráželo na odpor světové veřejnosti, burcované tahitským biskupem Tepáno Jaussenem), podstatně ve svém líčení zhoršovali situaci obyvatelstva na domovském ostrově, aby nalezli byť chabou morální omluvu. Nespornou skutečností je, že se po několika letech patnáct domorodců, zbylých z celého tisíce, decimovaného nelidskými podmínkami a neštovicemi takřka do posledního, vrátilo domů, na mořskou výspu. Odmítli podílet se na slastech civilizace.

Je tedy pravděpodobné, že obyvatelstvo Velikonočního ostrova nikdy nepřekročilo počet několika tisíc lidí a že potřeba udržení života za každou cenu v pravém slova smyslu vyžadovala značné úsilí. Docházelo i ke kanibalismu, k zabíjení a pojídání příslušníků cizích rodů. Domnívám se, že přísně tajné rodové jeskyně, chránící především ženy a děti, byly úkrytem ne v čase „válek“, o nichž osobně dost pochybuji, ale před nebezpečím napadení spoluobyvateli, po němž následovalo snědení pod vhodnou rituální záminkou, ve skutečnosti však z hladu…

Takto popisovaná společnost se ovšem liší od blahobytných představ pana profesora Figueroy, v nichž Rapa Nui přetéká obilím a rybami a kdy „na pobřeží žily velmi silné kmeny a na kamenické práce a na přepravu zbývalo dost pracovních sil…“ Zdá se naopak, že tvorba, transport a vztyčování kolosů moai znamenaly pro mnohé generace obrovské vypětí sil, vyžádaly každou hodinu času, jež nebyla nezbytná k reprodukci sil na druhý den, a každou ruku, jež nebyla zaměstnána obtížným sháněním potravy. Výroba soch tedy musela být motivována neobyčejně silně a přesvědčivě – a to je tím podivnější, že chrámy místních, dávno zapomenutých kultů byly postaveny jinde a s kolosy moai, jak se zdá, nijak nesouvisely ani prostorově, ani myšlenkově.

Práce s materiály, které byly k dispozici, sice nevyžadovala nepozemskou nebo dokonce nadpozemskou pomoc, lávový kámen lze čedičem otesávat, to však neznamená, že to byla kratochvíle a cosi podobného práci se sochařskou hlínou. Zvětralá láva je ovšem na povrchu křehká a poddajná, první evropští návštěvníci se dokonce domnívali, že kolosy jsou z hlíny, ale při pokusu zdolat je ocelovou sekyrou nebo motykou odletují jiskry. Při úderu čerstvě naostřeným čedičovým kladivem „…nezanechala jednotlivá rána velkou stopu, nejspíše jen šedivou vrstvu prachu…“ (Heyerdahl). Sochaři museli neustále střídat nové a nové sekyry, zatímco otupené byly dalšími pomocníky odštěpováním znovu naostřovány.

Mnohé sochy bylo nutné i v poslední fázi opustit pro trhliny nebo neopracovatelné inkluze čediče vzdorující sekerám.
Heyerdahlovy zkušenosti a pokusy (ač usiloval o opak) nejen vyvrátily, ale přímo rozmetaly mínění, že malý tým sehraných kameníků byl schopen sochu dokončit v patnácti dnech. Je to nesmysl. Heyerdahlem dobře placená skupina chudičkých obyvatel ostrova, která by byla jako dar z nebes uvítala slibné zaměstnání, dílo navzdory počátečnímu nadšení po třech dnech definitivně vzdala. Z nepatrného výtěžku usilovné třídenní námahy Heyerdahl i domorodci vypočítali, že by dokončení malé sochy vyžádalo asi 12–15 měsíců práce dvou střídajících se skupin asi po 10–15 mužích.
Ať soudíme o Dänikenovi cokoli, má proti svým kritikům výhodu: na rozdíl od většiny z nich totiž navštívil Velikonoční ostrov. Píše o tom mj. „…Viděl jsem hubený (Heyerdahlův) výsledek: několik milimetrů hlubokou rýhu v tvrdém lávovém kameni. Také my jsme tloukli největšími valouny, jaké jsme vůbec mohli nalézt, do skály jako diví. Po několika stech ranách jsme drželi jen ubohé zbytky našich nástrojů, skála však jevila sotva jediný škrábanec…“
Tím vůbec nechci říci, že do výroby moai zasahovaly nepozemské síly. Jisto však je, že tato výroba byla obtížná a pro hrstku lidí na ostrově znamenala nevýslovné břemeno tím spíše, vznikly-li všechny kolosální sochy, jak se dnes soudí, v poměrně malém časovém rozpětí.
A pak ovšem nastaly starosti s transportem.
Největší sochy, vysoké jako sedmipatrový dům (až 23 metry), představovaly nepochybně obrovský transportní problém tím spíše, že transport musel být (a byl) velice opatrný a šetrný – je pozoruhodné, že největší sochy zůstaly nedohotovené v lomech a zároveň sochařských dílnách kráteru Rano Raraku a byly očividně opuštěny naráz a ve spěchu. Ani cenné čedičové sekery, jež mohly koneckonců sloužit jako zbraně, nebyly odneseny a povalují se po stovkách všude kolem. Nemenším problémem bylo vztyčování „klobouků“ na temena obrů. Některé z nich mají objem až 6 m³, vážily až 10 tun a po 11 kilometrech cesty je čekalo vyzdvižení do výšky střechy čtyřpatrového domu bez okolních převýšených opěrných bodů a pravděpodobně bez dostatečně dlouhých a pevných kmenů. Hrstka lidí, kteří by se s nasazením života mohli stěsnat na temeni sochy, by „kloboukem“ ani nepohnula. Zkrátka – buď jak buď, byla to obrovská práce, tak obrovská, že dnešní obyvatelé ostrova jsou svatosvatě přesvědčeni, že sochy došly na svá místa samy. Transport si vůbec nedovedou představit.
Podstatným otazníkem a centrální záhadou Velikonočního ostrova tedy je, proč byly obrovské sochy moai s takovým úsilím, ohrožujícím výživu a existenci obyvatel celého ostrova, vytesány a postaveny. Znovu opakujeme, že důvod musel být smrtelně vážný, i když ovšem z našeho dnešního hlediska nikoliv racionální.
Bude jednodušší vypočítat, čím gigantické sochy nebyly. Začneme opět polemikou s profesorem Figueroou, který prohlásil doslova: „…Moře bylo důležitým zdrojem obživy a u moře byly i chrámy. To souvisí s celou mytologií, hlava byla vždy místem, kde je soustředěna nadpřirozená moc. Hlavy soch měly k pobřeží přivést ryby, zvýšit snůšku vajec, zúrodnit půdu – dodnes je mají venkované zakopány i na svých polích…“
Nebylo tomu tak. Motivy megalitických staveb, budovaných pro věčnost a, jak se zdá, lidmi, kteří si uvědomili pomíjivost svého času, byly zcela jiné, nikdy bezprostředně utilitární. Až na pozoruhodnou výjimku sedmi soch, seřazených na jediné ahu-moai, kamenné terase v severozápadní části ostrova, jsou všechny sochy obráceny tváří do vnitrozemí a moři ukazují dosti realisticky zpracované zadní části těla, což se nezdá být právě vhodné pro nadpřirozené přilákání ryb. V jihozápadním kvadrantu ostrova chybí sochy moai úplně – naneštěstí pro vývody prof. Figueroy právě zde je i skupina ostrůvků Motunui, kde hnízdili ptáci a kde byla sbírána vejce, spíše ovšem z rituálních důvodů než pro obživu. A pokud jde o „hlavy, zakopané v polích“, je škoda slov. Kolem 40 cm hluboká vrstva prsti maličkých, před větrem ohrazených políček taková kouzla prostě předem zcela vylučovala.
Funkce prosebníků za úrodu a zprostředkovatelů styku s ochrannými bohy obsadili na všech stupních raných kultur knězi. Jinak tomu nebylo ani zde – na vrcholu nejvyššího sopečného kužele Rano Kao byl nalezen vydlážděný kamenný chrám s astronomickými stavbami, obvyklými pro megalitické kultury, a více než s tisícem soch – zcela jiného druhu. Také sošky, jež měly přinášet úrodu, nemají se stylizovaným tvarem obrů moai, na rozdíl od chrámových soch jakoby odlitých jediným kadlubem, nic společného. Poblíže soch nebyly nalezeny stopy, že by zde bylo obětováno nebo že by byly jakkoli nábožensky uctívány (s výjimkou nepříliš jasné a nepřesvědčivé zprávy Roggeveenovy a mladších kosterních nálezů).
Nikde – až na vzácnou výjimku Markéz – nebyly v Polynésii a Melanésii nalezeny megalitické sochy, jež by se i při sebevětší dávce fantazie daly přirovnat k moai, nepočítaje ovšem nešťastnou velkou kamennou hlavu na Charlesově ostrově ve skupině Galapág. O této soše referoval v New Yorku kapitán Lord a na přednášku zvlášť zaletěl i Thor Heyerdahl. Lord byl obviněn, že dokladové fotografie pořídil… na Velikonočním ostrově. Spor měl rozhodnout Heyerdahl, jenž se rozhodl „odskočit“ si na Galapágy a věc prozkoumat na místě. O vzniku sochy jej uspokojivě informoval pan Wittmar, starý německý osídlenec, který kdysi sochu osobně z tufového kamene vytesal, aby synu Rolfovi ukázal, co všechno tatíček dokáže. Kapitán Lord nebyl vinen – milý Rolf měl totiž kromě kladných vlastností i dvě záporné: přehnanou zdvořilost a naprostou neznalost angličtiny. Na otázky kapitána Lorda, fotografujícího sochu ze všech stran, odpovídal tudíž stereotypně „yes“, i když se kapitán tázal, zda tam socha, vypadající už díky pokrývce mechu a zvětšení značně starobyle, byla už před příchodem Wittmarů…
A naposledy a za čtvrté: sochy, o něž je veden spor, nejsou jen hlavami, ale mají celá těla, zapadlá do země, pokud to její slabá vrstva vůbec dovoluje.
Velmi rozšířený je názor, že nešlo-li o postavy bohů – a těžko si představit bohy vzájemně tak k nerozeznání podobné, nebo uctívání jediného boha stovkami vedle sebe nakupených replik téže podoby – zpodobují sochy praobyvatele ostrova, „Dlouhouché“. „Kloubouk“ vlastně představoval uzel vlasů, v dnešní řeči domorodců pukao, jejž bylo nutno charakterizovat rudou barvou materiálu, a proto vytesávat z lomu ve vzdáleném cípu ostrova.
Domnívám se, že je zde příčina zaměňována s následkem. Nehledě na obrovskou práci, kterou výroba, doprava a vyzdvižení „klobouku“ vyžadovaly a jíž by se bylo možné docela dobře vyhnout vytesáním sochy i „klobouku“ z jednoho kusu a nabarvením „klobouku“ např. hlinkou, se tyto rudé válce podobají všemu možnému než účesu. Nic takového zřejmě nenapadlo ani La Pérouse, ani velmi pečlivého a naturalistického ilustrátora jeho cestopisu, když 9. dubna 1786 navštívil Velikonoční ostrov. Žádné rudé vlasy a žádné účesy tohoto druhu nespatřili. Zkrátka: sochy nevznikly jako zpodobení rudovlasých předků s výstředními vrkoči, ale naopak vyprávění o rudovlasých předcích s výstředními vrkoči vzniklo díky sochám, jejichž původ a smysl dějiny zasuly, stejně jako móda dlouhých, na temeni stočených vlasů – pokud ovšem existovala. Dnes po ní není ani stopy, přestože se obyvatelé pro potěšení turistů občas převlékají do fantastických trávových sukének a kokrhelů, odpozorovaných patrně z nějakého amerického filmu o havajských krasavicích.
Pro úplnost je ovšem třeba dodat, že mužové výpravy dona Felipa Gonzalesa, jenž přistál u Velikonočního ostrova se dvěma loďmi roku 1770, rovněž přivolán kouřovými signály, nalezli některé muže s hnědými a dokonce zrzavými vlasy – šlo však o pouhých několik málo jedinců, a rozhodně ne o kmenový charakteristický znak. Existenci těchto ryšavců není třeba hledat ani v rasových zvláštnostech obyvatel, ani v záhadných návštěvnících, jimiž se tak okouzluje pan Däniken i Thor Heyerdahl: padesát let před Gonzalesem (1722) tu přistály tři holandské lodi, plné námořníků po dlouhé plavbě, kteří strávili několi dnů na pevnině. Podle očitých svědků se několik málo žen, jež se ukázaly (patrně volnějších mravů), chovalo k bělochům „hodně vyzývavě“, aniž mužové dali najevo sebemenší známky žárlivosti.
Abychom kapitolu zbytečně neprotahovali: všechno nasvědčuje tomu, že sochy na pobřeží ostrova jsou strážci, chcete-li strašáci, kteří měli zabránit ať už skutečně hrozícímu, nebo fiktivnímu napadení ostrova.
Podivná červená pokrývka hlavy daleko více a sugestivněji připomíná jakousi přilbu, a neostýchám se říci, že dokonce přilbu obrovských soch „kosmonautů“ (jak je nazvali odvážní snílci) z La Venty.
Muselo to být ohrožení vážné a osudné, byli-li strážci vybudováni v takovém počtu a takové velikosti, i když materiál nepřekvapuje: žádný jiný totiž na ostrově nebyl. Snad sami tvůrci věřili v jejich strašlivou moc – svědčí o tom, že oči byly sochám vytesány, teprve až byly vztyčeny na ahau, jedné z mnoha kamenných plošin podél mořského břehu, zdvíhajících se až čtyři metry nad okolní terén. Rudé přilby na hlavách soch zdůraznily jejich monumentalitu, spíše však měly prohloubit nebezpečný vzhled. Zda prostě neobyčejnou (bojovou?) pokrývkou hlavy, zda skutečně válečně načesaným a nabarveným vlasem, nebo zda (a to nelze vyloučit) oživením vzpomínky na kohosi s přilbou, i když nebyl opatřen zjevnou zbraní, který prokázal svou sílu a možnosti? Těžko říci.
Domněnku o strašácích změnily téměř v jistotu otvory, s nimiž si zatím nevědí archeologové rady. Povšimneme-li si jejich rozdělení, táhnou se téměř přesně po zevním obrysu soch od spánků přes líce na bradu, ramena a boky, a právě tak lemují po čele, hřbetu nosu a bradě profil některých soch. Bylo vysloveno několik domněnek, především o tetování nebo zdobení zjizvenými zářezy do kůže. Takové tetování by však bylo velmi neobvyklé, liší se od tetování, popisovaného na Velikonočních ostrovech, a stěží by je velkoryse stylizující tvůrci napodobovali pracným vyvrtáváním děr, vyžadujícím stovky hodin otupující práce. Domnívám se, že otvory původně sloužily k upevnění nějakých hořlavých látek, pochodní, rákosového lýka, smočeného v tuku mořských ptáků apod., nebo snad jakýchsi kahanů, jež jsou nálezy prokázány již v neolitu. Zatímco ve dne hrozily vetřelci sochy, v noci zářila pro výstrahu ohnivá silueta alespoň některých. Iluminovat všechny bylo nad síly obyvatel. Ochrana tedy byla zajištěna i v noci.
Musel to být velký, generacemi se táhnoucí strach, který přinutil děti ostrova Rapa Nui k tak usilovné společné práci, velký strach a strašný potenciální nepřítel, hodný tak obludných kamenných protivníků. Je nepravděpodobné, že by šlo o trosečníky z nesmírně vzdáleného západního souostroví nebo o vory rybářů od jihoamerického pobřeží zahnané proudy a větrem. S těmi by si obyvatelé snadno poradili, tím spíše, byli-li tak bojechtiví, jak je archeologové líčí. Jiné a vážnější reálné ohrožení si ani při nejlepší vůli nedovedeme představit – a přece zřejmě existovalo, a jeho hrozivost přesahovala všechno pomyšlení. (Francis Maziěre mluví o „…silném traumatismu, který… není dílem podnebí nebo náhody; je to pozůstatek tak hrozného duševního otřesu, že pro to nemáme srovnání na ostatních ostrovech…“)
Navrhněme možné vysvětlení: dějiny ostrova se vyvíjely jinak, než jak je dnes pracně a se značnou dávkou fantazie při popisování dlouhých „němých“ století doplňujeme: nepřítelem byli právě tvorové s rudými vlasy (nebo přilbami), kteří jednoho dne přistáli ze vzduchu na ostrově a zpustošili jej ohněm a mečem nebo snad čerstvě importovanou infekcí, jež by musela mít v nepromořeném terénu tragické, nedohledné důsledky. Prokázali naprostou neschopnost místních starých bohů, takže ihned po jejich odchodu následovalo rozkotání chrámu jako pomsta bohům, kteří připustili utrpení svých věrných – podobné exploze násilí proti bohům jsou u přírodních národů dosti obvyklé a poskytují přirozenější vysvětlení naprostého zničení všech chrámů než „válka všech kmenů proti vládnoucím kněžím“, jak říká J. Slovák.
Není vyloučeno, že se tehdy jeskynní úkryty znamenitě osvědčily a že byly později budovány pro případ potřeby jako bezpečné skrýše nejen před živými protivníky, ale i před pohromami (např. vlny žáru, tlakové vlny výbuchu a další). Na odvrácení invaze nežádoucích cizinců byly postaveny jejich vlastní, do nitra ostrova hledící vysoce stylizované podoby v nadživotní velikosti jako ochránci, strážci, strašáci.
Staletí však ubíhala, kolektivní amnézie nahradila vzpomínky. Smysl a původní důvod vztyčování obrovských moai byl zapomenut a na nebezpečí nikdo nemyslil – k vlastní škodě. Karavely holandského admirála Roggeveena byly dokonce přivolány kouřovými signály domorodců, zřejmě toužících po společnosti.
Za jistých okolností mohla být poloha Velikonočního ostrova, zajišťující zdánlivě jeho idylickou osamělost, nevýhodou: to tehdy, kdyby kdokoli, schopný pozorovat z výše, hledal jakousi „mateřskou letadlovou loď“ v oceánu, z níž by přikročil ke „kratším výletům“, např. k údolí Nazka, do oblasti jezera Titicaca a k jiným zajímavým oblastem…
Toto vše jsou jenom domněnky, ale nejsou o nic nepravděpodobnější než řada ostatních. Velikonoční ostrov je dosud archeologicky velkým otazníkem, jehož rozluštění by vyžadovalo, jak prohlašuje patrně nejzasvěcenější znalec, antropolog univerzity ve Wyomingu, profesor William Mulloy, sto archeologů na plný úvazek. Navštěvuje ostrov každoročně od roku 1955, kdy zde poprvé přistál s výpravou Thora Heyerdahla. Tvrdí, že dějiny ostrova jsou před jeho objevením Evropany tajemstvím – jisté je prý toliko, že některé sochy jsou starší než 1000 let…
Zatím se profesor Mulloy nedočkal pomoci, jakou by si tento ostrov, jehož „archeologické možnosti jsou nedotčeny“ a jenž je „jedním z nejúchvatnějších míst na světě“, zasluhoval.
Taková teorie pochopitelně připomíná spíše science fiction než vážné zamyšlení, avšak sám Velikonoční ostrov je dostatečně fantastický, aby podobné myšlenky naléhavě vyvolával.
Dívá se do nebes jako zděšené a zcela zaujaté dítě, věřící pohádkám. „Oficiální“ pozorování byla snad prováděna (jak se domnívá Heyerdahl) z observatoře na svazích sopky Rano-kau, spadající strmou falézou k moři a k Ptačím ostrůvkům. Její stěny byly vyloženy deskami s kresbami a rytinami boha Make-Makeho, v přísné a kolosům moai naprosto cizí stylizaci, tolik podobné postavě ve skafandru jako „Velký marťanský bůh“ Henriho Lhota z Tassíli nebo postavy skalních maleb z Val Camonica. Zdá se však, že nebesa měla uhrančivou moc nad všemi obyvateli ostrova, jehož oči vzhlížely k nebi, fascinovány důvody dávno ztracenými a zapomenutými.
Chilská vláda se léta starala především o 50 000 ovcí anglické firmy Williamson a Balfour – péče o tělesné a duševní blaho poslední tisícovky domorodců se omezovala na povinné návštěvy mší samozvaného „krále ostrova“, považujícího domorodce za bandu zlodějů a darebáků. Pro početnou rodinu na týden byl příděl 3 kg veterinárně závadné skopoviny, škola na ostrově neexistovala a negramotnost byla stoprocentní. Ostrované sdělili manželce Maziěrově, jejíž polynéský původ jí získal důvěru, některé z článků své víry:
… Obyvatelé Jupitera regulovali soulad v kroužení planet…
… První planeta, kterou lidé poznají, bude Venuše…
… Naše tělo nemůže vydržet na planetách déle než dva měsíce…
… Všechny planety zbožňují Slunce…
… Jen málo hvězd je obydleno…
… Běh a světlo Venuše jsou produktem vzduchu…
… Dvě planety, Jupiter a Mars, nemají přírodní elektřinu, jsou jako Země. Nejsou tam větry…
… Jen naše Země má obyvatele různých barev…
… Je jediné Slunce a nikdo na něm nemůže žít…
… Na Měsíci žijí lidské bytosti…
… Existuje planeta bez rostlin, bez hlíny; je tam jen voda a kamení. Lidské bytosti, které na ní žijí, jsou jiné a rodí se ve vodě …
… Na té planetě existují doly na kovy zcela jiné, než jsou naše: je to zejména jeden zcela jedinečný kov, mnohem jemnější než naše zlato: je mnohobarevný, zeleno-černo-modro-žluto-červený…
… Ta planeta má tvar velké kamenné a kovové koule …
… Je třeba prorazit kamenným ohněm železnou kůru, aby se přišlo na kov. Ten kov se rýžuje v kamenném a vodním ohni; je nesmírně jemný a může se používat jako tkanivo…
Nebudeme rozebírat obsah těchto mýtů a hodnotit jej poznatky dnešní astronomie, resp. kosmonautiky. Jsou nesmírně významné a vzrušující již svou samotnou existencí: není znám jiný příklad, kdy by kosmické mýty izolované společnosti nabyly takové podoby. Jde pochopitelně o synkretické útvary, v jejichž základech je uloženo prastaré astronomické vědění Polynésanů a možná i první migrace z východu, z pevniny a andských kultur. Svou úlohu snad sehrály i rozhovory domorodců např. se světlou postavou temných a smutných dějin ostrova Eugénem Eyraudem a několika málo dalšími, kteří zde nežili pro získání otroků, vlny, případně sexuálních zážitků. Postačí však takové vysvětlení? Jsem přesvědčen, že ani zdaleka ne.
Nebesa, pozorovaná bdělýma očima Mata-ki-te-rangi, odpovídala už dávno před příchodem prvních bělochů. Domorodci Velikonočního ostrova rozhodně nesdíleli mínění ctihodné francouzské Akademie věd o nemožnosti existence meteoritů (nazývaných zde Ure Ti’-oti’-o Moana): tři vesmírné střely značného kalibru dopadly v poměrné nedávných dobách na nepatrnou plochu ostrova – poslední z nich v padesátých letech našeho století, přičemž byla zpustošena anakenská pláž.
Je to náhoda? Astronomové se (patrně právem) zasmějí návrhu na uvedení této strašlivé přesnosti meteoritických zásahů do nepatrného cíle uprostřed nekonečného oceánu v souvislosti s výraznou magnetickou anomálií ostrova. Geologové se (patrně neméně oprávněně) pobaví myšlenkou, že by protáhlé povrchové ložisko obsidiánu, osm set metrů dlouhé a dvě stě metrů široké na úpatí sopky Rano-kau, ukončené zřetelným meteoritickým impaktem v samotné ose ložiska, mohlo být v genetické souvislosti s dopadem povětroně. A každý střízlivý člověk asi odmítne myšlenku, že to nemusely být jen meteority, které se snesly na nicotný trojúhelníček ostrova, a že to nemusel být jen žár dávno vyhaslé Rano-kau, jenž přetavil horninu v sopečné sklo, od samého počátku osídlení ostrova používané k výrobě čepelí, škrabadel, šípových hrotů a nožů. Nemysleme raději na možnost, že by stejná hustota meteoritických dopadů ničila postupně např. naše velkoměsta stejně účinně jako letecké útoky…
Domorodé kmeny v okolí nápadných meteoritických impaktů vytvářejí své vysvětlující pověsti – vznikly mezi Evenky u Kamenné Tunguzky, vznikly i mezi indiánskými kmeny, kočujícími v okolí Velkého Barringerova kráteru. V obou případech sestoupil kmenový bůh ohně a hromu na Zemi. Pověst ostrova ticha, hledícího zděšeně k nebi, je však zvláštní:
Za krále Rokoroko he Taua spadlo nebe.
Spadlo seshora na zem.
Lidé křičeli: „Spadlo nebe za času krále Rokoroko he Taua.“
Nějaký čas se dívalo – počkalo – odešlo a zůstalo nahoře.
Znovu si Ronga Riki dal jméno Rangi Topa.
Padající nebe, které se dívá, čeká a opět se vrací… Jak asi by si člověk v prelogické fázi vývoje vysvětloval přistání a opětovný start kosmického korábu (nebo letadla), jak by jej popsal? Nějak takhle?
A jaký vztah k tomuto podivnému zážitku mají „Tamti“, lid, o němž obyvatelé Velikonočního ostrova mluví s jakousi hrůzou a nechutí. „Tamti“ jsou součástí nebo snad jednou z příčin chronického traumatu ostrova. Zanechali v jeskyních své výtvory, podivné sošky, jejichž rysy ani zpracování nejsou polynéské. Podle zpráv prvních mořeplavců, navštěvujících ostrov, domorodci je rádi a s jakýmsi ulehčením přenechávali zájemcům jako cosi, tající v sobě nebezpečí a negativní sílu, jež pověra připisuje např. i staroegyptským vešeptům, soškám, střežícím klid hrobů.
Nejvýraznějším typem, převzatým z podivné plastické produkce „Tamtěch“, jsou figury moai kava
-kava, vyřezané ze dřeva toro miro a nesmírně vzácné. Domorodci dnes zhotovují jejich neumělé napodobeniny jako turistické suvenýry, přičemž zjevně nechápou předlohu, přejímajíce z ní pouze bizarní a groteskní rysy. Původní – nebo alespoň napodobováním nepříliš zdeformované – moai kava-kava jsou stylově dokonalým zpodobením vysloveně patologických jedinců, na kost vyhublých, se zhroucenými obratly, nádory a voletem. Zchátralé bytosti, takto zpodobené, mají ve světovém umění málo rovnocenných protějšků.
Badatelé, zabývající se otázkou moai kava-kava (Stéphane Chauvet aj.), v nich viděli smutný produkt ustavičných pokrevních sňatků a následné degenerace, nebo přechlorování organismu pitím mořské vody, filtrované sopečnou skálou do nečetných studní a nádrží (prameny na Velikonočním ostrově neexistují), případně hladu ve spojení s chronickou úplavicí. Francis Maziěre říká:
„… přesto však udivuje, že takový fyzický stav, zejména byl-li chronický po celá staletí, mohl tak inspirovat umělce a vázat zobrazování člověka na tento pravzor.
Právem si můžeme položit otázku, zdali Velikonoční ostrov nebyl zasažen silným zářením nějakého světa zmagnetizovaného úplně jinými a neznámými silami.
Stojíme-li před jistými geologickými záhadami, které vtiskují pečeť tomuto ostrovu, je naší povinností vzít v úvahu i možnost, že tu došlo k mimozemskému styku, k brutálnímu ozáření ostrova, které zůstavilo na věčné časy v mysli ostrovního obyvatelstva pocit úzkosti a závazek votivního zobrazování tohoto období.“
Z lékařského hlediska nelze takový zdroj zbědovanců, zpodobených soškami moai kava-kava, vyloučit. Vole nemusí vznikat jen zduřením štítné žlázy, ale i lymfatických uzlin, zachvácených nádorovým bujením, přecházejícím na mízní uzliny týlní. Chorobným procesem zachvácené obratle se hroutí, kachexie, celková sešlost, věští brzký konec… Avšak není návštěva nebe, které se dívalo-počkalo-odešlo přirozenějším vysvětlením takového ozáření (vzpomeňme na biblického Lota, jenž se obával, že „zlo jím pronikne a zahubí jej“), než „záření jinak zmagnetizovaného“ světa?
Malomocný stařec Gabriel Veriveri šeptal paní Maziěrové jedné noci legendu o „tvorech tam z jiného světa, kteří mají tělo pruhované jakoby žílami“… Francis Maziěre připouští, že při vyslechnutí této báje pocítil strach – je na mně, abych se k podobnému pocitu přiznal při seznámení s objevem francouzské expedice: podivuhodnou rytinou na balvanu porostlém mechem a lišejníkem v kráteru sopky Rano-kau. Představuje vousatou bytost se sovíma očima a na hlavě s útvary, podobajícími se parohům.
Podle názoru domorodců to je člověk, mající podobu hmyzu – ačkoli na ostrově nežije hmyz, jenž by toto tvrzení opravňoval. Podle názoru objevitelů jde o šamana v masce – ačkoli ani na ostrovech Polynésie, ani v Jižní Americe nežijí zvířata s parohy. Podobná zobrazení šamanů lze (podle Maziěra) nalézt u sibiřských Tunguzů i jihoamerických indiánských kmenů Yaghanů a Alakalufů z Ohňové země. Nejsem kompetentní toto tvrzení posoudit – vím však naprosto jistě, že zcela nepolynéská kresba na balvanu v kráteru Rano-kau je přesným dvojníkem podivné bytosti, zpodobené paleolitickým umělcem na stěně jeskyně Trois-Frěres ve Francii a nazývané „tančící kouzelník v masce s parohy a koňským ohonem“… Ani v jednom případě nejsou „parohy“ (navzdory nesporné schopnosti paleolitických tvůrců i řezbářů moai kava-kava zachytit podobu předlohy svrchovaně realisticky) zobrazeny anatomicky alespoň přibližně správně – připomínají spíše jakési bizarní výrůstky. A pokud jde o funkci parohů a rohů, víme dnes, že jejich smyslem bylo mj. i poskytovat organismu pomocné zdroje krvetvorby jako prostředek ke zmáhání problémů, jež organismu klade gravitace. Obrovité paroží pradaňka jako součásti tíhového přizpůsobení vypadá sice na první pohled bizarně, ale je skutečností. Na planetách s vyšší gravitací, než jakou má naše Země, patrně by se bílkovinný život, podobný našemu, bez přídatných zdrojů krvetvorby neobešel…
Vzájemné kontakty obyvatel Velikonočního ostrova a jihoamerických kultur nejsou vyloučeny, naopak, ale Velikonoční ostrov, osídlený patrně nejdříve ve 4. století n. l. a paleolitická Francie…? Kdo navštěvuje naši Zemi? Kdo vyhledává zprvu nejrozvinutější a, soudě podle maleb v Lascaux, Trois-Frěres, Altamíře i jinde, nejperspektivnější, a pak nejosamělejší lidská společenství celé naší planety? Ano, přiznám se, trochu mne zamrazilo.
Domněnku o návštěvě na Velikonočním ostrově, návštěvě, jejíž ozvěna dosud v mentalitě a tvorbě obyvatel doznívá, podporuje ostatně i rozmístění moai. Kromě množství nehotových soch v různém stupni opracování, zanechaných v lomu, jsou všechny dokončené moai seskupeny ve třech kvadrantech, ponechávajíce jeden kvadrant (jihozápadní) zcela volný. Všechny jsou obráceny tváří do vnitrozemí s výjimkou sedmi soch, vztyčených na terase na svahu nad mořem a pohlížejících směrem k západoseverozápadu. Domorodá tradice praví, že se „každá socha dívá na tu část světa, za kterou nese odpovědnost“. Je to ušlechtilé a vznešené vysvětlení, avšak, žel, právě na nejosamělejším a od světa nejodříznutějším ostrově naší planety značně nepravděpodobné.
Připadám si jako barbar a svatokrádežník, odvažuji-li se takového přirovnání, ale nemohu jinak: sochy moai jsou postaveny naprosto přesně v místech, kam by velitel rozmístil své kulomety, očekávaje silný vzdušný výsadek nepřítele, přibližujícího se zhruba od západu.
Uvítá jej „baterie“ sedmi soch moai na ahau nad severozápadním břehem, od níž si zřejmě nelze příliš slibovat – nebe, které „přichází-čeká-odchází“, se patrně snáší do středu ostrova jako blesk a těžko by bylo možné očekávat, že se zalekne těchto soch, ba dokonce že je z té výše spatří. Archeologové se ostatně shodují, že právě tyto sochy jsou nevalné kvality, a ne z největších. Ostatní sochy, hledící do vnitrozemí, mají v této interpretaci dvojí smysl: brání vetřelci do hustě obydleného pobřežního pásu (vnitrozemí ostrova nikdy obydleno nebylo), kde jsou v útesech a na falézách i tajné rodové jeskyně, a nutí jej pod hrozbou opustit ostrov předem vytčeným směrem: jihozápadním sektorem. Všude jinde se nutně střetne s hrozivými obry s červenými přilbami, jejichž nezjevnou zbraní jsou snad oči, kameníky „otevírané“ teprve po vztyčení na terasách…
Očekávaný směr útoku od západoseverozápadu má jako výchozí bod nebo alespoň průchodiště Mangarevu, Tahiti, zčásti tedy pravděpodobné (ne-li dnes už jisté) původní domovy migrace Hotu-Matuovy a Anua-Motuovy, jež dospěly na Velikonoční ostrov koncem 13. století n. l. První zjištěnou migraci ve 4. století a snad i vlny osídlení, jež narazily ještě dříve na břehy ostrova, nelze zatím spolehlivě určit. Jihozápadní sektor je volný. V tomto směru vetřelci nikoho neohrozí. Zde je pouze nekonečný oceán. Cesta k východu je pro vetřelce uzavřena.
Zmínili jsme se, že právě u obyvatel Velikonočního ostrova nelze očekávat podrobné informace o „světě“ – to však neznamená, že by zde nemohla tradice zachovat poměrně přesné zprávy o oblasti Polynésie a snad i vzdálenějších pevninských zemí. Je dnes známo, že staří Polynésané měli v Mogemogu na Karolínách, v Uleai, v Poluatu a na Marshallových ostrovech jakési kadetní školy příštích navigačních kněží-důstojníků, doprovázejících na bezpříkladné cílové plavby po nekonečných plochách oceánu každé kanoe a určujících astronomickými způsoby navigaci. Měli i mapy s vyznačenými směry mořských proudů a převládajícími směry sezónních větrů. Nové etnologické výzkumy naznačují, že se tyto znalosti mohly týkat i netušených oblastí mimo Polynésii a že se datují snad ještě z dob, kdy existovala (nikoli bájná, ale oceánologickými průzkumy zjištěná) pevnina Hiva, rozkládající se na severovýchod od Velikonočního ostrova směrem k Tuamotu, jejímž posledním zbytkem snad je asi sto mil od Velikonočního ostrova vzdálený ostrůvek Sala-y-Gómez, nazývaný domorodci Motu Motiro Hiva, „ostrov v blízkosti Hivy“. (Zpráva o potopě, jež zhubila Hivu a o včasném zachránění lidu krále Hotu
-Matuy na Velikonočním ostrově, objeveném sedmi legendárními průzkumníky, je některými autory uváděna jako důvod vztyčení sedmi výjimečných soch, hledících přes moře k západu.)
Legendy z Mangarevy i Velikonočního ostrova popisují plavby k zemím, které nemohou být ničím jiným než nejjižnějším cípem Jižní Ameriky, Ohňovou zemí a snad i Antarktidou. Potvrzuje to i Paul Rivet, ředitel pařížského Musée de l´Homme, upozorňující na celou řadu jazykových shod a kulturních podobností mezi Polynésií, Ohňovou zemí, územím rovníkových Aymarů a starým Peru. Alfred Métraux upozornil (jak se zdá, marně), že „obrázkový systém panamských Indiánů kmene Cuna má celou sérii symbolů naprosto shodných se symboly z Velikonočního ostrova“. Nebyla dosud prozkoumána možná vnitřní příbuznost australských čuring (čering), posvátných předmětů, sloužících právě tak jako desky rongo-rongo nejspíše k mnemotechnickému vybavení posvátných textů.
Důležité je, že na východ – zakázaný východ pro vetřelce – od Velikonočního ostrova, nazývaného též Te Pito o te Henua, Pupek světa – leží další místo téhož jména poblíže jezera Titicaca, u starobylého a dodnes nedatovaného megalitického města Tíwanaku. A mezi ním a Velikonočním ostrovem je na „letové dráze“ i Valle de Palpa, Údolí bohů se svými strašáky poněkud jiného druhu.

Další otazníky na letové lince

Toho, jenž hlubiny zřel až k hranici země, jenž poznal všechna moře, opěvat chci Vše viděl a prozkoumal rovnou měrou, byl nadán moudrostí a znalostí všech věcí On tajemství zřel, odhalil skryté a zvěst přinesl o tom, co před potopou bylo.

počátek Eposu o Gilgamešovi, asyrská verze

Zdrželi jsme se poněkud u dvou civilizací, jejichž otřes v minulosti předpokládáme, což nám umožňuje povšimnout si zajímavých skutečností na „letové trase“ od Egypta (a možná ještě dále na západ přes Korsiku a Stonehenge až do míst, kde se kdysi vypínal Atlantský hřbet), až k civilizacím Jižní Ameriky, kde naše vyprávění o otřesených civilizacích skončí.

Zmínili jsme se o Mohendžodáru a Harappě, dvou opevněných velkoměstech, od sebe vzdálených 600 km, jež se vynořila roku 1922 z hlubin minulosti zcela neočekávaně a jejichž geneze a vývoj dosud nejsou uspokojivě vysvětleny. Postupem let a s dalšími vykopávkami přibyly k oběma velkoměstům další města a vesnice kultury, jež se vyrovná vyspělé kultuře starého Egypta nebo Mezopotámie a jejichž vznik dnes klademe do první poloviny 3. tisíciletí před n. l., tedy do doby současné se sjednocením Egypta a vznikem sumerských městských států. Harappská kultura měla velmi čilé námořní i pozemní styky s blízkými i vzdálenými sousedy, pečetidla byla nalezena dokonce na území dnešního Rumunska.

Zmínili jsme se i o výstavnosti obou velkoměst, o dokonalé urbanistické koncepci, hygienických opatřeních a podivné skutečnosti, že archeologové až dosud nenarazili na žádnou stavbu, jež by mohla být chrámem, svatyní nebo obětištěm.

Na první pohled tedy šlo o kulturu kvetoucí, jejíž surovinová základna, jak víme z rozborů mědi a určení nalezišť minerálů, sahala až do dnešního Iránu a Afghánistánu, do střední Indie, do Pamíru, Tibetu a Barmy. A přece se nám podařilo, jak se zdá, zachytit civilizaci umírající, zatímco Egypt a Mezopotámie se v téže době dynamicky vyvíjely. Tato stagnace trvala 700–1000 let, jež můžeme díky archeologům přehlédnout. Rozkotání obou velkoměst dobyvateli (nebo jejich zničení jiným způsobem, využité pak kmeny indoíránských Arjů, znalých železa, k obsazení země) kolem roku 1750 před n. l. bylo jen epilogem truchlohry. Povšiml si toho i pozorovatel tak citlivý jako C. Lévi-Strauss a označil ubohé příbytky, nalezené poblíže různých pracovišť v Harappě i v Mohendžodáru, za „dělnické kolonie“ a celkový dojem za „deprimující a truchlivý, naznačující hluboký úpadek“. Avšak i bez tohoto významného svědectví je obraz kulturního okruhu Harappy a Mohendžodára (dodnes není jasné, zda šlo o dvě centra jedné jediné říše či dvou oblastí) truchlivý. Tvary nástrojů, ozdobných předmětů a ani zbraní se neměnily a nevyvíjely, stejně jako se nevyvíjela technologie jejich výroby. Některé sošky z různých materiálů jsou tak naturalistické, že byly vysloveny pochybnosti o jejich předřeckém původu, jiné nápadně primitivní. Vnější zdi domů nejsou opatřeny okny – každá rodina žila v klauzuře vlastního příbytku, pokud si jej ovšem mohla dovolit Celou dohlednou historií těchto měst se táhne důsledný, zjevně mocensky vynucený konzervatismus, spojený s překvapující péčí o tělesnou čistotu, jež se ovšem v krajním případě může stát trýzní – vězňové nacistických koncentračních táborů dobře vědí, co mám na mysli. Autoři sborníku Moudrost a umění starých Indů se domnívají, že důvodem byla teokratická forma vlády, vynucující si náboženskými sankcemi dodržování i nejmalichernějších předpisů. Nelze to vyloučit, ale jak srovnat teokracii s městy bez chrámů? Lze si představit Vatikán bez chrámů?.

Zdá se, že se vládní moc v Harappě na sklonku jejího trvání zhroutila, pořádek, násilně udržovaný, se změnil v chaos a stabilita v nejistotu (zakopávání majetku, především šperků).
Árjové, uctívači boha ohně Agni, se nemísili s vyšší kulturou Harappy a Mohendžodára, jak se obvykle v dějinách stává, a nepřevzali jejich kulturu. Naopak veškerou péči zřejmě věnovali zabránění vzájemných styků mezi příslušníky svých kmenů a prvotním obyvatelstvem, které bylo vytlačováno na jih Indie a jež nalézáme jako příslušníky dnes stodvacetimiliónové skupiny Drávidů. Možná, že Drávidové a Harappané žili kdysi vedle sebe a stihl je týž osud. Nevíme.
Jisté však je, že kastovní systém, mučící dodnes Indii a zavedený Árji, měl především přispívat k úplné izolaci původního obyvatelstva.
Jaké nákazy se Árjové obávali? Jaké myšlenky nesměly proniknout mezi dobyvatele? Čím byla otřesena kultura Harappy a Mohendžodára, že se obě města vzdala svých zjevných bohů, v této fázi vývoje zákonitě existujících všude jinde na světě? Má téměř hysterická starost o čistotu něco společného s dezaktivací po zásahu tajemné zbraně indických eposů?
A především, co způsobilo stagnaci civilizace, jejíž stopy jsme nalezli a zjistili, že jde o stopy civilizačního sestupu? Zdá se, že podobný otřes utrpěla řada kultur a řešila jej rozdílně: migrací (Mayové, Polynésané), přípravou obrany (Egypťané, obyvatelé Velikonočního ostrova) nebo výměnou bohů. Okruh Harappy a Mohendžodára nezvolil ani jednu z cest. Snad nebyly schůdné, snad byla opravdu moc vládců, násobená propastnými třídními rozdíly, dovolujícími usoudit na otrokářský režim v Asii, nezvyklého typu, příliš autoritativní. Stačila konzervovat zvyky, zachovávat status quo, ale to samo o sobě v biologii i v dějinách národů znamená úpadek.
Na „letové dráze“ k Velikonočnímu ostrovu leží obrovská oblast Polynésie, překypující bájemi a mýty, jež mohou být při dobré vůli interpretovány zcela atlantologicky nebo kosmicky – do těchto úvah se však nepustíme. Mýty náleží vykládat zasvěceným odborníkům, kteří se již dávno shodli, že jejich interpretace může být „podmětná“, nikoli „předmětná“. Jinými slovy: jsou vzácným zdrojem informací o autorech a o prostředí, v němž vznikaly, nelze z nich však obvykle pouhým odstraněním koloritu a mytických, případně zázračných epizod vyloupnout racionální jádro, jakkoli i tento diletantský postup přináší občas dobré výsledky.
Na samém pobřeží Jižní Ameriky nacházíme první z nesčetných zajímavostí, slavný „trojzubec“ (250 metrů vysoký) u Piska na šikmé, skalnaté stráni při pobřeží Peru, viditelný z moře ze vzdálenosti 20–30 km. Má prapodivný tvar, který podnítil několik badatelů k domněnce (o níž jsem se rovněž zmínil, ačkoli ji dnes považuji za mylnou), že šlo o seizmograf – u středního sloupu bylo totiž podle tradice nalezeno lano a lze vykonstruovat důvtipné zařízení, které by opravdu jako seizmograf mohlo sloužit v případě, že by obrazec byl na kolmé skále. Což není.
Zkoumání obrazce je obtížné – po souši totiž k němu nevede žádná přístupová cesta, je třeba doplout ke břehu zátoky Pisco a dobrodit se přes ostrá skaliska.
Rovněž domněnka o kaktusu se nezdá byt přijatelná Byl by to totiž prapodivný druh, jaký v Jižní Americe, tak bohaté kaktusy, neznáme, pokud bychom připustili alespoň minimum obvyklého realismu domorodých tvůrců, odjakživa důvěrně seznámených s tvary domácí flóry a fauny Daleko spíše se obrazec podobá podivně pokroucenému kandelábru Ani v bohatých keramických nálezech pouštních příbřežních civilizací starého Peru (např močické a čimuánské) není doklad podobné stylizované kresby
Vznik „trojzubce“ je záhadou Někteří autoři dokonce soudí, že jej dal zhotovit teprve peruánský místokrál pro svého synovce Alvara de Mendana, aby mu usnadnil návrat z dobyvatelských výprav v letech 1567 a 1595
Tato domněnka trpí podobnými úbytěmi jako moje hypotéza o seizmografu: zakládá se totiž na neúplných informacích Piskánská zátoka je dosti uzavřená a bylo by těžké najít místo, kde by bylo znamení lépe skryto a spíše odsouzeno k přehlédnutí, pokud nepozorný plavec mine vchod do zátoky. Kromě toho by byl stěží k takovému účelu budován složitý a pracný obrazec – nautická znamení jsou podstatně jednodušší a méně bizarní Ani domorodým plavcům asi piskánský „trojzubec“ nesloužil – podle našich vědomostí se zabývali (navzdory Heyerdahlovým teoriím) výhradně příbřežní plavbou a taková monumentální znamení potřebovali stejně málo jako kapitán pražského vltavského parníčku petřínskou rozhlednu, aby nalezl spásný přístav u Palackého mostu
Zdá se, že vysvětlení může naznačit jeho poloha, obrácená spíše k obloze než k mořské hladině – jde o znak, který kdysi kdosi umístil na svah piskánského zálivu jako znamení pro kohosi, kdo přilétal od Tichého oceánu. Možná, že to byli staří bohové, jejichž existenci na nebesích staroperuánske kultury předpokládaly, možná, že.
Hypotéza o kaktusu je, jak řečeno, vratká – ale v každém případě je na stráni v Pisku zpodobeno cosi hrotitého, ostnatého a především gigantického, přitažlivého asi stejně jako obrovský obraz šibenice nebo nabodnuté hlavy mořských lupičů na kůlech, taktně upozorňující v době rozvoje vikinských plaveb mořské konstníky, že jejich přítomnost na pobřeží není vítána. Domnívám se zkrátka, že šlo o znamení varovné, smyslem odpovídající kolosům na Velikonočních ostrovech a rozměrem vyhovující účelu.
Domnívám se tak tím spíše, že 160 km odtud leží proslulé „letiště bohů“, Valle de Palpa u Nazky, se svými podivuhodnými kresbami a liniemi
Je rovněž dostatečně známé a mnohokrát popsané ve vědecké i populární literatuře, postačí tedy jen stručné shrnutí: při leteckém snímkování příští trasy panamencké dálnice vedoucí přes Valle de Palpa se na fotografiích objevily jakési podivné linie a geometrické obrazce, které byly prohlášeny za incké cesty a zavodňovací příkopy. Roku 1940 se na ně přijel podívat americký archeolog Paul Kosok, zabývající se odhadem hustoty osídlení starého Peru právě podle zavodňovacích zařízení
Na první pohled mu bylo zřejmé, že se interpreti leteckých snímků mýlili. Linie, pásy a křivky, jež vznikly jednak odstraněním vrchní zvětralé a tmavé vrstvy až na světlé kompaktní podloží, jednak stavbou jakýchsi zídek z kamenů, nebyly ani kanály, ani cestami, ledaže by je projektoval šílenec. Údolím Nazka se pak zabývala od roku 1946 řada archeologů, především Marie Reichová. Některé linie byly s uspokojivou pravděpodobností vysvětleny jako kalendářní, mířící k bodům horizontu, kam zapadá Slunce o slunovratech, přesněji řečeno, kam zapadalo mezi rokem 350 a 550 n. l. – astronomická zjištění se shodují v tomto případě s radiokarbonovou analýzou zbytků kůlu, nalezeného v prodloužení jedné linie, jehož stáří bylo určeno na 1500 let.
Nejzajímavější jsou však stylizované obrazy zvířat, osmdesátimetrových opic, 46 metrů dlouhých pavouků, ještěrů, dravých ryb, jakýchsi nedefinovatelných nestvůrek, jež by mohly, ale nemusely být sépiemi, a především bohatého sortimentu obrovitých dravých ptáků s výhružně napřaženými zobany. Některé kresby se opakují, jako by byly do vyprahlé půdy náhorní planiny (je 500 m n. m.) vyraženy razítkem, velkým jako slušné hřiště. Jejich vznik je nejasný – musíme předpokládat, že tvůrci ovládali základy vyměřování a přenášení kreseb pomocí sítě do impozantních rozměrů v terénu; to připouští i Marie Reichová jako sice šílené, ale jediné vysvětlení. To je samo o sobě zajímavé, avšak nás především trápí základní otázka: proč taková námaha?
Däniken vidí ve Valle de Palpa letiště nepozemšťanů, kteří dirigovali postup kreseb z letadel nebo je sami např. pomocí energetických paprsků vytvořili zároveň s absolutně přímo probíhajícími dvojitými zářezy, překračujícími údolí i okolní vrchy a zřejmě naznačujícími jakési důležité směry, jež musely být fixovány V krajním případě připouští Däniken jako důvod vzniku kreseb touhu tehdejších obyvatel, aby se „bohové“ z vesmíru vrátili Gigantické figury je měly přilákat.
Nehledě na vlastní nepřekonatelný odpor k pavoukům, nepovažuji menažérn potvor, vyvedených ve štěrku Valle de Palpa, za právě lákavou. Zcela naopak. Vnucuje se opět myšlenka, že jde o strašáky, zvířata dostatečně nebezpečná a dostatečně veliká, ba dokonce zvířata létající, která měla varovat kohosi, aby zde nepostával. Snad předcházely špatné zkušenosti, jimž by se konečně nebylo co divit start jakéhokoli kosmického korábu (například) je patrně vždy doprovázen vedlejšími efekty, jež nepůjdou neopatrným svědkům k duhu.
Myšlenka, že se cosi takového kdysi dávno stalo, má několik podpůrných argumentů – na „letové trase“ leží i Tíwanaku, rozvaliny města plného dosud nevyřešených otázek Jisto je, že Tíwanaku zde stálo již v době, kdy široko daleko nebylo žádné jiné lidské sídliště tohoto druhu, a přirozeně by poutalo pozornost
Kromě toho nejsou „strašáci“ z Valle de Palpa jediní v chilské poušti Tarapacáru byly roku 1968 objeveny podobné kresby, mezi nimi i stometrový obrys lidské postavy, vytvořený z lávových balvanů na výšině 200 metrů vysoké, a na náhorní rovině El Enladnllado další „letiště bohů“, dokonce obklopené amfiteátrem z kamenných bloků o hmotnosti kolem l0 000 kg.
Pochopitelně – místní obyvatelé Warrauové mají o Valle de Palpa své hezké pověsti o sídle vysoko nad nebesy, odkud jejich praotec sestoupil na zem a nastřílel tam lukem a šípy zvířata, zobrazená na Valle de Palpa. Zdá se však, že impuls vytváření obrazců, viditelných v celku toliko z výšky, byl značně silný nejen v Peru, ba nejen v Jižní Americe. Na východě Severní Ameriky se setkáváme s tzv. moundy, zemními navršeninami z hlíny nebo z kamene různého tvaru. Zvláštní místo mezi nimi mají tzv. mound-effigies, nacházené většinou ve Wisconsinu, vršené ve tvaru obrovských, obvykle několik set metrů dlouhých zvířat, hadů, medvědů, aligátorů atd. – ale i králíků a jelenů, jejichž tvar je možné přehlédnout teprve z letadla.
Není ani známo, proč moundy vznikly – představovaly obrovský výkon a přemístění statisíců kubických metrů – zeminy a kamene v době, která neznala ani jednoduchou lopatu – ani kdy vznikly. Mound-effigies patrně již asi v 7. století před n. l. a později. Pravda, někteří indiánští démoni sídlili podle pověsti mezi hvězdami a na obloze, ale byl to dostatečný důvod? Proč např. křesťanství, přes nepochybné nebeská sídla boha, světců a andělů, nikdy nepomyslelo, s výjimkou nemnoha bazilik, na významuplné půdorysy staveb, „čitelné“ z nebeských výšek?
(Po pravdě řečeno, neznáme, ba ani netušíme důvody vzniku podobných, avšak daleko bližších „nebeských poutačů“ v Anglii, např. 111 m dlouhého koně v Uffingtonu, starého nejméně 2000 let, nebo „Velkého muže z Wilmingtonu“ na svazích hory Windover i jiných, patrně starších obrazců, vzniklých obnažením bílého křídového podkladu, zbaveného vrstvy hlíny a drnu. Mnoho těchto obrazců je jistě velmi starých – od 19. století se však stalo módou vytvářet nové, takže lze nalézt i – Blériotovo letadlo. Zajímavým zjištěním je, že organizace jejich „výroby“ byla i v moderní době velmi obtížná a vyžadovala systém vlajkových signálů, megafony a teodolity. Neméně zajímavé je, že velmi staré kresby, např. „Obr z Černé Abbasu“ s 37 m dlouhým kyjem, jsou vysloveně děsivé a odpuzující.)
Zdá se mi, že musíme připustit otřes místních kultur jakousi událostí, jež přikvačila nebo hrozila přikvačit z výšky. K jejímu odvrácení měly sloužit obrovské obrazy zvířat, rozhodně nepůsobících přitažlivě. Na tom ovšem nic nemění skutečnost, že některé kresby, podobné strašidélkům ve Valle de Palpa, byly nalezeny na místní nazkánské keramice. Proč ne? Proč by domorodci nepřenesli vhodné kresby třeba z keramiky nebo jich nepoužili současně ve velkém i v malém?
V zájmu vědecké poctivosti musíme ovšem uvést i další možné vysvětlení, které však považuji za méně pravděpodobné, i když svrchovaně vzrušující: obrovské podoby zvířat a lidí, nalezené v Novém světě, jsou primitivní a nedokonalou nápodobou podivuhodné a naprosto tajemné kultury Marcahuasí.
Jde o oblast v Peru poblíže Limy v provincii Huarochiri a okrese Casta. Na několika čtverečních kilometrech, jež prozkoumal v letech 1952–1954 dr. Daniel Ruzo, je nejfantastičtější sochařská galérie, pro niž byly (podobně jako Mount Rushmore v USA pro podoby čtyř prezidentů) přetvořeny celé skalní hřbety v plastiky. Španělští kronikáři konkvisty zanechali zprávu, že Inka Tupac Yupanqui znal Marcahuasí i další podobné oblasti, které „… vytvořili bílí lidé z hvězd… stvořili je k svému obrazu a k obrazu cizích národů, které žijí na čtyřech světových stranách…“
Seznámil jsem se s Růžovým spisem, doprovázeným početnými původními snímky. Jako znalec fotografie musím přiznat, že je nepokládám za mystifikaci a vylučuji dodatečné úpravy; dominanty oblasti Marcahuasí totiž tvoří čtyři gigantické hlavy, jedna s indiánskými rysy, druhá se semitskými, třetí s černošskými a čtvrtá zřejmě patřící neznámé rase. Jsou zde sochy želv, ropuch, sov, ryb, milenců, ale také, a to je v Americe prazvláštní, velblouda, býka, lva, gorily a slona, tedy zvířat, která zde buď nežila, nebo dávno vymřela. A k dovršení všeho lze rozeznat v zřejmě otesaných pahorcích podoby stegosaura a toxodona, kteří toto slzavé údolí opustili, jak pevně věříme, před 150 milióny let.
Opravdu necituji science fiction, pokračuji-li v Růžových poznatcích: objevil reliéfy, zřetelné toliko v den slunovratu (jaké vědomosti a prostředky museli tvůrci ovládat!), na nichž se objevují předchůdci člověka od opočlověka až k neandertálci, skulptury, proměňující se minutu od minuty postupem slunce způsobem, který je sice odedávna vytouženým, ale naprosto nedosažitelným ideálem tvůrců plastik pod širým nebem.
Neuvěřitelné plastiky dávno vyhynulých tvorů se dostávají o krok blíže k pochopení, seznámíme-li se s dalšími nálezy: v bolivijské provincii Sica-Sica u Vizcachani byly odkryty zbytky paleolitické kultury, staré 30 000 let, jejíž příslušníci lovili mastodonty, tedy třetihorní tvory, zpodobované (a omylem považované za „slony“) mayskými reliéfy. Poblíže Candelarie v obvodu Beni byly před II. světovou válkou objeveny výborně zachované kostry řady druhů zvířat, která podle našich představ nepřežila konec třetihor, na samém povrchu země, mj. i pětiprstý tvor s drápy, jehož se dosud nepodařilo paleozoologicky zařadit. Největší senzaci vzbudil roku 1945 šokující objev asi 3000 let staré keramiky poblíže mexického města Acámbara. Zpodobuje v pohybu vyhynulé americké velbloudy, prakoně, pratapíry, a dokonce i řadu druhů veleještěrů. Vykopávky u Acámbara dosud neskončily a vědci je považují za epochální. Jak se zdá, budeme muset po nezbytném dalším důkladném studiu poněkud změnit názor na dobu vyhynutí třetihorních, ba i druhohorních tvorů, a přiznat Conanu Doylovi za jeho Ztracený svět značnou jasnozřivost. Ale to se netýká naší knihy – chtěli jsme jen doložit, že Marcahuasí není ojedinělým bludným balvanem.
Marcahuasí bylo kdysi malým rájem, glyptotékou, zavlažovanou dvanácti umělými jezery, z nichž zbylo poslední. Je to prastará galérie. Neodvážíme se ani odhadovat, jak. Snad nebyla jediná. Snad se příští generace snažily napodobit nenapodobitelné alespoň v rámci svých možností. Kdo ví?
Vraťme se však k argumentům o civilizačních otřesech.
Instalace bubáků všeho druhu je jistě možným a mentalitě přírodních národů odpovídajícím způsobem reakce na nebezpečí z výšky. Bezprostřední ochranou, s níž jsme se již seznámili (alespoň v předpokladech), je budování bezpečných útočišť, současnou terminologií řečeno krytů.
Východně od Limy na svazích Cajamarquilly jsou zříceniny, den ze dne ustupující (jako tolik ostatních památek, navždy zničených) civilizačnímu náporu buldozerů a skrejprů. Mimo jiné jsou zde stovky otvorů do skály, zřejmě velmi pracně vyhloubených, s „lidskou mírou“: jsou 1,70 m hluboké a 60 cm v průměru, přesně válcového tvaru, jako by zde postupovala slušně velká půdní fréza a hloubila jeden kryt za druhým v impozantním počtu – některé řady mají až přes dvě stě děr, nápadně – jak upozorňuje neúnavný pan Däniken, jenž provedl fotografickou dokumentaci, měření a pokus – podobné krytům obyvatel Vietnamu proti teoristickým americkým náletům. Stejně jako ony měly základní výhodu: byly po ruce přímo v sídlištích.
Archeologie vysvětluje jámy v Cajamarquille zcela neromanticky jako zásobárny obilí. Toto uklidňující vysvětlení naráží bohužel hned na několik obtíží. Nehledě na skutečnost, že nebyla nalezena žádná víka a že řady pastí přímo na ulici musely být pro místní světáky dost nebezpečné, je pravděpodobné, že by se zrní na dně závrtů, kam mohla zatékat nebo prosakovat voda, brzy kazilo, tím spíše, že je takřka vyloučeno poslední čtvrtinu obsahu těchto „sil“ vybrat bez sacího potrubí. Lopatou to prostě nejde, v úzké jámě se nelze skrčit na bobek, a ani malé nádoby na provázcích, které jako poslední a nejrafinovanější možnosti použil Däniken se svými společníky, problém nezvládly. A ovšem v žádné z jam nebyla nalezena ani stopa po obilí nebo jakékoli jiné potravině.
Ještě rozsáhlejší a podivuhodnější je systém jeskyň, který objevil roku 1965 Juan Moritz v hraniční provincii Ecuadoru, sousedící s Peru, Morona-Santiago. Svůj nález oznámil vládním činitelům, požádal o vědeckou pomoc a zároveň o audienci u prezidenta Velaska Iberry. Nestalo se nic až do 4. března 1972, kdy se Däniken s Moritzem setkal, část jeskyň prohlédl a své zkušenosti popsal – a byl Moritzem žalován. Vstup do jeskyň, rozkládajících se v trojúhelníku měst Cualaquiza–S. Antonio–Yaupi, není snadný, výhody skrývá prales, obývaný necivilizovanými Indiány. Tunely jsou řemeslně dokonale raženy s pravoúhlými chodbami a obsahují celou řadu předmětů, které Däniken vyfotografoval a popsal, za což si vysloužil pověst sedmilháře a obecný posměch.
Přiznám se, že jsem této náladě rovněž podlehl, tím spíše, že můj poměr k Dänikenovým hypotézám je, jak čtenář jistě poznal, značně rezervovaný. Myšlenka na „stovky kilometrů“ podzemních chodeb pod Ecuadorem a Peru se mi zdála vymykat se zdravému rozumu a argumentům, uvedeným v Dänikenově knize Aussaat und Kosmos (Econ Verlag 1972), jsem prostě nevěřil.
První otřes mi způsobil známý český amerikanista Miloslav Stingl, když v osobním rozhovoru Dänikenovy nálezy nevyloučil. Zcela bezradný jsem zůstal nad sdělením peruánského archeologa Itala Olbertiho, jenž ve spolupráci s polskými vědci roku 1972 objevil poblíže Sacsayhuamanu tunel, vedoucí od pevnosti k městu Cuzku, a potvrzuje existenci „celé sítě podzemních cest“, mj. dalšího „tunelu sta dveří“, jak jej nazvali archeologové pro stovky lichoběžníkových megalitických dveří v něm…
Otázku, proč vznikl tento rozměrný labyrint, rovněž čekající na další průzkum, nehodlám řešit. Nevěřím ovšem, že jej vybudovali nepozemšťané, ačkoli námaha, vynaložená na proražení geometricky přesných tunelů musela být strašlivá a vyčerpala pracovní kapacitu mnoha generací. Jistě to byl impuls nesmírně působivý, pro nějž v oblíbeném schématu kultovních staveb, k němuž se obvykle utíkáme, nenalézáme v náboženských představách tehdejších obyvatel (pokud jsme vůbec schopni je rekonstruovat) žádný důvod. Je nesporné, že v případě potřeby šlo o ideální kryty – zda tyto chodby a jeskyně opravdu jako kryty sloužily, rozhodne budoucnost. Již dnes můžeme říci, že to nebyly ani pohřební katakomby, ani svatyně. A jako trezor pro zlaté a stříbrné i kamenné objekty a prapodivnou „knihovnu“ z kovových fólií, většinou rozměru 96 cm×48 cm, uschovanou dnes jako jedinečná sbírka u pátera Carla Crespiho v Cuence, by byly takové jeskyně poněkud příliš pracné…
Závěrem se alespoň letmo zmiňme o pozorovaných následcích otřesu, jenž snad vyvrátil kvetoucí starou říši Mayů a zanechal ji zcela opuštěnou a mrtvou, zatímco se středisko přesunulo o několik set kilometrů na severovýchod, na poloostrov Yucatán do nové říše.
Nebudeme široce rozvádět podivnou rozpornost mayské kultury zaměřené výhradně na „nepraktické“ záležitosti a naprosto neschopné vyrovnat se s nejvšednějšími otázkami. Mayové, otroci nejsložitějšího trojitého kalendáře, jaký kdy svět poznal, se ve svých záznamech díky poměrně rozvinuté matematice vraceli k datům, vzdáleným 400 miliónů let v minulosti (podle Thompsona, patrně nejlepšího znalce mayské kultury vůbec, ještě o miliardy let dále…), nebyli však schopni zvážit ani balík bavlny. Po jejich sacbe (bílých cestách), skvěle dlážděných a s mimořádným úsilím stavěných např. i napříč jezery, neprojel až do vylodění Franciska Monteja roku 1526 ani jediný vůz, i když by se tři vedle sebe zcela pohodlně minuly; Mayové totiž neznali kolo… (A neznali je opravdu? Je takový „výpadek“ možný v civilizaci, přemísťující zřejmě na válcích dvacetitunové i vícetunové balvany? A především: jsou známy mayské keramické hračky – na kolečkách…) Obvyklým vysvětlením je, že sacbe byly používány k rychlým přesunům vojsk do vzdálených neklidných provincií. To je názor lidí, kteří nemají nejmenší představu o vojenství. Armáda by bez týlového zabezpečení, bez povozů – a Mayové neměli ani zvířata, jež by nesla náklad – po několika dnech v pralesích zahynula hlady. K těžké obsidiánové zbroji a ještě těžší výstroji nemohl bojovník pobrat mnoho zásob…
Mayové vytvořili patrně nejvyšší kulturu Jižní Ameriky, i když je Inkové předčili ve tkaní a barvení látek, Chiriquové ve zpracování kovů a Aztékové ve vojenské organizaci. Byla plodem nejméně 3000 let vývoje, po němž ve „zlatém věku“ rozkvetla města Palenque, Yaxchilán, Piedras Negras, Seibal, Tical, Naranjo, Copán, ovlivňovaná záhadnou kulturou La Venty, i další. Tuto starou říši, ležící v povodí řeky Usumacinty a Peténu, z nepochopitelných důvodů Mayové opustili a přestěhovali se s „mezistanicí“ v zemi Chen až do severního Yucatánu, kde založili novou říši. K velkému pochodu Mayů došlo podle radiokarbonového datování v letech 800–925 n. l.
Navzdory mínění některých autorů nebyl asi přesun ze staré do nové říše proveden rázem, tím méně panicky. Svědčí o tom především skutečnost, že obyvatelé měst zakryli většinu posvátných pyramid násypy hlíny, což byla takřka stejně velká práce jako budování pyramid.
Důvod mayského exodu je pro mayology „problémem číslo jedna“ (M. Stingl). Hypotéz je celá řada.
– Vzpoury proti nadvládě hierarchie (ale v nové říši se ujaly vlády tytéž rody jako ve staré a kromě toho se stěhovalo všechno obyvatelstvo, nikoli jen vypuzená část);
– útok nepřátel (ale Mayové neměli v dalekém širokém okolí rovnocenného soupeře, města nenesou známky dobývání a jen Palenque bylo pravděpodobně později obsazeno Totonaky);
– častá zemětřesení (ale pyramidy nenesou jejich stopy a lid, bydlící v rákosových chatrčích, si na vulkanismus zvyká a neopouští proto vlast – podobně jako to nečiní Japonci;
– zanesení vodních nádrží bahnem (ale takovou nepříjemnost nelze čekat ve všech městech současně a Mayové by si s ní patrně poradili);
– epidemie (ale nebyly nalezeny žádné společné hroby ani jiné známky hromadného onemocnění);
– vyčerpání půdy (ale Mayové byli dobrými, pěstiteli kukuřice, fazolí a tykví a není důvod, proč by po 3000 letech náhle k vyčerpání půdy došlo);
– klimatická změna (ale té by několikasetkilometrovou poutí neunikli).
Podobných domněnek byla vyslovena celá řada. Roku 1973 oznámili archeologové manželé Dennis a Olga Pulestonovi: Mayové odešli, aby nalezli lepší podmínky pro svou základní rostlinu, totiž druh fíkovníku, maysky nazývaný „raman“ a plodící až 1000 kp z hektaru za rok. Proto se vzdali i možnosti pobřežního rybolovu a sběru škeblí a korýšů, proto opustili svá města.
Proč by je však zasypávali?
Däniken vymyslel hypotézu důvtipnější: velesložitý kalendář považuje za zajištění Mayů proti omylu v datu, kdy se „bohové“, tzn. nepozemšťané, vrátí ke svým dítkám. Däniken si zřejmě z vrozené dobroty představuje každé setkání dvou vesmírných civilizací, resp. jedné civilizace a druhé protocivilizace, jako idylickou selanku, těšící obě zúčastněné strany. Tvrdí, že i pyramidy byly vlastně fixací data návratu „bohů“ – jejich jednotlivá patra přirůstala přesně v rytmu předem vypočítaných let.
S tím nelze souhlasit. Mayské pyramidy byly poměrně složité svou vnitřní konstrukcí, avšak nenarůstaly po etážích. Jejich obložení kamennými kvádry a deskami bylo provedeno teprve po dokončení jádra, a najednou. Zajímavá je myšlenka na kalendářní posedlost, které si jsou velice dobře vědomi všichni amerikanisté, zabývající se podivnou mayskou civilizací. Podle jedné domněnky byly i stavby pyramid několikanásobně jištěnou zárukou přesného datování čehosi v dohledné budoucnosti, co se zjevně nestalo (zatímco mayské výpočty jdou, jak víme, milióny a snad miliardy let do minulosti, nejodvážnější „futurologické“ datum je položeno pouze 4000 let v budoucnosti – J. E. S. Thompson).
Nevrátili se snad „bohové“ a znamenalo toto zklamání otřes tak strašlivý, že všemocní knězi museli přijít s tvrzením o omylu v místě přistání „bohů“ a odvést tam všechen lid, jehož rozhořčení bylo svízelemi cesty oslabeno a rozptýleno, takže nedošlo ke svržení ani světských, ani kultovních vládců? Byly snad pyramidy zakryty, aby se „bohové“ nezmýlili? Nepovažuji tuto domněnku za zavrženíhodnou. Podobně si totiž vedli v křesťanských klášterech první kronikáři, když jim byl každoročně, díky iniciativě Bedy Ctihodného, přidělen lunární kalendář, nezbytný k výpočtu důležitých svátků, především velikonoc. Volná plocha pergamenu umožnila stručné záznamy, jež prováděli kronikáři ve spolupráci s tzv. komputisty, kalendářními odborníky. Zápisy naprosto nebyly činěny s jakýmkoli „moderním“ dějepisným záměrem; jejich jediným smyslem bylo vzájemným srovnáním a pečlivým doplňováním zabezpečit správný letopočet a díky němu přesně uvítat milénium, rok 1000, kdy, jak se všeobecně předpokládalo, sestoupí Kristus a nastane Soudný den.
Mrazivou noc na Nový rok 1000 strávila křesťanská Evropa pod širým nebem, v chiliastickém blouznění a na modlitbách, přecházejících v masovou hysterii, podněcovanou potulnými kazateli a mnichy. Když se očekávané efekty nedostavily, nastal strašlivý šok, který málem znamenal konec křesťanství, a byl by jej také znamenal, nebýt pevné církevní organizace a jejího sepětí se světskou mocí. Letopisy o této obrovské blamáži nevyprávějí. Dějiny, jak známo, píší vítězové.
Podobný otřes mohl postihnout i Maye.
Další možností je útěk z ohrožené oblasti a velkorysé „smazání stop“ skrytím pyramid, sice nesmírně pracným a náročným, ale přece jen schůdnějším než jejich srovnání se zemí.
V každém případě zde tušíme stín…

Kamenná posedlost

Nevíme, čím ve skutečnosti jsme, dokud nezpracujeme myšlením průběh činností.

John Dewey, 1930

V potřebách shledáváme určitou hierarchii, od základních, společných bez výjimky všem lidem (ba i zvířatům), až po ty, které v určitých společenských uskupeních vyjádřeny být nemusí. To, co takto obecné platí pro společnost jako celek, platí obdobné i pro jedince. Každý člověk má svou stupnici hodnot, kterými přiřazuje jednotlivým potřebám jistou váhu.

Jiří Šulc, Člověk na pokraji svých sil, 1971

Roku 1968 byla severně od bahamského ostrova Andros při leteckém snímkování náhodně objevena 2–3 metry pod hladinou moře obrovská zeď, dlouhá nejméně 500 metrů, sestavená z přesně opracovaných kamenných kvádrů o průměrné hmotnosti asi 25 000 kg. Stavba, jež nepochybně vznikala na souši, je tak dokonalá a lícování kvádrů tak přesné, že již 10 000 let (jak prokázaly zkoušky pomocí C-14 i další pomocná datování) odolává nejen vlnám, ale i tajfunům a uragánům, které jsou zde doma. Kyklopská stavba nejasného významu je tedy přibližně stejně stará jako pyramida Cuicuilco jihovýchodně od Mexico City, pokrytá lávou sopky Cerro Xitle, jež naposledy promluvila před 8–10 000 lety.

Nestalo se vlastně nic zvláštního – přibyl jen další doklad k nespočetným již existujícím o mimořádné schopnosti našich dávných předků opracovávat kámen a přesouvat jej na často ohromující vzdálenosti.

Vznik a účel baalbecké terasy jsou neznámé (její původ nemá nic společného s komplexem „propagačních“ římských chrámů monumentálních rozměrů z 2. a 3. století n. l., pro něž sloužila jako základna), tím spíše, že údolí Bekká v pohoří Antilibanonu stěží mohlo nasytit a uhasit žízeň potřebného počtu pracovníků a cesty k němu jsou dodnes nevalné. Do základů byly vloženy obrovské kamenné kvádry o váze několika set tun, největší z nich, tzv Trihthon, o rozměrech 23,47 m×4,57 m×2,27 m, má hmotnost 820 tun. Je tedy padesátkrát hmotnější než kvádry, použité ke stavbě egyptských pyramid, a nejpokročilejší technika starověku, zpodobená na egyptských reliéfech, by k manipulaci s ním vyžadovala soustředění a současné nasazení asi dvaceti tisíc dělníků, což si lze těžko představit. Kvádr byl totiž nejen přesunut z nedalekých lomů, ale vyzdvižen do výše sedmi metrů Sovětský fyzik Matvěj Agrest napsal doslov: „Transport takového bloku a jeho vyzdvižení do výše sedmi metrů je problém neřešitelný i pro dnešní techniku“ Něco na tom je – roku 1964 byla do Muzea umění v městě Mexiku dopravena socha boha deště Tlaloka z 50 km vzdáleného Coatlmchanu, vážící „pouze“ 170 tun Transport byl proveden s technickou pomocí USA, trval řadu měsíců a vyžádal si náklad 200 000 dolarů Hlavní inženýr stavby prohlásil, že to byl výkon na samé hranici možností

V Baalbeku však je ještě větší kámen, ne zcela vybavený z lomu Je poněkud skloněný, což patrně zavdalo příčinu k romantickým interpretacím baalbecké terasy jako startovací rampy nepozemšťanů (lidově se nazývá „kámen těhotných“), a jeho hmotnost je asi 900 tun. Názorně: kolona pětitunových nákladních automobilů, jedoucích v předepsaných odstupech 50 metrů a naložená částmi „kamene těhotných“, by byla dlouhá 90 km, čelo by tedy bylo v Plzni, zatímco by poslední vozy opouštěly Prahu.

Až dosud největší monolitní blok kamene, jenž byl známým způsobem přesunut, byl blok švédské žuly o hmotnosti 1250 tun pro podstavec jezdecké sochy Petra Velikého v Leningradě. Přesun byl provedený roku 1769 na bronzových koulích. Existují doklady např. o přesunu Caligulova obelisku v Římě r. 1586 (hmotnost 325 tun) i o přesunu a důmyslné, i když nesmírně pracné stavbě egyptských obelisků s použitím mírně skloněných náspů, podepíraných opěrnými zdmi a při potřebné výšce až několik kilometrů dlouhých. Záhadou zůstává manipulace s kvádry až 2000 tun hmotnými, použitými jako stropní překlady známé Černé pagody v Indii v Konáraku, která je dnes v rozvalinách. (Za svou proslulost vděčí erotickým chrámovým reliéfům.) To vše umožnil dostatek pracovních sil, tažných zvířat, dokonalých lan, případně technických zařízení. V pradávných dobách megalitických kultur, považovaných za vyvrcholení neolitu a za konečné a nejúspěšnější utkání člověka, usilujícího střetnout se s časem a stavět pro věky, s kamenem, však tyto podmínky splněny nebyly. A přesto k transportům obrovských kamenných bloků docházelo.

Megality jsou nalézány na mnoha místech světa – na všech atlantských březích Evropy, ale i v Maroku, Alžíru, Sýrii, Egyptě, Indii, na Markézách – takže dokonce někteří autoři soudili na „celosvětovou výměnu kultury“ a rázem ovšem přešli k problému Atlantidy, Lemurie nebo země Mu.

Megality, ať už v podobě menhirů (samotných balvanů), dolmenů (umělých jeskyň) či kromlechů (kamenných kruhů s překlady) sloužily zřejmě kultu mrtvých, někde příbřežní navigaci plavců – např. na březích Finistěre, kde začíná kanál La Manche, – bohoslužbám pohanských obětních kultů a astronomickým pozorováním, umožňujícím víceméně přesně určit okamžiky slunovratů, a tím i největších slavností roku.

Někdy to byla práce téměř neuvěřitelná. Tak např. proslulé Stonehenge asi 130 km od Londýna bylo vybudováno jednak z osmdesáti šestitunových balvanů modrého doleritu, dopravovaného jako vynikající materiál na válečné sekerky z pahorku Prescelly Hills v Pembrokeshiru dvě stě kilometrů vzdáleného (později byl dolerit použit na čepy a zádlaby), a dále z jedenaosmdesáti padesátitunových balvanů z tvrdého pískovce, vylámaných ve vzdálenosti asi 35 km od Stonehenge v Malboroughu. Třicet balvanů bylo vztyčeno, ostatní otesány do překladových kamenných kvádrů.

Ponechme zatím stranou otázku, proč ta námaha, a ptejme se, jak byl transport, jenž je jednoznačně prokázán jak identifikací lomů, tak několik set kilopondů těžkými „střípky“ po cestě, proveden. Archeolog profesor Atkinson s několika desítkami svých studentů v potu tváře zrekonstruoval o prázdninách roku 1954 prostředky, které měl pravděpodobně k dispozici lid zvoncových pohárů, tvůrců Stonehenge, transport jednoho šestitunového balvanu. Trval několik měsíců, nepočítaje čas na přípravu vorů, na nichž byla část trasy absolvována, ponechanou odborníkům. Na padesátitunové balvany si pochopitelně mladí nadšenci netroufli.

Takových příkladů bychom mohli jmenovat desítky: kamenné bloky hradby Sacsayhuamanu (ještě se k nim vrátíme), podivuhodná zeď pod hladinou u Androsu, monolitní brána slunce v Tíwanaku, opracované bloky kamene odhadované na desetitisíce tun v různých místech And…

Něco zde nesouhlasí. Žijeme v představě, že člověk prvobytně pospolné kmenové společnosti, který megalitické stavby budoval, žil v poměrně malých společenstvech, omezených možností obživy lovem, sběračstvím a pastevectvím. Tak primitivní způsob obživy vyžadoval značně velký rajón pro každý rod či kmen. Kde se vzaly lidské síly, nutné k tak mohutným dílům? Kde stovky silných mužů, schopných pohnout kameny Stonehenge? Kooperace mezi rody se nezdá být pravděpodobná, zejména šlo-li o tak úzce omezené kmenové zájmy, jako získání materiálu na sekerky, určené k exportu, z něhož měl zisk jen okruh obyvatel Stonehenge (podle rozměrů dobytčí ohrady nevelký), pohřeb předka, pro cizí rody lhostejného, nebo určení počátku slavnosti, konané s vyloučením širší veřejnosti.

A byli-li tito silní, nejzdatnější mužové rodu či kmene uvolněni k tesání, transportu a vztyčování megalitů na mnohé a mnohé měsíce, jak tuto skutečnost sloučit s představou každodenní pracné reprodukce vlastní pracovní síly získanou potravou? Otrok byl tehdy zbytečným luxusem a břemenem a zajatec byl nejekonomičtěji využit jako surovina k přípravě pokrmu.

A jestliže přece jen bylo nejsilnějším mužům umožněno zanechat lovu a ostatní práce svrhnout na bedra starců a žen, takže životní úroveň kmene musela takřka katastrofálně klesnout, jak silný musel být impuls, jak závažný důvod, který k tomu vedl?

Jistě nelze odpovídat dnešní racionální logikou – kultovní motivy mohly být velmi silné a působivé –, avšak není tato víra ve všemocnost kultu jenom východiskem z nouze? Srovnávací etnografie nám to rozhodně zkoumáním životních zvyklostí „posledních svědků pravěku“ nepotvrzuje. Skupinky obyvatel Země, žijící na kulturní úrovni doby kamenné (původní obyvatelé Austrálie, afričtí Křováci, trpasličí kmeny afrických Pygmejů, Negrité aj.), jsou ovšem neobyčejně vynalézavé a dokáží se obživit a přežít i v nejobtížnějších podmínkách, do nichž byly vyspělejšími sousedy zatlačeny. Nikdy však nedělají „zbytečnosti“. Jejich výrobní nástroje všeho druhu přesně odpovídají účelu, k němuž jsou určeny, jejich kultovní předměty jsou prostinké a nevyžadují nadměrné pracovní investice (australské čuringy, pygmejské fetiše apod.). Také stavby, pokud vůbec v těchto společnostech existují (stromová obydlí, společenské domy, tzv. domy mužů, iglú, teepee), jsou prosté a budované velmi racionálně. Nikde nenacházíme obdobu Stonehenge, nikde obdobu fantastického Sacsayhuamanu, jehož hradby (v jejich obrannou funkci v běžném smyslu slova nevěřím) jsou zbudovány z kyklopského zdiva. Jednotlivé balvany mají rozměr až 9×4×5 m a hmotnost mnoha desítek tun. Jsou naprosto přesně opracovány – nelze mezi ně vsunout ani čepel nože, ani žiletku, přičemž styčné plochy nejsou hladké, ale vypuklinám odpovídají vydutiny sousedního balvanu. Podobně přesně jsou opracovány i kvádry v Baalbeku, zvláštní „potrubí“ (které se mnoha charakteristikami, např. ostře pravoúhlými „koleny“ a především chybením spodních částí vodnímu potrubí příliš nepodobá) v Tíwanaku a řada dalších megalitických staveb.

Konzultoval jsem tuto podivnou skutečnost jednak s mistry kameníky, jednak se zesnulým přítelem profesorem sochařské Akademie V. Vokálkem a dozvěděl se, že při dostatečné zkušenosti dávných řemeslníků a dobrých nástrojích je taková přesnost možná, je však nevyhnutelné stále zkoušet, jak styčné plochy lícují (což je u stotunových balvanů, neustále zdvíhaných a opět spouštěných, patrně dost obtížné – nejsilnější pojízdné jeřáby mají nosnost sotva několika desítek tun…), v každém případě však práci podstatně prodlužuje. Vokálek odhadl čas, potřebný na konečné přesné opracování jednoho bloku v hradbě Sacsayhuamanu, z vojenského hlediska naprosto zbytečné, na několik měsíců usilovné práce kolektivu velmi zručných kameníků.

O schopnosti našich předků opracovávat kámen rozličným způsobem není sporu, a o dokonalosti, které dosahovali, rovněž ne. Bohužel dosud nebylo provedeno dostatečné množství pokusů, rekonstruujících kamenická a sochařská díla starých kultur předpokládanými nástroji: jsem si jist, že by přinesly zajímavé poznatky a odstranily mnohé pověry a zjednodušená vysvětlení. Vrcholnou ukázkou jemného díla z kamene jsou např. mayské basreliéfy z velmi těžko opracovatelného nefritu, vznikající podle J. E. S. Thompsona patrně dřevěnými pilkami a vrtačkami, podsypávanými tvrdým křemenným pískem, především však tzv. mayské excentrické čepele s vyštípanými (nebo jinak vypracovanými) profily bohů, lidí a zvířat, zhotovené ve fantastických a neuvěřitelně složitých tvarech z obsidiánu nebo z pazourku, tedy z materiálů křehkých a štěpných. Praktické potřebě nikdy nesloužily – jsou nalézány ve skrýších pro obětiny.

O kamenné posedlosti našich dávných předků by bylo ovšem možné popsat ještě tisíce stránek. Spokojme se s jediným posledním příkladem.
Zvýšený zájem o středoamerické a jihoamerické kultury přivedl do pralesů řadu archeologů, mj. i profesora Marcela Hometa, jenž roku 1940 objevil v severní Brazílii, v povodí horního toku Rio Branco gigantické, patrně mnohými generacemi ze skály vytesané kamenné vejce, 100 metrů dlouhé a 30 metrů Široké, nazývané místními obyvateli piedra pintada (malovaná skála). Jeho stěny jsou pokryty na ploše 600 m²symbolickými, zřejmě astronomickými nebo astrologickými kresbami dosud neobjasněného významu. Hometův objev povzbudil další badatele. A záhy prolétla světem (zaměstnaným však tehdy většinou jinými starostmi, a proto celkem nepovšimnutě) zpráva archeoložky Doris Z. Stoneové: ve středoamerickém státě Kostarika jsou na nejpodivnějších a nejneočekávanějších místech stovky a snad tisíce geometricky naprosto přesných kamenných koulí o průměrech od několika decimetrů až po několik metrů. Nejtěžší až dosud objevená koule váží 16 tun a spolu s dalšími byla převezena místními podnikavci jako plastika, zdobící veřejné prostranství v hlavním městě San José.
Stoneová ve své zprávě napsala: „Koule z Kostariky musí být připsány k nerozluštěným megalitickým hádankám našeho světa…“
Taková upřímnost se ovšem neodpouští. Objevily se hned dvě teorie: jednu z nich zastávají místní obyvatelé, přesvědčení, že v koulích je ukryto zlato, takže mnoho jich bylo rozbito. S druhou přišli vědci a poučili madame Stoneovou, že koule vznikly velice prostým způsobem, totiž na svazích sopek kutálením se pevného jádra, postupně obalovaného plastickou lávou jako sněhová koule sněhem.
Je to pěkná a důvtipná teorie. Opravdu nelze vyloučit, že by v jednom z mnoha a mnoha tisíců případů mohla takto vzniknout geometricky přesná koule se zcela pravidelným a jakoby hlazeným povrchem. Potíž je v tom, že takové jsou kostarické koule bez výjimky všechny, a zdá se, že byly zmenšováním upravovány tak dlouho, až bylo dosaženo dokonalé sféričnosti. Další potíž s teorií „sněhových koulí“ je v umístění nalezišť těchto podivných objektů. Podle ní by se totiž zjevně měly nacházet toliko na úpatí sopek a nikde jinde.
Nuže, není tomu tak.
Všetečný a rozhazovačný Däniken dokázal těsně před dopadem neúprosného ramene daňového zákona stihnout i Kostariku a prolézal pralesy a močály, přičemž si zejména stěžoval na ohavné pavouci potvory, napínající své sítě právě na stezkách. Přinesl pěknou fotografickou i svědeckou dokumentaci, souhlasící s jinými prameny.
Koule neleží na úpatí sopek. Lze je nalézt na mořském pobřeží v Golfo Dulce, uspořádané v dokonalé přímce.
Jsou v bahnitých pralesích, daleko od hor a v rovinách.
Dvě obrovské koule jsou na ostrově Camaronal.
Celá řada jich byla nalezena na samých vrcholcích Cordillera Brunquera…
Domorodci jim říkají „nebeské míče“, což Dänikena pochopitelně potěšilo, zároveň však poctivě dodává, že teorie o takto vyjadřovaném slunečním kultu není pravděpodobná: všechny středoamerické a jihoamerické kultury totiž uctívaly Slunce ve formě zářícího disku, nikoli koule.
Kostarické koule jsou zkrátka artefakty, vzniklé opracováním granitových bloků těžkých až 24 tuny (což odpovídá minimální velikosti výchozího kvádru pro šestnáctitunovou kouli). Jsou rozmístěny do jakýchsi záměrně zvolených obrazců, přičemž samotný transport vlhkou, bahnitou a členěnou krajinou, případně do svahů (nikoli naopak), musel představovat mimořádný technický problém. Domorodci neradi vodí ke koulím turisty, ačkoli si jinak rádi přivydělají jakoukoli prací. Lomy, z nichž by pocházel materiál, nebyly nikde nalezeny, a ovšem ani „mateřské“ sopky, ačkoli Kostarika je opravdu v pásmu vulkanicky aktivním. Zdá se tedy, že jde o ukázky prazvláštní megalitické kultury, čemuž nasvědčuje i značné zapadnutí některých koulí do země.
Proč tato obrovská námaha? A jakých prostředků bylo použito?
Odpověď zatím nenalézáme. Rozkládá se tu stín. Fantastickou, ale z hlediska všeho, co si dovedeme o megalitických kulturách představit, přece jen rozumnou otázkou je: nebylo všechno vlastně jinak? Vyžadovala kamenná posedlost opravdu takové společensky nutné množství práce, jaké předpokládáme? Nechodily kolosy Velikonočního ostrova moai opravdu „samy“, jak to o nich tvrdí domorodci a jak přísahají i obyvatelé Tíwanaku a Sacsayhuamanu o obrovských megalitech, piedras cansadas…?
Tím můžeme stručnou přehlídku indicií, naznačujících pravděpodobnou existenci stínů v dávné minulosti lidstva, skončit.
Badatelé, neochotní přijmout předkládaná schémata dávného vývoje lidských společností v pravěku, nejméně 300krát delším než období historické (1,75 miliónů let oproti 5000 let), se v podstatě dělí na dvě skupiny: první z nich uvažuje o možnosti dávných civilizací, předcházejících zmíněnou nám známou historickou dobu a zanechávajících své dědictví ve formě koruptel, útržků znalostí nebo nevysvětlitelných vědomostí. Někteří z nich jdou ve svém tvrzení tak daleko, že považují první vyspělé civilizace za dědictví, za jakousi „novou vlnu“ dávno zapomenutých kultur – a nejsou to vždy nekritičtí atlantomané, nadšenci bájné země Mu nebo Lemurie, ale vážní badatelé. Předpokladem takového vývoje je ovšem opuštění představy o univerzálním a veškerém lidstvu vlastním způsobu života, kultury a společenské organizace, jenž je době před 10 000 lety připisován.
Druhá skupina uvažuje o možnosti ovlivnění naší Země a jejích obyvatel kontakty s mimozemskými civilizacemi.
Přejdeme tedy k pokusu o rekonstrukci takové hypotetické civilizace, vycházejícímu jednak ze zjištěných indicií, jednak z poznání ještě dnes žijících reprezentantů doby kamenné, kteří si zachovali jisté schopnosti, jež postup civilizace učinil jinde zbytečnými, nebo které se v průběhu tisíciletí ztratily.
O ztrátě není sporu – konstatoval ji už Karel Marx ve svém Úvodu ke kritice politické ekonomie: „…všechna mytologie přemáhá, ovládá a utváří přírodní síly v obrazotvornosti a obrazotvorností; mizí tedy se skutečným ovládnutím těchto přírodních sil.“
Buďme nepředpojatí. Nevíme, jak by taková předpokládaná civilizace mohla vypadat, jaké by byly její zvyky a obyčeje. Jisto je jedno: byla by nám velmi, velmi cizí. Jako civilizace delfínů.

CIVILIZACE DELFÍNŮ

Lépe je být ropuchou na skále, plazící se žížalou, slepým hadem v jeskyni než člověkem bez otázek.

indický mudrc Vasišta

Je-li před vámi fakt, kde jakási částečka hmoty, třeba jen tak velká jako špendlíková hlavička, se uvádí v pohyb nějakým způsobem, naznačujícím, že zde je síla, neřídící se silou tíže, přešli jste Rubikon mezi látkou a duchem, mezi tím, co je podřízeno tíži, a tím, co je podřízeno životu.

Elliotcowes

Delfíni, mému srdci milí…

… Ulož jim zvlášť jednoduchý test, který by dokázala nejnepatrnější potrhlá bílá myš, a oni ho dokonale zvržou – ale neklasickým způsobem. Měli jsme jeden takový test: tři různé cesty vedly od Skvančovy klece směrem ke druhé kleci, kam jsme položili vybraný kousek shnilého rákosí. Jedna z cest je snadno přístupná, ostatní jsou upraveny tak, že na něj foukne proud chlóru, jakmile se tudy pokusí projít… Hned podruhé se dal správnou cestou; a pak už to znovu neopakoval a nevyzkoušel cesty zamořené chlórem. Neudělal nic… jednoduše si sedl.

Frank M. Robinson, Labyrint

Problematika modelování možných inteligentních nelidských bytostí, s nimiž se snad v budoucnosti setkáme v dálném vesmíru, nebo s nimiž se snad naše Země setkala ve vzdálené i bližší minulosti, je dvojnásobně ulehčena.

Prvním ulehčením je obrazotvornost spisovatelů vědeckofantastických románů, kteří vynaložili značný um a námahu, aby do svých zápletek uvedli bytosti zbrusu nové a zvláštní, což při obrovité produkci tohoto literárního žánru znamená prakticky nevyčerpatelný thesaurus bytostí od mírně pozměněných lidí přes tvory bizarních tvarů (obzvláště jsou v oblibě chapadla) až k biformienům Jeana Hougrona, vystřelujícím se jako silokřivky čisté energie od hvězdy k hvězdě, a snad ještě dál, k existencím podivnějším a člověku cizejším.

Druhé ulehčení poskytla sama příroda, která vytvořila člověku, alespoň podle mínění některých vědců, mořského partnera, tvora biologicky dosti blízkého, aby tato blízkost umožňovala komunikaci, a zároveň dosti vzdáleného, aby uspokojujícím způsobem modeloval „nepozemšťana“ a umožnil tak prozkoumat veškeré obtíže vzájemného dorozumívání – delfína.

Dnes víme, že mozek delfína skákavého (Tursiops truncatus) váží průměrně 1700 gramů (lidský mozek asi 1450 gramů), mozek šimpanze 350 gramů, což by neznamenalo mnoho, kdyby v něm nebyly rozloženy nervové buňky alespoň stejně hustě jako u člověka. Víme, že mozková kůra delfínů je diferencována stejně jako u člověka na šest vrstev a že i ostatní části mozku jeví značnou funkční podobnost s lidským mozkem, což je předpokladem (nikoli důkazem) odpovídajících asociačních oblastí obou živočišných druhů. Víme, že mozková kůra delfínů je dokonce bohatěji a složitěji brázděna než kůra mozku lidského. Víme ještě mnoho jiného, například že původ člověka spadá do stejných geologických epoch jako původ kytovců a že člověk a delfín (aniž z toho chceme vyvozovat jakékoli závěry) vyvíjeli a stabilizovali svou anatomii a fyziologii takřka paralelně.

Toto vše pochopitelně neznali vědci starověku – byli však vybaveni nezbytnou dávkou zvídavosti a bystrým pozorovacím talentem, takže např. Aristoteles ve 4. století před n. l. nejen kytovce vůbec a delfíny zvláště ve svém základním zoologickém díle O zkoumání živočichů znamenitě popsal, ale i správně zařadil mezi „beznohé krevnatce, rodící živá mláďata“, čímž o dvaadvacet století předešel nejen obecné povědomí, ale i biologická pozorování, setrvávající ještě v 18. století na tvrzení, diktovaném zdravým rozumem, totiž že velryba je ryba. Aristoteles, jehož biologická pozorování sumců, ježovek, jelenů aj. ocenilo teprve 19. století, podal rovněž první zprávu o kontaktech delfínů s lidmi: „… Mezi zkazkami, které se v Tarentu, Karii a jejich okolí, jakož i na jiných místech vyprávějí o mořských rybách, je mnoho příhod o delfínech, o jejich jemné a mírné povaze a o projevech jejich vášnivé příchylnosti k malým chlapcům…“ Dále Aristoteles popisuje delfína, jenž převážel oblíbeného kluka přes mořský záliv a zpět, bral z jeho rukou potravu a mazlil se s ním.

Básník Publius Ovidius Naso, žijící kolem počátku n. l., popisuje ve svých Proměnách zachránění pěvce Ariona delfínem. A středověká Bestiaria nijak nepochybovala o schopnosti delfína jednat účelně a cílevědomě. Avšak teprve kniha amerického neurologa a neurofyziologa dr. Johna C. Lillyho Člověk a delfín se stala senzací, která pošramotila naše představy o žebříčku inteligence živočichů, kde na stříbrnou medaili aspirovali jaksi samozřejmě lidoopi. Teď se jim z hlubin moře vynořil konkurent, a to konkurent tím vážnější, že si jakýmsi záhadným způsobem, aniž se podobá karikatuře člověka jako zvířátka Disneyových grotesek, dovede u nezaujatých a odborně vzdělaných pozorovatelů vynutit podivný a ve vztahu člověka ke zvířatům neobvyklý respekt. Ředitel curyšské zoologické zahrady Hediger vypráví o svém prvním setkání s delfínem: „Flippy ničím nepřipomínal rybu; a když na člověka upíral ze vzdálenosti jednoho metru svůj jiskrný pohled, jak nezapochybovat, je-li to opravdu zvíře? Toto stvoření bylo tak nepředvídané,, tak zvláštní, tak dokonale tajuplné, že jste byli v pokušení vidět v něm nějakou zakletou bytost. Bohužel, mozek zoologův nemohl zapudit ledovou jistotu, za těchto okolností skoro bolestnou, že to, co tu má člověk před sebou, je v pojmech védy pouhý Tursiops truncatus…“

Zbývá odpovědět na otázku, je-li osudové určení být pouhým Tursiopsem truncatem důvodem k absolutní skromnosti a truchlení nad bezvýznamností své existence…
Především je nezbytné – snad mi čtenáři prominou puntičkářství – učinit jasno v termínech, kterými operujeme. Pojem inteligence je definován různě, obvykle jako soubor schopností, umožňujících jedinci rychle porozumět situaci a zaujmout v daném okamžiku nejvýhodnější stanovisko. Jako synonymum inteligence tedy poměrně dobře vyhovuje slovo bystrost, kterou sotva upřeme zvířatům, zejména vyšším, pro něž je předpokladem zachování života úspěšný lov i ochránění sebe i potomstva před nepřáteli.
V našem případě však bude daleko spíše kamenem sváru otázka intelektu, který je zvířatům upírán, totiž schopnost shromažďovat, třídit a vhodně užívat informace, tedy logicky myslet, vymýšlet, a to vzhledem k cíli, k zamýšlenému účelu.
Proslulá Lillyho kniha, výsledek šestiletého neurofyziologického bádání, zaměřeného na tuto čeleď, jež je v podřádu Odontoceti nejpočetnější se svými 47 druhy, vyšla poprvé roku 1951. Konstatovala nejen dnes už nepochybnou skutečnost, že kytovci (a mezi nimi obzvláště delfíni) jsou z nejinteligentnějších živočichů, předstihujících i vyspělé formy primátů, ale dokonce připravovala čtenáře na možná překvapení, na srovnatelnost inteligence delfínů s inteligencí lidskou, na možnost objevu existence jakýchsi delfíních „civilizací“, a snad i dokonce na komunikaci lidí s delfíny na úrovni abstraktního myšlení.
Po uplynutí deseti let a po intenzívním průzkumu kytovců vůbec, i čeledi Delphinidae zvláště ve volném moři, v oceanáriích v Bergenu, Harderwijku, Brightonu, Palos Verdesu, St. Augustinu, Islamoradě a v dalších sedmi mořských akváriích v USA, v Austrálii, na Havaji, na Novém Zélandě, v Japonsku i jinde, nehledě na speciálně vybavené laboratoře, počíná však původní optimismus dostávat povážlivé trhliny. Většina vědců tyto naděje vyvrací: „… Žádný z dosud provedených experimentů však nenasvědčuje tomu, že by inteligence některého z kytovců překročila mez ohraničující takovou oblast psychické činnosti, již by bylo možno srovnat s lidským intelektem,“ říká dr. Vratislav Mazák.
Domnívám se, že nedorozumění tkví právě v onom srovnání s lidským intelektem.
Vědci připouštějí, že se delfíni ochotně a trpělivě podrobují i náročným pokusům, dají se skvěle a za krátký čas vycvičit (každý návštěvník oceanária s delfíny to potvrdí), v chování mají řadu prvků, svědčících pro vyspělý sociální způsob života, vůči člověku jsou naprosto a bezvýhradně neagresivní a dorozumívají se složitým systémem akustických signálů… To vše nejen nelze popřít, ale je to prokázáno a zjištěno, právě tak jako je považován mozek alespoň některých druhů delfínů za neurofyziologicky „zmapovaný“ co do lokalizace center, oblastí, drah i „tichých mís téměř stejně dobře jako mozek člověka. Kromě toho jsou delfíni vývojově starší člověka, jehož inteligence i intelekt se v relativně krátké době půl miliónu let vyvinuly takřka explozivně. Zubatý prakytovec z rodu Protozeuglodon, žijící ve středním oceánu, měl obsah mozkoviny o 200 ccm větší než Australopithecus (600 ccm), jenž měl ovšem ještě 50 miliónů (!) let dřímat v lůně budoucnosti, než se pustil jakousi zbraní, povyšující ho nad lidoopy, do rozbíjení lebek paviánů. Dnešních rozměrů a patrně i struktury dosáhl lidský mozek teprve před 50 000 lety cromagnonci – v této podobě byli delfíni již dlouhé milióny let stabilizovanou podčeledí.
A přece…
Hlavním argumentem proti přiznání intelektu je zjištěná schopnost předávání informací delfíny, jejich vzájemná komunikace, omezená, jak zjistil Busnel a mnoho dalších, na 30–40 zvukových signálů, tedy přibližně na stejné množství jako u jiných savců, o jejichž duchaplnosti si neděláme příliš velké iluze. Nejen lidoopi (40 signálů – Žinkin, u gorily jen 22 – Schaller), ale dokonce např. i lišky (36 signálů – Tembrock) disponují přibližně stejným „slovníkem“, zatímco slovník dvouletého dítěte obsahuje asi 300 slov přesně určeného významu. Tak malý počet signálů ovšem stěží dovoluje soudit na existenci druhé signální soustavy; o jejich řádné „inventarizaci“ však není pochyby – složitým, pracným a důmyslným pokusům se věnovala celá řada předních neurofyziologů a zoopsychologů ve spojení s odborníky-zvukaři.
Celá záležitost ovšem není zcela jednoduchá. Především je třeba mít na paměti, že kytovci podčeledi Delphinidae mají značně široký hlasový rozsah, od 300 Hz do maxima 240 kHz, vymykající se již možnostem lidského sluchu, přičemž vědci považují za ryze komunikativní hvízdavé signály pouze zvuky nejnižší frekvence, takřka (pro člověka) subsonické. Zvláštní štěkání, kňučení, kvákání atd. v pásmu slyšitelnosti připisují emocím, a konečně ultrazvukové „cvakání“ potřebám echolokace, sonaru nebo „zvukovému radaru“, představujícímu nejdůležitější prostředek orientace ozubených kytovců (Odontoceti) vůbec. Frekvence těchto signálů dosahuje u některých druhů delfínů (Stěno bradanensis) téměř fantastické hodnoty 240 kHz – horní mez slyšitelnosti se pro člověka pohybuje kolem 20 kHz. Jakkoli „cvaknutí“ jsou velmi krátká, 0,002 až 0,0001 sec, přece analýza a zejména grafický záznam těchto signálů dokázaly jejich složitost; skládají se z několika dílčích zvuků, z nichž každý má poměrně složitou akustickou strukturu a vlastní rytmus. Bylo zjištěno, že schopnost delfínů vnímat zvukové signály je mimořádná, a to jak co do krátkosti časových intervalů (delfíní „radar“ rozlišuje již od vzdálenosti asi 100 cm předměty menší jednoho centimetru, tzn. že od vyslání impulsu ke skoku po kořisti uplyne necelá 1/100 vteřiny), tak co do jemnosti sluchu (zachycování sonarové ozvěny ze vzdálenosti až 3000 metrů), za niž vděčí delfíni zvláštnímu způsobu vedení zvuku tukovým tělesem dolní čelisti ke sluchové oblasti.
Po tomto stručném výkladu je zřejmé, že delfíni mohou daleko jemněji rozlišovat vlastní zvukové signály než vědci. Ovšem představme si, že čínský mudrc, vystupující v tolika románech, by prohlásil všechny cizince za zbavené druhé signální soustavy a intelektem stojící hluboko pod liškami pouze proto, že soudě podle jejich grafických záznamů mluveného slova, rozlišují jen 26 signálů (průměrný počet písmen v abecedách), zatímco středně vzdělaný Číňan ovládá alespoň deset tisíc navzájem se lišících ideogramů. Zkrátka: diferencovatelný zvuk nemusí být ještě slovem v lidském i delfíním smyslu. Kdybychom postupovali zásadně tímto způsobem, nevysvětlili bychom ani řeč bytostí nám nekonečně bližších než delfíni, totiž hvízdavý „jazyk“ praobyvatel Kanárských ostrovů, Guančů…
Základním problémem, který zbývá vyřešit, než definitivně opustíme představu delfíní inteligence a snad intelektu, je dnes nesporně zjištěné dorozumívání kytovců (do této skupiny patří 80–100 živočišných druhů, čeleď Delphinidae z podřádu Odontoceti je ovšem se svými 47 druhy nejsilnější) do vzdálenosti několika desítek kilometrů. Kromě pískání, chrochtání, štěkání atd. a lokačního cvakání tedy existuje ještě jakýsi další komunikační kanál, o jehož podstatě a provozním řádu nemáme zatím ani ponětí, tím méně o diferencovanosti signálů, jež mohou být tímto způsobem přenášeny. Striktní závěry by byly tedy i z tohoto důvodu přinejmenším předčasné.
O poměrně dokonalé akustické komunikaci mezi jednotlivými delfíny na kmitočtech, připisovaných dosud výhradně echolokaci, jsou přesvědčeni např. profesor W. Battow a J. Bastian, spolupracující s Unií pro výzkum delfínů při ministerstvu válečného námořnictva USA. Tito zoologové současně dospěli k názoru, že i počet signálů je podstatně vyšší, než tvrdí odborníci, komentují názory Johna C. Lillyho s povýšeným úsměvem, ačkoli dosud není technicky možné podrobit vysílané impulsy akustické spektrální analýze a prozkoumat poměrnou amplitudu sémanticky významných, tedy komunikativních signálů. Velmi zajímavou se zdá být i schopnost delfínů – kteří nemají hlasivky, a nemohou proto napodobit lidskou řeč – správně reprodukovat a asociovat signály, v něž je lidská řeč změněna soustavou filtrů a modulátorů tak, aby výsledkem byl hvízdavý záznam v rozsahu frekvence 6–12 kHz, odpovídající tedy jak hlasovému, tak sluchovému rejstříku delfínů.
Další argument proti uznání delfína za tvora, vymykajícího se svými psychickými schopnostmi naprosté většině ostatního tvorstva, je shrnut v citátu (dr. V. Mazák): „… Stále však chybí jakýkoli pozitivní doklad toho, že u delfínů existuje záměrné a uvědomělé jednání. Jedině záměrné a uvědomělé jednání a systém takových komunikačních signálů, jež by byly abstrakcí a umožňovaly sdělování pojmů, mohou být považovány za doklady existence skutečného myšlení, jehož fyziologickou podstatou je komplexní analyticko-syntetická činnost, činnost mozku, uskutečňovaná spoluprací první a druhé signální soustavy.“
O systému signálů jsme se již zmínili – přejděme tedy k prvému požadavku záměrného a uvědomělého jednání.
Jeho opak předpokládá jednání neuvědomělé, řízení reflexními mechanismy a základními pudy i pocity, tedy především hladem a bolestí. Není realizována žádná akce, jež by byla v příkrém rozporu s těmito reakcemi život udržujícími a reprodukujícími.
Je tomu u delfínů opravdu tak?
Podle zprávy vysoce váženého londýnského odborného týdeníku Animals ztroskotal roku 1964 poblíže japonského poloostrova Awa-Kazusa rybářský člun a čtyři muži posádky se snažili zachránit plováním. Po šesti hodinách marné námahy počali tonout. Kde se vzali, tu se vzali, objevili se dva delfíni, kteří vyčerpané trosečníky podpluli, po dvou nabrali na hřbet a odpluli s rybáři, křečovitě zatínajícími prsty do kůže zvířat, k pobřeží vzdálenému 67 km, kde je na mělčině „vysadili“.
Podobná příhoda se odehrála nedaleko Awa-Kazusy v roce 1961, kdy delfíni zachránili tříčlennou posádku ztroskotaného motorového člunu.
Sochař Ogo postavil na pobřeží poloostrova Awa-Kazusa delfínům-zachráncům pomník…
Nejpozoruhodnější na celé věci je, že pokožka delfínů (jíž ostatně delfíni vděčí za svoji dokonalou hydrodynamiku, zabraňující vzniku vírů a nepatrnými pohyby stále znovuvytvářejí optimální povrch těla vzhledem ke snížení odporu, kladeného vodou) je velmi citlivá a choulostivá, každým dotekem je zraňována a při postižení většího okrsku hyne delfín traumatickým šokem. Nejobtížnější etapou manipulace s delfíny, odchytanými pro oceanária nebo pro laboratoře, je jejich transport mimo vodní prostředí, byť i co nejšetrnější a nejkratší. Poškozením pokožky hynou exempláře i při největší péči.
Delfíni, kteří zachránili japonské rybáře, a smíme-li věřit starým bájím, i pěvce Ariona, jednali v příkrém rozporu s nepodmíněným reflexem, velícím zbavit se co nejrychleji a nejúčinněji styku s předmětem, způsobujícím bolest; tento reflex je vlastní všem živočichům s nepoškozeným senzitivním nervstvem. Zoufale zaťaté prsty pasažérů, rozrývající jemnou a bohatě nervy zásobenou pokožku, musely působit delfínům strašné bolesti, jichž se ovšem mohli jediným pohybem, jediným ponořením nebo skokem rázem zbavit. Sedmdesát kilometrů cesty ke břehu bylo pro ně nepochybně sedmdesáti kilometry utrpení, hrozícího šokem, a naprosto odporujícího všem instinktům. Opravdu nevidím jiné vysvětlení než dočasné potlačení těchto reflexů pro život nezbytných „záměrným a inteligentním jednáním“, které je tak rozhodně popíráno.
Nechci předbíhat výzkum kvalifikovaných odborníků, je však zcela v rámci možností, že po odhození zkreslujících antropomorfních brýlí uznáme delfíny za tvory sice s člověkem nesrovnatelné, avšak schopné inteligentního, sociálního života v dimenzích, jež nám nutně zůstanou z největší části nepřístupné a nepochopitelné prostě proto, že lidé jsou lidé a delfíni delfíni.
Cílevědomé, účelné jednání, směřující v daném okamžiku (což zvláště zdůrazňuji) proti základním instinktům a blokující jakýmsi způsobem životně důležité záchovné reflexy, se zdá být dostatečným důkazem čehosi, co bychom asi měli nazývat inteligencí, nebo snad lépe řečeno intelektem.
Rozhodně bych např. nepředřadil před delfíny jednu z galápážských pěnkav (Camerhynchus pallidus), živící se hmyzem ve štěrbinách kůry. Vzhledem k tomu, že postrádá harpunovitý nebo lepkavý jazyk, jímž jsou obvykle vybaveni datlové, vydloubává objevený hmyz ostnem kaktusu, jichž má dokonce někdy před lovem připravenou menší zásobu, jakési „lovecké nářadí“.
Rovněž cílevědomé jednání samo o sobě a v souladu se základními instinkty není rozhodující – i ve složitých případech je možné vysvětlit je kauzálně a vývojově – takže bych nad delfíny nepovyšoval ani našeho mravence Lasius emarginatus (abychom necitovali jen živočichy vzdálené a exotické), který sbírá obilky trav a semena, nechá je ve tmě a vlhku mraveniště naklíčit, ukousnutím klíčku přeruší klíčeni a obilky na prudkém slunci usuší, čímž změní nestravitelné škrobovité látky v maltózu zcela obdobně jako pivovarníci při sladování ječmene. Nevěřím, že by toto tajemství bylo mravencům zjeveno Velkým Mravencem, nevěřím ani, že by mravenci intelektem převyšovali člověka, připouštím však, že by mi manifestačně neantropomorfní vysvětlení tohoto počínání mravenců nějakým kauzálním vývojovým procesem dalo asi dost práce.
Až bude tento předpoklad potvrzen (bude-li kdy), dozvíme se to nejpravděpodobněji formulací, podobnou hodnocení mloků druhu Andrias Scheuchzeri vědeckou komisí v Čapkově Válce s Mloky:
1. Andrias Scheuchzeri, mlok chovaný v londýnské zoo, dovede mluvit, byť i poněkud skřehotavě; disponuje asi čtyřmi sty slovy; říká jen to, co slyšel nebo četl. O samostatném myšlení u něho nelze ovšem mluvit. Jeho jazyk je dosti pohyblivý; hlasivky jsme za daných okolností nemohli blíže zkoumat
2. Týž mlok dovede číst, ale jenom večerníky novin. Zajímá se o tytéž věci jako průměrný Angličan a reaguje na ně podobným způsobem, to jest ve směru ustálených, obecných názorů. Jeho duševní život – pokud lze o nějakém mluvit – pozůstává právě z představ a mínění toho času běžných.
3. Jeho inteligenci není naprosto třeba přeceňovat, neboť v žádném ohledu nepřekračuje inteligenci průměrného člověka našich dnů.
Je to krutý humor, ještě krutější v politickém kontextu knihy, psané pod hrozbou II. světové války a fašismu. Ale což skutečně neexistují-li takové vědecké protokoly, neexistují snad rasističtí antropologové nebo nacionalističtí archeologové, schopní zaměňovat prostotu s primitivismem a originalitu s chorobou?
Možná, že jsou tyto závěry nepodložené. Snad opravdu jsou delfíni jen roztomilá zvířata, která z čiré tuposti hrají v mořských akváriích košíkovou, neuvěřitelnou rychlostí se naučí všem cirkusáckým kouskům a tu a tam zachrání díky vrozeným instinktům, např. nadnášecímu, nějakého toho rybáře, ačkoli se stupněm inteligence nevyrovnávají ani liškám. Je však možné, že jsme přece jen narazili na jakousi cizí civilizaci přímo na Zemi, na své vlastní domovské planetě. Civilizaci zcela odlišnou a nesrovnatelnou s naší lidskou civilizací 20. století, ačkoli se vyvíjela na stejných biochemických základech, ba dokonce je tvořena savci, tvory v žebříčku živočichů člověku rozhodně bližšími než všelijaké potvory, osídlující v nesčetných fantastických románech cizí planety. S vesmírnými potvorami je obvykle díky autorově dovednosti možné navázat kontakt – s pozemskými delfíny se to dosud nepodařilo.
A trochu trpký a nepříjemný pocit zůstává: nezklamali jsme tváří v tvář možnosti generální zkoušky styku lidstva s ne-lidskými partnery? Není spočítání zvuků, jež dovedeme lidským uchem rozlišit, a zařízení basketbalových košíků v oceanáriích trochu málo? A co říci vojákům, kteří se nezatěžují úvahami o výšce delfíního IQ, ale jednají? Tam, kde ještě před deseti lety doprovázela každou loď hejna delfínů, je dnes pusto a prázdno. Výtěžky rybolovu delfínů – ano delfín je běžně v Japonsku, na Nové Guineji, na Šalamounových ostrovech, v Turecku a Latinské Americe zabíjen na maso, dalších 250 000 delfínů ročně se utopí v sítích na tuňáky – ustavičně klesají.
Zatím nezbývá než omluvit se slovy básníka 2. století Aeliana, z jeho knihy Perizoon: „Delfíni, mému srdci milí, buďte shovívaví k lidské hrubosti…“

Před mnoha tisíci lety

Za onoho dne, onoho dávného dne, / za oné noci, oné vzdálené noci, / onoho roku, onoho dávného roku, / kdy vše potřebné s nádherou vzešlo.

sumerská epická báseň

Uvedli jsme v předmluvě, že rozptylování stínů nad dávnou minulostí lidstva je takřka neřešitelným úkolem. Jednou z nejobtížnějších částí tohoto úkolu je rekonstrukce hledané hypotetické civilizace.
Nelze použít metody, podle níž roku 1876 entomolog Paul Mayer sestavil hypoteticky nejprimitivnějšího předka všeho hmyzu, Protentomona, totiž sestupu k nejprimitivnějším typům a k embryonálně zakládaným tvarům. Nevíme, zda Protentomon kdy žil, právě tak jako nevíme, zda naše hledání ztracené „civilizace delfínů“ není předem odsouzeno k fiasku, ale žil-li, pravděpodobně se opravdu podobal málo elegantnímu červovitému stvoření Paula Mayera. Veškerá biologická zkušenost to potvrzuje a zároveň umožňuje i tak dalekosáhlé extrapolace se slušnou dávkou pravděpodobnosti. Ne tak zkušenost historická a etnologická. Dávné populace nemusely být (a obvykle nebyly) primitivními v konvenčním smyslu tohoto slova, stejně jako nejsou „primitivní“ příslušníci současných přírodních národů. Jsou jen jiní než my. Jejich mentalita, jejich způsob myšlení jsou daleko spíše esoterické (jak správně poznamenává francouzský archeolog Francis Maziére) než primitivní. Zaměňujíce úroveň technické civilizace a stupeň nadšení, s jakou je přijímána, s obecnou úrovní a s poměrem k životu, dopouštíme se zjednodušení stejně jako fotbalový fanoušek, který každého, kdo niterně neprožívá skutečnost, že dvaadvacet mužů kope do míče, a nezná tyto hrdiny jménem, považuje za debila neschopného jakéhokoli společenského styku.
Tyto předsudky je třeba přemoci dříve, nežli se pustíme do obecných úvah o možné struktuře a charakteru společnosti hledané civilizace, abychom se vyhnuli omylům. Nevyhnuli se jim mnozí badatelé (a především mnozí neodborníci, ohromení faktografickým materiálem, badateli shromážděným), stojící bezradně nad neuvěřitelnými znalostmi přírodních národů, včetně nejzaostalejších. Pygmejští negritové Pinatubo přesně klasifikují 15 druhů netopýrů a 20 druhů mravenců, botanické slovníky nejzaostalejších kmenů mají obvykle kolem 2000, ale i více přesně odlišených výrazů, spojených s botanickými druhy i jejich varietami, a to dokonce jemněji než naše botanika – příkladem jsou např. Hanunóové z filipínského ostrova Mindoro, rozlišující (Conklin): „… svůj lokální botanický svět v nejnižší rovině kontrastního členění na více než 1800 taxa, jež se podle lidového vědění vzájemně vylučují, kdežto botanikové rozdělují touž flóru – podle druhů – na necelých 1300 taxa, definovaných z hlediska vědeckého…“
Podobné znalosti nalezneme v rozeznávání všech kategorií zvířat i rostlin, o nichž, především o rostlinách léčivých, se ještě zmíníme.
Je pochopitelné, že tato znalost byla připisována „intimnímu styku divocha s přírodou“, „tlaku potřeb“ a vysvětlována dalšími frázemi, sjednotitelnými zhruba pod společného jmenovatele nezbytného zkoumání a využívání přírody člověkem, který si po desetitisících let vytvořil vzhledem ke každodenním potřebám i rozsáhlé taxonomické systémy.
Tlak nezbytnosti ovšem nepopíráme, ani význam praxe. V některých případech přímo bije do očí. La Barre upozorňuje na skvělou taxonomii brambor, vypracovanou Aymary, patrně potomky legendárních Collů, kteří vybudovali Tíwanaku, jejichž výživa ve výšce nad 4000 m n. m. je podmíněna vysokou a roavinutou botanicko-agronomickou kulturou. Vskutku – Aymarové znali techniku dehydratace brambor, kterou převzala za II. světové války americká armáda. Aymarský bramborářský slovník, představující jen trosky starších vědomostí, dodnes rozlišuje více než 250 odrůd, a to naprosto přesně a bezpečně. Lze tedy souhlasit s autory, litujícími, že staří cestovatelé nespoléhali na domorodé taxonomie, ale za každou cenu vytvářeli vlastní názvy, takže totéž jméno obdrželo často několik druhů, rodů i podskupin a ovšem naopak tentýž druh byl pojmenován deseti i více různými názvy.
Tato jasná souvislost taxonomické teorie a praxe v celé šíři je však ojedinělou výjimkou. Již dosti dávno bylo zjištěno, že naprostá většina přesně pojmenovaných exemplářů nemá pro místní obyvatele nejen žádný bezprostředně praktický význam, jako jídlo, zdroj léků či jedů apod., ale je i kultovně zcela lhostejná. Rozlišování jednotlivých druhů mravenců a netopýrů, pojmenování mnoha desítek hvězd, jemné rozlišování odrůd stromů a keřů, jejichž dřevo ani plody nejsou zužitkovány, je pro Indiána kmene Hopi, Křováka či negrita prakticky stejně bezcenné jako pro evropského bankovního úředníka. S tím rozdílem, že tento bankovní úředník (přes hlasité zdůrazňování opaku) mívá dosti času sednout si na bobek nad mraveniště nebo zírat ke hvězdám a ukojit svou zvědavost, zatímco přírodní národy sváděly a někde dosud svádějí každou hodinu a každou minutu závod s hladem a mnoho času jim nezbývá.
Musíme rovněž opustit velice pohodlný systém domněnek o náhodném původu nejvýznamnějších objevů a vynálezů lidské prehistorie. Náhoda tohoto druhu je (aniž zdůrazňujeme nevelký počet tehdejší lidské populace, nedovolující statistické operace s velkými čísly) téměř stejně nepravděpodobná jako náhodný vznik benzínové pumpy. Po dlouhé řadě let, kdy byla vědci i školními učebnicemi přejímána tvrzení, posvěcená neustálým opakováním, provedlo několik všetečků pokusy. Výsledek byl katastrofální. Bylo zjištěno, že když se do ohniště dostane několik kusů měděné nebo jakékoli jiné rudy, nestane se vůbec nic, a už vůbec není vytaven kov. Nejjednodušší způsob, jak získat roztavenou měď, je tavení jemně zpráškovaného malachitu v dobře uzavřené hliněné nádobě. Získání železa je ještě daleko obtížnější a složitější. Stejně absurdní je domněnka o náhodnosti bleskurychlé aklimatizace kulturních rostlin ve zcela nových podmínkách, o „náhodnosti“ domestikace zvířat, o počátcích keramiky (doporučuji vlastní experiment, jak složité je nalezení vhodného jílu, prostředku k jeho odtučnění, nejvhodnějšího paliva, teploty a doby vypalování, stupně oxidace, atd. atd., aby vznikla třeba nejhrubší nádoba, podněcující k další činnosti), dokonce i o náhodnosti vzniku jemných neolitických technik tak dokonalého zpracování kamene, že se dnes vymyká našim možnostem, a to nejen v megalitických stavbách, ale i např. napodobením mayských rituálních pazourkových čepelí.
A tady dospějeme k čemusi, co Claude Lévi-Strauss nazývá neolitickým paradoxem, spočívajícím ve skutečnosti, že se člověk tehdy dokonale utvrdil v ovládání hlavních zručností a civilizačních dovedností, aby se jeho tvůrčí a objevitelský elán, jak se alespoň zdá, na několik dalších tisíciletí zastavil a ožil švihnutím jakéhosi kouzelného proutku teprve moderní vědou. Lévi-Strauss (a s ním mnozí další etnologové) správně vidí vysvětlení tohoto zvláštního faktu ve dvou zcela rozličných způsobech vědeckého myšlení, nerozlišených snad rozdílným stupněm vývoje lidského mozku, ale „… dvěma různými strategickými rovinami, v nichž vědecké poznání může na přírodu zaútočit…“, cestou magie, bližší prvotní smyslové intuici, a cestou vědy, této smyslové intuici vzdálenější.
Čtenáře prosím, aby přijal výrazy „magie“, „magický“ nikoli ve smyslu podezřelého čarodějnictví, rovněž však nikoli jako tápavý a nedokonalý obraz vědy. V podrobnostech odkazuji na moderní etnologii, zabývající se touto problematikou obsáhleji a zasvěceněji; pro naše úvahy postačí zjištění, že i magie je systémem, odvozeným z reality, jakousi metaforou vědy, orientující se obvykle na jiný typ jevů než věda a – pochopitelně – ve svých praktických výsledcích méně úspěšnou. Je však rovněž systematická, a to občas s hrůznou důsledností, jejíž výhodou je skutečnost, že i „nevědecká“ třídění a katalogizace přírodních jevů jsou výhodnější než žádná a představují pokrok oproti chaosu nebo pasivnímu vnímání zevního prostředí. Magie – stejně jako věda – nejen připouští, ale přímo předpokládá aktivní pozorování a experimenty, prověřující hypotézy a schopné využít pozorování a uvažování k objevům na úrovni smyslového poznání.
Tato magická „věda konkrétního“ je prvotní, o desetitisíce let starší nežli vědy exaktní a přírodní, dosahující ovšem jiných a méně omezených výsledků. Existuje dosud paralelně s moderní vědou u celé řady přírodních národů, ovládaných všemocnými totemy a lišících se od národů rozvinutých především usilovnou a nesmírně obratnou snahou o anulování jakéhokoli vlivu historického dění a vývoje společenské situace na jejich rovnováhu a kontinuitu. Je proto určitá naděje, že tito „poslední svědkové pravěku“ přenesli v poměrně čisté a stabilizované formě jisté rysy prvotních společností, mezi nimiž by měla být i naše „civilizace delfínů“…
Etnologie vyřešila v posledních desetiletích na základě obrovského srovnávacího materiálu toto schéma a většina jeho zastánců předpokládá, že se i magická paralela vědy vyvíjela zvolna, postupně a pracně. Nuže, domnívám se, že tomu tak nebylo, že k zdravému rozumu odporujícímu tvrzením o nenáhodnosti a leckdy bezprostřední nepraktičnosti neolitických znalostí (jichž jsou znalosti přírodních národů odrazem nebo přímým přenosem) musíme přidat ještě stejně podivné tvrzení o poměrné náhlosti, ba explozívnosti jejich vzniku.
I když jde vývoj člověka od prvoka tak podivuhodně přímou a ekonomickou cestou, že jsme v pokušení souhlasit s Koestlerovým aforismem, týkajícím se především biologického výběru a přizpůsobení: „Tah budoucna je stejně reálný a někdy i významnější než tlak minulosti“, i když zní našemu materialistickému sluchu značně nezvykle, než si uvědomíme, že tímto „tahem budoucnosti“ může být prostě optimalizace funkcí ke stále vyšším a vyšším formám pohybu hmoty. Přes tuto podivuhodnou přímost, ba dokonce jistou zkratkovitost vývoje, jenž z nepochopitelných důvodů poskytl pětiprsté končetiny již krytolebci, s funěním vystupujícímu jako konkvistador na souš, aby je zachoval jen pro velmi málo „protekčních“ živočichů, jejichž vývoj neměl být bržděn zbytečnými oklikami. Přes tuto přímost nelze vysvětlit vývojovou explozi rozumových schopností člověka, Homo sapiens sapiens (tedy cromagnonce, od něhož vede přímá cesta k nám), jinak než velmi významnou a revoluční genetickou proměnou větve, jež se kolem počátku poslední doby ledové odštěpila ze společného kmene, pokračujícího pak větví neandertálců odsouzenou k zániku. Kostry tohoto typu Homo sapiens sapiens jsou zpočátku neobyčejně vzácné – avšak brzy, na sklonku poslední ledové doby, se ve zhoršených klimatických podmínkách přímo explozivně rozmnožují, zatímco vládce staršího paleolitu, neandertálec, navždy mizí. Podle některých nálezů, zejména na území Jugoslávie, se zdá, že odlišení cromagnonců a neandertálců bylo tak nápadné, že neandertálci byli příležitostně loveni jako zvěř technicky pokročilejšími cromagnonci; to znamená, že se zde ztrácí instinkt druhové sounáležitosti, běžný a důležitý mechanismus zachování druhu u většiny živočichů.
Podotýkám, že tuto ztrátu pocitu druhové sounáležitosti mezi cromagnonci a neandertálci považuji za pravděpodobnou i přes nálezy v jeskyních Karmelu (Izrael), naznačující, že mezi cromagnonci a neandertálci docházelo ke stykům a k plození společného potomstva. Pro zajímavost dodejme, že někteří antropologové považují Basky a severoafrické Berbery za přímé potomky cromagnonského člověka, zatímco značná část ostatní populace prý vznikla smíšením genetického fondu cromagnonců s neandertálci.
Využívám této příležitosti, abych se co nejstručněji a velmi zjednodušeně zmínil o pravděpodobné podstatě biologické změny, vedoucí posléze (kromě faktoru práce) k hominizaci a humanizaci zvířete, jež se stalo člověkem.
Soudobá genetika předkládá důvěryhodné argumenty tvrzení, že hybnými pákami variability živočichů i rostlin a tím jejich druhového vývoje jsou:
1. mutace,
2. rekombinace genů,
3. organizace chromozómů,
4. přirozený výběr,
5. reproduktivní izolace.
Mutace nehraje v této sestavě hlavní, řídící, ba ani podstatnou úlohu – mimo jiné proto, že se přibližně pouhá tisícina mutací ukáže v důsledcích progresivní a výhodnou, a to pouze ve spolupráci a za spoluúčasti ostatních jmenovaných faktorů. Daleko větší vliv na dědičné změny mají, jak se zdá, zevní vlivy, umožňující uplatnění optimálním kombinacím tzv. genového fondu a genetické rekombinace.
Vyjmenované faktory evoluce, o jejichž upřesnění se zasloužili především angličtí vědci J. B. S. Haldane a R. A. Fisher, Američan S. Wright a sovětský genetik S. S. Četverikov, můžeme opsat termíny z oblasti automobilismu, jenž je širší veřejnosti patrně bližší než moderní genetika: podobá-li se vývoj druhu jízdě automobilem, pak mutace představují benzín, pohonnou hmotu, jedinou možnost, jak změnit genetický základ. Sám benzín však dopravu nezajistí. Pohání motor, a tímto motorem evoluce je genetická rekombinace zárodečných buněk, jejich genů a chromozómů, které teprve umožňují uplatnění mutací. Jejich účelné řízení tak, aby co nejlépe odpovídaly požadavkům, zajišťuje přirozený výběr – řidič našeho fiktivního automobilu. Organizace chromozómů, zpětně ovlivňující rekombinaci a do jisté míry ji řídící, můžeme srovnat s volantem a pedály vozu. A konečně reproduktivní izolace, omezující možnost výměny genů a pečující o jejich optimalizaci, se podobá silnici, omezující sice řidiče, ale zároveň svou úpravou i značkami usnadňující jízdu.
Toto vše musí být koordinovaně v činnosti, aby naše vývojové auto, které jsem si vypůjčil od G. Ledyarda Stebbinse, dojelo k cíli.
Neandertálec byl skvěle přizpůsoben prostředí, dokonce snad lépe než cromagnonec, a ani jeho mozkovna nebyla co do objemu nijak pozadu – spíše naopak. Jeho hustě osrstěné (jak předpokládáme) tělo, robustní kostra a skvěle vyvinutý skelet lbi slibovaly růžovou budoucnost, která se však nedostavila. Zdá se, že podlehl kvalitativně vyšší inteligenci holých tvorů, s nimiž by, kdyby šlo o pořádnou rvačku, snadno zatočil.
Genetická změna, jež hominizovala první skupinku pralidí, musela být komplexní a velice šťastná, umožnila-li přežití tak choulostivého živočicha do doby, než se mu podařilo zhodnotit a využít své nově nabyté duševní schopnosti. A – což zdůrazňujeme – tato doba nesměla být příliš dlouhá.
Pokud smíme soudit z poznatků zoologie, není pouhý kvalitativní rozdíl inteligence toho či onoho zvířete, projevující se schopností adaptace změněným podmínkám apod, vždy úměrný schopnostem přežít a zachovat rod a druh. Některé příklady jsou velmi poučné: takřka příslovečně důvtipným zvířetem je rosomák, obývající kdysi rozlehlá území Sibiře, Kanady, Aljašky a USA od nejzazšího severu až do Kalifornie. Je jediným zvířetem, které nemůže být chytáno do pastí jakéhokoli druhu – a to není lovecká latina, ale fakt, že ukradne nejen návnadu, ale z rošťáctví (jak se trapeři domnívají) občas i past samotnou. Jeho velmi cennou kožešinu lze získat jen dobře mířeným výstřelem. K tomu dochází velmi zřídka, a kožešina rosomáka je proto na trhu raritou; přes dobré možnosti obrany proti nepřátelům je však toto zvíře zatlačeno na nejsevernější pobřeží Kanady a odsouzeno ke zkáze.
Opakem je vačice opossum (Didelphys virginiana), lavinovitě „dobývající“ v posledních letech celé území USA a představující vážný hospodářský problém. Jediným způsobem obrany a důvodem přežití je pro opossum předstírání smrti, trvající často celé hodiny, plodnost a nevybíravost v potravě. Co do inteligence je opossum v živočišné říši čímsi na způsob obecního blba: zvykne-li si v létě sedávat v zoologické zahradě na rourách ústředního topení, sedí na nich i v zimě až do těžkých popálenin, i když je na dosah větev nebo jiný úkryt.
Přesto se vačici podařilo zachovat úctyhodnou genetickou stabilitu omezením genového fondu, jenž nemusel produkovat nové účelné mutace po plných 60 miliónů let. Díky tomu se dostala i do mnoha specializovaných genetických pojednání a zdomácněla tam stejně jako v lidovém slangu výraz „to play 'possum“ – dělat mrtvého.
Tento příklad nelze pochopitelně mechanicky přenášet na člověka, je však přesto varovnou připomínkou, abychom samotný mozek a jeho schopnosti v přírodním nelítostném koloběhu příliš nepřeceňovali. Pro cromagnonce bylo existenční nutností využít svého zbrusu nového mozku, umožňujícího i s nadbytečnými deseti miliardami neuronů v podstatě vše, co náš mozek. Tuto nezbytnost si pochopitelně neuvědomoval, avšak – a o tom jsem přesvědčen – pociťoval nutkavou potřebu kapacitu využít a naplnit, a tuto potřebu přenášel na všechny další generace.
Je-li dovoleno použít přirovnání: první generace Homo sapiens nebyly sympatickým, ač málo gramotným Edmondem Dantesem, jemuž moudrý abbé Faria, zastoupený matkou přírodou, poskytl krok za krokem základní vzdělání až k vytoužené metě metamorfózy v hraběte Monte Christa. Cromagnonec byl Edmondem Dantesem, celkem spokojeným ve své kobce pod pevností If do té doby, než s úžasem a znepokojením zjistil, že se změnil v abbé Fariu, který musí svůj mozek zaměstnávat jakkoli, ale co nejintenzivněji. Tato neočekávaná změna jej zastihla v kobce primitivních a převážně instinktivních relací k okolní přírodě, jež musela být, aby bylo nové kapacitě mozku učiněno zadost, změněna ve složité předivo poznané, skutečné i předpokládané magické zkušenosti.
Tehdy začal být svět člověkem lidsky nahlížen, katalogizován a posléze přetvářen, bylo-li to zapotřebí. Vedle ukájení bezprostředních potřeb, vedle realizace základních pudů a instinktů se otevřel obrovský, ačkoli nikoli nekonečný prostor poznávání a experimentování, byť bezprostředně neužitečného, rozvinula se a prudce košatěla řeč, vyvíjející se ne jako předpoklad a zdroj, ale jako výsledek a přímý prostředek nezbytné potřeby strukturalizace dosavadní nedostatečně rozlišené vězeňské kobky přírody.
Rozvoj lidské řeči můžeme ovšem rekonstruovat pouze hypoteticky od signálů přes kinetickou, pohybovou řeč, o níž v třicátých letech uveřejnil rozsáhlé práce sovětský badatel Marr, až ke složité, artikulované řeči se syntaktickými elementy řečové komunikace. Odvážím se dokonce říci, že se řeč v dnešním slova smyslu vyvinula jaksi mimo její původní, efektivní složku, dostačující potřebám pračlověka, stejně jako postačuje druhová „řeč“ primátům, papouškům, psům nebo jelenům. Český vědec Milan Moravek trefně konstatuje, že „… slovník rozzuřeného fotbalového fanouška není o mnoho bohatší než slovník pračlověka, který se hnal za kořistí, než mu padla za oběť“. Bohatší patrně nejsou ani zvukové projevy v bolestech a bezprostředním nebezpečí života, ať již je vyvolal chobot mamuta, nárazník automobilu či střepina granátu. Jisté je, že teprve s výrazným skokem vpřed v dlouhém procesu polidšťování nahé opice shledáváme na fosilních lebkách nejen známky vývoje mluvidel (proměny dolní čelisti, čelistních dutin a krčních chrupavek), ale i asymetrii obou polovin lebky, způsobenou především rozvojem spánkové a temenní oblasti mozku, související přímo s řečí, jejíž centra jsou uložena jen v jedné polovině mozku.
Odhadnout, byť i velmi přibližně, dobu, kdy k této proměně došlo, je velmi obtížné a u rozličných autorů nalezneme nejrozličnější údaje. V každém případě je více než dost vzdálená, aby v nejdávnější minulosti lidstva, kam se nám zatím nepodařilo nahlédnout a kam – bohužel – budou i v budoucnosti naše pohledy velmi obtížné a jednostranné, vznikla zcela zvláštní magická strukturalizace světa, překvapujícím způsobem podrobná a dokonalá, a aby byly provedeny mnohé experimenty, vedoucí v příznivých případech k výsledku. Nelze dost dobře pochybovat, že etnické skupiny, zabývající se až podivuhodně podrobnou taxonomií a budující významosloví řeči s hysterickým puntičkářstvím (v jazyce australských domorodců je např. jednoslovný výraz pro „starou vačici, která vylezla na strom, ale opět slezla“ nebo pro „ptáka emu, kývajícího se zprava doleva“, zcela odlišný od výrazu pro „ptáka emu, kývajícího se nahoru a dolů“), mohly dospět k celé řadě zajímavých odhalení skutečností a vztahů, objevovaných teprve moderní vědou. Tím spíše, že metody indukce a dedukce byly používány spíše intuitivně a každý jev byl zprvu zkoumán jako jedinečný a zvláštní.
V některých případech a především v některých aspektech je nadstavba velmi primitivní základny svrchovaně složitá – týká se to např. složitých a takřka matematicky přesných pravidel uzavírání sňatků, s nimiž se setkáváme u celé řady primitivních kmenů, „posledních svědků pravěku“, u jihoafrických Křováků žijících na úrovni nespecializovaných paleolitických lovců a sběračů, nebo u středoaustralských domorodců, jejichž civilizace je ještě nižší.
Některé jihoamerické indiánské kmeny v poříčí Amazonky dokonce podřizují důmyslným předivům příbuzenských vztahů nejen společenskou strukturu, ale i architekturu vesnice a dispozici svých sídel, denní program, svá tabu, zkrátka celý život.
Toto zdánlivě pošetilé puntičkářství je ve skutečnosti svrchovaně účelné a k zachování rodu nezbytné; přes naprostou neobvyklost a podivné pověry je ve svých důsledcích logickým a geneticky velmi dobře působícím souhrnem pravidel, zaručujícím – v mezích možností – zdravé, dědičně nezatížené potomstvo i při sňatcích uprostřed etnicky a zvykově izolované skupiny. Na ukázku, jak hluboko může tento zvláštní druh společenské nadstavby propracovat svá pravidla, uvádím velmi zkrácené výňatek z knihy Jense Bjerra Poslední lidojedi o domorodcích ze středoaustralské rezervace Yendumu:
„Chceme-li pochopit jejich způsoby sňatků a rodinné vztahy, musíme zapomenout na všechno, co víme o našem příbuzenském systému. Základní rozdíl je v tom, že Australané nepovažují dítě za prostý výsledek pohlavního styku, nýbrž za ducha, který se znovu vtěluje na svět. Jejich společenství nejsou vytvořena z pokrevně příbuzných rodin v našem smyslu, ale ze skupin a podskupin, formálně rozlišených podle toho, jak vyslovují jména jednotlivců uvnitř skupiny. Dítě dostane jméno podle toho, ke které skupině patří jeho matka a „otec“. Tohle jméno pak určuje, kteří členové skupiny jsou jeho možnými manželskými partnery. Základní jména jsou složena ze slabik, jež je možno přeskupovat asi jako karty při složité pasiáns. Slovo „otec“ v jazyce domorodců znamená… celou řadu mužů, kteří prostě patří do užší skupiny, v níž je také „skutečný otec“. Všichni členové hlavní skupiny jsou považováni za „bratry“ bez ohledu na skutečné pokrevné příbuzenské vztahy… Tentýž princip platí samozřejmě i ve všech ostatních rodinných vztazích. Dítě nazývá „matkou“ všechny ženy skupiny, do níž patří jeho skutečná matka. Když se muž ožení, matka jeho ženy se nestává jeho tchyní jenom proto, že se oženil; muž si bere dceru určité ženy proto, že tato žena, spolu s ostatními v téže skupině, už podle předpisů o sňatku jeho budoucí tchyní byla. Nejbližší příbuzný, kterého si podle pravidel muž může vzít, je jeho poloviční sestřenice. Může si vzít ženu jen z určité podskupiny jiné hlavní skupiny, než ke které sám patří, a to jen tehdy, když má žena předepsáno se do jeho podskupiny provdat. Kdyby si muž, takto oprávněný oženit se s vdovou, vzal místo ní její dceru, dopustil by se krvesmilstva, stejně jako někdo, kdo by si místo určité dívky vzal její ovdovělou matku…“
Snad ještě složitější vztahy nalezla československá vědecká expedice Moravského muzea, uspořádaná roku 1969 do Arnhemské země za vymírajícím kmenem Renbaranků. Navzdory jejich takřka naprosté asimilaci „bílou“ cilivizací přetrvávají složité sňatkové předpisy, vyžadující exogamní sňatky, i nadále, a zachovaly si dokonce charakter kategorického imperativu; žena, jež je překročila, byla všemi opovrhována a přehlížena, protože „… she married a bad skin“, jak vysvětlili její soukmenovci opovržlivě.
Co to vše znamená? Především vážné memento, abychom se, podobně jako při posuzování indicií věcných, nenechali unášet podivem, vyplývajícím jednak z vlastní neznalosti, jednak z podceňování možností dávných civilizací.
Za druhé nesnažit se objevovat vědecké snahy a racionální tendence „společnosti delfínů“, po níž pátráme. Ať již existovala kdykoli, musíme připustit, že mohla být proniknuta magickým přístupem k okolní přírodě i k sobě samé. Tato výminka poskytuje možnost srovnávat se současnými společnostmi přírodních národů, aniž bychom byli pronásledováni přílišnými výčitkami svědomí nad přehnaně odvážnými analogiemi a zároveň aniž bychom byli zbaveni potěšení z objevů technických postupů, charakterizujících (podle termínu Gordona Childa) neolitickou revoluci, nebo dokonce ji předcházejících.
Za třetí nám předchozí úvaha alespoň velmi zhruba naznačí, jaké zbytky a památky této dávno ztracené společnosti smíme očekávat, a kdy je dovoleno přisuzovat jim význam důležitých dokladů dávné protohistorické kompaktní civilizace.
Tím vším ovšem není řečeno, že bychom se museli v kulturách toho či onoho typu setkat s uniformitou a vzájemnou podobností, především pokud jde o společenské návyky a zevní životní formy. Právě naopak.
Ani velice podobný stav a úroveň materiálního rozvoje nejsou zárukou, že můžeme usuzovat na vzájemné analogie života těchto společností. Dokázala to mj. etnoložka Ruth Benedictová, popisující ve své knize Typy kultur (Boston, 1934) velmi detailně charakteristiky tří primitivních společností: pueblanských Indiánů kmene Zuni v jihozápadní Americe, obyvatel ostrova Dobu v Tichomoří a Indiánů kmene Kwakiutlů na severozápadním pobřeží Ameriky (cit. D. Riesman).
Pueblanští Indiáni jsou družní a mírumilovní, netouží vyniknout a jejich zřejmou touhou je, aby byli považováni za dobráky. Milostné vztahy nevedou ani v havarijních situacích k nadměrným citovým odezvám, rovněž smrt je přijímána klidně. Značné rozdíly ve hmotném postavení jednotlivců nejsou zdůrazňovány a nepřenášejí se do sféry společenského rozlišování. Rodiny i celá společnost spolupracují.
Obyvatelé ostrova Dobu jsou společností paranoiků, předhánějících se – alespoň v líčení Benedictové – v kouzlech, vzájemném okrádání a očerňování. Nevěrnost je naprosto a hystericky odsuzována, takže manželé upadají co chvíli do preventivního zajetí příbuzných z manželovy či manželčiny strany. Hospodářský život je založen na dravém a bezohledném obchodování, zdůrazňování majetku a naději, že se lze obohatit i kouzly, krádeží nebo podvodem.
Třetí společnost, společnost Kwakiutlů, je rovněž silně soupeřivá, ovšem soupeřivost se projevuje především v okázalé, furiantské a hýřivé spotřebě, vedoucí od slavných potlachů (čti potlačů), při nichž se náčelníci vzájemně předhánějí v kvantitě i kvalitě předkládaných pokrmů, přes pálení pokrývek a měděných plechů, představujících platidla, až k nejzazším pokusům o získání slávy spálením vlastního domu nebo kánoe. Společnost Kwakiutlů je ovšem karikaturou „spotřební společnosti“ – ale není v mnohém z nás kousek Kwakiutla, domorodce z Dobu i Indiána Zuni…?
Pradávné civilizace si patrně osvojily některé schopnosti a dovednosti, řešící problematiku, se kterou se my vyrovnáváme zcela jinými, technickými metodami. Nejnovější doba, obírající se už, doufejme, definitivně bez senzací a nepředpojatě, širokým komplexem jevů, zahrnovaným obvykle do rámce tzv. psychotroniky, naznačuje, o jaké schopnosti mohlo jít.
Problematika je velice rozsáhlá, ale pokusme se alespoň naznačit, proč považujeme ztracené „civilizace delfínů“ za obzvlášť schopné zanechat svým nástupcům jednak znalosti, dnes jen zčásti použitelné nebo zcela nepochopené, jednak pomníky činnosti, o jejichž vzniku se smíme jen dohadovat.
Člověk zajistil biologickou existenci svého druhu teprve tehdy, když se stal z vegetariána, sběratele hlíz a oříšků, poživače kořínků a nejvýše nahodilého konzumenta menších a málo pohyblivých živočichů (plžů, žab apod.) všežravcem a později lovcem. Příjem kvalitních bílkovin v dostatečném množství umožnil genetický rozvoj organismu, celoroční lov otevřel cestu do oblastí sezónně vegetačně nepříznivých, kdy v zimě nebyl dostatek rostlinné potravy. Člověk je jediným z primátů, jenž rozděluje svou potravu do několika denních dávek (jako všichni masožravci a dravci), na rozdíl od opičího příbuzenstva, libujícího si v ustavičném jídle po nepatrných dávkách. Také záliba v teplé potravě je, jak se zdá, dědictvím pradávné minulosti a návyku na syrové, čerstvě ulovené maso.
Lov lze tedy považovat za jednu z prvních a nejzávažnějších činností hominizovaného pračlověka.
Nejprimitivnější křovácké a pygmejské kmeny nemají zbraně, jimiž by byly schopné větší zvíře na dálku zabít, a dodnes se spokojují s jeho uštváním. To však představuje již potřebu výborné vzájemné komunikace členů tlupy, stopařské schopnosti, pevné vědomí cíle, přetrvávající i několik dnů, dělbu práce atd. atd, tedy společnost relativně uspořádanou, právě tak jako kolektivní vytváření pastí, naháňky zvířat do strmých roklí apod Předchozí fáze byla patrně primitivnější – jisto je, že lovci (zejména lovci paviánů) byli již před miliónem let australopithecini, ozbrojující se vhodnými kameny nebo velkými kostmi kopytníků a snad i zbraněmi jakžtakž opracovanými. Jejich způsob lovu byl patrně velmi prostý: jako mnoho dravců číhali na vhodných místech a ve vhodném okamžiku se na kořist vrhali.
Za statisíce let tohoto způsobu lovu si nepochybně osvojili poznatek, který je znám a používán všemi loveckými kmeny a který potvrdí každý zkušený lovec dodnes: díky dosud neurčeným detekčním schopnostem mozkomíšní soustavy většiny (a snad všech) lovných zvířat je neobyčejně těžké přiblížit se vyhlédnuté kořisti ve stavu „lovecké horečky“.
Nehodlám zde tuto skutečnost blíže rozebírat – staří myslivci vědí, co mám na mysli. Vědí, že šoulačka na srnce nebo jelena, které na pochůzkách revírem potkávali pravidelně, je velmi obtížná. Eskymáci, číhající u tuleních děr, vědí, že musí být nejen v absolutním klidu fyzickém, ale i duševním, aby si tuleň z několika děr vybral i onu, kde číhá Lovec s harpunou. Sebeukázňující cviky indiánských mladíků severoamerických kmenů, odkázaných na lov plaché a velké zvěře, k níž se přibližovali i s lukem na několik metrů, neměly jiný smysl než naučit lovce vnitřnímu klidu i v rozhodujících okamžicích. A obrazy lovných zvířat ve francouzských a španělských jeskyních, často poškozené hroty oštěpů a mlaty, nesloužily magickým obřadům, předcházejícím symbolicky lov. Ve skrytu, aby to zvěř netušila (jak jistě tvůrci věřili), byly před lovem vybouřeny lovecké vášně a vyčerpány emoce, takže mohl nastat žádoucí stav klidu. Totéž platí o loveckých obřadech, např. o australském obřadu bora nebo podobných rituálech afrických Pygmejů. Tyto lovecké tance probíhají velmi divoce a bouřlivě, obraz zvířete je stokrát probodán za řevu a divokého křepčení – lov sám, jak dobře víme, vypadá pak zcela jinak.
Snad na něco podobného myslel Marx, psal-li v Kapitálu: „… je mnohem snazší nalézt rozborem pozemské jádro mlhavých náboženských představ než naopak z těch nebo oněch skutečných životních poměrů vyvodit odpovídající jim náboženské formy.“
Teprve daleko později se tyto ryze užitkové „lovecké rozcvičky“ staly obřadem, teprve později se staly magií a kultickou součástí náboženství.
Pro nás je důležité, že znalost „soustředění na nesoustředění“, trvalého odpoutání pozornosti, je základním předpokladem, jak dosáhnout jistého ryze tělesného stavu (tedy nikoli stavu „osvícení“ nebo „jasnozření“). Podle materialistického zkoumání vzniku náboženství, které neodmítá pomoc fyziologie a neurofyziologie, je tento stav jedním ze základních kamenů všech náboženství (ve spojení s kulty a mýty) ve formě mystiky. A nejen to. Je také předpokladem disponování většiny jedinců k aktivní nebo pasivní účasti na třech základních úkazech psychotroniky, telepatii (přenos informace z člověka na člověka dosud neobjasněným neuropsychickým procesem), telegnózi (poznávání objektivních skutečností pomocí specifických schopností mozkomíšní soustavy) a konečně psychokinezi (dosažení měřitelného fyzikálního efektu vysíláním dosud nezjištěné formy energie člověkem). Psychotronika, která se v posledních letech vymanila ze zajetí laických představ o „věštění“, „okultismu“ a podobných nesmyslech a stala se nejspíše jakousi bionikou člověka, je kromě jiného rozhodně schopna zvýšit i sebepoznání člověka. O to – a o nic jiného – nám jde.

Na hranicích rozumu

Jsou lidé, je jichž obrazivost a síla myšlenek je velmi silná a mohou nabýti takové moci, že se mohou duším jiných lidí ohlašovat a je poučit o svých myšlenkách a přáních na velké vzdálenosti.

Agrippa z Nettesheimu, 1531

Paul Brunton, který celý život zasvětil zkoumání podstaty východních mystických praktik i praktické mystice, napsal na sklonku života rozsáhlé dvousvazkové dílo, v němž doznává: je třeba konečně říci, že mystika v žádné formě nevede ke „spojení s bohem“, nemá sama o sobě žádný náboženský ani mravní význam. Je jenom zdrojem příjemných pocitů. Lidé, kteří se jí oddávají, touží po těchto příjemných pocitech a usilují o to, aby se opakovaly. Nic víc.

Je to strašná deziluze, které se spousty snílků dočkaly od jednoho ze svých uznaných vůdců. Namlouvají si totiž, že se přesvědčují o existenci boha osobně, že si zajišťují věčný život, že se vymykají ostatním lidem, atd. atd.

Je třeba říci to ještě brutálněji (což Brunton neučinil): z fyziologického hlediska je podráždění míšních nervů, vznikající různými mystickými praktikami, ekvivalentní bouři tzv. vegetativního nervového systému, vznikající při orgasmu, i když je ovšem mechanismus jiný. Dosažení těchto stavů, promítajících se ve formě zahalených koruptel do všech náboženství a usnadňovaných používáním jistých psychofarmak rostlinného původu, obvyklým takřka u všech přírodních národů za zvláštních příležitostí a nevedoucím tedy většinou k narkomanii, patří k prastarým znalostem lidstva. Vrcholnou extázi, ať už je nazývána rozličnými školami jakkoli, prožívali stejně šamani pravěkých lovců jako křesťanští světci, hinduističtí „svatí mužové“ i nemnozí trpěliví Evropané, kteří si navzdory krajně nepříznivým okolnostem zcela jiné doby a atmosféry potřebné – a řekněme hned, že pro zdraví duševní i fyzické dost nebezpečné – schopnosti osvojili.

Moderní věda nyní objevila některá pradávná psychofarmaka přírodních národů – ještě donedávna se nezdálo, že mohou poskytnout něco významného moderní farmakologii, odmítající „zastaralá“ galenika – a intenzívně je studuje, ať již jde o houby a kaktusy Aztéků, ayahuascu, „víno, opájející duši“, cohobu, ololiuqui a mnohé další. Harvardský profesor Schultes, jeden z průkopníků tohoto výzkumu, prohlásil: „Nejdůležitější metodou, jak objevit nové drogy, je studovat staré spisy, vědecký výklad lidových zvyků, a právě v terénu mezi primitivy, kteří dosud žijí v úzkém styku s rostlinným světem. Musíme využít těchto možností, dříve než těch pár zbývajících panenských končin poruší vpád civilizace. Jsem přesvědčen, že v průběhu čtvrtstoletí většina tohoto etnobotanického bohatství propadne zkáze. Narazili jsme na několik cenných psychoterapeutických látek, ale doslova v poslední chvíli.“

Přes nevelkou povzbudivost těchto řádek se i tak zdají být příliš optimistické: přišli jsme pozdě. To, co ze „zelené medicíny“ dávných kultur objevujeme, je právě v oblasti psychofarmak pouhá koruptela, zaměňující původní látky, jistě přísně utajované a z dobrých důvodů obecně nepřístupné, s látkami opojnými, i když ani ty nejsou přírodními kmeny zneužívány. A tak dnes stojíme v údivu nad objevy účinných cytostatik (léků zpomalujících růst zhoubných nádorů), na jejichž ověřování pracuje od roku 1955 jenom v USA devět farmaceutických společností a 175 výzkumných pracovišť. Znovu a znovu s překvapením zjišťují, že jde skutečně o rostliny (jmelí, americká mandragora, podražec obecný atd.) velmi účinné, jimiž byly nádory léčeny od nejvzdálenější dohledné minulosti. Je záhadou, jak k tomuto poznatku, který může být získán teprve velmi dlouhou zkušeností a srovnáváním a jehož samotné ověření je svrchovaně svízelné i pro skvěle vybavené laboratoře, používající pokusných zvířat, došlo. Domorodá psychofarmaka jsou však přísně tajena, především před bělochy, i když jde zjevně o látky pouze opojné, např. peyotl, jehož kult se stal podle Aldouse Huxleyho součástí kulturního nacionalismu amerických Indiánů, prohlašujících: „Bůh dal bílému muži vše, ale nám dal peyotl…“

Teprve poslední léta přinesla, jak se zdá, trochu světla do záhad dávných drog, používaných patrně ve značné části světa: roku 1941 identifikoval Schultes mexickou povijnici jako starobylé narkotikum Aztéků, ololiuqui, podle kronikářů konkvisty „objasňující všechny věci, které nemohou být lidskou myslí pochopeny“, jež je patrně nejblíže výchozí droze.

Také o ní proskočily zprávy (roku 1958), a byly ihned potlačeny. Podle nich byla objevena rostlina yagé, jejíž výtažek umocňuje psychotronické možnosti každého, jenž ji požil, disponuje jej k telepatickému příjmu i vysílání, k telegnosi a snad dokonce k telekinetickým akcím. Pokusy s touto drogou se ihned přísně utajovaly, a to nejen z obav před zneužitím narkomany.

O psychotroniku se totiž velice zajímají generální štáby všech armád světa. Zdá se, že telepatické spojení by bylo v podmínkách protiradarové války, rušící pojítka protivníka na všech frekvencích, spolehlivější než všechna dosud známá technická zařízení. Spojené státy provádějí rozsáhlé pokusy o spojení do hlubin moře s telepaty na atomových ponorkách, které by měly sloužit jako velitelská stanoviště a bezdrátovými pojítky nejsou dosažitelné bez vypuštění bóje s anténou, označující polohu ponorky. Ačkoli to není veřejnosti všeobecně známo, probíhaly v rámci programu Apollo pokusy s telepatickým spojením s každou kosmickou lodí. Při obležení americké základny Khe-San vietnamskými vlastenci použili Američané s úspěchem proutkařů, vyhledávajících bambusové miny, na něž nereagovaly minohledačky, i podkopy směřující k základně. Telegnose byla nejednou využita jako pomocný prostředek vojenského průzkumu – známá je historie českého pluku, jenž za intervence proti Maďarské republice rad roku 1919 používal skupiny tří rozvědčíků-telegnostů (dva z nich byli vybráni na místě) se zjevnými úspěchy i v řízení nepřímé dělostřelecké palby. A téměř všechny policie světa spolupracují ve vybraných případech s telegnosty, i když tato spolupráce není vždy publikována tak obsáhle, jako např. případy, které řešil proslulý Croiset…

Zájemce odkazuji na rozsáhlou odbornou literaturu sovětskou, naši nebo jinou – existuje zkrátka řada dobrých důvodů pro domněnku, že staré civilizace měly daleko vyšší schopnosti k využití všech složek psychotroniky (ať už to bylo zahaleno do jakéhokoli náboženského hávu) jednak zvláštním způsobem myšlení, jednak psychikou pravěkého člověka-lovce. Výhodnější pro uplatnění psychotronických jevů bylo patrně i prostředí, nepotlačující tyto schopnosti nejrůznějším způsobem. A ovšem uplatnily se – v případech, kdy to bylo nutné – drogy, s jejichž pradávnou znalostí i náhražkami se dnes při pracném a zoufale spěchajícím výzkumu setkáváme. Je ostatně známo a mnohokrát popsáno, že i drogy tak banální jako alkohol, požitý v malém množství, i nikotin zvyšují schopnosti mnoha telepatů a telegnostů.

Nemůžeme vyloučit v dávné minulosti lidstva civilizace, které nezanechaly příliš mnoho stop prostě proto, že jejich vývoj byl netechnický. Kdybychom se vzdali svých domů, oděvů, strojů, nástrojů, zbraní a všech zařízení, která je vyrábějí, kdyby toto všechno rázem zmizelo, ani naše civilizace by nezanechala příliš mnoho zbytků. Dobrým příkladem je Polynésie, nad níž hořekují etnografové: Polynésané se spokojovali pouze s nezbytnými výrobními prostředky a veškerý důvtip vynaložili, aby jich bylo co nejméně. Materiální památky z této oblasti jsou proto velmi, velmi vzácné.

Pokusme se takovou civilizaci – „civilizaci delfínů“ – modelovat.
Leží ve velmi dávné minulosti – deset i více tisíců let, hluboko v prehistorii, kam archeologové dohlédnou jen vzácně. Domnívám se však, že neuvěřitelně pevná společenská paměť lidstva přesto zachovala mnohé útržky vzpomínek – jde jen o to, správně je interpretovat.
Pokud jde o přesnější datování, doporučuji poohlédnout se v období pozdně glaciálním po dobách klimaticky příznivých. Je to podle terminologie, platné pro severozápadní Evropu (avšak s úpravami přijatelné takřka globálně), tzv. alleródská oscilace v letech 8800–10 000 před n. l. a ještě starší böllingská oscilace (10 500 až 11 500). Obě období, určená podle pylových zón a datovaná radiokarbonovou analýzou, před stavovala epochy ústupu ledovců a změn rostlinné i živočišné „dekorace“. Dostáváme se tak o řadu tisíciletí před klimatické optimum atlantské a pozdně boreální v postglaciálním období, kterému bylo až dosud přisuzováno nejvíce zásluh na civilizačním rozvoji člověka od kořistníka k usedlému zemědělci a pastevci (3000–7000 před n. l.).
Neznala patrně války – instinkt druhové sounáležitosti byl ještě dost silný, aby zmírnil prvotní střetnutí lovců a usedlých pastevců a zemědělců. A země byla dost velká pro všechny. Tato skutečnost se, jak věřím, promítá velice dlouho do jazyků, zachovávajících původní etymologické kořeny slov déle než tradice, jakkoli se jazyk jako společenský jev vyvíjí souběžně se společností a reaguje na její změny.
Johan Huizinga ve své knize Homo ludens upozorňuje na shodnost výrazů pro „boj“ a „hru“ v řeči starých jazyků a na přenesení pojmu „hra“ na „boj“, sledovatelné ještě ve starověku i středověku. Píseň o vítězství krále Ludvíka II. roku 881 říká o bitvě: Zde hráli Frankové… Ve 2. knize Samuelově vyzývá Abner Joaba před smrtelným kláním: Nechť vystoupí nyní mládenci a pohrají před námi… Zdá se, že prvotní charakter hry, určené formálními a přesnými pravidly, jež nevedla k smrti protivníka, jakkoli mohla rozhodovat ve sporu (podobně jako při zápasech zvířat), se přenesl i do jistých zdvořilostních zvyků, dlouho dodržovaných vojevůdci. Obzvláště zřetelné je to v archaickém Řecku, kde války mezi řeckými kmeny měly velmi formalizovaný ráz, často se jich účastnily pouze „týmy“ o stejném počtu bojovníků, jimž bylo zakázáno používat zbraní tak nebezpečných, jakými jsou např. oštěpy atd. Města Chalris a Etretia na ostrově Euboi vedla koncem 8. stol. př. n. l. válku o helantinskou planinu, trvající plných sto let – je vidět, že to nebyla válka příliš ničivá.
Tato civilizace – jestliže jsou naše domněnky správné – byla schopna používat telepatie, nazývané dnes experimentální, i mimo mezní situace; i v současnosti dochází u osob jinak málo disponovaných k tzv. telepatii spontánní (při onemocnění blízkých osob, jednoho z dvojčat atd.). O existenci telepatie není sporu a opakovat základní pokusy znovu a znovu nemá větší smysl než prozkoumávat každý litr mořské vody, abychom nabyli jistoty, že je opravdu slaná. V žádném případě nejde o nevědecké domněnky nebo dokonce „čarování“.
Poněkud přehlíženým faktem je, že ještě dnes národy blízké přírodě a žijící prostým životem považují telepatické spojení za samozřejmost, nepřikládají mu naprosto žádný „okultní“ význam a podivují se, když Evropané a Američané, příliš ohlušení civilizací, než aby byli schopni registrovat jemná poselství, zprostředkovaná delikátnějším způsobem než telefonem nebo dopisem, žasnou. A dokonce se občas zlobí.
Utrechtský profesor psychotroniky Pobers (jak sdělil r. 1964 Jean Cocteau) při svém pobytu na Antilách pozoroval, že jeho služka občas hovoří do stromu, stojícího na zahradě, jako holič Kukulín do vrby v Havlíčkově Králi Lávrovi.
Veden pochopitelnou zvědavostí se otázal, co to dělá, a proč. Odpověď byla podbarvena emocionálně: Mluví se svými příbuznými ve městě, a protože je chudá, používá „kouzelného stromu“, jehož prostřednictvím objednává z města zboží nebo ohlašuje svůj příjezd. Kdyby byla bohatým a lenošivým bělochem, opatřila by si samozřejmě také telefon…
Pěknou historku vyprávěl William Graves, jenž navštívil Finsko, v časopise National Geographic. V Laponsku se setkal s vírou o etáinen, fantomech nebo dvojnících skutečných osob. Píše doslova: „,Etäinen jsou duchové', vysvětlila mi paní Jomppanenová. ,Nejsou to božstva, jsou to prostě duchové lidí – živých lidí. Často běží napřed, aby ohlásili, že ti skuteční přicházejí, nebo co skuteční právě dělají.'
Nedokázal jsem nevypadat skepticky.
Je to pravda,' řekla trpělivě. ,Nikdy jste neměl pocit, že vás nějaký váš přítel přijde navštívit, nebo že se něco stane, a pak se to skutečně splnilo?' Musel jsem připustit, že se mi to stává.
,Oznámili vám to etäinen,' přikývla. ,Laponcům se etäinen často přímo zjevují nebo alespoň vydávají zvuky. V zimě se mi už kolikrát stalo, že jsem vyhlížela na řeku a viděla jsem přes led přecházet manžela nebo někoho od sousedů. Někdy je to skutečně ten, koho vidím, a někdy etáinen. V každém případě ale vždy postavím na kávu, protože vím, že někdo přichází.'
Jihani mne ujišťoval, že ho jeho žena viděla, když byl na lovu kilometry odtud, a někdy dokonce předem věděla, jakou přinese kořist.
,Říkávám jí žertem, aby si představovala něco chutného a pěkného, ale ona se mi směje – vidí jen to, co je, nemůže si vybírat.'
Rozloučili jsme se u dveří stiskem ruky. Řekl jsem, že bych se rád jednou zase do Finska podíval. Jestli se mi to povede, dozajista zajedu i do Laponska a do domu na břehu řeky Lemmenjoki. Paní Jomppanenová se čtverácky usmála.
,Až přijdete, bude tu na vás čekat káva.“
Potud William Graves.
Mohu jeho zkušenost téměř doslova opakovat a potvrdit z oblasti geograficky a způsobem života obyvatel velmi podobné, avšak etnograficky a kulturně naprosto odlišné: z Islandu. Venkovští obyvatelé Islandu stejně klidně a nevzrušeně věří v tzv. „jiné lidi“, přinášející poselství a zastávající funkci místních etäinen.
Mnoho podobných případů zaznamenal i James H. Neal, kdysi hlavní kriminální komisař v Akkře, hlavním městě dnešní Ghany. Domorodci mu podávali přesné zprávy z míst, nedosažitelných dopravními prostředky a nespojených dálkovými pojítky. Nikdo ze zúčastněných ani nenaznačil, že by šlo o nějaké čarodějnictví, použití místních kouzel či o bubnovou telegrafii.
Jako poslední uveďme svědectví paní David-Neelové, která považuje telepatický přenos zpráv v Tibete za dosti častý, snad díky příznivým podmínkám. Velmi všední případ, kdy naprosto nešlo o vznešené záležitosti, ale o misku kyselého mléka. Paní Neelová cestovala tehdy se svým adoptivním synem lámou Yongdenem na zapřenou a v oděvu žebrajících poutníků do Lhasy. Po cestě se setkala s vyšším lámou, doprovázeným kněžskou suitou, od něhož vyžebrali čaj – když dopíjeli, polekal se jeden z koní a utekl. Mladý mnich se za ním pustil s ohlávkou. „Poutníci“ měli ještě hlad a paní Neelová spatřila mezi lámovým nádobím hrnek od kyselého mléka.
„,Uhodla jsem, že je láma dostal z nedalekého statku.' Zašeptala jsem Yongdenovi:
,Až láma odejde, půjdeme do statku vyžebrat si trochu kyselého mléka.'
Mluvila velmi tiše. Ale láma, jak se zdálo, zachytil má slova. Dlouho se na mě díval pátravým pohledem a opakoval tlumeně: ,Njingdže! (ubožáci – pozn. aut.) Potom obrátil hlavu.
Kůň neutekl daleko, ale vypadalo to, jako by si chtěl hrát. Trapa se k němu nemohl dostat. Konečně mu hodil provaz kolem krku a kůň se dal klidně vést.
Láma stále zůstával bez pohnutí, oči maje upřeny na muže, který se k nám vracel. Ten se pojednou zastavil, zůstal nějakou chvíli v pozorném postoji, potom dovedl koně ke skále a uvázal ho tam. Nato zamířil ke statku. Za chvíli jsem viděla, jak se vrací ke koni, nesa cosi v rukou.
Když přišel k nám, poznala jsem, že nese dřevěný hrnek plný kyselého mléka. Nepostavil ho před učitele, nýbrž jej podržel v ruce a díval se tázavě na lámu, jako by se ptal: ,Tohle jsi žádal? Co mám dělat s tím hrnkem?'
Na tyto mlčenlivé otázky odpověděl láma přikývnutím a poručil trapovi, aby mi mléko dal.“
Potud paní Alexandra David-Neelová. Tibeťané vůbec a vzdělaní lámaističtí knězi zvláště považují telepatii a další schopnosti, realizované vesměs díky koncentračním cvičením, nejvýše za běžný a banální prostředek splnění toho nebo onoho úkolu, v žádném případě za cosi nadpřirozeného nebo „božského“.
Tyto obecné nebo alespoň značně rozšířené schopnosti „civilizace delfínů“ jsou zřejmě nenávratně ztraceny.
Nestor světové psychotroniky, utrechtský profesor dr. Wilhelm Tenhaeff, zabývající se vědecky těmito otázkami od roku 1920, odmítl domněnku, že by se lidé mohli v budoucnosti dorozumívat telepaticky, a na otázku, zda schopností pro psychotroniku ubývá nebo přibývá, odpověděl: „Na to vám nemohu dát kvalitativní odpověď. Značná část paragnostických vlastností je archaický pozůstatek, plod atavismu. Jiná část je však projev rozvoje psychických schopností člověka koncentrací a duchovním obohacováním. Pomyslete jen na indické jogíny… To, co v nás zbývá z dávného člověka, je na ústupu… Pozůstatek dávných dob, který máme v sobě, je povýtce regresivní… Máme všichni ve větší nebo menší míře paranormální vlastnosti. Ve vzdálené minulosti jsme jich měli víc. To, co nám z nich zbylo, je dávné, atavistické… Nepochybně je nebezpečí, že v budoucnosti člověk paranormálních schopností zneužije…“
Jak je vidět, názory vědce, jenž rozhodně nemůže být obviňován z „okultismu“ nebo nedostatečných znalostí svého oboru, se shodují s myšlenkami této knihy. Na problematice pracuje mnoho vědeckých ústavů a laboratoří – osobně se domnívám, že velmi plodnými budou pokusy se zvířaty (známý je tzv. „šnečí telegraf“, překonávající oceány a fungující zcela spolehlivě), o jejichž telepatické schopnosti vnímat např. přítomnost agresivního nepřítele jsme se zmínili. Je známo, že některé děti, jevící paranormální schopnosti, tuto vlastnost později ztrácejí, také je známo, že labilní jednotlivci v pubertě jeví tyto schopnosti rovněž ve zvýšené míře, což odpovídá jednak domněnce o atavismu, jednak o individuální variabilitě paranormálních schopností.
Tím se však dostáváme k další možné (a pokud možno ještě fantastičtější) oblasti psychokineze.
Jednou z nejoblíbenějších zábav „duchů“ všude na světě je, jak vědí čtenáři okultní literatury, poněkud rošťácké házení kamenů po nevinných kolemjdoucích, jimž se však nikdy nic nestane – což by dokazovalo mimořádnou zručnost a praxi. Záhy bylo zjištěno, že se vždycky do záležitosti zamíchala nějaká mladá osoba nevyrovnané povahy, nejčastěji v pubertě, osoba po úrazu lbi nebo duševně nenormální. Není divu, že skeptikové rázem jásavě odmítli (ostatně naprosto právem) „duchy“ a doporučovali zaměřit pozornost zejména na dotyčné mládence a panny, případně jim naložit pár pohlavků, a bude po kamenování. Nebylo. Dr. Šimsa prozkoumal případy záhadného létání kamenů roku 1927 v Kotrbachu na Slovensku, v Šumicích na Moravě a v Mikulově – jmenujeme tyto tři případy za desítky a desítky jiných na celém světě. Byl sám svědkem létání kamenů, odporujícímu fyzikálním zákonům, i akcí policie, četnictva a dobrovolníků, zuřivě hledajících viníky. Všude byly středem dění mladé dvanáctileté až patnáctileté osoby obojího pohlaví, prokazatelně nevinné a z celé nemilé příhody nejvíce vyplašené. Okultisté je považovali za „média“, s jejichž pomocí se „duch“ manifestuje tímto poněkud pošetilým způsobem. Méně romantický přístup měly k případům spontánní telekineze vyšetřovací komise roku 1965 v Brémách, kde „duchové“ natropili vždy v přítomnosti patnáctiletého učně Heinera Sch. škody za 5000 DM v oddělení obchodního domu s porcelánem, a roku 1967 a 1968 v Rosenheimu v advokátní kanceláři dr. J. Adama, jež se na několik měsíců změnila ve strašidelný zámek s vypadávajícími pojistkami, padajícími zářivkami, otáčejícími se obrazy, posunovanou 200 kg těžkou registraturou a samovolně vytáčenými telefony, dokud byla přítomna osmnáctiletá a v zaměstnání velice nespokojená Annemarie Sch., jež ovšem byla rovněž přísně kontrolována. Nejen psychotronici, ale i kriminalisté, odborníci elektrárny a fyzikové plně potvrdili, že jevy nejsou vysvětlitelné jinak než interakcí dosud neznámého druhu. Protokoly končí kapitulačním prohlášením.
Zčásti pod vlivem těchto zjištění se obnovila i pokusná práce na kvalitativních i kvantitativních psychokinetických pokusech zejména v SSSR, kde s pokusnou osobou N. S. Kulaginou experimentoval neurofyziolog profesor L. L. Vasiljev, jeden z předních světových teoretických fyziků J. P. Terleckij, kybernetik a sdělovací technik G. A. Sergejev a další. Pokusy byly naprosto přesvědčující: Kulagina, zřejmě s největším úsilím, vedoucím po experimentu k vyčerpání, změnám pulsu a (po 30 minutách) ke ztrátě až 1000 g váhy, dokázala bez kontaktu s pohybovanými předměty posunovat nejrůznější objekty, přičemž se výrazně změnily křivky akčních proudů mozku, snímané elektroencefalografem. (Novinářská tvrzení, že používala „malých magnetů“, připevněných na těle, jsou směšná: Kulagina pohybovala i nemagnetickými látkami, byla dokonale pod kontrolou nejen osob, ale i citlivých přístrojů, nehledě na skutečnost, že posunovat pomocí skrytého magnetu i magnetický předmět je neproveditelné: buď přiskočí, nebo se ani nepohne…) Kromě jmenovaných se zabývá telekinezí v SSSR např. doktor psychologických věd V. Puškin. Původně zavrhuje psychokinezi jako „nejméně pravděpodobný a nejfantastičtější jev z oblasti lidské psychiky“, jak připustil roku 1973 v článku, uveřejněném v časopise Znanije
-sila, později se stal jedním z předních badatelů v tomto oboru.
Puškin pátrá po síle, jež telekinezi působí, a dochází k zajímavým závěrům:
1. psychokineze vyžaduje soustředění, jehož je pokusný objekt schopen nejvýše na 25 vteřin,
2. reakce je řízena vývojově velmi starými centry mozku, která člověk zdědil ze své dávné minulosti,
3. psychokinetickou energii by bylo patrně možné zvětšit při působení většího množství disponovaných osob.
Nebudeme se zabývat mechanismem psychokineze. Snad zde hraje úlohu praktické uplatnění Diracových předpovědí v souvislosti s tzv. Pauliho principem: Dirac (objevitel pozitronu a jeden z vedoucích kvantových fyziků, laureát Nobelovy ceny roku 1933) se domníval, že elementární částice, jimiž se zabýváme v našem běžném fyzikálním světě, představují jakýsi přebytek energie, že vakuum není prostorem, v němž by nebylo nic, ale naopak oceánem částic s negativní energií, natěsnaných jedna vedle druhé. To, co vnímáme jako částice, jsou vlastně „díry“ v této energetické hladině. O energii by tedy mohlo být postaráno např. jak pro psychokinezi, tak i pro jiné, dosud nevysvětlené jevy.
Jisto je, že současně s fyzikálně „nezákonným“ pohybem předmětů ve strašidelných domech, v kanceláři dr. Adama i v laboratořích psychotroniku byl vždy pozorován pokles teploty, jako by došlo k přeměně tepelné energie v energii pohybovou, což zcela odpovídá zákonu o zachování energie.
Nelze vyloučit, že lidstvo v pradávné minulosti dovedlo využívat psychokinetické energie k praktickým účelům, zejména bylo-li použito hromadného soustředění se.
Zdá se, že dávnou vzpomínkou na tyto schopnosti, ztracené jednak fyziologickým vývojem mozku jiným směrem, jednak odlišnými cestami historických civilizací, jsou i zprávy o vznášení, o levitaci, připisované např. světcům různých náboženství a sekt v okamžiku extáze.
Drbal s Rejdákem připouštějí, že patrně jde většinou o masovou sugesci (nebo, jak třeba doplnit, o senzacechtivost, a především propagandistická tvrzení knězi), zároveň však upozorňují na dosti důvěryhodná očitá svědectví účastníků při tancích dervišů, kteří se v maximálním vytržení odpoutali od země a pluli na nějakou vzdálenost vzduchem. Pozoruhodné jsou i zprávy prof. Kellara o levitaci fakírů v přítomnosti prince Waleského.
V levitaci je patrně třeba hledat zdroj celé řady maleb z různých končin světa (Tassíli, Žabbáren, Ázerbájdžán aj.), na nichž jsou nakresleny postavy „v beztížném stavu“, vznášející se zjevně ve vzduchu bez jakékoli opory. Zdá se to pravděpodobnější než Dänikenovy domněnky o vyhlídkových letech v kosmických korábech nepozemšťanů a s nimi spojenými zkušenostmi se změnami gravitace. Ostatně i kresby „kosmonautů v přilbách s anténami“, totiž postav s hlavami, obklopenými jakousi svatozáří a nalézaných všude po celém světě, by mohly být např. zpodobením či spíše abstrakcí osob s telepatickými nebo jinými paranormálními vlastnostmi.
Pro úplnost je nutno uvést další možné vysvětlení obrazů a kreseb postav, levitujících v beztížném stavu, totiž tzv. „létací“ sny, kterými je navštěvována většina z nás a které jsou obvykle vysvětlovány buď jako atavistická druhová vzpomínka na blahý život, strávený hopkováním ve větvích pralesa, nebo – což je pravděpodobnější – pocitem lehkosti v okamžiku usínání, kdy jako první „usíná“ hmat a s ním i pocit styku těla s podložkou.
Mezi zvláštní paranormální schopnosti patří soubor tibetských cviků lung-gom, jenž v obecné formě směřuje k rozličným cílům fyzického i duševního zdokonalení (čímž se značně přibližuje snahám klasického Řecka o harmonii mladíků – kalokagathů). Ve zvláštní podobě pak má propůjčovat schopnost nadnormální rychlosti a lehkosti, umožňující takřka neuvěřitelné denní pochody mimořádně obtížným terénem a v nadmořských výškách, kde Evropanu, neopatřenému kyslíkovým přístrojem, činí obtíže v pravém smyslu slova každý krok. Lung-gom-pa, subjekt, vybavený touto schopností, si dovede podle Tibeťanů „sednout na klas a neohnout ho, nebo se postavit na hromadu ječmene a neshodit ani jediné zrno“. Vrcholem cviků lung-gom je dosažení levitačních schopností; někteří nejinteligentnější zasvěcenci (a tedy lidé vzdělaní a na rozdíl od masy pologramotných mnišských parazitů ve výrocích opatrní) tvrdí, že za jistých okolností se lung-gom-povy nohy přestanou dotýkat půdy a že klouže prostorem značnou rychlostí. Je charakteristické, že právě tito zasvěcenci sice lung-gom uznávají, ale nepřikládají mu žádný význam. Jeho nositele považují za pouhé zřízence zvláštní kategorie, vhodné k obstarávání rychlého spojení mezi vzdálenými kláštery. Tím byla vysvětlena skutečnost, o níž se zmiňují takřka všichni cestovatelé Tibetem: ať jejich karavana cestovala sebeusilovněji a po jediné schůdné cestě, jejich „akta“ je pravidelně předešla, právě tak jako popis pobytu na předchozí zastávce. Pokud nepředpokládáme bezdrátové rádiové spojení (což v minulých stoletích zajisté nepředpokládáme), zbývá na vysvětlenou pouze telegnose, telepatie nebo doručení zprávy běžcem lung-gom-pou. Poslední vysvětlení se zdá být nejpravděpodobnější.
S lung-gom-py se setkala řada evropských cestovatelů – nejpodrobnější zprávy opět o nich přivezla nedávno zesnulá paní Alexandra Uavid-Neelová. Tato profesorka univerzity v Pekingu a Haagu, obdařená vzácnou schopností lehké a úsměvné sebeironie nad svým pravověrným buddhismem, svými zážitky a závěry, byla svrchovaně kritická a svou znalostí Tibetu v době kolem I. světové války tehdy nebetyčně převyšovala všechny ostatní cestovatele. Uveřejnila je v knize Mystikové a mágové v Tibete, z níž čerpala víceméně přesně řada autorů. Rozhodně nemůže být srovnána s plejádou šarlatánů, kteří se vydávali za „zasvěcence“ a kteří zaplavovali před časem důvěřivé čtenáře fantazmagoriemi o tibetských klášterech, a dokonce o podzemních říších Agartě a Shampullah, kde žijí nadlidé, bohové a duchové.
Její poznatky se ovšem týkají Tibetu minulého, jehož třináctý dalajláma byl přesně podle proroctví dalajlámou posledním (jeden z jeho předchůdců se pro povahové kazy a rozmařilost z počtu škrtá).
Uvádím poznatky paní Alexandry David-Neelové zkráceně, avšak doslova:
„Poprvé jsem viděla lung-gom-pu v travnaté poušti severního Tibetu. Navečer jsem spatřila velmi daleko před námi temný bod, v němž jsem kukátkem zjistila člověka. Velice mne to překvapilo. V těch končinách nejsou setkání častá a my jsme už deset dní neviděli živé duše. Kromě toho se do těch nesmírných samot nepouštějí lidé pěšky a sami.
Ten člověk se stále blížil a více a více byla patrná rychlost jeho chůze. Jeden z mých lidí řekl, že to je asi nějaký lung-gom-pa. Tím ve mně vzbudil touhu podívat se na něho, promluvit s ním, vyfotografovat ho. Když však jsem se o tom zmínila, zvolal jeden sluha:
,Ctihodná dámo, nesmíte zastavovat lámu, ani s ním mluvit. Měl by z toho smrt. Když jsou na cestách, nesmějí tito lámové přerušit rozjímání. Přestanou-li opakovat magické formule, uteče bůh, který je v nich, a ježto je opustí předčasně, zatřese s nimi tak silně, že je usmrtí.
Byla to výstraha a bylo nutné na ni poněkud dbát. Věděla jsem už dříve, že takový člověk kráčí v transu a že by při náhlém probuzení mohl utrpět otřes nervů. Musela jsem se tedy spokojit s pohledem na toho podivného cestujícího.
Přišel blízko k nám. Zřetelně jsem viděla jeho netečnou tvář a široce rozevřené oči, které jako by se dívaly na nějaký bod kdesi vysoko v dálce. Ten láma vůbec neběžel. Zdálo se, že se při každém kroku zvedá od země a dělá skoky jako míč. Měl na sobě mnišské roucho a tógu. V pravici držel purbu, rituální nůž, a vypadalo to, jako by se o ni opíral… jak se zdálo, nezpozoroval naši přítomnost. Za čtyři dny nato jsme přišli do kraje zvaného Thebgje… vyptávala jsem se na lung-gom-pu a dověděla jsem se, že ho někteří spatřili při západu slunce o den dříve než my. Z toho jsem přibližně vypočetla, že lung-gom-pa, než se dostal od pastýřů k nám, musel jít celou noc a celý den stejnou rychlostí, jakou jsme ho my viděli kráčet…
… Mnichové, kteří aspirují na úlohu posla, musí se nejprve cvičit Trénink spočívá ve cvičení dechu a ve zvláštní gymnastice, prováděné v thams-changu (cele) – naprosto temném a v přísné odloučenosti od světa, která trvá tři roky, tři měsíce, tři týdny a tři dny… (klasická tibetská perioda pro rozličná duchovní cvičení).
… Studující sedí na zkřížených nohou na širokém a tlustém polštáři. Zvolna a dlouho vdechuje vzduch, jako by se chtěl nafouknout. Potom musí zadržet dech a vyskočit, nohy maje stále zřízeny a bez pomoci rukou, a spadnout, nezměniv polohu…
… Vymyslili si podivnou zkoušku a kdo v ní obstojí, je pokládán za schopného provozovat zvláštní věci… Vykope se jáma tak hluboká, jak je kandidát vysoký. Nad ní se postaví jakási kopule s úzkým otvorem nahoře, tak vysoká, jak hluboká je jáma. Jestliže tedy muž měří 170 cm, činí vzdálenost ode dna jámy k otvoru ve střeše 340 cm. Kandidát sedící v jámě musí jedním skokem projít otvorem…
… Když žák dostatečně pokročil, smí podnikat pochody. Tu se mu dostane nového zasvěcení a jeho guru (duchovní vůdce) ho naučí magické formuli. Novic soustřeďuje myšlenky na opakování té formule, která řídí rytmus jeho dechu při pochodu, a kroky se dělají v tempu s jednotlivými slabikami formule, odříkávané v duchu.
Chodec nesmí mluvit ani myslit ani dívat se napravo nebo nalevo. Stále musí upírat oči na jediný vzdálený předmět. Když se dostane do transu, přece mu zůstane tolik normálního vědomí, aby se vyhýbal překážkám a zachovával směr svého cíle – ale to se děje jen mechanicky.
Velké pustiny, roviny a šero jsou pokládány za příznivé podmínky. I když za dne urazí dlouhou cestu a je unaven, dostává se takový člověk navečer zase snadno do transu. Nepociťuje pak únavy a může zase proběhnout značný počet kilometrů…
… Pro trénink začátečníků je pokládána za vhodnou každá jasná, ale hlavně hvězdnatá noc, v níž má upírat zrak stále na tutéž hvězdu…
… Podle mé malé zkušenosti v tomto směru a podle toho, co jsem slyšela od věrohodných lámů, dospívá při tom cviku člověk tak daleko, že necítí váhy svého těla. Jakési znecitlivění umrtvuje také bolesti při nárazu na kámen nebo na jinou překážku a člověk kráčí celé hodiny s nezvyklou rychlostí v příjemném opojení, jaké dobře znají automobiloví závodníci.
Tibeťané přesně rozlišují dobrovolné pochody, které koná lung-gom-pa, a pochody, které konají pawo a parno, posedlá média, jež se bezděčně dostávají do transu a vydávají se na cestu bez cíle. V Himálaji je hojně lidí postižených touto chorobou…“
Potud paní Alexandra David-Neelová, která strávila řadu let v celách tibetských klášterů, absolvovala úplný soubor duchovních cvičení nejen pod vedením tylků, vyšších lámů, ale i s osobními a písemnými radami XII. dalajlámy, který si jí velice vážil. Tváří v tvář skutečnosti, že Tibeťané donedávna hluboce pohrdali všemi ostatními národy a zejména na Evropany pohlíželi jako na cosi, co právě vylezlo zpod kamene, je to mimořádné vyznamenání.
Co říci ke zvláštnímu výcviku lung-gom-pů? Evropský trenér by zcela určitě zvolil pro své svěřence dokonale odlišnou metodu, o jejíchž výsledcích v porovnání s tibetskými posly se můžeme nejvýše dohadovat. Názory, že popsaný výcvik lung-gomu, podle tradice zavedený ve 13. století n. l., je přizpůsoben mystickému naturelu Tibeťanů, jak se lze občas dočíst, je třeba odmítnout. Chudí mladí chlapci, cvičení v klášterech jako příští běžci, protějšky řeckých grammatoforů, poštovních běžců na dlouhé tratě, neměli o nic „mystičtější naturel“ než chudí chlapci kteréhokoli jiného národa, ovládaného všemocnou kněžskou hierarchií. Světští Tibeťané daleko spíše než lámaismu, celebrovanému v klášterech bez přístupu nezasvěcených, věřili bonům, Čarodějům starého předlámaistického náboženství, a i pro nevalně honorované a ještě méně vážené zaměstnání by byli jistě ochotni podstoupit výcvik jakéhokoli druhu. O kontemplativní mystice pochopitelně neměli ani potuchy.
Ryze fyzická složka tréninku lung-gomu by koneckonců mohla přinést výsledky v mimořádném posílení svalstva dolních končetin i rozvoji dýchacího aparátu – ovšem za předpokladu dostatečného přívodu hodnotných bílkovin, což je u lámů nižších svěcení a trapů-žáků, odkázaných na rostlinnou a mléčnou stravu, takřka vyloučeno. Také rytmické opakování vhodné formule, regulující tempo chůze a frekvenci dechu, rozhodně není vytrvalci na škodu. Rovněž hypnotický stav, navozující anestézii chodidel, by byl dočasnou výhodou – záhy by se však změnil v opak, kdyby zraněné nohy dosáhly stupně nevnímané traumatizace, znemožňující chůzi. Zdá se zkrátka, že s vysvětlením v úrovni dnešních znalostí sportovního lékařství a fyziologie nevystačíme a že volky nevolky musíme rozhodující část schopností tibetských běžců (o jejichž existenci není nejmenších pochyb) připsat koncentračním cvičením, zdánlivě pro výkon sám bezvýznamným.
Fantastickou souvislost nabídl v poslední době George Langelaan, jenž v časopise Planete napsal doslova: „… Provádíme levitaci, aniž o tom víme? Je pravda, že vážíme o něco více než normálně, když řekneme, že je nám těžko, a naopak – vážíme o něco méně, když se cítíme volně a lehce? Někteří vědci si začínají klást podobné otázky a znám jednoho anglického lékaře, který tvrdí, že je s to zjistit rozdíl ve váze, když se někdo cítí těžko nebo lehce. Ten rozdíl je samozřejmě nepatrný a je třeba vážit nesmírně přesně, aby se dal určit v desetinách či dokonce setinách miligramů…“
Ač je Langelaanova serióznost mimo pochybnost, zdá se mi 1/100000 gramu příliš malou veličinou, aby mohla být určena jako úbytek váhy těla – každým dechem ztrácíme daleko více. Pocit lehkosti by ostatně nebyl výsledkem, ale příčinou této váhové změny, jakýmsi „mírným transem“… Ale to se již dostáváme příliš hluboko do oblasti science fiction, do hájemství Alexandra Beljajeva a jeho románu Ariel, s hrdinou levitujícím po mystických cvičeních vzduchem jako pták.
Zůstaňme u prosté skutečnosti lung-gom-pa, ať již svým schopnostem vděčí za cokoli.
V obraze naší hypotetické „civilizace delfínů“ bychom mohli dlouho pokračovat. Spokojme se však ještě alespoň s jedinou ukázkou mimocivilizačního, lépe řečeno netechnického řešení vztahu člověka k zevnímu prostředí a k udržení nezbytného rozdílu energetických hladin, předpokladu života. Při této příležitosti se zmíníme o několika příbuzných problémech.
Jedním ze základních problémů biologického zachování existence jakéhokoli jedince i druhu je termoregulace, schopnost vyrovnat se vhodným způsobem s výkyvy teploty zevního prostředí tak, aby nebyly narušeny životní funkce.
Člověk i značná část živočichů řeší svízelný problém uchování tělové teploty, slučující se se životem, dvojím způsobem: termoregulací vnitřní, biologickou, a zevní, umělou, u člověka uvědomělou a záměrnou, u zvířat, vyhledávajících nory a doupata nebo sestupujících v zimě pod zem a shromažďujících se tam na omezeném prostoru (mravenci), instinktivní.
Biologická termoregulace člověka, jakkoli (jak jsme se přesvědčili teprve nedávnými objevy fyziologie) netušeně složitá a mnohonásobně zajišťovaná, je od samého počátku v nevýhodě oproti termoregulaci příbuzných primátů: člověk je „nahou opicí“, podivnou hříčkou vývoje zbavenou srsti, a tím nejúčinnější pomoci proti chladu, ohrožujícímu tepelnou rovnováhu neskonale více než přehřátí. Jak se zdá, ani paleolitický člověk neoplýval podstatně bohatším ochlupením než my – proto byl nucen vyhledávat nové a nové způsoby termoregulace zevní, z nichž nejpodstatnějším objevem bylo zkrocení ohně a oblékání se do kožešin srstnatých zvířat, případně využívání jeskyň nebo budování umělých staveb. Dnešní teplárny, klimatizace, moderní architektura a továrny oděvního i obuvnického průmyslu jsou jen jedněmi z mnoha zařízení, sloužících téže funkci.
Dokud se člověk neseznámil s možnostmi umělé termoregulace, byl odkázán na zcela určitá klimatická pásma, jež nemohl opustit bez vážného nebezpečí, nebyl-li pro ně velmi zvolna, po celé stovky generací aklimatizován. Dokonce ještě po ovládnutí celé řady způsobů ochrany před chladem i horkem taková omezení pociťoval; pro staré Řeky sahala oikuméne, obyvatelný pás, od Dunaje na severu do severní Afriky na jihu – dál byl buď smrtící mráz, nebo neméně smrtící žár. Tím spíše by musela taková omezení pociťovat společnost s ještě primitivnějšími výrobními prostředky než klasické Řecko, jež po této stránce nijak nevynikalo.
Teoreticky by společnost mimo oikuméne, tzn. mírné klimatické pásmo, vůbec neměla obstát – a přece existovala dlouhá staletí v nejnehostinnější a nejdrsnější obydlené krajině zeměkoule, v Himalájí. Udržení tělesné teploty v mrazivých vichrech, odvádějících velmi rychle tělesnou teplotu, při stravě, postrádající takřka úplně uhlohydráty, jejichž energetický přínos byl kryt zvýšeným množstvím tuků, bylo odjakživa základním problémem odolného nárůdku, obývajícího náhorní planiny i nad 4000 m. n. m., tím spíše, že v některých oblastech je naprostý nedostatek dřeva. Uhlí (s výjimkou dřevěného) chybí v Tibetu vůbec. Snaha o udržení tělesné teploty vedla k systému zvláštního „osobního vytápění“ dřevěným uhlím, uloženým v kovové misce pod šatem na břiše. Stinnou stránkou tohoto důvtipného způsobu je neobyčejně častý vývoj tzv. rakoviny kangri v těchto chronicky drážděných místech. Tento způsob, pomineme-li již jeho nebezpečnost a nepohodlnost i relativní nákladnost, není řešením pro poustevníky a askety, trávící dlouhá léta v jeskyních nebo zazděných celách ve výši 4000 až 5000 metrů. Ani otužilost by nepomohla – poustevníci mají pouze tenký šat nebo jsou dokonce nazí – zevní podmínky by se bez zvláštní ochrany proti chladu prostě neslučovaly s možností života, tím spíše, že Tibeťané nejsou nijak zvlášť otužilí. Když byl Tibet obsazen armádou ČLR a obyvatelé se odstěhovali, brzy se ukázalo nezbytným přesídlit je opět do velehor – v nížinách hynuli zejména plicními a oběhovými chorobami.
Tibetští poustevníci a mnozí jiní Tibeťané znají praktiku uvolňování vnitřního tepla, zvaného tumo.
Nebudeme se zabývat různými druhy tuma, vznikajícími prý při extázích atp. V této souvislosti nás zajímá pouze tumo, projevující se mimořádným vývojem tělové teploty i v nepříznivých podmínkách.
K poučení o tumu nemůžeme nalézt nikoho zasvěcenějšího než opět Alexandru David-Neelovou, která sama tumo ovládla, což komentuje pouze přiznáním nesmírné hrdosti nad faktem, že se nenachladila…
Kdo je zasvěcen do umění budit tumo, nesmí nikdy nosit vlněný oděv a přibližovat se k ohni – jde tedy o podobné omezení nebo snad o okázalost, jíž podléhají i lung-gompové, obtěžkávající se řetězy, aby dokázali svou lehkost. Podle učitelů, zvaných respové (tj. ten, kdo se šatí bavlnou), se nesmí tumo cvičit v místnosti ani mezi domy, protože kouř nebo zápach by při nezbytných dechových cvičeních, dosti podobných tréninku lung-gom-pů, nejen překážely, ale dokonce mohly i těžce poškodit zdraví cvičících. Nejvhodnější je naprostá samota v nadmořské výši alespoň 4000 metrů.
Trénink má tři součásti: dechové cviky, soustředění až k transu, způsobujícímu objektivaci myšlenek, a účast lámy, oprávněného a schopného respy. Nezbytnou podmínkou je zdraví a silná tělesná soustava, zkoušená respy v dosti dlouhé lhůtě rozličnými cviky. Je to na místě. Začátečník sice smí při cvičení sedět na kousku koberce, brzy však jen na holé zemi a později na sněhu nebo na ledě, o hladu a bez nápojů.
Po přípravných cvičeních se adept soustřeďuje na svůj pupek, kde si představuje žhoucí zlatý lotos a „semeno ohně“, slabiku ram. (Jakými cestami se asi dostalo soustředění na vlastní pupek do Cařihradu, kde se jako hnutí hesychastů, provádějících tzv. omfaloskopii čili zírání na pupek, stalo módou a takřka náboženstvím, jemuž holdovali i příslušníci vládnoucího rodu Kantakuzenů právě v době, kdy se již kolem města stahovala smyčka tureckých vojsk…?)
Poté dlouhými dechy rozdmýchává oheň kolem pupku a prohání jej třemi „mystickými žilami“ (vypůjčenými ostatně od Indů), až naplní celé tělo, jež se v předposlední etapě stane jakousi pecí, pouhou schránkou ohně. V poslední etapě přestane být tělo vnímáno a naldžorpa, jak se zasvěcenci nazývají, se dostává do extáze, kde se domnívá být jen plamenem v moři ohně. Trans pak odeznívá v opačném pořadí.
Mystické „žíly“ roma, uma a kjangma nejsou pokládány za skutečné žíly oběhového krevního systému a pokročilými mystiky ani za tenoučké nervy, jak se občas píše, ale za ryze obraznou představu proudů síly. To zcela dobře odpovídá našim dnešním poznatkům, lépe řečeno neznalostem mechanismu působení akupunktury (léčení vpichy jehel) a moxy (léčení přikládáním hořících kuželíků kadidla na pokožku). V některých případech zcela nepochybně přinášejí úlevu pacientům s chorobami orgánů, vzdálených místu vlastního zásahu, aniž je možné zjistit nějaké nervové, humorální nebo jiné spojení, alespoň poněkud rozumně vysvětlující léčebný nebo alespoň bolest zmírňující efekt. Při léčbě akupunkturou (moxa se u nás, pokud vím, nepraktikuje) jde o ryze empirické zákroky, prováděné podle tisíciletých schémat. (Mohu zodpovědně prohlásit, že jsem byl v čínských nemocnicích nejednou svědkem rozsáhlých chirurgických zákroků, např. vynětí žaludku apod., kdy jedinou narkózou pacientu poskytnutou byly dvě nebo tři jehly, vbodnuté do různých míst těla – hlavní úlohu měl ve většině případů lalůček ušního boltce. Pacienti nejevili bolest, byli v dobré náladě, a postěžovali-li si na nepříjemné pocity, postačila manipulace s některou z jehel, aby bylo všechno v pořádku.
Jako lékař připouštím, že je to neuvěřitelné a nepochopitelné. Je to ale pravda.)
Existují ještě jiné způsoby buzení vnitřního tuma, při nichž se naldžorpa pohybuje, přesněji řečeno slovy Šestera tajných věd lámy Naroty, „třese tělem jako vzpínající se kůň a činí malé skoky“. Není divu, jestliže je cvičícímu po takovém tělesném výkonu teplo – tento způsob je však v Tibetu spíše výjimkou. Naprostou převahu má trénink tuma v nehybnosti, soustředění.
Adepti tuma skládají na závěr přísné zkoušky. V mrazivé větrné noci se odeberou se svým učitelem k řece nebo k jezeru, je-li třeba, prosekají led, usednou nazí do sněhu a balí se do namočených prostěradel, jež zmrzla na kost. Jakmile je látka suchá, vystřídá ji další. Je nutné za noc vysušit nejméně tři taková prostěradla, aby adept získal čestný titul respy a směl nosit bavlněný šat, vlastně sukni z bílé bavlny. Někteří naldžorpové prý dovedou usušit na těle až čtyřicet prostěradel za sebou – paní David-Neelová považuje tento údaj za přehnaný, avšak usušení několika kusů látky velikosti rozměrného šálu viděla při cvicích tumo na vlastní oči a fotografovala zasvěcence, kolem nichž v mrazivé noci během koncentrace tál led a mizel sníh.
Zpočátku trvá pocit tepla při cvičení tumo jen v průběhu koncentrace a s rozptýlením pozornosti opět mizí. Po řadě let tréninku však se mimořádné a stálé vyvíjení tepla stane fyziologickým mechanismem, vstupujícím v činnost při každém poklesu tělesné teploty. Existence a působnost této praktiky jsou prokázány nade vši pochybnost; v Tibetu žije (nebo žilo) množství osamělých poustevníků, nahých nebo polonahých ve velkých výškách, kde zůstávají i v zimě bez otopu a jen se skromnou stravou. Potvrdili to různí cestovatelé, např. členové expedic k Mount Everestu, někteří se dokonce domnívali, že Ohyzdný sněžný muž, yeti, tato rozkoš novinářů, není nikdo jiný než poustevník, vyhýbající se styku se světem – což je ovšem nepravděpodobné. Paní David-Neelová „dosáhla při svých nemnohých pokusech o tumo značných výsledků“, jak píše doslova.
Fyziologie připouští částečné vysvětlení praktiky tumo: je známo, že při některých mozkových chorobách, především nádorech, může dojít k dočasné nebo trvalé hypertermii, chorobnému zvýšení tělesné teploty, navozenému drážděním jistých oblastí ústředního nervového systému. Lze si představit umělé podráždění, zprvu dočasné, pak snad i trvalé nebo objevující se podle potřeby a zvyšující tělesnou teplotu. Úplné objasnění naráží na svízele, jak vysvětlit rovnováhu energetické bilance. Zvýšení tělesné teploty pouze o několik stupňů C představuje nadmíru zvýšenou spotřebu energeticky hodnotných tělových rezerv, které ovšem zdaleka nejsou nevyčerpatelné. Tím náročnější by musel být výkon organismu, schopného zvýšit teplotu do té míry, že prohřeje okolní vzduch až k tání sněhu a ledu a odvádějícího tím značné množství tepla povrchem těla do mrazivé noci. Fotografie vyzáblých adeptů, pořízené paní David-Neelovou, jejich rituální hladovění a i jinak velmi skrovná strava rozhodně vysvětlení neposkytují.
V obecném slova smyslu jsou zkrátka, jak se zdá, fyzické možnosti lidského organismu nejen kvantitativně schopné ustavičného rozvoje (postupné zvyšování sportovních rekordů), ale i kvalitativně odlišných a dosud nevysvětlených zátěží.
Mluvili jsme o tumo, schopnosti zachovat tělesnou teplotu na fyziologické výši i za nemyslitelně nepříznivých zevních podmínek. Zůstaňme i nadále u problematiky termoregulace, tentokráte ovšem ve zcela extrémních polohách nespalitelnosti lidského těla.
Jednou z nejstarších soudních praktik byly tzv. „boží soudy“, vystavující podezřelého nějakému bezprostřednímu nebezpečí nebo působení škodlivého agens – jedu, chladu, vody a především ohně nebo žhavého kovu, jejichž dotek neměl způsobit na pokožce znatelné stopy, byl-li vyšetřovaný nevinen. Rozumově jde ovšem, o nesmyslnou praktiku – a toto poznání vedlo později k paradoxní situaci: vynucování přiznání mučením. Ze soudních zápisů však vyplývá, že mnozí, kteří se podrobili „božímu soudu“ žhavým železem či ohněm, vyšli ze zkoušky nepopáleni a byli zproštěni viny. Záznamů je takové množství, že tento fakt nelze vysvětlit pouze falšováním spisů a podvody úplatných soudců.
Někdy bylo podobným událostem přítomno více svědků. Za Ludvíka XIV. byl odsouzen k smrti upálením jakýsi Claris, camisard a vůdce selských rebelů. Byl uvržen do hořící hranice za nadšené účasti 600 diváků. Když hranice dohořela, Claris z ní vyšel živ.
Božímu soudu chůzí po rozžhavených radlicích byla podrobena dokonce i manželka německého císaře Jindřicha, Kunigunda, jež sice v zájmu spasení odmítala sdílet s manželem lože, byla však často vídána ve společnosti statného zbrojnoše. Nepopálila se, za což byla prohlášena svatou. Zbrojnoš byl brzy odhalen jako ďábelské mámení.
Ne vždy ovšem všechno skončilo přesvědčivým happy endem: když se např. snažil provensálský kajícník, jakýsi Petr Bartoloměj, podpořit značně pokleslou morálku křižáckého expedičního sboru, obléhajícího Are, zázrakem, a na Velký pátek roku 1099 demonstroval průchod ohněm, chráněn hrotem kopí, jež prý probodlo Krista, popálil se tak, že dvanáctého dne zemřel. Jak je vidět, víra i čisté svědomí musejí být doprovázeny patřičným fortelem.
Celá řada naprosto spolehlivých a ověřených zpráv však popisuje rituální obřady tanců a chůze po žhavém uhlí nebo po rozpálených kamenech, odehrávající se na Fidži, Bali, některých ostrovech Indonésie, Cejlonu, ba dokonce i v Latinské Americe, kde se např. roku 1962 promenovalo třicet členů baptistické sekty za přítomnosti 15 000 diváků, mezi nimiž byli i profesoři lékařských fakult, po žhavém uhlí. Na Havaji byla změřena místními techniky teplota kamenů vzápětí poté, když z nich tanečníci odešli – dosahovala 610 °C. Málo známým faktem je, že se tanec po žhavých kamenech zachoval jako folkloristická zvláštnost v Bulharsku. Je to tzv. nestinarský tanec, dodnes tančený v Rodopech, o němž komponoval Goleminov operu, součást stálého repertoáru bulharských divadel.
Jednu z posledních obsáhlých zpráv o ohňochodcích podal nedávno v knize Po stopách Bounty známý dánský cestovatel Arne Falk-Rónne z Benqua, drobného ostrůvku v souostroví Fidži. Také zde probíhalo všechno jako jinde na světě – muži zkoušející svou manu, tajemnou vnitřní sílu, chodili za čtyřicetistupňového vedra po rozžhavených kamenech, jež rudě zářily – měly tedy teplotu nejméně 600 °C, spíše však více, bylo-li rudé záření viditelné za jasného dne. Občas se na kamenech dokonce zastavili na jedné noze a nepopálené chodidlo druhé nohy ukazovali divákům… Oproti jiným produkcím tohoto druhu musí dokázat ohňochodci z Benqua, že jim nevadí ani kouř: na závěr se pohybují v jámě, kam je naházeno listí a ratolesti, jež na kamenech ihned vzplanou. Žádný nezakašlal.
Všechny zprávy se shodují na mimořádném vzrušení tanečníků, jednajících zřejmě buď pod vlivem omamných drog (čemuž nasvědčuje výrazné rozšíření zornic), nebo v jakémsi transu, do něhož se uvádějí přípravnými tanci a obřady, a bez jakýchkoli známek poškození plosek nohou. V žádném případě nebyla zjištěna nějaká chemická nebo jiná příprava chodidel tanečníků a dnešní věda nezná prostředek, jímž by mohla zabránit těžkým popáleninám i při zcela letmém doteku s rozžhavenými kameny nebo žhavým uhlím. Také nebylo zjištěno mimořádné ztluštění a zrohovatění pokožky na chodidlech, spíše naopak. Teorie od psacího stolu, totiž že pokožka nohou tanečníků je nasycena kyselinou boritou nebo že nadměrné množství požitých tekutin způsobuje rychlé vylučování potu, a tudíž ochlazování chodidel ochrannou vrstvičkou vody, jsou sice důvtipné a skvěle hoví obecné potřebě zlikvidovat všechny nepříjemné otazníky, mají však společnou chybu: kdokoli se pokusil využít je v praxi, utržil již při prvém doteku řádné popáleniny.
Zdá se, že ve všech případech se uplatňuje jakási psychicky řízená ochrana, jejíž mechanismus je nám dosud neznámý. Svědčí pro to případ popsaný Wilmonem Menhardem: v okamžiku produkce jednoho chodce, kráčejícího po rozpálených kamenech, se v blízkosti počali hlučně rvát psi. Hluk odvrátil na okamžik mužovu pozornost, což postačilo, aby rázem došlo ke zcela normálním popáleninám. Podobné stanovisko zastává i nepočetná odborná literatura o tomto předmětu. Závěry studie uveřejněné v časopise British Medical Journal 11. ledna 1936 dodnes neztratily platnost.
Nepřímou podporou domněnky o psychofyziologické ochraně tanečníků před popálením je opačný jev: při dostatečně účinné sugesci lze vyvolat puchýře a příškvarky i dotekem studeného kovu, věří-li pokusný objekt, že bude popálen.
Zmíněné případy nám slouží pro podporu myšlenky, že lidský organismus snad může alespoň za jistých okolností uvolňovat kromě energií již známých nebo tušených i energie dosud neznámé a netušené (jak soudí např. dr. Gustaf Stromberg, astronom na Mountwilsonské observatoři v časopise Franklinova ústavu, sv. 239, str. 27–40), o jejichž využití můžeme dnes toliko spřádat víceméně důvtipné hypotézy.
Téměř se ostýchám uvést jednu z nich v obavě, abych nebyl obviněn z naprostého fyzikálního ignorantství, schopného zaměňovat a směšovat všechny druhy plazmy dohromady. Nuže: nezaměňuji a nesměšuji, přinejmenším usiluji nezaměňovat a nesměšovat, i když je to někdy obtížné. Plazma totiž jako čtvrtý (a ve vesmíru patrně nejvýznamnější, ačkoli nejpozději objevený) stav hmoty je fyzikálně vzato ionizovaným plynem v hvězdných atmosférách, v laboratoři, kde vzniká za vysokého napětí nebo pod obrovskými tlaky, v plamenech ohně, v polární záři i… v jakýchsi výronech studené plazmy, doprovázejících neodlučně život jakéhokoliv živočicha a ovšem i člověka.
Poprvé se o možnosti existence „biologické plazmy“, dosud neprokázané a toliko tušené, zmínil sovětský vědec V. S. Griščenko již roku 1944. Bylo však třeba vyčkat dalších pokroků v metodice zkoumání bioenergetické struktury organismů, aby byla prokázána. Došlo k tomu roku 1962, kdy nezávisle na sobě objevili studenou biologickou plazmu manželé S. D. a V. Ch. Kirlianovi v Krasnodaru a shodou okolností rovněž manželé Kulaginovi v Leningradu. Do roku 1964 doplnili manželé Kirlianovi původní aparaturu přístroji, umožňujícími vybuzeným zářením v oblasti viditelného a ultrafialového světla ve vysokofrekvenčním poli hodnotit emisi biologické plazmy i kvantitativně. Plazma je ostatně při určité intenzitě emise viditelná pouhým okem jako aura – domnívám se, že jde o znovuobjevený Reichenbachův „ód“, prokazovaný stejnojmenným vídeňským chemikem v minulém století tisíci pokusy v naprosté temnotě, v níž disponovaní lidé spatřovali kolem živých objektů i např. pólů magnetů modravé a žlutooranžové záření.
Jedním ze sovětských badatelů, zabývajících se intenzívně „neviditelným ohněm“, jak biologickou plazmu nazývá, je G. A. Sergejev, leningradský sdělovací technik, kybernetik a neurofyzik, odborník v oblasti grafických přístrojových záznamů fyzických i neuropsychických funkcí, patřící svou vědeckou erudovaností a rozsahem experimentální činnosti k hlavním představitelům psychotronické vědecké školy SSSR. Registroval plazmu několik milimetrů od těla experimentálních objektů, v některých případech však pomocí aparatury Kirlianových zjistil obláčky plazmy, jež se odtrhly a putovaly prostorem. Intenzita plazmového pole biologického objektu se značně mění zevními podmínkami (stavem magnetického pole Země, stupněm ionizace ovzduší atd.), někdy dokonce úplně vymizí – zejména však stavem organismu. Hustota plazmy je neočekávaně značná, až 100 mil. v l cm³, což odpovídá koncentraci elektronové plazmy, jež je zdrojem rádiového záření Slunce, a intenzitě elektrického pole až 1000 V/cm, čímž G. A. Sergejev vysvětluje telekinetické schopnosti např. N. S. Kulaginové.
Ve výzkumu pokračuje řada odborníků, např. V. M. Injušin, biolog Kazašské státní univerzity v Almě-Atě, zkoumající výrony biologické plazmy při extrémních situacích organismů. Došel k zajímavým výsledkům: ačkoli (podle Sergejevových výzkumů) je „centrálním výrobcem“ biologické plazmy pravděpodobně mozek, vyzařuje velmi rozličnou intenzitou na různých místech těla – zejména je aktivní čelo, u jedinců, provádějících složité pohyby prsty, např. u hudebních virtuosů, prsty, a obecně okolí solárního plexu.
Jistě jde jen o první krůček. O zjištění, že lidské tělo je schopno dosud nezjištěným způsobem emitovat vrstvu, v některých případech i obláčky ionizované plazmy, obdařené dosti značným energetickým nábojem, jejichž výrony lze ovlivňovat proměnami kvality mozkové činnosti. Smíme-li věřit tvrzení experimentátorů, kteří podstoupili trénink těchto schopností, může být výsledný efekt v takovém poměru ke spontánním, mimovolným výronům, spojeným zřejmě s každou duševní činností a zvýšeným u zvlášť disponovaných individuí, jako mohutný parní stroj k pokličce čajníku, zdvíhající se při varu.
V každém případě je zachycena stopa, vedoucí snad k racionálnímu vysvětlení nejen problematiky mimořádného tepelného hospodářství, ale i mimořádného mechanického působení, využívaného v dávných dobách.
Bylo by zcela zajímavé zrevidovat po stu letech z hlediska výsledků, dosažených v oblasti bádání o biologické plazmě, i tzv. „spiritistické fotografie“, pořizované např. v sedmdesátých letech 19. století britským fotografem Bittym nebo o deset let později proslulým petrohradským zoologem profesorem N. P. Wagnerem. Na rozdíl od tuctových podvrhů tohoto druhu, vznikajících obvykle dvojexpozicí předem použité desky, byly fotografické pokusy obou jmenovaných prováděny pod přísnou kontrolou a většinou stereoskopickými přístroji, umožňujícími současným snímáním dvou fotografií vyloučit nahodilé kazy a závady.
Bittyho i Wagnerovy fotografie předvádějí „duchy“ v podobě bílých nebo světelných obláčků zřetelně ohraničených, avšak nijak nevytvářejících podoby lidí nebo jakýchkoli předloh. Jeví změny v čase, rostou, pohybují se a mizí. Vyskytují se vždy v blízkosti osob v transu, hypnotickém spánku, tedy ve stavu, zvyšujícím schopnost emise biologické plazmy, z níž se patrně „duchové“ skládají.
Podotýkám, že účast na zachycení těchto jevů mohl mít tehdy tzv. mokrý kolódiový proces, při němž byla citlivá vrstva desky senzibilizována dnes již zcela opuštěným způsobem především pro paprsky krátkovlnné, jakož i poměrně jednoduché objektivy, propouštějící daleko větší procento krátkovlnných paprsků než objektivy dnešní, ovšem s výjimkou speciálních, křemenných.
A ještě o jednom přírodním úkazu můžeme v této souvislosti uvažovat – o tzv. bludičkách, jejichž existence je kromě pohádkami všech národů dosvědčena řadou pozorovatelů, mj. i anketou, kterou mi umožnila před několika lety laskavost redakce časopisu Věda a technika mládeži. Všeobecně přijatým vysvětlením „světélek“, objevujících se někdy v impozantním množství (23. napoleonský pluk jízdních myslivců pod vedením plukovníka Marbota se roku 1812 v bažinách nedaleko Němenu domníval, že je obklopen tisíci ohni ruské armády a manévroval podle toho), je samovznícení bahenního plynu nebo atmosférická elektřina, tedy tzv. oheň sv. Eliáše. Pokud by nebyla nabídnuta pravděpodobnější vysvětlení, doporučuji vrátit se k tradiční a pěkné hypotéze, že jde o dušičky ubohých nekřtěňátek. Dosud nikdy a nikým nebylo totiž pozorováno samovznícení plynů nad vodami nebo bažinami, s jedinou výjimkou odpadové jímky jakési francouzské papírny, kde se koncentrovaly použité chemikálie – není však známo, že by bludičky obzvláště vyhledávaly okolí papíren. Několik málo vědecky vzdělaných pozorovatelů, kterým se podařilo přiblížit se k bludičkám, obvykle mizejícím nebo ustupujícím, potvrdilo, že světlo bylo studené a neohřálo ani hůl, vloženou přímo do „plamene“ – tato svědectví pocházejí vesměs z 18. a 19. století. Rovněž účast atmosférické elektřiny je svrchovaně nepravděpodobná; „světýlka“ se vyskytují i v podmínkách a za meteorologických situací, které to, alespoň podle dnešních znalostí, zcela vylučují.
Myslím, že znám vysvětlení alespoň pro část těchto fenoménů. V bažinaté tajze poblíže čínsko-korejských hranic roku 1954 jsem na místě, kde ještě před několika okamžiky dosti jasně zářilo „světélko“, odebral poslepu vzorek trouchu a nalezl v něm později značné množství chvostoskoků (Collembola), „patrně co se týče počtu jedinců nejhojnější skupiny hmyzu a suchozemského tvorstva vůbec“ (J. Obenberger). Vzhledem k situaci jsem se nemohl obrátit na specialistu a systematikou bezkřídlého hmyzu se nezabývám, domnívám se však, že šlo o některý druh čeledi Achorutidae (Bezchvostkovití), u nichž bylo vedle dalších čeledí chvostoskoků, obývajících jeskyně, zjištěno občasné a dosti silné světélkování (Molisch, Dubois), připisované pohlcení svítivých mycelií hub. Průsvitný tělní pokryv Collembol nebrání světlu vyzařovat, a shromáždí-li se větší počet takto „napasených“ jedinců na jednom místě – což je pro chvostoskoky charakteristické – je světlo dobře pozorovatelné i z větší vzdálenosti. Jsem přesvědčen, že část pozorování „světélek“ nad bažinami, starými pařezy a jinými lokalitami, kde lze svítící mycelia očekávat, možno připsat na účet těchto zajímavých a úctyhodné starobylých tvorečků.
Neméně jsem ovšem přesvědčen, že některé případy pozorování bludiček, zejména ustupujících („prchajících“) před člověkem, vyžadují vysvětlení jiné. Snad by bylo účelné uvažovat o emisi biologické plazmy některými zvířaty, možná v mezní situaci (nebezpečné zapadání do bahna apod.), nebo o této emisi zvlášť disponovanými druhy, vázanými způsobem života na vlhká místa, kde se „světélka“ nejčastěji objevují.
Věřím, že budu správně pochopen: rozhodně se nepřimlouvám za založení společnosti pro výzkum hejkalů a jezinek, domnívám se však, že by definitivní a ověřené, nikoli jen spekulativní vysvětlení podstaty působení dušiček ubohých nekřtěňátek mohlo sehrát jistou úlohu v interdisciplinárním průzkumu biologické plazmy, otevírajícím snad slibné průhledy k dalšímu bádání. Většinou se nevyplácí odkládat nevyřešené problémy ad acta. Vždyť podle svědectví Wernera Heisenberga stojí na počátku kvantové teorie (a tím našeho dnešního fyzikálního i reálného obrazu světa) zdánlivě opominutelný nesoulad zákonů klasické fyziky se zjištěnými změnami barvy zahřívaného černého tělesa, jehož si povšimli koncem 19. století Rayleigh a Jeans…
Alespoň tolik na okraj některých zajímavých možností, jež se otevíraly v dávné minulosti netechnickým civilizacím, vytvářejícím svůj vztah k zevnímu prostředí zcela jinými prostředky, než jsou naše, a používajícím snad i jiných a překvapujících metod vyrovnání se s vynořivšími se problémy. Kdoví, zda náš model není alespoň v některých aspektech přípustným i pro civilizace nepozemské. Nikoli pro ty, které se vzdaly, jak se domnívá Lem, dalšího technického rozvoje vůbec a kosmické expanze zvláště. Taková regrese je sociálně i biologicky vyloučená a ještě daleko pošetilejší než hlásání „návratu k přírodě“ – také pro nás jsou tyto cesty navždy uzavřeny a křísit je jako praktické řešení civilizačních otázek by bylo jistě málo slibné. Možná však, že existují vesmírné „civilizace delfínů“, které z nejrůznějších důvodů nemohly zvolit jinou cestu. Kdoví zda se s nimi nesetkáme na planetách vzdálených hvězd, podaří-li se nám je dosáhnout.
Jsem si vědom problémovosti této kapitoly a byl bych rád, aby byla pochopena tak nepředpojatě, jak se s těmito otázkami vyrovnával např. V. I. Lenin ve své knize Materialismus a empiriokriticismus, kde na námitky o mechanickém přístupu materialismu ke vztahu vědomí a skutečnosti odpovídá: „To je ovšem nesmysl. Jako by materialismus něco tvrdil o ,menší reálnosti vědomí nebo nutně ,mechanickém', a ne elektromagnetickém, nebo ještě mnohem složitějším obrazu světa jakožto pohybu jící se hmoty!“

Malý šrapnel, kroužící vesmírem

Ráno osvítil krvavý, kalný sluneční kotouč rozvaliny, hořící zahrady, zástupy lidí zmučených výstřednostmi, zešílevších, hromady mrtvol Magacitlové se vrhli k létacím přístrojům, majícím tvar vejce, a začali opouštět Zemi Odletěli do hvězdného prostoru, do vlasti abstraktního rozumu Několik set přístrojů odletělo Rozlehl se čtvrtý, ještě silnější zemní náraz Od severu se zvedla z popelavé mlhy oceánská vlna a šla po Zemi, ničíc vše živé Zvedla se bouře, blesky padaly na Zemi, na obydlí Vyhnul se lijavec, létaly zbytky vulkanických kamenů. Pod ochranou zdí velikého města pokračovali Magacitlové z vrcholu stupňovité pyramidy, obložené zlatem, i odletu z dýmu a popelu do hvězdného prostoru oceánem padajících vod Tři nárazy jeden po druhém rozbily zemi Atlantidy Město Zlatých bran se ponořilo do kypících vln.

Alexej Nikolajevič Tolstoj, Země zůstala tam

Zabýváme-li se dávnými a ztracenými civilizacemi, můžeme s jistotou očekávat otázku, jak došlo k jejich zániku a zda je vůbec možná tak dokonalá likvidace, abychom dnes shromažďovali jen nejasné, nepatrné a ne vždy průkazné střípky indicií.

Je to možné a stalo se to mnohokrát i v dobách historických, nám daleko bližších, poskytujících písemné záznamy. S překvapením jsme odkryli teprve nedávno říše Sumerů, Chetitů, Chazarů, pouštní civilizace starého Peru, kvetoucí kultury v oblasti dnešní Sibiře, Harappu a mnoho dalších, ačkoli v žádném z vyjmenovaných případů nešlo o „civilizaci delfínů“, zanechávající jen nemnoho hmotných památek, ale o společenství s rozvinutou materiální civilizací. Takřka každým dnem objevují archeologové další a další dosud neznámé památky zapomenutých civilizačních okruhů, které je leckdy těžko zařadit, ačkoli mohly mít výrazný vliv na dějiny světa. Je např. nesporné, že to byli právě Chazaři, kteří v 7. a 8. století našeho letopočtu význačně přispěli k zaražení arabské expanze, směřující východní čelistí strategických kleští (západní objímala Pyrenejský poloostrov) do nitra Evropy vyzkoušenou cestou kočovných kmenů přes Kavkaz a kolem Kaspického jezera. Nebýt jejich úporného a osudného boje, vyvíjely by se patrně dějiny Evropy zcela jinak.

Takřka každým dnem znovu ověřujeme – s jistým stupněm mrazení – že naše planeta chystala a ještě může chystat zkázu mimořádných rozměrů a že bychom neměli být ukolébáni iracionálním optimismem: nám se to nemůže stát.

Vypočítejme alespoň některé nepříliš povzbuzující možnosti kataklyzmat, jež mohly v minulosti „vygumovat“ všechny stopy dávných civilizací tím spíše, bylo-li jich v materiální oblasti poskrovnu a jestliže civilizační oblast byla – jak očekáváme – rozsahem omezena.

Možnost zničení kvetoucí civilizace a vyspělé kultury sopečným výbuchem je většinou opomíjena – neprávem.
Nemusíme vzpomínat, jak je zvykem, pouze na výbuch sopky Krakatoa, který zničil roku 1883 po dvou stech letech naprosté nečinnosti vulkánu dvě třetiny ostrova nedaleko Sumatry a zahubil 36 000 lidí v přístavech Télok-Betong, Batam, Anjer a Tjérigin 35 m vysokými vlnami. Výbuch, který rozmetal vulkán, bylo slyšet u protinožců, jeho hluk oběhl třikrát Zemi a s 18 milióny m³hmoty, vyhozené spolu s 36 triliony kg sopečného prachu z vulkánu, představuje pravděpodobně největší geologický převrat v historické době lidstva. Některé sopky dokonce v celé své historii neprojevovaly aktivitu
– tím větším a hroznějším překvapením byl výbuch Mount Lemingtonu v Západním Irianu, který stál roku 1950 smrt tří tisíc lidí. Výbuch sopky Puyehue v Chile 27. května 1960 zabil nebo poranil asi 5000 lidí.
Lidstvo mělo mimořádné štěstí docela nedávno, roku 1912 a roku 1956.
Roku 1912 se na Aljašce vzbudila sopka Katmaj, považovaná celá století za vyhaslou tak dokonale, že místní domorodci už zcela zapomněli, že Katmaj vůbec kdy byla sopkou. A přece pojednou promluvila, vytvořila dnes turisticky atraktivní Údolí tisíce dýmů, a při svém výbuchu vyvrhla takové masy lávy, že by město velikosti Velké Paříže pokryly do výšky 30 metrů.
V roce 1956 začala na Kamčatce zcela neočekávaně chrlit lávu dávno vyhaslá sopka Bezymjannaja, Bezejmenná. Vystřelovala sopečné bomby a lapilli do okruhu padesáti kilometrů. 1500 m²hustého lesa, který sopku obklopoval, bylo zahlazeno z povrchu země tak důkladně, jako by tu vybuchla termojaderná nálož. Těžké balvany doletovaly až 4 km daleko.
Proti těmto katastrofám není lidstvo pojištěno ani v budoucnosti, a není pravděpodobné, že by milosrdný osud dopřával nepředstavitelným vulkanickým silám ukázat svou sílu jen v neobydlených nebo řídce obydlených oblastech zeměkoule. Na zemi je – podle známého belgického vulkanologa a geologa dr. Harouna Tazieffa – nejméně dvacet zdánlivě vyhaslých sopek, schopných každým okamžikem zahájit zničující činnost. Některé z nich jsou v bezprostřední blízkosti moderních velkoměst, proti jejichž zničení by byla katastrofa Herkulanea, Pompejí a Stabie bezvýznamnou epizodou. Mexico, Neapol, Seattle nebo Clermond-Ferrand ve Francii jsou v prvním pořadí rizika. Čas, totiž náš lidský čas, nic neznamená pro zuřící síly pod povrchem Země. Dnešní energetické prostředky lidstva absolutně nejsou schopny hrozící výbuch odvrátit a soptící vulkán jakkoli ovlivnit – ačkoli i o to se, ovšem s opačným úmyslem, snažili Spojenci, shazující za války těžké letecké bomby do kráterů Vesuvu a Etny.
Vždyť ani o Vesuvu nikdo nepředpokládal, že by v něm dřímala jiskérka vulkanické síly. V jeho kráteru, ozdobeném bujnou vegetací, bývaly pořádány oblíbené zábavy, tábořily tu Spartakovy pluky. A pak přišel rok 79 se zkázou Pompejí, Herkulanea a Stabie, jež pak ležely takřka 2000 let skryty vrstvou popela, zapomenuty a neznámy, nebýt pietní vzpomínky Plinia Mladšího na svého všetečného a příliš vědecké zvědavosti oddaného strýce, který při pozorování erupce zahynul.
Přes veškerou hrůzu takové katastrofy, předstihující výbuch Krakatoy, Hirošimu i Nagasaki, by ovšem nedošlo ani ke zkáze, ani k vážnější dezintegraci civilizace.
Poněkud jinak by však situace vypadala, kdyby byla předpokládaná civilizace prostorově omezena, např. ostrovní, nebo šlo-li by o vulkanický výbuch o několik řádů ničivější.
Velmi přesně vyjadřuje neblahé možnosti, které by mohly naši Zemi potkat, Haroun Yazieff: „Lidstvo mělo dosud velké štěstí. Katastrofy Pompejí a Krakatoy nejsou ničím proti tomu, čím nás mohou hlubiny Země ještě překvapit. Naše planeta je malý šrapnel, kroužící vesmírem.“
Domnívám se, že podstatnou součástí našich úvah o možném postižení dávné, neznámé civilizace sopečným výbuchem by měla být skutečnost, že lidstvo okolí vyhaslých nebo klidných sopek odedávna vyhledává a právě zde zřizuje svá sídla. Je to způsobeno jednak nezbytností, totiž osídlováním sopečných ostrovů, jež vulkány vytvořily a kterým dominují. Díky tomu bylo např. v jediném okamžiku – doslova – 8. května 1902 zničeno žhavou vlnou a poté deštěm popela sopky Mont Pele kvetoucí město Saint-Pierre de la Martinique, v němž padlo za oběť smršti hořících plynů, zapalujících město i lodi v přístavu, 30 000 lidí. S těžkými popáleninami přežil jen jeden jediný muž: k smrti odsouzený vrah Joseph Surtaut v kobce vězení…
Dalším důvodem je mimořádná úrodnost zvětralých láv na úpatích sopek a v údolích kolem nich, tedy tam, kde již jednou proudil ničivý živel a kudy by se patrně znovu ubíral při další erupci. Na lávových svazích dozrává nejlepší víno, ovocné stromy poskytují nejvydatnější úrodu. Sopky vždy lákaly zemědělce, kteří se nenechají ani na Havaji, ani na svazích Vesuvu odradit nebezpečím tím spíše, jestliže
– a to musíme u neolitického člověka předpokládat – takové nebezpečí ani netuší. Tak může vzniknout městská aglomerace, „nervové centrum“ kultury právě kolem sopky, v místě odsouzeném budoucností k úplnému zániku nebo alespoň k rozsáhlé destrukci, jež sama o sobě může vážně ohrozit integritu civilizace.
Konečně třetím možným důvodem záměrného osídlení nejbližšího okolí sopek jsou teplé prameny, v chladném severském podnebí nejen vítané, ale např. na Islandu, zemi bez stromů, pouze s naplaveným dřívím, takřka životně důležité. Výskyt horkých pramenů, signalizujících blízkost sopečných krbů, určil výběr místa pro Reykjavík i pro řadu selských sídel. Nejstarší z nich byla nalezena teprve roku 1940 poblíže Reykholtu – pod několikametrovou vrstvou lávy, pemzy a sopečného popela…
AIV (Association Internationale de Volcanologie – Mezinárodní vulkanologická společnost) provádí katalogizaci oblastí sopek na celém světě. Do roku 1960 jich bylo uvedeno jedenáct, přičemž v přehledu (cit. podle Stegeny) jde ve skupině A o sopky činné v historické době, B o sopky ve stadiu fumarol (výronů plynů) a C ve stadiu solfatar (horkých pramenů):

OBLAST | Celkový počet sopek
A | B | C | Celkem
I. Indonésie, Andamanské ostrovy, Západní Nová Guinea | 78 | 29 | 21 | 128
II. Filipíny. Jižní Vietnam | 18 | 12 | 3 | 33
III. Havaj | 4 | 0 | 0 | 4
IV. Afrika | 17 | 21 | 4 | 42
V. Melanésie | 30 | 15 | 11 | 56
VI. Střední Amerika | 43 | 9 | 4 | 56
VII. Kurilské ostrovy | 33 | 6 | 0 | 39
VIII. Kamčatka, severovýchodní Sibiř, Mandžusko, Tibet | 25 | 8 | 0 | 33
IX. USA | 6 | 2 | 7 | 15
X. Antarktis | 7 | 3 | 3 | 13
XI. Arábie a Indický oceán | 10 | 3 | 0 | 13
Celkem | 271 | 108 | 53 | 432

Předběžné údaje z dosud nezpracovaných území: XII. Středozemní moře

XII. Středozemní moře | 28 sopečných center
XIII. Nový Zéland, Kermadec, Tonga, Samoa | 26
XIV. Japonsko, Tchaj-wan | 74
XV. Aleuty | 44
XVI. Jižní Amerika | 83
XVII. Antily | 11
XVIII. Island a Jan Mayen | 35
XIX. Atlantský oceán | 61

Celkem tedy asi 800 sopek ohrožuje v historických dobách lidstvo – a objevení se dalších není nikdy vyloučeno. Velmi bezprostředně by o tom patrně dovedl vyprávět rolník Dionisio Polido, jemuž se při nejpokojnějším zaměstnání na světě, orání, vytvořil právě za zády zárodek nadějného vulkánu. Za dva měsíce dorostl v kužel 250 m vysoký a pak brzy v obrovitou sopku Paricutin, jež donutila obyvatele města San Juan de Parangaricutira opustit.

V podstatě každý z těchto velkých výbuchů byl schopen zničit koncentrované sídliště, a to okamžitě smrští žhavých plynů (Martinique), nebo deštěm popela (Pompeje). V nejlepším případě mohl donutit obyvatelstvo v krátké době opustit s holýma rukama své město a ponechat zde vše, co je činilo „nervovým (a zároveň neuralgickým) centrem“ a odlišovalo od satelitních provincií. Také proto se pozornost atlantologů soustřeďuje na sopečná území, kde jsou hledána dávno zničená sídla jejich vytoužené Atlantidy.

Jedním z těchto míst je tzv. Středoatlantský hřbet, odpovídající geograficky nejčastějším údajům o hlavním městě Atlantů („na západ od Sloupů Héraklových“), svým reliéfem pak naznačující, že v nedávné době – asi před 12 000 lety – mohly jeho vyčnívající vrcholy tvořit systém ostrovů ve středním Atlantiku. Sám antiatlantolog Lajos Stegena, který ne vždy přesnými argumenty polemizuje se zastánci Atlantidy, připouští, že z vulkanologického hlediska není zkáza Atlantidy, ležící v této oblasti, vyloučena: je tu soustředěno 61 činných sopek, Heezen tu naměřil intenzivnější tok zemského tepla a byla zde zjištěna až dosud největší známá morfologická abnormalita mořského dna.

Druhým místem, kde, jak tvrdí profesor Galanopoulos, zničil sopečný výbuch rozkvetlou civilizaci, trvající v paměti lidstva jako Atlantida, je Egejské moře. Asi před 3400 lety vychrlila sopka Santorin 20–30 metrů mohutnou vrstvu pemzy, a na místě, kde byla větší část ostrova Stronghyli, se utvořila vulkanická kaldera, asi čtyřikrát větší než kráter po výbuchu sopky Krakatoa, což samo o sobě svědčí o síle exploze.

Ničivá vlna tsunami těžce poškodila kolem roku 1500 před n. l. mínojská města na březích Kréty a zpustošila břehy Egejského moře. Podle prof. Galanopoulose byl ostrov Stronghyli (jinak též Kallisti = Nejlepší) onou Atlantidou s poměrně vysokou civilizací. Ještě dnes lze na dně kaldery nalézt stopy průplavů a přístavních hrází. I označení „za Héraklovými sloupy“ by mohlo odpovídat; hlavním Héraklovým působištěm byl totiž Peloponnésos a původními, skutečnými Héraklovými sloupy mohly být dva mysy jeho jižního pobřeží, Maleas a Matapan (Tainaron), jejichž obeplutí prý platilo ve starověku za dosti obtížný nautický výkon.

V každém případě je možnost vulkanické katastrofy, ničící civilizaci nebo alespoň její centrum, zcela reálná tím spíše, že právě civilizační centra vulkanické oblasti z různých důvodů vyhledávaly: většina sopečných center v tropickém a subtropickém pásmu leží, což je geologicky pochopitelné, při okrajích zlomů, a tedy při březích oceánu, kde se usazovaly i přímořské národy. Zcela podobně bychom mohli mluvit o zemětřeseních, o zhoubných vlnách tsunami, vyzdvižených podmořskými erupcemi, o pronikavých místních klimatických změnách, jež samy o sobě mohly těžce postihnout omezená území, shodou okolností představující „citlivý objem“ dávné civilizace. Málo se např. myslí na možnost útoku tropického orkánu, a přece je jeho energetická bilance fantastická: představuje tři atomové bomby středního kalibru za vteřinu. Za největšího zaznamenaného orkánu, jenž postihl roku 1780 západoindické ostrovy, zahynulo 20 000 lidí a „… těžká děla byla jako třísky odhozena dále než sto stop od místa, kde předtím stála…“, jak vyprávěl očitý svědek, anglický admirál Rodney. Po orkánu, který roku 1938 zaútočil na břehy Nové Anglie, vydala admiralita prohlášení, že staré mapy tohoto úseku pobřeží ztratily platnost. Stovky kilometrů pobřeží změnily v pravém smyslu slova před očima tvářnost.

Energie velkého orkánu se rovná energii více než 10 000 megatunových jaderných pum a zdvihne do výšky 2–3 miliardy tun vody. Výbuch termonukleární bomby v Bikini zvedl k obloze „jen“ 10 miliónů tun vody…

Mimochodem budiž ovšem řečeno, že orkány a „větry, které bijí“, což je doslovný překlad japonského „tajfun“, život nejen berou, ale i rozšiřují. Tuto možnost nesmíme pustit ze zřetele, uvažujeme-li o způsobu rozšíření některých rostlin nebo i drobných živočichů mezi vzdálenými ostrovy a snad i kontinenty. Mělo by se na ni myslet dříve, než jsou rozpřádány difusionistické nebo dokonce atlantologické úvahy – vždyť přemísťovací úloha orkánových „mostů“ může být za jistých okolností významnou. Kobylky, zavlečené orkánem, zasypávají lodě až 2000 km daleko od afrického pobřeží a roku 1954 uložil orkán Gizela na pobřeží USA lastury, těžké až tři kilogramy, z mělčin kolem Haiti, tedy ze vzdálenosti nejméně 1500 km. Stejným způsobem mohou být přenášeni např. ptáci, ryby, obojživelníci (deště žab jsou známé z bible; roku 1919 sbírali chlapci na ostrově Rhodu až 11 cm dlouhé rybky, spadlé z nebe, do věder a prodávali je), krysy, a samozřejmě i rostlinná semena, lehké plody a klíčeni schopné odnože. Sovětský badatel D. V. Nalivkin ve své monografii o orkánech na tuto možnost zvlášť upozorňuje – uveďme jako limitující faktor místa, kde se nad mořem orkány, tyto „děti moře“, hynoucí nad pevninami, rodí: Žluté a Karibské moře, daleko menší měrou u severních břehů Austrálie a Nové Guineje.

Navzdory obrovskému množství orkánů a tajfunů (jen v USA bylo v letech 1916 až 1961 zaznamenáno 11 053 smrští), jež za milióny let naši planetu postihly, můžeme podle pravděpodobnostního počtu předpokládat jejich přímý vliv na zoobotanické dějiny Země od dosažení přibližně dnešní polohy kontinentálních ker pouze v těchto oblastech.

Mohly však způsobit – a nepochybně často způsobily, jak jsme se zmínili v kapitole o dávných lodích – mohutné zátopy a snad i legendární potopy.
Ani tím však nejsou vyčerpány možnosti všech malérů, jež mohly kvetoucí civilizaci postihnout tak dalece, aby došlo k postupné degeneraci a úpadku.
Za mnoho romantičtějších možností uveďme alespoň jednu – „divoký oheň“, jehož problematikou se zabývá např. Jacques Bergier ve studii s charakteristickým názvem Tajemství ohně.
Pěkně utříděné, završené a kompletní fyzice 19. století nebylo nic neznámo a tajemství neexistovala – natož aby se snad nějak vázala k něčemu tak banálnímu jako k ohni. Oheň byl prostě svazkem plamenů a plamen hořícím sloupcem plynů nebo par – ještě já jsem se tuto definici ve škole učil.
Dnes je oheň za přítomnosti jistých atomů a radikálů pro fyzika plazmou o nízké teplotě, tedy stavem hmoty, jejíž atomy a molekuly jsou smíchány s atomy a molekulami fyzikálně nestabilními, z nichž některé, jak prokázal např. Siegfried Klein, mají mimořádně vysokou teplotu, jakou nacházíme v plazmě tzv. horké. To je samo o sobě pozoruhodné – ovšem spíše pro plazmové fyziky. Podivnější však jsou zvláštní projevy „divokého ohně“, soustřeďující se, jak se zdá, z nevysvětlitelných (nebo lépe řečeno dosud nevysvětlitelných) příčin především na hustě osídlená místa.
Charakteristické znaky obrovských a mimořádně ničivých ohnivých smrští nevysvětlitelného původu jsou (podle Bergiera):
1. Podstatně zvýšená teplota atmosféry, vzhledem ke zjištěnému vzniku ultrafialových paprsků nejméně 10 000–13 000 K, což je více, než se až dosud podařilo laboratorně dosáhnout jakoukoli chemickou reakcí.
2. Šíření po „silokřivkách“, jakýchsi zónách, které nejsou plameny překračovány, i když veškeré podmínky k šíření jsou dány. Tento případ nastal např. po těžkém bombardování Hamburku zápalnými pumami roku 1943 – zde je ovšem primární zdroj ohně jasný a nepochybný.
3. Periodičnost, tendence se opakovat v kratších nebo delších časových intervalech na týchž místech.
4. Zvýšená radioaktivita půdy po požáru navzdory nižšímu množství radioaktivních hornin, než by odpovídalo naměřené hladině.
Nejlépe prozkoumanou a co do rozměrů patrně největší divokou ohnivou smrští, prostudovanou řadou historiků, fyziků, požárníků atd., je známý požár, jenž v noci z 8. na 9. října roku 1871 (tedy v době, kdy nelze obviňovat elektroinstalace, hořlavé pohonné látky nebo dokonce radioizotopy), zničil Chicago.
Oheň vznikl, jak se dodnes odborníci domnívají, v chlévu paní O'Learyové, jejíž neklidná kráva převrhla hořící lampu (Chicago roku 1871 bylo sice co do počtu obyvatel velkoměstem, avšak co do charakteru většinou velkou vesnicí a samozásobitelská kráva paní O'Learyové nebyla žádnou výjimkou)
– do určitého okamžiku obvyklý a zdánlivě snadno lokalizovatelný požár bloku přízemních domků, oddělených od dalších objektů širokými ulicemi, se však z neznámých příčin změnil v divokou a nezvládnutelnou bouři plamenů, zuřící 27 hodin. Pozoruhodné je, že ve stejném nebo velmi blízkém okamžiku došlo v Chicagu a bezprostředním okolí k několika důlním katastrofám, způsobeným snad posuvy půdy. Vyžádaly si daleko více obětí nežli sám požár, jenž strávil těla 250 obětí a sežehl 17 500 domů. Žár byl fantastický – největší kamenné bloky žhnuly třešňovým žárem, plameny měnily barvu z jasně rudé do smaragdově zelené. J. W. Sheahan a G. R Upson ve své analýze katastrofy napsali doslova: „Cosi ve vzduchu živilo tento oheň, který byl zcela jiný než ostatní známé ohně.“
Další skutečnosti neméně podivné, připadá hlášení hlavního strážmistra chicagských hasičů Medilla: současně s požárem, vzniklým ve stáji paní O'Learyové, vzňal se i tři kilometry vzdálený kostel sv. Pavla a další objekty. Železné pruty ve skladišti se slily v kompaktní hmotu, ačkoli nejbližší hořící budovy byly sto metrů daleko. Budovy z kamene se změnily v „cosi“, šestipatrové domy se „vypařily“. Podle Medilla „i mramor hořel jako uhlí“. Domy, dosud vzdálené od zuřícího požáru, začaly hořet z nitra. Na okrajích města byly nalezeny desítky mrtvých beze stop popálení a daleko od ohně. Další desítky záhadných úmrtí byly zjištěny v řece a rybníku u Williamsova mlýna. A jako by ani toho nebylo dost, vypukly toho dne rozsáhlé požáry prérií a lesů ve Wisconsinu, Michiganu, lowě, Indiáne, Illinois, Minnesotě, Kansasu, Nebrasce, v Rocky Mountains, Sieře i Alleghenách. Ve stínu katastrofy Chicaga zůstala skutečnost, že téhož dne lehly stejně podivným způsobem popelem města City of Holland a Manistee (280 km a 480 km od Chicaga) i osada Forester.
Podzim roku 1871 nebyl nijak zvlášť suchý, ostatně i kdyby tomu tak bylo, sotva by sucha zachvátila tak obrovské oblasti. C. W. Chamberlain, který se požárem Chicaga zabýval, podává naprosto nesmyslné a astronomicky absurdní vysvětlení: pád chvostu Bielovy komety ve formě deště žhavých meteoritů a otravy plyny z kometárního chvostu. Nezmiňoval bych se o této nehoráznosti, kdyby nebyla citována v knize P. Colla, jež v roku 1973 vyšla i u nás.
Bergier podotýká, že některá fakta by byla vysvětlitelná v úrovni dnešní vědy jedině tehdy, kdyby oheň zasáhl sklady vysoce hořlavých chemikálií, např. zpráškovaného hliníku nebo hořčíku – jenže tehdy podobné chemikálie neměly použití a téměř neexistovaly. Stejně nepravděpodobná je jejich účast na sérii ohnivých bouří, děsících v zimě roku 1904 celou Anglii, především Wales, o níž napsal list Liverpoolské echo 18. ledna 1905, že se „celý Wales ocitl v moci nadpřirozených sil“. Domy hořely, ačkoli se v nich netopilo, a to i tehdy, byly-li opuštěny nebo naopak přísně střeženy. Docházelo ke vzpourám, nepokojům a náboženským exaltacím; události nejsou dodnes vysvětleny.
Není vyloučeno, že divoký oheň měl účast na nevídaných požárech v okolí Moskvy v suchém létě roku 1972. Dmitrij Novopljanskij napsal v listu Pravda o příhodě, v níž položili životy v boji s ohněm tři stateční sovětští vojáci:
„Takový atmosférický jev tady u Moskvy nikdo nepamatuje. Nedaleko jedné dělnické obce se naráz zvedla smršť. Větrný sloup unášející s sebou trsy přeschlé rozpálené rašeliny se zvedl k obloze. Vzepjal se do padesátimetrové výše a zamířil přímo ke stohům několika tisíc tun rašeliny, které lemovaly úzkokolejnou trať a z nichž se v žáru slunce kouřilo. Jen se jich dotkl svým spodkem a v okamžiku zahořel v celé své výšce. Pohled na ohnivou smršť byl příšerný. Ve vzduchu létaly hořící kusy suché rašeliny. A vtom už vzplanula celá třistahektarová plocha. Byl to gigantický požár. Uragán rozmetal rašelinové stohy. Staré nevymýcené stromy vzplanuly jako stovky pochodní, zahořela i země…“
V tomto případě hrálo jistě hlavní roli sucho a vedro, ale i tak je vznik plošného požáru nápadně rychlý a explozivní.
Meteorologové ohnivé smrště znají a připouštějí – tvrdí však, že na jejich počátku musí být silný požár nebo výbuch (což by odpovídalo požáru Chicaga), jehož oheň se pak „osamostatní“ v smršť plamenů, živenou dosud nejasným chemickým nebo fyzikálním procesem. Také vulkanologové jsou s tímto jevem obeznámeni – některé sopky ohlašují ohnivé smrště vypouštěním dýmových kol, podobných kouřovým kroužkům zkušeného kuřáka – ani oni však nenabízejí vysvětlení.
Mohutné ohnivé smrště byly zaznamenány ve španělské provincii Almeria roku 1945 a v portugalském městě Figueira 6. července 1949. Navzdory komplexnímu průzkumu, magnetometrickým měřením, analýze atmosférických podmínek a meteorologické situaci i geologickým sondám nebylo nalezeno uspokojivé vysvětlení. Tím spíše zůstávají nevysvětleny periodické a dosti časté ohnivé smrště v jihoamerických Andách nebo ojedinělá smršť divokého ohně v Tanzanii. Atmosférická elektřina, která snímá hříchy světa a je obviňována ze zrodu UFO i dalších strašidel našeho kosmického věku, byla pro nedostatek průkazného materiálu tentokrát osvobozena a pozornost se obrátila ke kosmu.
Stalo se tak po výpovědi pilota pokusného rekordního raketoplánu Bell X-15 Joe Walkera, doložené několika fotografickými snímky. Walker ve výši 246 000 stop (74 784 metrů – piloti Bell X-15 dosahují při pokusných letech výšky 100 km a více, což je opravňuje k titulu kosmonaut, udělovanému NASA) se setkal s ohnivou bouří, jež se později rozpadla na pět nebo šest menších ohnivých vírů. Jeho pozorování, k němuž Walker moudře odmítl připojit jakoukoli domněnku, podpořil na tiskové konferenci AP, konané 11. května 1962, kosmonaut John Glenn. Doporučil zkoumání tohoto problému a vyslovil se ve prospěch možnosti existence „koncentrované radiační energie“ ve stratosféře nebo v kosmu. Těžko říci, zda ho k tomu přiměla vlastní zkušenost, domněnky, kolegialita nebo fantazie. Těžko si v souladu s dnešní vědou koncetrovanou radiační energii, nebo dokonce oheň v prázdnotě kosmu představit, i když je ovšem známo, že se při silných slunečních bouřích vytvářejí částice o vysokých energiích, ba i celá oblaka plazmy, letící obrovskými rychlostmi a dosahující v některých případech Země už za půl hodiny.
Ale Chicago přece jen shořelo. Podivně a dosud nevysvětlitelně. Tím podivněji, že se ohnivou smršť nepodařilo vyvolat ani čtyřiceti meteotrony, obrovskými naftovými tryskami, namířenými na Sahaře do jednoho bodu. Vznikl ohnivý sloup, vzdušný vír – a nic víc.

Vesmírný projektil

Raději budu věřit, že dva yankeeští profesoři lžou, než že kameny mohou padat z nebe.

prezident USA Thomas Jefferson (1743–1826), když mu bylo oznámeno svědectví dvou univerzitních profesorů o pádu meteoritu

Příčiny podivného vyhynutí mamutů v severní Sibiři a na Aljašce zaměstnávají vědce zvučných jmen, včetně Darwina a Cuviera, značně dlouho. Bylo to opravdu podivné vyhynutí, které nakupilo množství mamutích koster, leckde dokonce dobře zachovaných těl zdechlých zvířat, dobře živených a s letní stravou v žaludcích a mezi zuby. Snaha vysvětlit mamutí hekatombu přirozenými příčinami, např. genetickým přežitím, klimatickými výkyvy a z nich rezultujícími změnami pastvy i významnou účastí člověka-lovce právě v severosibiřských lokalitách, zásobujících po staletí slonovinou evropské i asijské trhy, zklamala. Smrt mamutů byla zřejmě náhlá, a ačkoli nastala v létě, ocitli se mamuti od tohoto okamžiku v „přírodní chladničce“, která je skvěle uchovala po dlouhá tisíciletí.

Hledala se tedy vysvětlení další. Zoolog Ivar Sanderson, známý svými odvážnými hypotézami, uvažoval o plynech z vulkánů, které se z horních vrstev atmosféry snášely jako „ledové sloupy vzduchu“, mrazící velikány tundry. Meteorologové však takový fenomén neznají. Sovětský vědec Š. Gasanov se domnívá, že se mamuti propadali do klínovitých trhlin, vznikajících v létě v permafrostu, věčně zmrzlé zemi, a zakrytých jen slabým stropem. Občas v nich dnes na Čukotce mizí i traktory, i koně. Je to důvtipná domněnka, avšak poloha nalezených a zachovaných zdechlin jí neodpovídá, nehledě na jiné klimatické podmínky, doprovázející vyhynutí mamutů.

Jednou z hypotéz, které zatím odolávají, je katastrofální vyhubení mamutů dopadem obrovského meteoritu, který se nejpravděpodobněji zřítil do moře, zdvihl do stratosféry obrovské masy vod, jež se ve formě přechlazeného sněhu vrátily na Zemi, zasypaly a zmrazily mamuty a rázem změnily klima tundry, snad i v souvislosti se změnou polohy zemského geoidu vůči rotační ose, vyvolanou nárazem a výbuchem.

K podepření této domněnky by bylo ovšem třeba nalézt stopy dopadu tušeného vesmírného projektilu.
Posledních několik let se stalo sezónou lovu astroblémů („hvězdných zranění“), po celém světě – především v oblastech velmi staré zemské kůry, v tzv. štítech, které byly zasahovány v době, kdy ještě vesmírem kroužil dostatek „munice“, účastnící se např. na formování dolíčkovaté tváře Měsíce. Největší pozornost byla věnována kanadskému štítu, ale i v ostatních částech světa jsou objevovány impaktní krátery, z nichž některé jsou uváděny např. v souvislost se vznikem tzv. tektitů. Na území SSSR byla identifikována řada meteoritických impaktů, z nichž až dosud největším je téměř stokilometrový astroblém právě v oblasti severní Sibiře, nedaleko moře Laptěvů, nazývaný Popigajská kotlina.
Její vznik byl až donedávna vysvětlován vulkanickou činností, avšak stále se objevovaly nové a nové nesrovnalosti s vulkanickou teorií (mohutné balvany archaických hornin, přemístěné na okraj kotliny do oblasti zjevně mladších útvarů, typické minerály, vznikající v oblasti impaktů atp.). Roku 1970 tam byla Všesvazovým geologickým ústavem vyslána expedice, vedená V. I. Masajtisem, jež potvrdila meteoritický vznik kotliny.
Dopadlo zde těleso o průměru 0,6–1,5 km, jež vybuchlo v hloubce asi 1,5–2 km s energií výbuchu l0³⁰ergů, rozrušilo horniny do hloubi 15–18 km a zpustošilo široširé okolí na ploše statisíce čtverečních kilometrů.
Tento impakt by byl ovšem ideálním a jednoznačným vysvětlením podivných a rozporných nálezů, kdyby…
Kdyby stáří tzv. impaktitů (hornin, metamorfovaných výbuchem dopadnuvšího vesmírného tělesa), suevitů a tagamitů, nebylo podle argonové geochronologické metody asi 30 miliónů let. Kráter tedy vznikl v oligocénu, kdy sice podle pečlivě časově určených afrických nálezů R. A. Darta již žili přímí předchůdci člověka, vyrábějící nástroje, kteří si nepochybně tak výrazného jevu, registrovatelného na celé naší planetě, povšimli, kdy se však ještě neobjevili mamuti, datovaní až do raných čtvrtohor (pleistocénu). Na přelomu paleogénu a neogénu, kdy dopadl vesmírný projektil do oblasti dnešní Popigajské kotliny, byli chobotnatci zastoupeni podstatně menšími typy asi velikosti dnešního tapíra, s daleko méně impozantními kly a větším počtem zubů. Kromě toho – a to je rozhodující argument – by výbuch předpokládané síly zcela určitě nezachoval např. proslulého mamuta nalezeného Osipem Šumachovem nedaleko Popigajské kotliny ve stavu schopném restaurace a vystavení v muzeu…
Musíme tedy hledat dál.
Zmíněná sezóna lovu astroblémů přinesla řadu objevů. Byly zjištěny nové mocné impakty kromě již známých „otcovských“ impaktních kráterů, jimž je připisován vznik tektitů (pro vltavíny až dosud tři meteoritické krátery skupiny Ries, pro australity astroblém na Wilkesově zemi v Antarktidě, starý asi 5000 let, Vredefort Ring v jižní Africe atd.). Tříkilometrový meteoritový impakt byl ohlášen roku 1972 z Indie, další v SSSR, na pravděpodobný impaktní původ některých útvarů u nás upozornil nedávno např. K. Žebera. Stáří těchto astroblémů i menších kráterů se však nekryje se zjištěnou dobou katastrofy, která se znenadání přivalila na chudáky mamuty. Až na jeden jediný.
Při geodetickém vyměřování Severní a Jižní Karolíny roku 1931 bylo na leteckých snímcích, jež byly k tomuto účelu zhotoveny a známým způsobem spojeny v tzv. fotogrammetrickou mapu, zjištěno asi 3000 útvarů podobných kráterům. Jejich velikost kolísá. Některé mají v průměru více než 1500 metrů, jiné jsou menší nebo úplně malé. Tvarem tvoří toto kráterové pole o rozloze 165 000 km², v jehož centru leží dnes město Charleston, úseč, jejíž extrapolací obdržíme kruh i jeho střed v Atlantském oceánu severovýchodně od Karibského zálivu. Podle tvaru trychtýřů lze soudit, že planetoida (neboť o tu nejspíše šlo) přiletěla od severozápadu.
Rakouský geolog a astronom Otto Muck, který se zabýval podrobně otázkou pádu nebeského tělesa, jež zanechalo stopy dopadu svých částí v obou Karolínách, především vzhledem ke svým atlantologickým výzkumům (část materiálů této kapitoly ostatně čerpám z atlantologické publikace Ludwiga Zajdlera), odhadl váhu planetoidy na bilion tun, průměr asi na 10 km.
Zkáza způsobená takovou nebeskou střelou by na pevnině musela být obrovská. Podle upravené tabulky polského astronoma J. Gadomského by průměrné úplné zničení zemského povrchu, závislé ovšem na relativní rychlosti dopadajícího tělesa vzhledem k Zemi a na úhlu dopadu, představovalo:

při průměru 65 metrů plochu okresního města
130 metrů plochu Prahy i s předměstími
260 metrů plochu okresu
520 metrů plochu kraje
1050 metrů plochu celých Čech
2100 metrů plochu Pyrenejského poloostrova polovinu Evropy 4200 metrů polovinu Evropy
8500 metrů polovinu Asie nebo Evropu i severní Afriku a Blízký východ 17000 metrů polovinu povrchu planety.

Byla to šťastná náhoda, že planetoida dopadla do moře. Jen některé její části, které se při průletu atmosférou strašlivým čelním tlakem odtrhly, byly zbrzděny tak, že „pokropily“ část Severní Ameriky. I tak ovšem znamenala srážka nesmírné zničení širokého okolí. Velké plochy mořského dna se propadly do hloubek 6000–9000 metrů, celé skupiny ostrovů – jak se zdá – zmizely pod hladinou. Mocné vlny se hnaly rychlostí tryskových letadel ke břehům kontinentů a vyvolávaly zde stěží představitelné záplavy.

Muck vypočítal dokonce i dobu srážky tělesa, jež nazývá „planetoidou A“, se Zemí; po korekci, kterou provedl Ludwig Zajdler, se katastrofa udala 6. června roku 8498 před n. l. za velmi nepříznivého vzájemného postavení planet, jež ovlivnilo dráhu planetoidy a zakřivilo ji přitažlivostí směrem k Zemi. Mimochodem poznamenejme, že se toto astronomicky získané datum skvěle shoduje s Platónovým vyprávěním o zkáze Atlantidy, k níž by při propočtu údajů z dialogu Kritiás došlo s časovou diferencí pouhých 28 let. Vzhledem k tomu, že dialogy Tímaios i Kritiás udávají jen přibližnou dobu, jež od zničení Atlantidy do Solónovy návštěvy v Sais uplynula, je to shoda mimořádná. Lituji jen, že nemohu jednoznačně potvrdit mínění některých autorů, soudících, že tento rok je i rokem zrodu mayského kalendáře, vzniklého jako vzpomínka na tuto událost. Amerikanisté se shodli, že údaje kalendářního sloupu z Aaxactunu, datující výchozí bod velesložitého mayského kalendáře do „našeho“ roku 3113 před n. l., jsou spolehlivé a definitivní, i když někteří autoři považují toto datum za pomocné a vzhledem k astronomickým jevům i korelacím mayského kalendáře docházejí k výchozímu datu v roce 8499, 8498 nebo 8238 před n. l. Prokletá shoda by tedy byla takřka úplná.

V každém případě je zde potěšující shoda s mladším datem vyhynutí valné části sibiřských mamutů, a především s výsledky oceánologického kolektivu sovětské speciální lodi Sadko. Sovětští vědci zjistili, že Golfský proud, jemuž vděčí celá severní Evropa za snesitelné klima, protože zvyšuje např. průměrnou lednovou teplotu Norska o plných 25 °C, ohřívá Evropu teprve asi 11 500 let. Tehdy byla odstraněna jakási překážka, bránící pohybu teplých proudů z Mexického zálivu k severu. Poslední ledová doba skončila, nastal ústup ledovců a expanze flóry a fauny. Mohutný úder vesmírného projektilu tehdy zničil, jak se zdá, rozsáhlé souostroví.

Potvrzují to nejen atlantologové, spatřující v této katastrofě zánik země svých snů, např. N. F. Zirov, ale i vědci, popírající existenci dávné civilizace, R. Malaise, L. S. Berg, J. Boucard, H. Petterson a další.
Zdá se, že jsme nalezli doklad, že srážky Země s planetoidami, jádry komet nebo obrovskými meteority mohly rozhodným způsobem ovlivňovat některé části naší planety a vymazat z nich velmi důkladně všechny stopy života a případně i civilizace. Jediný a ještě ke všemu sporný materiální nález, odkaz kultury zničené „planetoidou A“, tenký článek zlatého řetězu, vylovený z mořského dna poblíže Azor, je sice slaboučkou indicií, ale vzhledem k rozsahu by bylo zázrakem, kdyby se alespoň on zachoval…
Kromě toho se zdá, že srážky Země s „těžkými kalibry“ mají i další, dosud ne zcela vysvětlené následky. Američtí geologové B. Glass a B. C. Heezen z Kolumbijské univerzity nalezli mezi Jávou a Austrálií na dně Indického oceánu impakty a posléze podle reliéfu dna i astroblém, jehož stáří odhadli na 700 000 let. Průměr tělesa, jež se srazilo se Zemí, byl podle výpočtů asi 300 metrů a hmotnost 150 miliónů tun. Nebyl to tedy zvlášť velký meteorit nebo planetoida (jakkoli doufáme, že nás i takové „lehčí kalibry“ pokud možno ušetří své pozornosti), přesto se však tento impakt, a jak soudí oba vědci, nikoli náhodou, časově shoduje s poslední velkou prokázanou změnou magnetického pole naší Země. Což samo o sobě není pro život na Zemi lhostejné.
Ale o tom v příští kapitole.

Výstražný příklad a jeden z možných příspěvků řešení = Mars

V těchto věcech je třeba postupovat obezřele, neboť člověk se často zmýlí a dopouští se zejména dvou omylů: jedni popírají všecko neobyčejné a druzí překračují rozum a upadají do magie. Je tedy třeba vystříhat se těch početných knih, které obsahují verše, znamení, modlitby, zaklínadla a obětní formule, neboť to jsou knihy ryzí magie, a jiných, kterých je nekonečné množství a jež neobsahují ani sílu umění, ani sílu přírody, ale výmysly kouzelníků Na druhé straně je však nutno uvážit, že mezi knihami pokládanými za magické jsou takové, které magické vůbec nejsou a obsahu jí tajemství mudrců… Jestliže někdo nalezne v těchto dílech nějaký postup přirozený nebo umělý, nechť si ho ponechá.

Roger Bacon (1214–1294)

Kosmická tělesa, především hvězdy, mění v souladu se svým vývojem spektrum, právě tak jako mění absolutní i ze Země pozorovatelnou (zdánlivou) hvězdnou velikost, vyjádřenou Pogsonovou stupnicí, magnitudu. U některých hvězd byly tyto proměny pozorovány již v epoše vědecké astronomie, o jiných se to dozvídáme z astrologických pramenů, v některých případech se pouze dohadujeme.

Před několika desítkami let proběhl v české odborné literatuře dosti temperamentní spor o dávnou barvu Síria, nejjasnější hvězdy oblohy, jehož se u nás zúčastnil prof. Arnošt Dittrich na jedné a prof. Jan Bor na druhé straně. Bor, opíraje se o staré prameny, tvrdil, že Sírius, soudě podle zpráv babylónských, egyptských, řeckých i římských, byl kdysi červený. Svědčí o tom i jeho pojmenování; např. babylónský Šukudu – zářící měď, i rudý šat s ním ztotožněných bohů a bohyň, rudá barva obětin, přinášených Síriovi v Římě 25. dubna každého roku, a konečně i svědectví Ptolemaia, Horatia, Seneky a Aviena. Podobnou změnou – podle Bora – prošel prý i Algol (beta Persei), dnes jasně bílý, ale podle arabského hvězdáře Sufiho ještě rudý.

Dittrich kladl Borový vývody jeden za druhým na lopatky a prohlašoval, že rudá barva starověkého Síria pochází z pozorování jeho heliaktických východů (tzn. současných s východem Slunce), důležitých např. pro egyptský kalendář, a tím pro určení agrotechnických lhůt, atmosférou, takřka ustavičně znečištěnou zvířeným pouštním prachem a pískem, pohlcujícím krátkovlnné paprsky. Zdá se, že měl pravdu.

Jsou-li i skutečné, pouhým okem pozorovatelné změny hvězd možné a vzhledem k velkému počtu hvězd i poměrně časté, nelze to tvrdit o planetách, přesněji řečeno o prastarých astrologických objektech Merkuru, Venuši, Marsu, Saturnu a Jupiteru. Doba, po kterou jsou lidmi sledovány a po kterou sahá společenská paměť lidstva, je v geologickém životě planet pouhým zlomkem sekundy (viz „film“ pozemského života na str. 344), během něhož by musely povrch planety postihnout závažné a velmi rozsáhlé změny, měnící jeho barvu (nebo barvu atmosféry), aby vzdálený kosmický pozorovatel zjistil něco nápadného. K takovým proměnám nepochybně docházelo s rozvojem nebo naopak s ústupem vegetace, zvyšováním nebo snižováním oblačnosti atd., byly to však obvykle změny tak pomalé, že i jejich průběh v miliónech let označujeme za katastrofický. Pro globální změnu, probíhající např. v časovém řádu staletí, už nemáme výraz, stupňující pojem katastrofičnosti.

Mimořádnost ovšem neznamená nemožnost – charakteristickým příkladem jsou povrchové změny impozantních rozměrů a dosud nejasné podstaty v atmosféře Jupitera, především pověstná rudá skvrna (Great Red Spot – odtud zkratka GRS) na rozhraní jižního rovníkového pruhu a jižního tropického pásma Jupitera pozorovaná poprvé patrně roku 1664 R. Hookem a v dalších stoletích pak střídavě mizející, znovu se objevující a nabývající výraznosti. Jde o útvar o rozměru asi 40 000 km×13 000 km s měnivou rotací, a tedy nespojený pevně s povrchem planety, i když poměrně kompaktní. Naprostá planetologická odlišnost Jupitera od Marsu ovšem vylučuje srovnávání, přesto však je GRS dokladem možnosti značných planetárních změn v poměrně rychlém sledu.

Jsou nám ostatně známy i ze samotného Marsu. Nejvýraznější dlouhodobou změnu jeho povrchu v posledním století – význačné ztemnění v oblasti kanálů Thoth-Nephentes východně od Syrtis Maior – zpozorovali a pravidelně sledovali čeští vědci již roku 1950 (A. Rükl). Jejich priorita je uznávána především sovětskou literaturou – jinak si ji připsali o čtyři roky později pracovníci hvězdárny na Mt. Wilsonu. Tato změna i další sekulární změny na Marsu jsou vysvětlovány převážně změnami klimatu, projevujícími se buď změnami vegetace, vlhnutím podkladu, nánosem prachového pokryvu, nebo cirkulací v troposféře.

Při studiu náboženské a astrologické literatury si pozorný čtenář povšimne, že kromě přirozeného a obvyklého „životního běhu“ bohů, rodících se s obtížemi z kmenových a rodových božstev a prožívajících pak období svrchované úcty, aby zcela zapomenuti odešli ze scény, lze pozorovat takřka současně v několika starověkých kulturních centrech prudký a nevysvětlitelný vzestup slávy, moci a autority bohů Marsu zasvěcených nebo s Marsem ztotožněných, přičemž se tito bohové současně stávají bohy války, bojů a zmaru. Zjištění je možné učinit teprve po podrobnějším studiu pokud možno původních pramenů; většina dějin astronomie a astrologie se totiž spokojuje s ujištěním, že Mars byl planetou a bohem války „odpradávna“.

Napadlo to i člověka všestranně vzdělaného a pilného ve vyhledávání dokladů pro své hypotézy, Immanuela Velikovského. Velikovsky studoval přírodní vědy v Edinburghu, věnoval se historii i právům, v Moskvě obdržel doktorát medicíny, biologické přednášky navštěvoval v Berlíně, neurofyziologické v Curychu a pro poučení o psychoanalýze si dojel k prof. Freudovi do Vídně. Velikovsky věnuje veškerý svůj čas a energii shledávání důkazů o naprosté serióznosti informací Starého zákona. Studium Starého zákona doporučil sice izraelským geologům sám bývalý předseda vlády Ben Gurion a podle starozákonních textů, vykládaných až dosud jako metafory, byly objeveny zásoby rud, stavebního kamene, vody, zemního plynu a nafty; Velikovsky však věří bibli stejně doslova a pevně jako Heinrich Schliemann Homérovým eposům. Zasvětil život pošetilé myšlence: dokázat, že se Slunce opravdu na prosbu Jozue zastavilo (Kniha Jozue, kap. 10, 12 atd.), jakkoli snad ne přesně nad Gabaonem, že Exodus byl doprovázen planetárními kataklyzmaty, dokonce vzájemnými kolizemi planet, o čemž z této jinak velmi dobře popsané doby nemáme prý díky „kolektivní amnézii“ m,imo hebrejské prameny žádných zpráv…

Velikovsky si povšiml rychlého vzestupu významu bohů, spojovaných s Marsem a válkou, na přelomu prvního tisíciletí před n. l. a domnívá se, že tehdy došlo ke srážce Venuše s Marsem a možná ještě k dalším interplanetárním haváriím, po nichž se dostal Mars do blízkosti Země a hrozil jí zkázou. Bohové Marsu zasvěcení nebo s Marsem ztotožnění se stali nejděsivějšími postavami Olympu všech náboženství.

Netřeba snad dodávat, že tuto fantazii odmítáme jako astronomicky neopodstatněnou a z hlediska vývoje planetární soustavy a její mechaniky takřka vyloučenou. Tím ovšem jsme nesprovodili ze světa fakt, že až asi do 9. století před n. l. nehraje např. asyrsko-babylónský bůh Nergal, ztotožněný s Marsem, v panteonu mezopotámských bohů žádnou zvláštní úlohu. Ani v tehdejší astrologii neměl Mars vynikající místo – na stropě hrobky architekta královny Hatšepsovet, stavitele Senmuta, zdobené kresbou oblohy se zvěrokruhem a planetami, Mars dokonce zcela chybí. Teprve další dvě století nejen spojila Mars s bohy války, ale učinila z těchto bohů vynikající postavy nebeských hierarchií, nejednou dokonce bohy nejvyšší.

Opatrnost velí prozkoumat nejprve domněnky, vycházející z nejpřirozenějšího vysvětlení, tedy především z relativně dlouhého období klidu a míru, odsunujícího bohy války do pozadí na úkor bohů plodnosti, stád, moře atd. Pro tuto domněnku nenacházíme vsak ani nejmenší oporu, a bude-li v budoucnosti vynalezen stroj času, rozhodně nedoporučujeme neurotikům, toužícím po klidu, léčebnou návštěvu „úrodného půlměsíce“ a vůbec východního Středomoří na přelomu druhého a prvého tisíciletí před n. l.

Národy se tehdy opět jednou daly do pohybu, vyvolaného snad v prvopočátcích (jako již několikráte) dalším vysycháním středoasijských stepí, vyhánějících své obyvatele, a srážkami podobnými nárazům koulí vlnostroje, dosahujícího odstředivě až na okraje obydleného světa. Velké egejské stěhování přivedlo na scénu nové indoevropské kmeny, pod jejichž náporem se zhroutila říše Chetitů. Dórové vyvrátili mykénskou civilizaci. Itálie, Mezopotámie i Egypt se zmítaly v bojích takového rozsahu, že s nimi snad lze srovnávat jen „světovou válku“ počátkem 7. století n. l., kdy byly celá Asie a celá Evropa zality krví bojů všech proti všem od Číny až po Byzanc, Řím, Franky, Langobardy, ba dokonce i španělské Vizigóty. Jen Británie na západě a Japonsko na nejzazším východě (chystající však tím usilovněji vpád do Koreje) se tohoto běsnění nezúčastnily.

Hypotéza dobové nepotřebnosti válečných bohů tedy neobstojí. Nacházíme je před zmíněným miléniem i po něm na celém světě, pokud tak hluboko dosáhne společenská paměť, někdy dokonce podpořená písemnými záznamy. Dalším poměrně rozumným vysvětlením zjevného nezájmu astrologie i náboženských soustav o Mars v době před rokem 900 před n. l. by mohlo být i pozdější spojování válečných bohů těchto bouřlivých dob s jinými planetami než Marsem.

Řekněme hned, že takový případ, existuje-li vůbec, je ojedinělý. Nehledě na starořeckého Area a římského Marta, kteří jsou oba ztělesněním Marsu, je Marsem i „krví poskvrněný bořitel zdí“ Huitzilopochtli, bůh války Aztéků, „král bitev, přinášející porážky i vítězství“ Nergal, starobabylónské, původně však chaldejské božstvo, nazývané quarradu rabu, velký válečník – meč. Skythové uctívali planetu Mars přímo a bez personifikace. Při obřadech ji zastupoval meč nebo lépe řečeno šavle. Číňané, právě tak jako staří Římané, nazývali Mars „vlčí hvězdou“ (latinsky Lupus Martius), což je, jak se zdá, blízké starogermánskému bohu-vlku Fenrirovi, zhoubci samotného Odina, a snad i slovanskému astrálnímu vlkodlakovi, uhánějícímu v mracích a pohlcujícímu (patrně zastíněním mraky) Slunce a Měsíc. Planetární bůh války a smrti Hindů, Šiva, „uložil své semeno do ohně“, jak nás zpravuje Kalidása, z kteréhožto spojení se zrodil Mars-Kumara, přemožitel kosmického démona Taraky, soužícího svět.

Ani zde tedy nelze hledat vysvětlení. Mars, nápadně rudý a evokující svou barvou představu krve, smrti, zmaru a železa, resp. železné rudy, se stal pochopitelně planetárním obrazem boha války. „Odpradávna“, přesněji řečeno asi od přelomu druhého a prvého tisíciletí před n. l. Jak tomu bylo ještě dříve?

Písemných pramenů je ovšem dosti pořídku, ale i tak můžeme se slušnou dávkou jistoty zjistit zcela překvapující fakt: v těchto dávných dobách byla planetou hrůzy a zmaru – Venuše. Stříbrný skvost našich svítání a soumraků, planeta ztotožňovaná s bohyní lásky, líbezná Krasopaní.

V některých nejstarších civilizacích byla Venuše dlouho zaměňována s Jupiterem, což se až do dosti pozdní doby odráží i ve velice podobných astrologických aspektech obou planet. Zaměňování Venuše s Jupiterem při jinak poměrně rozvinuté prvotní astronomii je neklamnou známkou účelového využití znalostí oblohy i mimo astrologickou oblast; tak např. staří Polynésané nazývali Fauma nebo Paupiti obě planety – jejich zájem byl vzhledem k existenční nezbytnosti astronomické navigace na široširých pláních Pacifiku zaměřen výhradně ke hvězdám. I v nejstarších egyptských záznamech jsou bohové Isis a Horus, ba dokonce i Amon střídavě ztotožňováni s Venuší i Jupiterem, zatímco o sounáležitosti např. Osirida se Saturnem není pochyb. Také v tomto případě byl prvotní astronomický zájem neastrologický: stabilizoval kalendář a s ním i agrotechnické lhůty, jež měly pro egyptské záplavové hospodářství životní důležitost. K tomu se ovšem hodily hvězdy daleko lépe než planety – staří Egypťané si zejména všímali heliaktických východů Síria, jimi zvaného Sopdet, řecky Sothis.

Rovněž staří Číňané měli velmi rozvinutou astronomii, vynucenou potřebou přesného kalendáře pro obdělávání sprašových ploch (staročínský rok měl již v nejstarších nám známých pramenech délku 365 1/4 dne, takže dosahoval přesnosti juliánského kalendáře, platného v Evropě až do konce 16. století), která přinesla obdivuhodné výsledky. Pozorovali a zaměňovali Jupitera a Venuši, opomíjejíce Mars. Je to tím zajímavější, že v dokladech, sahajících až do 3. tisíciletí před n. l., nacházíme celou řadu čínských pozorování nov, komet, zatmění Slunce i Měsíce atd.

Musíme se tedy obrátit k civilizacím, jejichž rozlišování Jupitera a Venuše bylo díky pokročilé nebo alespoň obecně prováděné astrologii, čtoucí své horoskopy především z postavení planet, spolehlivé a jednoznačné. Týká se to především mezopotámských civilizací, jež sice v prvopočátcích sledovatelné historie ztotožňovaly s Ištarou nejprve Jupitera, později Venuši (Jupiterovi byl záhy „přidělen“ bůh Marduk), brzy však již měly v rozlišování obou planet zcela jasno, což dokazují např. i babylónské klínopisné tabulky, zachycující zdánlivý pohyb Venuše na obloze.

Dozvuky odsouzení Venuše jako smrtonosné planety nalézáme i v Izaiášovi (9,2), žijícím asi v době vlády krále Menaššeho (692–642 před n. l.): „Nebo lid tento chodě v temnostech, uzří světlo veliké, a bydlícím v zemi stínu smrti světlo zastkví se.“

Obrazy egyptské Venuše-Isis, babylónské Venuše-Ištary, a dokonce i daleko pozdější řecká zpodobení Venuše-Pallas Athény byly doprovázeny hady a draky. Také toltécké božstvo, jež později uvolnilo trůn aztéckému Huitzilopochtlimu, „opeřený had“ Quetzalcoatl, bylo ztotožněno s Venuší. Mayové považovali Venuši jakožto jitřenku za velmi nebezpečnou a dbali na znalost jejího heliakického východu, aby byla včas podniknuta opatření na záchranu ohrožených.

Občas byla Venuše vydělována z kruhu ostatních planet spolu se Sluncem a Měsícem v jakousi „svatou Trojici“ – např. ve 14. stol. před n. l. přinášeli Babyloňané Venuši lidské oběti. Stejně tomu bylo v Polynésii, v arabských zemích, ve starých indiánských kulturách Střední Ameriky. V Indii, Egyptě a na Krétě byla Venuše ztělesňována býky – vzhledem k zajímavosti tohoto faktu jsme o něm pojednali v jiné souvislosti.

Nejcharakterističtějším znakem prvotního odsouzení Venuše jako neblahé planety je však její pradávné ztotožnění se Satanem různých národů, Ahrimanem, Setem, Luciferem a především Baal Zevuvem (Belzebubem) – v překladu „pánem much“.

Mimochodem podotýkám, že podivný titul může naznačovat sám o sobě spojení Venuše s vojenským řemeslem: ve starém Egyptě a jeho vlivem snad i v některých říších Přední Asie byla moucha považována nejen za ztělesnění drzosti (nilský ovád je v tomto ohledu obzvláště čilý), ale i – kupodivu – statečnosti. Prof. Obenberger ve stati své Entomologie, věnované dvojkřídlému hmyzu, dokonce uvádí, že staroegyptský metál za statečnost měl podobu mouchy. To umožňuje, jak se zdá, zajímavé interpretace poněkud nejasného titulu „pán much“, který ostatně nenalézáme jen v Babylónii a v Severním království deseti kmenů, nenáviděném biblickými proroky, ale i v íránském textu Bundahis, v Illiadě, kde Arés nazývá Athénu, jíž je Venuše zasvěcena, urážlivě „ovádem“, v Brazílii, kde kmen Bororo nazýval Venuši „písečnou mouchou“ právě tak jako afričtí Bantu i jiní.

Je ostatně zajímavé, že čerti a čertíci celého světa, ztotožňovaní s Venuší, jsou všude zpodobováni s rohy, a to, jak se zdá, od pravěku. Rohatí čerti nestraší jen v křesťanské démonologii, ale i u starých Germánů, v indiánských pohádkách, v Polynésii, zkrátka i tam, kde rohatá zvířata neexistují.

Vraťme se však k titulu „pán much“.
Velikovsky se domnívá, že tento nelichotivý název obdržela Venuše díky kosmické planetární kolizi, kdy „jako zlatá moucha“ letěla oblohou. Nehledě k nepravděpodobnosti takové události by kosmický děj, pozorovaný ze Země, rozhodně neopravňoval takové přirovnání. Daleko spíše se dobereme skutečného smyslu Baal Zevuva z rozličných mýtů, popisujících planetu Venuši jako „dárce“ nebo „rozsévače“ much, ať už blíže neurčeným způsobem, nebo v podobě jednorázové katastrofy, např. jedné z egyptských ran.
Zde je vysvětlení, objevení se Venuše na východním obzoru znamenalo pro národy východního Středomoří signál počínajícího se dne, kdy se budily mouchy, trýzeň těchto oblastí. Její záře na západě svolávala mouchy zpět do úkrytů. Je dokonce možné, že stará řecká domněnka o rození much a včel z býků, jež mohla být z Egypta přes Krétu importována do Řecka, má původ astrální, totiž z planety Venuše zasvěcené býku. Lidstvo od nejstarších dob věřilo v prvoplození; snad opravdu panovala domněnka, že planeta Venuše ráno rodí mouchy a že k ní večer opět odlétají.
V horkých krajinách nebývá slunce nositelem příjemných pocitů a nestává se bohem, alespoň ne bohem hlavním. Pokus Amenhotepa IV. o zavedení kultu jediného boha slunce Atona v Egyptě ztroskotal nejen na odporu knězi ostatních bohů. Pouštní civilizace starého Peru uctívaly jako hlavního boha Měsíc – avšak již o několik set kilometrů dál na drsných a chladných náhorních planinách And vládlo panteonu bohů Slunce. Venuše jako jitřní ohlašovatelka denního žáru, much a jiných svízelí měla tedy kromě své narudlé barvy dost a dost vlastností, aby byla ztotožněna se zlými bohy. Ponecháme-li stranou Velikovského domněnky o planetárních kolizích, pozorovaných užaslými pozemšťany, zbývá ještě dostatek důrazných argumentů.
Zlá planeta musela být výrazná nejen proto, že zla, války a smrti je odjakživa dost, ale i vzhledem k nezbytnosti opatřit si dostatečně mocného kmenového či národního boha války, pomocníka na výboj i odboj. V úvahu tedy připadala Venuše, Jupiter, Saturn a Mars. Slunce a Měsíc,, považované rovněž za planety stály jaksi „mimo soutěž“, Merkur je pouhým okem vidět jen velmi zřídka a obtížně, Uran je nepatrnou „hvězdičkou“ na hranici viditelnosti.
Jasností se tedy hodila nejspíše Venuše a Jupiter, Venuše dostala nezáviděníhodnou přednost. Především díky narudlé barvě nad obzorem, kde byla pozorována nejpokročilejšími starověkými civilizacemi a jíž se lišila od stříbrného Saturna a zlatého Jupitera i – jak autor věří – od dnes rudého Marsu. Mars byl zavržen i pro podstatně nižší jasnost, kolísající podle vzdálenosti od Země (55–400 miliónů kilometrů).
A přece nastala kolem přelomu tisíciletí změna a na uvolněný trůn Venuše zasedl ve funkci zlověstné planety války, zmaru a krveprolévání Mars.
Přirozeným, bohužel nepřijatelným vysvětlením této podivné skutečnosti by mohlo být ovlivnění astrologie kulturami, žijícími v pásmech mírnějších a v atmosféře čistší, prosté pouštního nebo sprašového prachu, dodávajícího Venuši narudlé zbarvení, bez každodenní trýzně úpalu a nevyhnutelných much. Taková civilizace by ovšem mohla od samého počátku prohlásit Venuši za šperk oblohy, planetu milenců a lesky, a mezi ostatními planetami vybrat „černého Petra“, například Mars. Neexistuje však. V době, kdy nastala radikální změna astrologického aspektu Marsu, byla jediná nám známá kulturní oblast, splňující některé z podmínek, „zlatá Egeis“, mrtva. Krétské paláce byly v rozvalinách a ostrov takřka vylidněn. Kdysi slavné Mykény zpustly. Nad prvním řeckým osídlením východního Středomoří se snesla noc, jejíž rozbřesk přinesl až „řecký zázrak“, vzdálený celá staletí v budoucnosti. Odjinud mohl tento astrologický názor do Mezopotámie proniknout jen stěží.
Nabízím domněnku: radikální, děsivou a především náhlou změnu barvy Marsu. Žádná planeta není dnes barvou nápadnější – Mars, zejména v příznivé opozici, září na obloze jak kapka žhavého kovu nebo rudý lampión a přímo volá po pochmurných asociacích, jež se s ním v mýtech i astrologii posledních tří tisíciletí pojí. Rychlá změna barvy např. z namodralé nebo nazelenalé k rudé by nejen nemohla uniknout pozornosti, ale musela by naopak vést k pochopitelnému spojení tohoto jevu s obecným neklidem, válkami a katastrofami, na něž, jak se zdá, nebyl přelom 2. a 1. tisíciletí před n. l. chudý.
S tímto náhlým zbožněním může také souviset obřad taurobolie, pocházející zřejmě z předoasijského nebo egyptského kulturního okruhu: zasvěcenec, jenž měl být obrněn proti úkladům a úspěšný v boji, sestoupil do jámy, na jejímž roštovém poklopu porazili hierofanté býka, aby jeho krev stékala za odříkávání patřičných výroků do jámy na adepta. Tvrdí se, že tomuto prastarému zvyku byl podroben i římský Julianus Apostata (331–363 n. l.), aby z něho byla smyta svěcená voda křtu, jehož se zřekl. Je ovšem otázkou, zda celá historie není jen jednou z nesčetných agitačních pomluv, jimiž křesťané postavu císaře, usilujícího o restauraci pohanství, dodatečně opředli. Krví zkropený zasvěcenec se, jak víme, stával do jisté míry bohem; možná že šlo o astrální pantomimu zrození boha – Marsu – změnou jeho barvy v rudou, odejmutou planetárnímu býku – Venuši.
Neméně zajímavý je athénský svátek tvz. bufonie, zřejmě prastarý; již v 5. století před n. l. se zdál mnohým směšný a jeho smysl byl zcela nejasný. Spočíval v porážce býka sekerou, kterou kněz, jenž porážku vykonal, odhodil a prchal, pronásledován účastníky slavnosti. Na soudu, který se po jeho dostižení konal, byla z vraždy obžalována sekera, odsouzena a utopena v moři.
A. P. Každan se domnívá, že „tato hádanka má své kořeny pravděpodobně ve staré totemistické víře; když dříve lidé zabíjeli totem (býka – Dia), prosili ho za odpuštění, a když pak pojídali jeho tělo, věřili, že tak zajišťují jeho budoucí vzkříšení a sobě hojnost potravy“.
Toto vysvětlení je jistě možné a přijatelné již proto, že podobné zvyky byly zjištěny u Evenků, u některých severoamerických indiánských kmenů i jinde, týkaly se však vždy lovných zvířat, medvěda, jelena, bobra, apod., představujících totemy, charakteristické pro lovecké, nikoli rolnické populace. Další možnou námitkou je nevýznamnost hovězího dobytka pro potravu starých Řeků, na jejichž chudých pastvinách se spíše uživily ovce a kozy, představující spolu s rybami hlavní zdroj živočišných bílkovin. Konečně je zajímavé, že tradice nepřenesla ani náznak významu bufonie do 5. stol. před n. l., kdy vedle vyvíjejícího se státního polyteismu stále ještě dožívaly staré kulty. Taková koexistence byla prokázána např. vykopávkami Velkomoravské říše, kde vedle křesťanských svatyň existovala i pohanská božiště, hojně navštěvovaná příznivci starého náboženství, ba i ve starožidovském náboženství. Nerudný Jahve, rozhodně nevynikající snášenlivostí, byl dlouhou dobu nucen přihlížet, jak jsou kromě něho uctívány i ašery, dřevěné sloupy, kameny zvané masseba, ba dokonce i kozlí duch pouště Azazel.
Neměli bychom se vzdávat astrálního vysvětlení bufonie dříve, než bude celá záležitost řádně prozkoumána. Lze ji vysvětlovat jako reflexy změny barvy Marsu (sekery, kovu), která byla vnořena do krve býka (Venuše), takže zrudla. Božstvo zla, války a krveprolévání bylo symbolicky utopeno.
V tomto případě by bylo 500 let dostatečnou dobou, aby se původní smysl rituální němohry vytratil, nebo se stal koruptelou, zejména díky úsilí knězi státního kultu, spojujícího s býkem ne už Venuši, ale Dia.
Dalším možným vysvětlením náhlé změny aspektů Marsu by mohlo být objevení fází Venuše, které způsobilo její okamžitou feminizaci a vyloučilo ji z možných kandidátů na pochybnou čest boha války. Výjimku mohly činit leda národy, kde žena zastávala méně podřadné postavení než např. v Orientě a mohla se zúčastnit boje nebo aspoň bojových her. Tím by byla vysvětlena dosti podivná a ojedinělá bohyně války starých Řeků, Pallas Athéna, personifikace planety Venuše, dělící se ovšem o svůj resort s bohem neúprosného boje, Areem-Marsem. Stará orientální božstva války, zasvěcená Venuši, se však rázem feminizovala a změnila poslání. Starost o válku převzali očividně schopnější bohové mužského pohlaví.
Vraťme se však k základní otázce: mohlo k tak náhlé a nápadné změně barvy celé planety dojít?
V podstatě ano. Podivné údobí pozemského permotriasu je toho nepřímým důkazem, i když na zemi asi probíhala změna podle mínění většiny autorů mnohem povlovněji. Zemské souše, dříve pokryté bohatou vegetací, by se počátkem triasu jevily pozorovateli z Marsu jako nám dnes celý Mars, vděčící zřejmě za svou rudou barvu červeným pouštím, zaujímajícím většinu povrchu. Zdají se tomu nasvědčovat jak spektroskopické analýzy pozemskými teleskopy, tak snímky a údaje kosmických sond, vyslaných až dosud k rudé planetě, ačkoliv se o složení Maršových pouští jen dohadujeme a názorů je celá řada.
Smíme se jen dohadovat, jak k takové havárii planetární vegetace může dojít. Možností je celá řada – především radikální změna biotopu, způsobená např. kontaminací atmosféry chemicky vysoce aktivními složkami z mocných výbuchů nebo z ohonu některé komety, prudké zvýšení kosmického záření z neznámých příčin nebo např. poruchou či dočasným zmizením ochranného pláště planety (podotýkám, že kosmické sondy SSSR ani USA zatím neobjevily měřitelné magnetické pole Marsu), i celá řada dalších planetárních dějů. Podle snímků kosmických sond se zdá, že Mars byl kdysi vodou daleko bohatší než dnes…
Uveďme jen jediný námět, opět s poukazem na naše pozemské znalosti: kdyby podivný a možná, kdo ví, z vesmíru importovaný polysacharidový, nikoli bílkovinný choroboplodný zárodek, způsobující „kuru“ a „scrapie“ si nevybíral výhradně nervový systém ovcí, koz a lidožroutů, ale byl naopak schopen úspěšné parazitovat na jakémkoli bílkovinném hostiteli, jemu chemicky patrně bytostně cizím, hrozilo by celému pozemskému životu, celé živočišné i rostlinné „dekoraci“ smrtelné nebezpečí úplného vyhubení, pokud by včas nevyvinula účinné ochranné látky; a to by bylo při virulenci a naprosté cizorodosti infekčního agens velice obtížné a spíše nepravděpodobné. A kdo je schopen zaručit, že se takové zárodky ve stavu anabiózy ve vesmíru nevyskytují? Že se nemohou dnes či zítra, i když jako výjimka, opakující se snad po miliónech či miliardách let, ocitnout na naší planetě a zahájit zhoubné dílo, proti němuž by nejhroznější morové epidemie byly nevinné?
Tuto domněnku nabízím toliko k úvaze, vždyť již blízká budoucnost – patrně rok 1981 – přinese díky kosmonautice o Marsu kýžená fakta, nahrazující mnoho dohadů. Chápu také, že by shoda takové události s relativně nesmírně krátkým okamžikem lidské kulturní historie byla mimořádná – proto však ne vyloučená. Od prvního pohledu na Mars nás, jak se zdá, čekalo jedno překvapení za druhým, nepravděpodobnost stíhala nepravděpodobnost tak vytrvale, že se většina areologů vzdala naděje i úsilí uvést je v uspokojivý soulad. Možná, že by hypotéza o zneobyvatelnění nebo alespoň podstatném zhoršení podmínek na Marsu asi před 3000 lety mohla přispět k ustavení logického řetězu domněnek o „signálech“ a snad i o tolik odsuzovaných „kanálech“, na jejichž definitivní popření či potvrzení dalšími snímky, pořízenými z blízkosti rozčilující planety, stále čekáme.
Rozhodně se nelze domnívat, že by před třemi tisíci lety poskytovala flóra, a snad dokonce i fauna Marsu analogii pozemského života např. v permu. Pokud nepředpokládáme úplnou změnu složení atmosféry, je to vyloučeno. Nicméně však zůstává možnost primitivního života, schopného i navzdory obtížným podmínkám (obtížným pro nám známé formy živočichů a rostlin, jakkoli ne život vylučujícím) ovlivnit barvu povrchu Marsu: podle domněnek astrobotaniků N. P. Barabaševa, G. A. Tichova, P. Gauroye a řady dalších je i velmi skromná pokrývka nejnižších rostlin schopna absorpcí části spektra podstatně změnit alespoň barvu souší, na Marsu zřejmě zaujímajících povrch celé planety. A pokud jde o náhlé umírání, o umírání ve velmi krátkém rozmezí, spatřují je někteří vědci (Hugh Miller, W. Buckland, George McCready Price aj.) i ve zmíněném pozemském permotriasu, domnívajíce se, že rudý pískovec s nesčetnými zbytky fosilizované mořské flóry a především fauny dovoluje soudit na náhlý a překvapující zvrat pozemských podmínek.
Není divu, napadne-li nás fantastická otázka: jak asi by reagoval život na Marsu na zavlečení pozemských zárodků? Co by se s ním stalo, kdyby zde přistáli cizí kosmonauti, kteří nejprve navštívili Zemi, a vzhledem k nízké úrovni nalezených organismů neprovedli patřičná ochranná opatření…?
Abych předešel výtkám zasvěcených čtenářů, podotýkám, že je mi známo i dosti všeobecně přijímané vysvětlení vzniku bojovné astrologické charakteristiky Marsu (Gundel, Boli, Henseling aj.) z jeho zdánlivého pohybu mezi hvězdami za opozice, spojeného s výraznými změnami jasnosti.
Jde sice o důvtipnou, ale nepravděpodobnou a mentalitě starověkého pozorovatele oblohy neodpovídající interpretaci tzv. planetární kličky, vznikající sčítáním skutečného pohybu Marsu a jeho pohybu zdánlivého, způsobovaného oběhem Země kolem Slunce, v pohyb jediný. Při pozorování v předjitřní hodině spatřujeme při Maršově kličce, že zprvu denně vychází přibližně ve stejný čas a pomalu se blíží k východu, kde jej hrozí pohltit Slunce. Pak se jeho postup zpomalí, Mars se zastaví a počne „couvat“ zpět k západu, avšak zanedlouho, zatímco jeho jasnosti („bojovnosti“) zřetelně přibude, se po dosažení krajního „ústupového bodu“ opět statečně vydá k východu, kde těsně před východem Slunce zapadne, nebo je jeho paprsky pohlcen.
Astrologické domněnky o jednotlivých, okem viditelných planetách jsou prastaré, pocházejí z nejstarších dob předlogické fáze lidstva, kdy vznikaly první báje astrálního charakteru – o zajíci, který o sázku nedohnal ježka (Měsíc, marně „předbíhající“ Slunce a vždy znovu a znovu pohlcený), o Červené karkulce (Slunci, pohlceném patrně polární nocí nebo zatměním), o sedmi kůzlátkách a o zlém vlku (Plejádách a Měsíci, který se k nim přibližuje) a další. Vyprávíme je svým dětem, netušíce, že jim sdělujeme prastará pozorování oblohy. Od velice časně utvořených představ o vlivech nebeských těles na lidské osudy se základní hlediska astrologie nezměnila. Svědčí o tom její proniknutí do povědomí a do řeči, které si už namnoze ani neuvědomujeme. Je nám sice jasné, co je míněno marciální postavou nebo žoviální povahou, málokdo si však vzpomene, že to jsou vlastnosti, připisované lidem zrozeným pod vlivy Marsu nebo Jupitera (genitiv Jovis). Právě tak jsme přijali desítky dalších astrologických výrazů: aspekt, opozice, konstelace, influenza („vliv“ nebo „výron hvězd“), syfilis čili „francouzská nemoc“ (pojmenovaná svým dnešním názvem veronským lékařem Fracastorem podle arabského sifl nebo sufl jako „vliv svrchního světa na svět spodní“). Byla nazývána „francouzskou“ nikoli pro nezkrotný galský temperament a jeho případné nevítané následky, tím spíše, že se objevila koncem 15. století takřka současně v celé Evropě (a už vůbec ne pro přítomnost francouzských vojáků v Neapoli, jak se domnívá Jíirgen Thorwald), ale jako překlad jejího druhého, dnes už dokonale zapomenutého názvu patursa, zkráceně z passio turpis saturnina, tj. škodlivá saturnská nemoc. Saturn byl v astrologickém předivu domněnek hvězdou západu, především ovšem dvou tehdejších astrologických středisek Toleda a Paříže. A nejen to – tehdejší vědci se všeobecně domnívali, že Evropa vděčí za požehnání náhlé epidemie syfilidy, která se přehnala kontinentem jako smrtící morová epidemie, setkání Saturna s Jupiterem a Marsem v souhvězdí Štíra roku 1484, jež „zkazilo vzduch“, jak ostatně jasnozřivě z rozpočtů už sto let předem předvídal astrolog Jindřich z Langensteinu. Jestliže se ocitneme v pěkné šlamastyce, netušíme, že jsme opět v hájemství astrologie: z německé zločinecké hantýrky byl převzat výraz „schlimm Massel“, odvozený od hebrejského mazzal, čili „dobrá hvězda“. Tak bychom mohli pokračovat dál a dál.
Stabilizace astrologických domněnek umožňuje dešifrovat důvody toho nebo onoho náhledu, vycházející vesměs z analogií, jež se nabízejí, z primitivních asociací a podobností, nikoli z důvtipných myšlenkových konstrukcí.
Nejlépe to lze vidět na Měsíci, na jehož fázích pravěký zemědělec, životem odkázaný na úspěšný růst svých plodin, sledoval pravidelné „růstové cykly“, zrození, dorůstáni, zralosti a vadnutí. Spolu s tajuplnou souvislostí s cykly ženského organismu a s „krátkým spojením“, připisujícím po jasných, a tedy chladných měsíčných nocích dar jitřní rosy Luně, bylo zjevně nutné připsat Měsíci právě ty vlivy, které mu odedávna přisuzují astrologické spisy: „vlhkou plodnost“, vliv na cyklické a rytmické procesy, zosobnění ženy a manželky atd. Z aspektů, přisouzených Marsu (žár, tělová teplota, zánětlivé choroby, krvežíznivost, zvláštní význam pro kováře, lesníky, lovce, vojáky atd.) nás nic neopravňuje soudit, že do prapůvodních úvah o jeho astrologickém charakteru a vlivu vstoupily složitější úvahy než rudá barva, zákonitě vedoucí k ztotožnění s krví, bojem, válkou a zmarem.
Že tomu tak skutečně bylo, můžeme usoudit i podle starých záznamů, dokládajících egyptská a babylónská pozorování planet, jejich výšky nad obzorem a pohybu mezi hvězdami daleko dříve, než došlo ke ztotožnění Marsu s bohy války; starověkým astronomům, věnujícím celé noci sledování oblohy, rozhodně planetární klička Marsu neunikla – spíše rolníkům, kteří v předjitřní temnotě neměli co pohledávat pod širým nebem a byli jistě vděčni za několik posledních chvil spánku. Planetární kličku můžeme pozorovat i u Jupitera.
Stejně nepřijatelnou a nepodloženou je domněnka o změně astrologického aspektu Marsu s počátky zpracování železa, jehož rudy barva planety připomíná. V době změny astrologických charakteristik Marsu byla výroba železa ojedinělá a většinou buď utajená, nebo alespoň přísně kontrolovaná zákazy vývozu. Zpracování železa z rud (nikoli jen meteoritického) je prokázáno v době před rokem 1000 před n. l. např. u Chetitů, Turanců a Etrusků – avšak změna aspektu Marsu je zjevná i u národů, které nejen samy železo nevyráběly (Egypťané, Babyloňané), ale ani vůbec neznaly (jihoamerické kultury). Domněnka tedy nutně padá.
Závěrem kapitoly poznamenejme, že jsou ustavičně nalézány doklady, svědčící pro jisté rozkolísání názoru v období, kdy se nová barva Marsu teprve stávala výraznou a kdy do povědomí lidstva vstupoval Mars jako „rudá planeta“. Příkladem je taoistický názor astrologicko-univerzalistického pojetí vesmíru, státu a lidského života, který odolal i vpádu konfucianismu a přizpůsobil se posléze buddhismu. Taoismus byl v definitivní formě stabilizován asi v 6. století před n. l. v dílech filozofa Lao-c', lze však předpokládat, že jeho astrologická systematika je nejméně o několik století starší vzhledem ke své až komické propracovanosti, přidělující dokonce jistým souhvězdím a částem oblohy příslušná státní resortní ministerstva, jejichž personální stav byl určován počtem viditelných hvězd v dotyčném souhvězdí.
Pro naše úvahy není bez významu taoistická tabulka astrologické systematiky planet, z níž vyjímáme jen rubriky „konkurujících“ planet Venuše a Marsu:
MARS – radost (!) – krev a slezina – srdce – hořkost – oheň – léto – jih
VENUŠE – žal (!) – pokožka a vlas – plíce – břitkost (!) – kov (!) – podzim – sever
Porovnáním obou rubrik shledáme, že astrologické aspekty Venuše jsou ještě zřetelně poznamenány jejím nedávno všeobecně uznávaným negativním vlivem i spojením s kovem, zatímco krvavá role Marsu není dosud důsledně dovedena do konce.
Tolik tedy o katastrofě, která snad postihla v nedávné době sesterskou planetu Mars a proměnila její rostlinnou (přinejmenším) dekoraci. Teď už nezbývá než čekat, až první člověk vystoupí na povrch Marsu a vrátí se s pokladem nasbíraných vzorků, které naši domněnku potvrdí, nebo vyvrátí.

POČÍTÁME VZOREC NEPOZEMŠŤANA

… Pan Krauskopf se naklonil k neznámému pánovi, smekl obřadné klobouk a pravil: „Má úcta, poklona, pane doktor Štědrý!“ „Jak mne znáte?“podivil se pán. „Já vás vůbec neznám. Já jsem si vás vypočítal!“

Karel Poláček, Židovské anekdoty

Odkazuji Francouzské akademii véd částku pěti tisíc liber na zřízení nadace, která bude mít jméno mého syna Petra Guzmana. Tato částka bude vyplacena učenci, který první dosáhne spojení s kterýmkoli nebeským tělesem, přičemž hlavní podmínkou je, že musí vyslat k němu signál a dostat na něj odpověď. Prohlašuji však, že oním nebeským tělesem nesmí být v žádném případě Mars. – závěť paní Emílie Kláry Guzmanové roku 1889

Milióny cizích Zemí

Byla tma tmoucí – potvrdil starý Ofwfq – byl jsem ještě dítě, sotva se na to pamatuji. Byli jsme jako obvykle všichni pohromadě, tatínek, maminka, babička Bb'b, nějací strýcové, kteří přišli na návštěvu, pan Hnw, ten, co se potom stal koněm, a my děti. Nikdo nevěděl nač jsme vlastně čekali; toť se ví, babička Bb'b se ještě pamatovala na časy, kdy byla hmota stejnoměrně rozptýlena v prostoru, kdy bylo teplo i světlo; přestože staří ve svém povídání obvykle přehánějí, musely ty staré časy být lepší, nebo alespoň jiné; a nám šlo o to, přežít nějak tuto obrovskou noc. Že se něco mění, zpozoroval první můj otec. Podřimoval jsem a probudil mne jeho výkřik: „Pozor! Tady se stačí!“ Hmota mlhoviny, dříve vždycky tekutá, začínala pod námi houstnout.

Italo Calvino, Kosmické grotesky

Na téma života ve vesmíru se popsalo mnoho stránek a mnoho lesů padlo nadarmo, protože značnou část těchto úvah tvoří spekulace, případně zdánlivě exaktní „rovnice vesmírného života“, do nichž jsou dosazovány zcela libovolné a nejisté hodnoty. Samo nejstručnější vysvětlení, ba sama nejzběžnější exkurze do astronomických a biologických disciplín, o něž opíráme mínění o mnohosti obydlených světů (což je vypůjčený název kdysi mimořádně oblíbeného spisu Camilla Flammariona převzatý opět podle knihy Bernarda de Foutenella z r. 1686) by vydala na rozměrnou knihu. Uvedené argumenty, shrnuté v co nejstručnější formu, nejsou vybrány z periférie zneuznaných a výstředních teorií, aby podepíraly autorovy názory, ale představují shrnutí platných a přijímaných domněnek. Čtenáři rovněž jistě a s potěšením prominou, nezdrží-li se tato kapitola u starších kosmogonických teorií Descartových, Leibnizových či Swedenborgových, ani u úvah, reálněji podložených aplikací gravitační teorie.

V každé učebnici astronomie je možné seznámit se s teoriemi mlhovinnými (Kant, Laplace), slapovými (Jeans, Chemberlin-Moulton, Jeffreys), či tří těles (Russel, Lyttleton). Zůstaly trvalými památníky důvtipu tvůrců, zplna spojujících úroveň vědy své doby s úvahami o vzniku vesmíru. Věnujme se teoriím současným.

Naše Slunce je naštěstí pro vznik života na Zemi zcela obyčejnou „průměrnou“ hvězdou a jeho vznik není patrně poznamenán žádnou výjimečnou a ojedinělou událostí. Můžeme tento zrod docela dobře rekonstruovat analogiemi až do minulosti asi deseti miliard let.

Tématu naší knihy se netýkají ani spory o konečné podobě vesmíru, o jeho konečnosti či nekonečnosti. Přenechme je astronomii a fyzice, jak to před několika lety moudře učinili marxističtí filozofové. Jak zdůraznil Lenin, jedinou filozofickou otázkou v učení o prostoru je, odpovídá-li našim vjemům, představám a pojmům o něm objektivní realita. Lenin současně zdůrazňuje, že tato otázka nemá zhola nic společného se vztahem interpretace těchto vjemů k postupnému vypracování abstraktního pojmu prostoru na jejich základě. Modely vesmírů konečných i nekonečných, uzavřených i otevřených, omezených i neomezených, jsou ve všech vzájemných kombinacích exaktním vědám k dispozici. Objevily se dokonce alespoň rámcové analýzy velice podivných vesmírů, např. sovětského kosmologa Zelmana, jenž roku 1958 navrhl model vesmíru nestejnorodého a neizotropního s nekonečným množstvím vztažných soustav, pro něž je tento vesmír nekonečný a otevřený, a s nekonečným množstvím soustav dalších a s jiným druhem pohybu, pro něž je konečný a uzavřený.

Jak je vidět, bude lépe neplést se kosmologům příliš do řemesla.
O tom, co bylo v době předgalaktické, předhvězdné, jsou pouze dohady. Smíme považovat za pravděpodobné, že asi před deseti miliardami let došlo k obrovské explozi (v angloamerické literatuře označované jako Big Bang), kterou počalo rozpínání, pokračující dodnes. Kde se vzal rozpínající se plyn, je kosmogonickou otázkou, jež se nás netýká. Nesmírně důležitou etapou vývoje vesmíru po této velké explozi bylo vytvoření obrovských vodíkových zhuštěnin, protogalaxií. Protogalaxie, jež dala vznik naší Galaxii, měla v průměru asi 100 000 světelných let a obsahovala kolem 1068 vodíkových atomů – její hmota tedy, ač představovala téměř úplné vakuum, dvěstěmiliardkrát převyšovala dnešní Slunce. Z různých důvodů, především asi díky turbulenci plynu, došlo k místním zhuštěním vodíkových atomů, mezi nimiž se počaly uplatňovat gravitační síly. Takových zhuštění vznikalo v protogalaxiích mnoho. Podobaly se plynným koulím, kde tlak plynu ještě nepřevážil vzájemnou přitažlivost jednotlivých atomů, a kde proto docházelo k dalšímu smršťování. Je zcela možné, že toto „embryonální“ stadium hvězd pozorujeme v některých mlhovinách, kde kulovitým, tmavým a velmi kompaktním útvarům říkáme globule.
Vyhlídky na další vývoj neměly všechny zhuštěniny – pouze ty, jejichž hmota byla kolem 1033 g a které tedy obsahovaly asi l057 atomů vodíku. Větší i menší zhuštěniny se rozplývaly a mizely – zhuštěniny zmíněné hmotnosti se však dalším působením gravitačních sil měnily v prahvězdy, seskupené obvykle v asociacích nebo hvězdokupách. Není vyloučené, že se již v tomto raném stadiu vytvářely kolem hvězd menší shluky oblaků, z nichž se později staly planety, ovšem pouze v astronomickém slova smyslu: nemohly být totiž ničím jiným než hroudami zmrzlého vodíku, a existence života na nich je zcela vyloučená.
Smršťováním se protohvězdy zahřívaly až do teploty několik miliónů stupňů kelvina, kdy se v jejich nitru zažehly termonukleární reakce. Z prahvězd se tak staly hvězdy prvé generace, překotně vznikající v prvých 200 miliónech let od Big Bangu a téměř rovnoměrně rozptýlené v kulovitém prostoru původní protogalaxie. Jejich stavebním materiálem byl čistý vodík.
V pozdějším dlouhém období Galaxie, trvajícím nejméně 8,5 miliardy let, se podobným způsobem rodily hvězdy druhé generace, lišící se od předchozích jednak rozložením ve tvaru zploštělého disku, který zaujímal mezihvězdný plyn po vzniku hvězd prvé generace, jednak chemickým složením. Mezihvězdný plyn, ze kterého se seskupováním tvořily, nebyl už totiž složen jen z vodíku; obohacovaly ho atomy řady těžkých prvků, vytvořené první generací hvězd při jejich gravitačním zhroucení, kdy železné jádro stárnoucí hvězdy už nemohlo vzdorovat tíží zevních vrstev. V těchto případech dochází k uvolnění obrovského množství energie v kratičké době a částice vnějších vrstev jsou vyvrženy do mezihvězdného prostoru, který svými prvky obohatí.
Před 4,6 miliardami let – toto číslo je (díky naší schopnosti vyjádřit vlastnosti Slunce poměrně jednoduchými rovnicemi a na moderních počítacích strojích je rychle řešit) přesné – vzniklo tímto způsobem i naše Slunce jako jedna z asi 150 milard hvězd druhé generace v Galaxii. Není důvodu se domnívat, že by v jiných částech námi pozorovaného vesmíru probíhala tvorba hvězd odlišně, již proto ne, že samotné tvary galaxií se i při veškeré rozmanitosti ustavičně opakují, takže mohly být označeny astronomickými symboly, např. Sa, Sb, Se atd. O množství galaxií si nelze učinit názornou představu; tak velká čísla se vymykají pochopení. Nejslabších objektů, které lze na obloze zaznamenat největšími dalekohledy světa, je několik miliard, a mezi nimi naprostá většina galaxií.
S planetami je otázka složitější; nemáme totiž zatím (na rozdíl od hvězd) možnost vidět různá stadia vzniku planetárních systémů. Pravda – několik blízkých hvězd mění periodicky nepatrně svou polohu – až dosud to bylo zjištěno asi u šesti objektů – což může být způsobeno jen menšími tělesy, obíhajícími kolem centrální hvězdy a posunujícími těžiště soustavy. U hvězdy 61 Cygni je předpokládaná velikost tohoto tělesa, temné družice, řádově alespoň poněkud shodná s našimi představami o planetách: je totiž jen (!) asi osmkrát hmotnější než obr sluneční soustavy Jupiter, který je sám považován za objekt dosti blízký hvězdě.
Podle údajů nejnovějších pramenů je možné, že Barnardova hvězda, zvaná podle své absolutní rychlosti „šipka“, má dokonce průvodce hmotnosti 0,89 až 1,26 hmotnosti Jupitera. Průvodci ostatních zmíněných hvězd jsou desetkrát nebo stokrát hmotnější a zcela zjevně se pojmu „planeta“ vymykají.
Vždyť astronomie dnes už zná řadu složek dvojhvězd, které jsou skutečnými hvězdami, ačkoli jejich hmota nedosahuje ani desetinásobku hmoty Jupitera.
To, co bylo právě řečeno, ovšem není vyvrácením nebo popřením mnohosti planetárních systémů ve vesmíru. Vždyť oblast v podobě koule o poloměru pěti parseků (pc = 3,262 světelných roků) kolem Slunce, kde bylo nalezeno a zcela nepochybně prokázáno šest hvězd s temnými průvodci, obsahuje celkem 53 hvězd. Vznik planet kolem hvězd se rozhodně nezdá být tak vzácným, ojedinělým, nebo dokonce takřka neopakovatelným jevem, jak se nás snaží přesvědčit kdysi velmi populární teorie anglického astronoma Jamese Jeanse. Zjištění „vlnitého“ pohybu hvězd, jejichž planety by byly menší, méně hmotné než planeta při 61 Cygni, spektroskopické určení tohoto průvodce, a konečně fotometrické zjištění poklesu jasnosti hvězdy při přechodu temné planety před jejím kotoučem (možné pouze tehdy, byla-li by Země v rovině oběžné dráhy planety) jsou vesměs hudbou budoucnosti. Podstatně lepší situace nastane teprve po instalování velkých dalekohledů na umělých družicích nebo na Měsíci. Třímetrový teleskop v těchto ideálních pozorovacích podmínkách by měl zjistit planety asi u 80 hvězd do vzdálenosti třiceti světelných let od Země.
Musíme se zkrátka volky nevolky poohlédnout po nepřímých argumentech. Jeden z nich je skryt v podivném skoku točivosti některých typů hvězd. Jde v podstatě o pokus vysvětlit zajímavou skutečnost, objektivně zjištěnou díky teoretickým spektrografickým studiím Angličana Abneyho roku 1877 a praktickým pozorovacím výsledkům Američana O. L. Struva a sovětského hvězdáře G. A. Šajna roku 1928: rotační rychlosti hvězd jsou velmi rozdílné. Zatímco se naše Slunce na rovníku otáčí rychlostí jen asi 2 km/sec, jsou rotační rychlosti některých hvězd až třistakrát větší, dosahujíce hodnoty celých stovek km/sec. Tyto rozdíly nejsou zřejmě nahodilé, a jak se zdá, souvisejí se spektrálním typem hvězd.
Snad jste si povšimli dvou použitých termínů: rotace a točivost. Zatímco pojem rotace je jasný (otáčení tělesa kolem vlastní osy), vyžaduje točivost malé vysvětlení. Točivost, nazývaná dříve momentem hybnosti, je jakousi „zásobou rotačního pohybu“ každé celé navenek izolované mechanické soustavy, např. gyrokompasu, mlýna nebo Slunce s planetární rodinou. V posledním případě, kde přirozeně platí zákon o zachování točivosti stejně jako ve všech případech ostatních, je točivost dána rotací Slunce i planet a jejich měsíců kolem vlastních os a oběžným pohybem planet s jejich družicemi kolem Slunce.
Jestliže zkoumáme podíl jednotlivých složek na točivosti celé sluneční soustavy, docházíme (opět jednou) k velmi překvapujícímu a „zdravému rozumu“ se takřka vymykajícímu závěru: ačkoli součet hmot planet představuje jen 1/700 hmoty Slunce, přesto plných 98 % celkové točivosti sluneční soustavy souvisí s oběhem planet a pouhá 2 % s rotací Slunce. Rotace planet samotných je vzhledem k jejich relativně malým hmotám a poloměrům téměř opominutelná, což platí i o družicích planet. Protože se v izolované soustavě musí točivost zachovat, zrychlila by se v případě splynutí planet se Sluncem rotační rychlost Slunce padesátkrát – z 2 % na 100 % – a činila by pak na slunečním rovníku asi 100 km/ sec, tedy právě tolik, kolik bylo naměřeno u hvězd s větší hmotou a teplotou, než jaké mají hvězdy spektrálního typu F 2. Není těžké se domyslet, že se rotační rychlost Slunce, kdysi dost vysoká, prudce snížila o plných 98 %, když převážná část točivosti přešla na planety. A dále se zdá, že pomalé otáčení hvězd v tzv. hlavní posloupnosti, počínaje spektrální třídou F 2, otáčení, vznikající náhle, skokem, prudkým „zabržděním“, je výsledkem vzniku planetárních soustav, které si přisvojily největší část točivosti.
Je to velmi silný argument nejen ve prospěch mnohosti planetárních soustav ve vesmíru, ale i pro zákonitost jejich vzniku kolem hvězd některých spektrálních typů v „nejlepším“ a „starším“ věku. Matematicky je způsob přenosu točivosti uspokojivě vysvětlen např. pracemi švédského astrofyzika Alfvéna, rozvinutými 1958 Hoylem. Stručně řečeno: podle jejich názorů se planety vytvořily z plynoprachové mlhoviny, jejíž jednotlivé cáry se pohybovaly různými rychlostmi, přičemž rozhodující vliv na ztrátu původní příliš velké točivosti (hvězda z takové mlhoviny vzniklá by na rovníku rotovala takřka rychlostí světla) i na další přenosy točivosti mělo magnetické pole, přejímající úlohu „hnacího řemene“ nebo „brzdy“.
Při kondenzaci původní mlhoviny na poměrně malý rozměr např. sluneční soustavy nastává náhlá ztráta rotační rychlosti hvězdy, ačkoli ještě nedlouho předtím („nedlouho“ je míněno v astronomické časové dimenzi) činila na rovníku několik set km/sec. I zde hrají svou úlohu magnetické siločáry, spojující plynoprachový prstenec, zvolna se vzdalující, s prahvězdou. Tento prstenec si po roztrhání na protoplanety odnese díky siločárám větší část točivosti celé soustavy. Takový proces může – podle Hoyla – nastat jen u chladnějších hvězd, což odpovídá i pozorování. Hoylova teorie vysvětluje tuto vlastnost chladnějších hvězd schopností pevně „zakotvit“ magnetické siločáry poměrně hluboko do zevních vrstev, bouřlivě zmítaných konvektivními proudy zčásti ionizovaných, zčásti neionizovaných plynů. K proudům těchto plynů se „přilepí“ siločáry. U dostatečně horkých hvězd je vodík ionizován až k povrchu, konvektivní proudy nevznikají a siločáry jsou „zakotvené“ příliš mělce, než aby mohly zprostředkovat úlohu „hnacího řemene“ mezi hvězdou a planetárním prstencem.
Hoylova hypotéza, jež by snad pro svou uzavřenost a shody s pozorováním zasluhovala spíše název teorie, není jediným pokusem o vysvětlení pozoruhodného snížení rotace některých spektrálních typů hvězd.
Vážnou námitkou proti Hoylově teorii je její neschopnost vysvětlit, jak se mohl z protoplanetárního prstence „vytřídit“ nadbytečný vodík a hélium, představující zcela jistě hlavní a nejpočetnější složky protohvězdných oblaků. Možná že se to kdysi opravdu stalo. Jistým argumentem pro tento děj je skutečnost, že kdybychom k planetám sluneční soustavy dodali vodík a hélium v množství, přibližujícím jejich složení Slunce, vzrostla by celková hmota planet nejméně desetkrát a dosáhla by 0,01 sluneční hmoty, což dobře odpovídá poměrům hmot již zmíněných blízkých hvězd a jejich obrovských neviditelných průvodců. Dosud ovšem není jasné, proč a jak tyto plyny z obrovských protoplanet unikly do mezihvězdného prostoru – přesto však Šklovskij, patrně v naději, že se hypotéza dnes či zítra zrodí, prohlásil: „Všechny výsledky pozorování nasvědčují současnému utvoření hvězd a jejich planet.“
Odpůrci tohoto názoru nestojí už na nesmiřitelně nepřátelských pozicích jako kdysi. Také oni až na nepatrné výjimky opustili představy o náhodném, katastrofickém vzniku planet sluneční soustavy a přijali názor, považující zrození planet za logickou součást hvězdného vývoje. Další shoda je i ve všeobecně přijatém názoru o akreci, tj. o stmelování rozptýlené hmoty, kupící se kolem hmotnějších částic a dávající tak posléze vzniknout ztv. planetesimálům, protoplanetám.
Rozpory se počínají objevovat současné se zkoumáním rozložení prvků v různých tělesech naší sluneční soustavy: Země, meteoritů, které na ni dopadají, i (spektroskopicky) samého Slunce. Díky úspěchům kosmonautiky přibyl Měsíc, z mnoha důvodů zajímavý a snad dokonce klíčový.
Již zběžný pohled na tabulku jednotlivých prvků v uvedených tělesech dokazuje, že zatímco Země, Měsíc a meteority mají složení velmi podobné, je rozložení těžkých prvků na Slunci podstatně jiné. Rozšíříme-li tento poznatek na celou sluneční soustavu, dojdeme nepohybně k názoru, že planety, jejich měsíce a meteority (pokládané za zbytky rozpadlých planetek) vznikly z jiného materiálu než Slunce.
Američané Suess a Urey se snažili rozpor vysvětlit a překlenout – bez valného výsledku. Jen jejich oponent, další Američan Cameron, nadhodil možnost úniku některých prvků (např. Cr, Fe, Cu, In, Pb) z planet na Slunce, a to nejspíše díky jejich ionizaci v době, kdy prahmota sluneční soustavy byla většinou plynná a žhavá, díky působení slunečního magnetického pole. Na řešení reálnosti jeho vývodů však dosud astrofyzika nestačí.
Zřejmě nadějnějším východiskem z rozpaků bude kombinování závěrů o možnostech vzniku jednotlivých těles sluneční soustavy, zejména planet, se zjištěným stářím. Můžeme tak učinit díky velmi spolehlivé metodě měření radioaktivity, do jejíchž podrobností nemůžeme zacházet.
Pro nejstarší části zemské kůry bylo naměřeno stáří asi 3,5 miliardy let (podle některých sovětských pramenů 4,5 miliardy), což ovšem představuje stáří planety již uspořádané, s pevnou kůrou, a tedy značně časově vzdálené od zrození v podobě planetesimálu, protoplanetárního oblaku. Spolehlivější údaje o vzniku planetárního systému by měly poskytnout meteority. Jestliže skutečně vznikly rozpadem planetek, a tedy těles podstatně menších než např. Země (a nikoli rozpadem jediné velké planety, hypotetické, avšak některými astronomy dokonce nazvané Faethón), neabsolvovaly patrně tak dlouhou a bouřlivou řadu termických a tektonických přeměn. A vskutku: proměření radioaktivity udává pro meteority stáří 4,5 miliardy let, což je doba velmi blízká předpokládanému vzniku celé naší planetární soustavy, o 0,1 miliardy let mladší Slunce.
Tato tělesa naznačují svou skladbou (poměrem prvků), že vznikla po zrození Slunce nejen z protohvězdného oblaku, ale i z jiného materiálu, obohaceného množstvím těžkých prvků, vznikajících syntézou vodíkových a héliových atomových jader toliko při obrovských tlacích a teplotách řádu miliard K. Takové podmínky může – podle úrovně našich dnešních poznatků – poskytnout pouze jeden jediný kosmický děj: výbuch supernovy. Při této katastrofě dochází na několik dní ke zvýšení svítivosti hvězdy až stomiliónkrát a supernova někdy alespoň po krátkou dobu vysílá více světla než celá galaxie.
Není proto divu, že v naší Galaxii je každý výbuch supernovy – dochází k němu přibližně jednou za sto let – velmi nápadným a nepřehlédnutelným divadlem, o čemž nás přesvědčují staré kroniky a mnohá pozorování. Poměrně jednoduchým výpočtem zjistíme, že za celé dějiny Země bylo Slunce už několikrát blíže než 10 parseků od vybuchnuvší supernovy. Předpokládané množství blízkých „exsupernov“ je zcela dostatečné pro vznik těžkých prvků planet v embryonální době pro planety naší soustavy. Difúzní mlhovina, produkt výbuchu supernovy se šíří do prostoru počáteční rychlostí asi 1000 km/sec, což je i ve vesmírných měřítkách imponující. Vláknité mlhoviny v souhvězdí Labutě se dnes už sice pohybují „jen“ rychlostí 10 až 20 km/sec, šířka jednotlivých „vláken“ však více než desetinásobně převyšuje průměr celé naší sluneční soustavy a vlákna poskytují dost hmoty pro vznik planetárních systémů, i když patrně ne hvězd, jak se podle řetězů kondenzací domnívají Fesenkov s Rožnovským.
Jak je zřejmé, představuje tento kosmogonický názor, respektující chemické složení Slunce a planet a jejich rozdíly, toliko opravenou variantu názoru, že planety nevznikají současně s hvězdami z téhož materiálu, ale po vzniku hvězd a převážně z difúzních mlhovin, odmrštěných do světového prostoru výbuchem supernov. Chronologické údaje se zdají přitakat druhé teorii tím spíše, že radiologické analýzy určily poměrně přesně (zjišťováním izotopů, zejména 129Xe a 129J) dobu, jež uplynula mezi vznikem prvků sluneční soustavy a jejich uzavřením ve hmotě planetek, příštích meteoritů. Je to doba poměrně krátká – asi 300 miliónů let. O ně jsme se sice přiblížili předpokládanému datu zrození Slunce, zůstává však stále propast 3/4 miliardy let, kdy již Slunce „bylo na světě“, avšak pro planetární soustavu nebyly k dispozici ani základní stavební kameny, atomy těžkých prvků.
Na závěr kapitoly, obírající se pro laika sice poněkud suchopárnými, pro astronoma však vzrušujícími a pro další vývody knihy nezbytnými problémy, můžeme tedy shrnout: naše Slunce je zcela průměrná hvězda, procházející pravidelnými a zákonitými proměnami, vlastními nespočetným hvězdám naší Galaxie, a pokud můžeme soudit a pokud současné kosmogonické teorie nejsou v příkrém rozporu se skutečností, vlastními i hvězdám v celém vesmíru, dostupném našemu pozorování. K těmto zákonitým procesům náleží, alespoň pro jistý typ hvězd, vytvoření planetárního systému. Vzhledem k neustálému opakování se podmínek, nutných ke vzniku planetárních systémů (ať již jsme zastánci kterékoli teorie s výjimkou teorií katastrofických), lze očekávat, že se v naší Galaxii a v celém vesmíru v minulosti vytvořilo, snad dokonce i tvoří a ještě bude vytvořeno nepředstavitelné množství, pro Galaxii řádově miliardy (nejméně), pro pozorovatelný vesmír triliony planetárních soustav, z nichž mnohé nepochybně poskytují podmínky velice podobné podmínkám sluneční soustavy a tím i naší Země.

Formy života ve vesmíru

Nejzajímavější vlastností života je, že dovede pro sebe využít jak dějů čistě atomárních, tak i dějů makroskopických. V tom je jeho úspěch.

Ferdinand Herčík, Od atomu k životu, 1946

V předchozí kapitole jsme se přesvědčili, že podle slušně doložených a logických předpokladů soudobé astronomie a zejména kosmogonie máme plné právo předpokládat, že ve vesmíru, dosažitelném našemu pozorování a zkoumání optickými nebo radioastronomickými přístroji, je značný počet planetárních systémů, připouštějících vznik života za podmínek podobných pozemským. Pokusme se teď stejně střízlivými a opět co nejlépe dokumentovanými pracovními domněnkami dospět aspoň k rámcové představě, jaké formy by tento mimozemský život mohl mít.

Celá řada astronomů a tzv. exobiologů různých původních profesí překonává autory science fiction v míře fantazie, s jakou líčí možnosti a tvary mimozemského života, ačkoli k tomu patrně nejsou důvody. Naše Země je obrovskou laboratoří, poskytující nejrůznější prostředí od horkých pramenů až k ledovým vrcholům velehor, od bezvodých pouští až k hlubinám oceánských příkopů. Vytvořila se zde neuvěřitelně pestrá paleta životních forem, z nichž některé nám k našemu údivu ukázal teprve stereoskan, mikroskop, otevírající brány k fantastickému světu hmyzu a prvoků, tak jak skutečně vypadají.

Není důvod domnívat se, že by chemicky přesně určený nerost krystaloval na planetě vzdáleného slunce v jiné soustavě než na Zemi – odporují tomu fyzikální zákony. Právě tak není důvodu domnívat se, že zkušenosti získané v „laboratoři Země“ nelze zobecňovat pro celý kosmos – ovšem s jistou dávkou opatrnosti.

Podstatu života lze sotva redukovat tak dalece, aby se biologie rozpustila v chemii, fyzice a dalších pomocných exaktních vědách, zabývajících se makromolekulami, zejména DNK, desoxyribonukleovou kyselinou. Život zcela jistě není, jak to formuloval např. Müller, jen okrajovým jevem kolem rekombinace a mutace genů, tedy vlastně DKN, a ovšem stejně jistě není, jak tvrdil Schrödinger, řízen molekulami, poslouchajícími zákonů božské kvantové mechaniky. Přesto však i tento svrchovaně složitý jev, vyvíjející se v časové posloupnosti vyšších forem pohybu hmoty, jenž nemůže být beze zbytku vysvětlen zákony, plně platícími pro pohyb nižších forem, připouští i bez nebezpečných zjednodušení rámcové určení, a dokonce předvídání ze svých elementárních stavebních kamenů, nejen pokud jde o složité makromolekuly, ale i, v prvém stupni úvah, o atomy prvků. Z devadesáti dvou přirozených prvků, stavebních kamenů naší Země a celého vesmíru, bylo nalezeno v živých organismech něco přes půl stovky. Všem organismům jsou společné tzv. obligátně biogenní prvky: uhlík, vodík, kyslík, dusík, fosfor, síra, vápník, železo, hořčík a draslík. Kromě nich nacházíme v rostlinách i živočiších ve větším nebo menším množství měď, sodík, křemík, zinek, mangan a některé další prvky jako prvky stopové, pro život významné nebo nezbytné.

Život vznikl nepochybně výběrem vhodných stavebních kamenů, jejich postupnou skladbou ke stále složitějším sloučeninám v procesu komplikace vazeb a funkcí, kdy selekce měla význačnou úlohu. Přesto se však nezdá náhodnou korelace mezi relativním zastoupením prvků ve vesmíru a jejich účastí na výstavbě bioplazmy. Relativní zastoupení prvků je nám uspokojivě přesně známo díky spolupráci celé řady vědních oborů, geologie a mineralogie, fyziky kosmických paprsků, astrofyziky a v poslední době i kosmonautiky, kritickým rozborem pozorovacích podmínek, pokud možno zbavených pozorovacích a metodických chyb. Kosmogonie zjišťuje tato data zejména ve snaze extrapolovat minulost vesmíru a dospět tak k upřesnění teorií o původu prvků, o nichž jsme se již v minulé kapitole letmo zmínili.

V souvislosti našich úvah je lhostejné, přidržíme-li se hypotézy rovnovážné (Čandrasekar a Heinrich, 1942), opírající se o radioaktivní rozpady, polyneutronové (Mayer a Teller, 1949), usuzující na vznik těžkých prvků z chladné předhvězdné hmoty, nebo nejnovějších teorií nestacionárních, zastávaných např. Gamowem, kladoucích vznik těžkých a středních prvků do prvé půlhodiny, která při rozpínání vesmíru uplynula od Big Bangu. Závažný je výsledek. Dovoluje vyčíst jisté závislosti, jejichž četnost opravňuje k domněnce, že nejde o náhodu.

Především je nápadné, že průměrný počet atomů daného prvku v jednotce objemu prostoru klesá přímo úměrně s růstem atomového čísla, a to do atomové hmoty 100 zhruba podle geometrické posloupnosti, od atomové váhy 100 pozvolněji a méně výrazně.

Kromě tohoto poklesu s geometrickou řadou pozorujeme i odchylky, z nichž dvě první se netýkají pouze vzniku atomových jader, ale i obecných úvah o skladbě života:
1. „Železný vrchol“ – tj. výrazné maximum pro atomové hmoty 53–63.
2. Minimum v oblasti lehkých prvků – daleko rychlejší pokles relativního zastoupení prvků za héliem, než by odpovídalo poklesu s geometrickou řadou. Přímce, odpovídající exponenciální funkci, se čára přibližuje po výrazném zlomu v oblasti uhlíku. Proto jsou uhlík, dusík a kyslík daleko hojněji zastoupeny než lithium, berylium a bór, navzdory nižším atomovým číslům těchto prvků.
Vyškrtněme z našeho přehledu zcela nebiogenní hélium, vznikající v obrovském množství při proton-protonové reakci hvězd prvé generace, jež z této reakce čerpaly energii. Také dnes září hvězdy třetí generace, jejichž matečná látka byla již obohacena těžkými prvky, díky přeměně vodíku v hélium tzv. uhlíko-vodíkovým cyklem.
Zbývají čtyři prvky, které relativní početností ve vesmíru stojí v čele: vodík, uhlík, dusík, kyslík. Ihned za nimi se řadí – jaksi v rozporu s nalezenou pravidelností poklesu logaritmu početnosti se vzrůstem atomového čísla – železo, jako nejvýznamnější prvek katalický.
Je náhodné, že právě těchto pět prvků hraje v biogenezi, ve skladbě nám známé bioplazmy, přední a rozhodující roli? Vysokoškolské učebnice biologie uvádějí většinou jako obligátně biogenní prvky pouze čtyři – na prvním místě fakultativně biogenních železo. Jsem přesvědčen, že nejde o shodu náhodnou, ale o přímou příčinnou vazbu, hrající přinejmenším stejně důležitou roli u kolébky života jako další důvody, jež navrhuje např. Vladimír Ulehla: „Kdo je zvyklý ptát se proč, tu se otázky takové nezdrží. Odpovídat na proč jako skoro vždy lze jen domněnkou: buď že si život vybírá materiál pohyblivý, a proto reaktivnější, jenž dovoluje hráti na všech pochodech životních virtuózní hru, které by nebyly schopny těžkopádné prvky o velké váze atomové; nebo že se život vyvíjel současně, jak vznikaly prvky z těžkých (tuto domněnku však vyvrátila moderní kosmogonie – pozn. aut), nebo konečně že většina těžkých prvků nevstupuje s hlavními stavebními kameny života, s uhlíkem, dusíkem, vodíkem a kyslíkem, do vazeb tak pestrých jako prvky lehčí.“
Naprostou nezbytnost a elementárnost uhlíku, vodíku, kyslíku a dusíku (k nim můžeme připočítat fosfor) prokazuje i jejich absolutní nenahraditelnost, nemožnost substituce jakýmkoli jiným prvkem, zatímco např. mnohé rostliny mohou růst, i když nemají sodík, některé organismy (i živočichové – moucha Drosophila) mohou žít bez vápníku. Sodík a draslík, chlor a brom se mohou navzájem často substituovat. Železo je nenahraditelné nejen jako „přenašeč kyslíku“ v krevním barvivu hemoglobinu, ale jako rozhodující součást buněčného enzymu cytochromu, umožňujícího buňkám příjem kyslíku, a tím výměnu látkovou vůbec.
V ojedinělých případech přejímá funkci železa jako přenašeče kyslíku měď – např. u ústřic a chobotnic. Zdá se však, že se tento „pokus“ příliš nevydařil. Modré krevní barvivo, obsahující jako rozhodující složku měď, není schopno přenášet kyslík ani zdaleka tak vydatně jako hemoglobin a nepředstavuje patrně žádnou výhodu – spíše naopak. Zdá se, že v těchto případech jde o variantu sice slučitelnou se životem a v podmínkách vzniku snad dokonce výhodnou (nedostatek železa? nadbytek mědi?), v dlouhodobých důsledcích však nutně vedoucí ke slepé uličce vývoje.
Chemické vlastnosti základních, plastických biogenních prvků jsou zároveň i vysvětlením otázek, jež si položil Ulehla a s ním i mnozí jiní.
Pro život závažnými charakteristikami uhlíku jsou:
a) jeho malá reaktivita, bránící prudkým reakcím;
b) je schopen slučovat se se všemi biogenními prvky;
c) je schopen tvořit řetězce a kruhová jádra molekul takových rozměrů, že je splněna jedna ze základních podmínek nám známého života – totiž koloidního stavu bioplazmy;
d) všechny valence uhlíku nemusí být nasyceny, což umožňuje vznik sloučenin labilních, snadno reagujících;
e) díky těmto i dalším vlastnostem (izomerie, stereoizomerie) je uhlík schopen vytvářet ze všech ostatních prvků největší počet sloučenin, teoreticky (a patrně i prakticky) milióny;
f) mnohé sloučeniny uhlíku uvolňují při štěpení dostatek energie, aby byla umožněna látková a energetická výměna organismů;
g) asymetrické uspořádání uhlíkových atomů v molekule podmiňuje její optickou aktivitu, jež se zdá být jednou z podmínek života, soudě podle svrchovaně vzácného výskytu symetrických sloučenin a látek opticky neaktivních v bioplazmě.
V celé soustavě prvků je jen jediný prvek, který by mohl v základním modelu živé hmoty, nám známém (to je třeba mít stále na paměti) ze života pozemského, uhlík zastoupit: křemík. Tento prvek je obsažen především v tuhých obalech některých prvoků a řas, v podpůrných tkáních rostlin, v živočišných tělech v málo aktivních orgánech. Jako biogenní prvek se tedy v „pozemském modelu“ života nijak zvlášť neuplatnil, a to ani jako prvek katalytický. Jeho chemické vlastnosti však stále znovu poutají pozornost exobiologů, snažících se přírodě navrhnout svůj vlastní model života, odlišný od života pozemského.
Vycházejíce z obecného asimilačního plánu, jenž je pro všechny pozemské organismy víceméně shodný, navrhují nahradit ve svém modelu uhlík křemíkem, prvkem uhlíku nejpodobnějším, jehož sloučeniny jsou ještě ke všemu – což tito exobiologové neopomenou zdůraznit – chemicky i fyzikálně odolnější než analogické sloučeniny uhlíku. Většinou ovšem opomenou dodat, že tato odolnost je vykoupena nedostatkem vlastností, přičítaných uhlíku; především neporovnatelně menším množstvím možností, jež spojování křemíkových atomů dovoluje, horšími předpoklady energeticky výhodných štěpných reakcí atd. – to vše bez základní výhody: zbavení se nutnosti koloidního stavu protoplazmy. Tu by takový křemíkový „život“ dosahoval jen v mezní, teoreticky velmi obtížně konstruované skladbě, jejíž stabilita vůči zevním vlivům, zejména termickým, by byla ještě ke všemu patrně daleko nižší než „obyčejného“ života uhlíkového. Zastánci křemíkového života přehlížejí nebo nepovažují za důležité, že se křemík zřejmě neosvědčil jako plastický biogenní prvek pozemského života, což je tím nápadnější, že jeho množství v živých tkáních (v lidském těle např. tvoří křemík toliko 0,0008 % váhy oproti 20,2 % váhy uhlíku) je v příkrém a ze všech biogenních prvků nejnápadnějším nepoměru k obsahu křemíku v zemské kůře – celkem asi 26 % převážně vázaného na SiO₂, tvořící 60 % zemského povrchu. Lze tedy předpokládat, že „křemíkový život“ není, ať už geneticky nebo skladebně, pro pozemské a jim podobné podmínky vhodný a že by se mohl uplatňovat nejvýše v podmínkách svým historickým vývojem a současným stavem od podmínek pozemských podstatně odlišných. Rozhodně je nutné odkázat do říše bájí a na stránky science fiction „křemenné bytosti“, podobné pozemským živočichům, nebo dokonce lidem, tedy v makrostruktuře determinovaným týmiž nebo velmi podobnými podmínkami, jako život nám známý, v mikrostruktuře však naprosto odlišným, se zcela odlišným mechanismem dědičnosti, nevázaným kódem složité struktury, představované v každé buňce nám známých forem života obou říší, živočišné i rostlinné, vlákny kyseliny desoxyribonukleové. Tato vlákna, dlouhá v každé lidské buňce asi 50 cm (!) a svou celkovou délkou u jediného člověka tedy spojující šestsetkrát Slunce se Zemí, uchovávají v každé ze šedesáti bilionů lidských tělových buněk zprávy, jež by v binárním systému (podle odhadu dr. Beadlese) zaplnily tisíc svazků slovníkového formátu. Neméně důležitou vlastností DNK je schopnost rozdělit se podélně dosti složitým procesem ve dvě zcela identické molekuly a předat tak bez zkreslení všechny dědičné informace. Fytopaleontologové se domnívají, že takto podmíněné dělení buněk, mitóza, je staré jako buněčný život sám, ba ještě starší, spadající do éry tzv. eukariontů, předchůdců dnešních řas, z nichž nejstarší byly objeveny roku 1966 v kalifornském Údolí smrti. Již tyto organismy, staré nejméně miliardu let, byly schopné fotosyntetizovat látky, nezbytné k prvotnímu životu, a odštěpovat z vody kyslík pro vyšší vícebuněčné organismy. Žádné sloučeniny křemíku, schopné zajistit tyto funkce, nebyly dosud zjištěny a nelze je ani teoreticky předpokládat.
Představa života, od počátku schopného být životem nazván, a tedy nastupujícího po známých „organizovaných kapkách“, koacervátech akademika A. I. Oparina, konstituovaných na základě informací řetězů DNK, přináší řadu svízelí.
Přesto, že terito problém souvisí s tématem naší knihy jen okrajově, alespoň několik slov o něm: v původní bezkyslíkaté pozemské atmosféře, složené především z molekul H₂, H₂O, NH₃a CH₄spolu s poměrně značným podílem vzácných interních plynů, vznikaly štěpením vodních molekul jednak kyslík, jednak vodík, unikající do meziplanetárního prostoru. Z vodních a dalších molekul se účinkem slunečního záření, zejména krátkovlnné části spektra a za účasti mohutných elektrických výbojů nepředstavitelných bouří, tvořily první organické sloučeniny. Experimentálně se podařilo tento proces napodobit; výtěžkem byl glycin, alanin a další aminokyseliny i jiné organické látky. A ne v nepodstatném množství: Carl Sagan odhaduje celkovou hmotu takto vytvořených, život předcházejících organických látek za 3 miliardy let (což je dnes nejčastější odhad trvání naší planety před vznikem prvého života) nad každým cm²povrchu Země na několik kilogramů. Rozpuštěny v moři mohly poskytnout poměrně „výživný bujón“, asi 1%.
V tomto „bujónu“ se bezpochyby rozvinul život až k formám, podle Ljapunova „kódovaným stavem molekul DNK“ – neboť jinou formu života, jiný model, jiný typ přenosu dědičnosti jsme neobjevili a asi neobjevíme ani v budoucnu. Mohlo k tomu dojít dvěma způsoby: náhodnou shodou okolností, nebo, jak tvrdí marxističtí přírodovědci, v rámci zákonitého zdokonalování a zjemňování materiálního pohybu hmoty až k nejvyšší formě, k životu.
Laboratorní syntéza DNK a RNK (ribonukleové kyseliny, zastávající v buňce jakousi úlohu „pošty“ mezi jadernými strukturami a výkonnými buněčnými organuly, uloženými mimo jádro v cytoplazme) se zdařila, ovšem v podmínkách, které sotva můžeme v praoceánech očekávat, ačkoli ani to není zcela nemožné vzhledem k obdobím „prudkého zvýšení intenzity kosmických paprsků, výbuchům, záření radioaktivních zemských krbů nebo konečně zásahům tak efektivním, jaké až dosud (a ne se stejným výsledkem) můžeme experimentálně docílit jen nasazením nejmocnějších urychlovačů částic: roku 1963 zaregistrovalo mnoho počítačů kosmických částic a observatoří spršku kosmického záření, vyvolaného jedním jediným atomovým jádrem vodíku, jež k nám přiletělo z kosmu mimo Galaxii, urychleno energií devadesáti trilionů elektronvoltů, tedy miliardkrát větší, než jakou poskytují největší pozemské urychlovače částic…
I když předpokládáme nejen obecnou existenci, ale i místní přítomnost potřebných bází, skládajících aminokyseliny, je náhodný vznik „životaschopného života“, tedy života, vybaveného smysluplnou informací, zakódovanou v řetězci DNK, náhodou opravdu výjimečnou, pokud uvažujeme o životě, analogickém jevům, které jako život označujeme.
Nejjednodušší forma nám známého života, představovaná např. velmi primitivními druhy baktérií, obsahuje v buňce alespoň 2000 genů (cystronů), z nichž každý reguluje činnost některého z enzymů. Toto číslo představuje, jak se zdá a jak odpovídá našim dnešním poznatkům, dolní možnou mez; menší počet elementů, řídících enzymatickou činnost buňky, by nebyl slučitelný se životem.
Každý z těchto genů je zakódován asi 1000 „slovy“ – aminokyselinami, z nichž opět každá aminokyselina obsahuje 4 báze. Celkem tedy musíme i v nejjednodušší formě buněčného života předpokládat minimálně 6 000 000 článků aminokyselin, jejichž čtyři báze poskytují 46 × 105 možností. Pravděpodobnost, že vznikne taková kombinace, jejíž bezchybnost a dokonalost je podmínkou smysluplné informace, a tím i života, lze tedy vyjádřit poměrem l:4 – za níž následuje milión nul. Takřka nekonečně malá pravděpodobnost samovolného vzniku prostou náhodnou kombinací a rekombinací vynikne, uvědomíme-li si, že od vzniku života na Zemi uběhl počet vteřin, vyjádřitelný číslem s pouhými 13 nulami. Doba, jež uběhla od vytvoření pozemských podmínek snesitelných životu do objevení se prvních primitivních organismů, byla pravděpodobně podstatně kratší.
Ostatně, abychom zůstali u příměru použitého na jiném místě: ani samovolné vytvoření potřebných enzymů nezajistilo prvotnímu organismu život – nebyly by totiž schopny reprodukce, a velice brzy, v několika minutách, by došlo k vyrovnání energetických hladin, k smrti buňky. Rovněž sama náhodně vytvořená pentle DNK (což je ještě nepravděpodobnější) by byla bezcenná bez substancí, na nichž by mohla rozvíjet svou činnost. Analogicky: i když připustíme náhodný vznik auta protřepáváním kontejneru naplněného nejrozmanitějšími součástkami, nebude toto auto schopno provozu bez silnic, benzínových rafinérií a pump, gumáren vyrábějících pneumatiky, atd.
Může se ovšem vyskytnout námitka, že prvotní život byl jednodušší než dnes známý, že informace, potřebné k jeho zachování a pokračování, byly podstatně skromnější, ba že snad představoval jakýsi předstupeň na daleko prostších principech. Tuto námitku nelze zatím zásadně vyvrátit – všechny naše vědomosti ji však popírají. Jednota kódového systému veškerého života naší Země s jeho nespočetnými variacemi a morfologickou pestrostí nás nutí k myšlence, že se vyvinul ze společného základu, založeného na jednotném principu enzymatické koordinace a korelace řetězci nukleových kyselin, jejichž maximální jednoduchost je limitní a představuje i tak vysoce složitý aparát. Použijeme-li naposled již dost přetíženého příměru: i nejstarší dědeček automobil vznikl jako složitý výrobek s koly, řízením, pístovým motorem, brzdami, rozvodem atd. atd. a jen takto, dialektickým kvalitativním zvratem, jej můžeme pochopit a odvodit dnešní typy. S koloběžkou či drezínou jeví jistou „podobnost“ – nic víc.
Nelze než souhlasit s vědci, kteří prohlašovali, že biosyntéza, vznik živého organismu (dnes by patrně mluvili skromněji o syntéze makromolekuly DNK nebo viru), náhodně ze směsi organických sloučenin, je asi stejně málo pravděpodobná jako vznik nikoli automobilu, ale přesně jdoucích hodinek, potřepáváme-li pytlíkem, naplněným všemožnými součástkami, pery, kolečky a šroubky. Tím dokazovali podle vlastního světového názoru buď nezbytnost zásahu nadpřirozené, paravědecké vůle, nebo tendenci neživých soustav k ustavičnému zdokonalování, tedy proces opačný obecně uznávanému poklesu míry organizovanosti a zvyšování entropie.
„Potřásání pytlíkem“ se ovšem odehrávalo nejméně po celou miliardu let v nespočetných kapkách světového praoceánu v každém okamžiku, v každém zlomku vteřiny, kdy byl roztok organických sloučenin vystaven nejrůznějším chemickým a fyzikálním vlivům.
Země kromě toho nemusela „třepat pytlíkem“ nekonečně. Všechno nasvědčuje tomu, že první vzniklý dokonalý stroj byl zároveň strojem posledním, který zabránil jakémukoli dalšímu „třepáni pytlíkem“ jednou provždy. Budoucnost, schopná zakódovat do řeči počítacího stroje obrovské množství časových, chemických, fyzikálních i dalších faktorů vzniku života na Zemi, budoucnost, jež pozná a popíše všechny součástky v „pytlíku“, nalezne snad i řádovou shodu mezi dobou, jež uplynula na Zemi od jejího vzniku až k objevení se života, a počtem pravděpodobnosti, předvídajícím tuto možnost, měnící se s přibýváním času v jistotu.
Poslední potřebný důkaz, skvěle potvrzující materialistický světový názor v biologii, totiž syntéza života, živých organismu, byl podán kolektivem Arthura Kornberga, amerického biologa, odměněného roku 1959 Nobelovou cenou. Jeho práce vyvrcholila roku 1967 biosyntézou jednoduchého viru fí X 174 z 5500 nukleotidů ve čtyřech skupinách, seřazených v přesně určeném rozsahu a pořadí. Umělý virus, na jehož biosyntéze měl rozhodující podíl Kornbergův objev polymerázy DNK, schopné uskutečnit stavbu molekuly DNK v přesných proporcích, se chová naprosto totožně jako virus přírodní: vniká do baktérií, rozmnožuje se v nich a posléze je ničí. Kornbergova biosyntéza prokázala s konečnou platností neplodnost idealistických názorů na vznik života i na účelnost – sám Kornberg to vyjádřil velice precizně: V oblasti biologického průzkumu je jen jedno vědecky únosné stanovisko, totiž předpokládat, že příroda nemá cíl.
Laboratorní syntéza viru fí X 174 mimo jiné upřesnila naše znalosti o „součástkách, jež musí být obsaženy v pytlíku“ – jsou to proteiny, hlavní složka buňky, jež se však samy nemohou reprodukovat, nukleinové kyseliny, jež jim to jako nositelky dědičnosti umožňují, a konečně proteiny charakteru enzymů, jejichž katalyzační činnost spíná celý podivuhodný cyklus prvotního vzniku života.
Jistě – bylo třeba nesčetných opakování a mimořádné „náhody“ (která není ničím jiným, než mírou možnosti); ale což není takových podivuhodných shod okolností kolem nás celá řada? Jsem si vědom nepřiměřenosti tohoto přirovnání, přesto si je však nemohu pro jistou plastičnost odpustit: Plinius Starší v 37. díle svého Historia Naturalis vypráví o leštěném achátu, jenž byl majetkem krále Pyrrha. Zobrazoval „bez zásahu umění“ Apollóna s lyrou v ruce v doprovodu devíti Múz, třímajících sobě vlastní atributy. Achát byl zdrojem četných úvah; v 16. století se domnívá Cardano, že jde o zkamenělý obraz, o století později tvrdí Richelieuův knihovník Caffarel, že je „spontánním zázrakem“…
Kolik tisíců nebo statisíců „bitů“ se spojilo v optimálním pořadí, aby poskytly při zpracování achátu, vyžadujícím další tisíce náhodných „bitů“ v hloubce řezu, jeho směru atd. atd., vznik – pouhé kamenné hříčky přírody?
Podmínky, „součástky“ ovšem musely být dány. Mohli bychom protřepávat pytlík hodinářských dílců celou věčnost, aniž bychom stvořili myš. Mohli bychom celou věčnost působit na „bujón“ pramoří nejrůznějšími druhy energií aniž bychom získali hodinky. Je to další důkaz, že život je přiměřený zcela základním okolnostem svého vzniku, jež se, jak víme, patrně vztahují i na mnoho těles mimozemských.
Zbývá vysvětlit, proč první „stroj“ života byl zároveň „strojem“ posledním, železným dogmatem, jen velmi pomalu v rytmu miliónů let obměňovaným a zdokonalovaným.
Jeden jediný pár much by za ideálních podmínek produkoval takové množství potomků a prapotomků, že by za několik měsíců jejich váha překročila váhu Země. Totéž – za poněkud delší dobu – by dokázala jediná bez překážek se množící baktérie.
Stejně tomu bylo při vzniku života. První chuchvaleček „vysoce stabilní hmoty“ využívající k vypracování záchovných reakcí informace, jež obdržel po dlouhém bezvýsledném „protřepávání pytlíkem“ darem v podobě molekuly DNK, se pojednou ocitl v živné polévce obrovského oceánu, jakoby připravené pro něj. Miliardkrát, biliónkrát již shoda okolností vytvořila „stroje“ podobné jemu – ale s nepatrnými závadami, bránícími chodu. Pokud se nerozložily, nezahynuly – a lze mluvit o hynutí tam, kde nemůžeme použít slova „život“? – byly nesčíslným potomkům prvého dokonalého „stroje“ vítanou potravou, přinášející látky na vyšší energetické úrovni a urychlující tak příboj života, jenž se jako vlna tsunami hnal světovým oceánem.
Naprosto stejná situace nastala, byl-li vývoj života výsledkem zákonitého procesu zjemňování pohybu hmoty a postupoval-li přes Oparinovy koacerváty od postupného vytváření složitých bílkovinných struktur až k makromolekulám DNK. I v tomto případě se, jak se zdá, uplatnila rozhodujícím způsobem první makromolekula, schopná dokonale splnit své poslání – kódovat informaci a zároveň předávat kód rozdělením ve dvě shodné molekuly.
Rozdíl oproti prvému způsobu by byl především v akumulaci prvotní životní energie tohoto prvotního života. Zatímco by se v prvém případě dělící se organismy musely spokojit s tím, co poskytoval živný „bujón“ praoceánu, ve druhém případě by se patrně tento prvotní organismus setkával na každém kroku s výsledky zpola dokončené biosyntézy, poskytující jeho dceřiným buňkám nesrovnatelně vydatnější asimilační možnosti a – pravděpodobně – i účinnější základní impuls k dalšímu vývoji rozmnožením v daleko větší míře, než předpokládá náhoda, a tím ke statistickému zvýšení možnosti účelných, progresivních mutací a dalších genetických změn.
Hlavním argumentem pro vznik života z jednoho jediného centra, z jediného „praotce“ tvaru nitkovité makromolekuly, obklopené chuchvalečkem koloidní hmoty, jsou jisté zvláštnosti, jejichž dědici jsme i my v každé tělové buňce, – především očividná přednost, která je při skladbě živé hmoty bez zřejmých důvodů dávána látkám opticky aktivním, zejména levotočivým. Opticky neaktivní nebo pravotočivé látky nejsou obvykle asimilovány, nejsou používány jako stavební kameny, a leckdy jsou dokonce neúčinné i jako léky – vzpomínám, jak náš pedantický kantor chemie dbal při odpovědi na skladbu vitamínu C, že je to kyselina 1-askorbová, ačkoli se písmenko l zdálo být zbytečností. Nebylo. Je možno zemřít kurdějemi uprostřed hromad kyseliny d-askorbové.
Tuto vybíravost živé hmoty se až dosud nepodařilo uspokojivě vysvětlit. Pravda, obvykle rovnovážnou směs „pravých“ a „levých“ látek lze ovlivnit ve smyslu převahy té nebo oné složky vlivem polarizovaného světla – jenže sluneční světlo není polarizováno a polarizované světlo Měsíce sotva biosyntézu ovlivnilo. (Nebo snad ano? Za prozkoumání by to snad stálo.) Nejpřijatelnější a zároveň nejjednodušší domněnkou se dnes zdá být, že prvotní řetězec DNK byl z dosud nepoznaných příčin – mohla to být např. syntéza na povrchu opticky aktivního krystalu, jak navrhl John Bernal – složen z levotočivých komponent a toto složení předal jako příkaz, značně komplikující látkovou výměnou, všem dceřiným organismům nebo makromolekulám. Stejně nevyřešenou otázkou dosud je, proč si „živé“ bílkoviny vybraly jen malou část asi ze stovky známých aminokyselin, zatímco zbytek odmítají. Možná že věda dříve nebo později objeví závažné kauzální vztahy mezi složením jednotlivých aminokyselin a jejich schopností stát se stavebními kameny živé hmoty. Až dosud nejschůdnějším vysvětlením se zdá, svést to na pradědečka, který prostě z těchto aminokyselin v prvním vláknu DNK vznikl a konzervativně na nich lpí, nemoha jinak.
Existuje ovšem i třetí možnost vzniku života na naší planetě: podle této dnes rozvinuté a do řady pracovních domněnek rozvětvené hypotézy panspermie by byl praoceán jakousi ideální sterilní živnou půdou, do níž byly zaneseny zárodky života, spory nebo mikroorganismy, z vesmíru. Zde se rozmnožily, mutovaly a posléze daly vznik pozemské flóře a fauně od prařasy či jakési prabaktérie až k člověku. Tuto domněnku vyslovil už roku 1907 švédský chemik Svante Arrhenius (a dávno před ním, což se zapomíná, Buffon), který se domníval, že zárodky života jsou schopné překonávat mráz i vakuum kosmického prostoru a cestovat mezi hvězdnými systémy, jsouce vypuzovány tlakem světelných paprsků. Možnost takového cestování dokázal v poslední době teoreticky Caři Sagan, jenž dovodil možnou velikost těchto zárodků, řádově odpovídající pozemským sporám a virům (0,2–0,6 μ), a vypočítal jakýsi „jízdní řád“: od Země k Marsu několik týdnů, k,oběžné dráze Neptuna několik let, k nejbližším hvězdám několik desítek tisíců let atd. Sám však o možnosti panspermie pochybuje vzhledem k ničivosti pronikavého záření, s nímž by se částice setkávaly a jež by nezbytně zničilo všechny známé formy odpovídajících organismů pozemských. Mohutnou podporu dostala myšlenka panspermie v poněkud upravené poloze pracemi Clause a Nagyho o „organizovaných částicích“, nalezených v meteoritech-chondritech.
Domnívám se – např. na rozdíl od velmi objektivního a opatrného J. S. Šklovského –, že tyto práce jsou dokumentovány solidně a že „organizované částice“, dokonce pojmenované Clausisphaera fissa, Coelestites sexangulatus atp., morfologicky dosti podobné pozemským řasám a prvokům, jsou opravdu fosilizovanými zbytky života na planetě, jejíž roztříštěné zbytky poskytly materiál pásu planetek a rojům meteoritů (na rozdíl od vždy originálního Bernala, jenž je považoval za otisky spor, potulujících se vesmírem).
Pro Oparinovu a Haldaneovu hypotézu o obecném vzniku života ve vesmíru chemickým vývojem se zdají svědčit i výsledky oddělení pro exobiologii Ames Research Center (NASA) o průkazu mimozemských aminokyselin a uhlovodíků v meteoritu Murchinson. Meteor, uhlíkatý chondrit, jenž dopadl v jihovýchodní Austrálii, byl dodán do laboratoře NASA a extrakt z l0 gramů byl analyzován nejpřesnějšími chromatografickými metodami. Prokázaly asi 15 mikrogramů aminokyselin v každém gramu vzorku: glycin, alanin, glutamovou kyselinu, valin a prolin, jež jsou běžně přítomny v pozemských organismech, kromě nich však i 2-metylalanin a sarkosin, které součástí pozemských biologických systémů nebývají, což silně ukazuje na nepozemský původ. Tento předpoklad byl posílen téměř úplnou nepřítomností šeřinu, jenž je díky potu nejhojněji zastoupen v otiscích prstů a při kontaminaci neopatrnou manipulací by se určitě objevil, jakož i rovnoměrné zastoupení levotočivých a pravotočivých složek, získaných esterifikací. Zatímco tyto deriváty aminokyselin z pozemských organismů jsou, jak víme, vesměs levotočivé, byly získané deriváty směsí látek pravotočivých a levotočivých v přibližně stejném množství – což ovšem nemusí nic znamenat. V nedávné době bylo totiž při průzkumu aminokyselin v horních vrstvách sedimentu mořského dna zjištěno, že část molekul, zprvu díky svému organickému vzniku vesměs s 1-konfigurací, se po čase promění v pravotočivé, až vznikne opticky neúčinná směs obou složek, tzv. racemát. Tento poznatek byl prověřen i studiem fosílií, na nichž byla zjištěna doba trvání kompletní racemizace – obnáší asi 15 miliónů let. Od miocénu dále do minulosti nemůžeme tedy využít poměru l- a d- forem molekul jako pomocné datovací metody – po této době ukazují výpočty (předpokládající znalost průměrné teploty prostředí, v němž se zkoumaný objekt nacházel) znamenitou shodu s datováním jinými metodami, např. paleomagnetickým měřením apod.
Rovněž poměr izotopů uhlíku C-13 a C-12 se zcela jasně lišil od poměru, nacházeného v pozemských organických látkách.
Zdá se nepochybné, že organické sloučeniny byly v meteoritu již před dopadem na Zem. Odpověď na otázku, jež se sama vnucuje, totiž zda jsou tyto organické sloučeniny produktem života, např. „organizovaných částic“ Clause a Nagyho, nebo dokonce vyšších organismů, není možno jednoznačně dát. Některé detailnější výsledky zkoumání (nález alifatických uhlovodíků, jejichž spektrum se nápadně podobá spektru uhlovodíků, vznikajících výbojem v metanové atmosféře atd.) svědčí spíše pro vznik anorganickými pochody – nicméně je to důkaz, že předchůdci života, jeho „ubytovatelé“, se objevují už v intergalaktickém prostoru (kyselina mravenčí, formaldehyd, čpavek, voda atd.) i na planetách „nesličných a pustých“, aby nedočkavě připravovali vítěznou cestu životu.
Tímto pohledem na tendenci hmoty vyvíjet se k životu se fyzikálně blížíme filozofické koncepci Giordana Bruna, oživující v rozličné míře celý vesmír. Jeho názory, považované ještě nedávno za osamocený názorový exces, sdíleli ovšem i mnozí renesanční filozofové a přírodovědci – Marsilio Ficino, Filip Aureol, Theophrastus Bombastus Paracelsus, Hieronymus Cardanus a další, zpěčující se aristotelské koncepci pasivního pojetí hmoty. Z hlediska vývoje přírodovědy to byl nesmírně významný přínos.
Jestliže dnes, nejsouce zainteresovanými odborníky, přijímáme tato zjištění jen s mírným zájmem, je to důkaz, jak daleko se lidské představy o přírodě vzdálily nejen od všenáboženského aktu stvoření, ale i od „životní síly“, vis vitalis, jež nastoupila počátkem minulého století jako náhrada za boha, jemuž byly v přírodovědě sice uctivě, ale rozhodně ukázány dveře. Ještě roku 1827 píše jeden z největších chemiků Jóns Jakob Berzelius (1779–1848) ve své učebnici organické chemie: „Umění, ať jakkoli velké, nedokáže spojovat prvky neorganické přírody tak, jak je spojuje příroda živá; pokusy můžeme vytvořit jen některé sloučeniny a spojení podobných prvků.“
Ke cti Berzeliově nutno říci, že jako každý vědec, jenž si zaslouží tento titul, dovedl uznat chybu. Již za rok píše svému žáku Friedrichu Wöhlerovi blahopřání k epochální syntéze močoviny, první organické látky vyrobené laboratorní cestou z anorganických výchozích chemikálií: „…Objevil jste cosi, co učiní vaše jméno nesmrtelným. Hliník a umělá močovina, dvě tak kvalitou odlišné věci, objevené krátce po sobě, budou, vážený pane, drahokamy, zdobící váš vavřínový věnec…“
V každém případě je svrchovaně pravděpodobné, že – ať již se pradědeček s prvním vláknem DNK objevil na této planetě jakkoli – byla v tomto okamžiku spuštěna pružina života, jediného, prvotním řetězcem DNK kódovaného. Pro naše úvahy je lhostejné, zda se tato makromolekula vyvinula jako výsledek „protřepávání pytlíku“ zákonným vývojem podle dosud nepoznaných pravidel, nebo zda byla zanesena z vesmíru. Vedle ní neobstál a nevyvinul se – nechceme-li již použít kategoričtějšího „nevznikl“ – na naší Zemi život podle žádného jiného modelu.
Důvod je nabíledni: vznikl-li první zárodek živé hmoty na Zemi jako výsledek téměř nepředstavitelné, statisticky však nutně přípustné náhodné kombinace, nebo byl-li přinesen z vesmíru s frekvencí pravděpodobnosti takového „importu“, kterou Sagan odhaduje (a nejsem si jist, zda ne vzhledem k poznané chronologii vývoje naší planety) na jeden zárodek za miliardu let, což skvěle odpovídá zjištěným faktům, měl v obou případech dost a dost času, patrně milióny let, „okupovat“ biogenní prostředky planety, rozmnožit se, vniknout genetickými změnami, jimž přispívalo rozdílné prostředí, v němž se praorganismy nalézaly díky konvektivnímu proudění oceánu, stykem s minerály, rozličným klimatem atd., do všech ekologických „výklenků“ prvotního oceánu. A co hlavního, spotřebovat pro sebe podstatnou část organických sloučenin. „Živný bujón“ se změnil v „akvárium“, poskytující případným dalším zárodkům s odlišně zakódovaným principem života ve vláknu DNK podstatně horší podmínky, ne-li přímo takový vznik vylučující. Nehledě ovšem na okolnost, že by takový nový, novorozený život patrně okamžitě posloužil „starousedlickému“, lépe přizpůsobenému a lépe vybavenému, jako potrava.
V případě, že by vznik života byl výsledkem zákonitého vývoje hmoty, musíme, ač je to v porovnání miliardy let (nejméně), potřebné k jeho vzniku, a snad stovkám nebo tisícům let, nutným k jeho rozšíření a stabilizaci, velmi nepravděpodobné, počítat i se střetnutím rozličných životních kódů; v nichž obstál náš statečný pradědeček, navzdory jisté vybíravosti ve volbě aminokyselin a podivínskému handicapu, pokud jde o optickou aktivitu skladebných látek, kterou tak kategoricky odkázal všemu potomstvu. Život jiných kódů prostě zmizel, a pokud existoval, nepodařilo se nám ho nalézt ani v nejstarších náplavech.
Všechny tři možnosti podporují domněnku (a obzvláště silným argumentem je morfologická podobnost fosilizovaných mikroorganismů v chondritech s organismy pozemskými), že náš typ života je typem výběrovým, za daných okolností víceméně optimálním, vycházejícím z podmínek, jaké můžeme očekávat v celém vesmíru na planetách hvězd téže spektrální třídy jako Slunce a kroužících v přibližně stejné vzdálenosti od své hvězdy.
Zdůrazňuji to především proto, že nevyvinul-li se z pochopitelných a popsaných důvodů na Zemi život „konkurenčního“ kódu DNK, byly tu daleko příznivější (teoreticky) podmínky pro vznik paralelních životů zcela odlišných, jež by jednak využívaly základních stavebních kamenů bílkovinným životem opomíjených (křemenný život), jednak by znamenitě prosperovaly z katabolitů bílkovinných organismů a z produktů jejich rozkladu. Mám na mysli další navrhovanou „konstrukci“ života, jejímž autorem je V. A. Firsov a Carl Sagan a o jejíž reálnosti pro planety typu Jupitera uvažuje i Šklovskij, i když připouští, že by to byly „velmi svérázné živé organismy, radikálně se lišící od pozemských“.
V. A. Firsov si představoval tento zvláštní typ života na základě látkové výměny organismů, dýchajících místo kyslíku dusík a v tělových tekutinách chovajících místo vody čpavek. Svou teorii – doložeností a uzavřeností jde skutečně spíše o teorii než o pouhou hypotézu – zakládá na možnosti nahradit v organických sloučeninách ion O⁺aminovou skupinou NH, a hydroxyl OH⁻aniontem NH²⁻. Dochází k hypotetickým sloučeninám: např. kyselinu mravenčí HCOOH nahrazuje sloučeninou NCNHNH₂atd., dokonce až k „čpavkovým“ analogiím nejsložitějších organických látek typu DNK a RNK. Konečným produktem životních pochodů takového života by byly místo vody čpavek a kyan.
Podobné konstrukce, založené na pouhé substituci jedněch základních kamenů života druhými – v tomto případě kyslíku dusíkem – při zachování základního schématu nám známého bílkovinného života, jsou sice pro badatele užitečnou duševní kulturistikou, patrně však nemohou sloužit jako východisko dalších úvah. Nelze opomíjet základní podmínku života, látkovou výměnu, jejímiž určujícími chemickými procesy jsou oxidace a redukce. A v těchto cyklech je kyslík nejen z hlediska biologického, ale i chemického naprosto nenahraditelný jakýmkoli jiným prvkem, o značně netečném dusíku ani nemluvě.
Zejména z energického hlediska nelze klást rovnítko mezi oxidaci a slučování s velmi netečným dusíkem, byť by i chemické vzorce valenčně odpovídaly. Dalším z nesčetných úskalí Firsovovy teorie je značná alkalita čpavku, neslučující se s koloidním stavem podstatných součástí bioplazmy, velmi jemně oscilující v nejvýznamnějších životních pochodech kolem středních hodnot ph 7. A konečně voda není tak docela „obyčejnou“ tekutinou jenom proto, že teče z kdejakého vodovodního kohoutku, a nemůže být nahrazena ničím „exkluzívnějším“, ani čpavkem, navzdory jeho dosti vysokému bodu tání i varu, vysokému měrnému teplu, značné dielektrické konstantě i slušné rozpustnosti. Ve všech těchto parametrech ostatně čpavek, posuzujeme-li jej z hlediska biologicky žádoucích vlastností pro známé nám typy života, za vodou zaostává.
Jak po stránce fyzikální, tak po stránce biologické je voda jednou z nejzajímavějších a dosud, ač je to podivné, z nejtajuplnějších chemických sloučenin vůbec. Řadu jejích vlastností dosud nedovedeme uspokojivě vysvětlit.
Nenechme se mýlit jednoduchým chemickým vzorcem, který stojí patrně na počátku chemických“ znalostí každého z nás. Vodík má tři izotopy (hydrogenium – deuterium – tritium) – rovněž tak kyslík. Voda je tedy vlastně směsí 42 látek, vzniklých slučováním tří izotopů vodíku s třemi izotopy kyslíku.
Voda je rozličného stáří – některá se již na zemském povrchu „zabydlela“ celé dlouhé miliardy let, jiná, tzv. juvenilní, chrlená v množství asi 40 miliónů tun ročně spolu s lávou jícny sopek, je velmi mladá.
Nejzajímavější jsou však její anomálie, jež jsou – např. Igorem Akimuškinem – považovány za neoddělitelnou příčinu vzniku života.
První takovou anomálií je mimořádná tepelná jímavost, desetinásobně převyšující tepelnou jímavost železa, což brání podchlazení nebo přehřátí mořské líhně všeho života.
Druhou anomálií je ze všech známých minerálů nejvyšší výparná a skupenská teplota, což podmiňuje pomalé vypařování i za největšího žáru a zachraňuje před vyschnutím nesčetné vodní nádrže.
Další zvláštností je rozpínání objemu vody při změně v led a – jak poznamenává sovětský oceánolog V. G. Bogorov – to umožňuje vznik „kožichu“, zahřívajícího mořskou faunu v polárních mořích.
Čtvrtou podivuhodnou vlastností vody je její smršťování při ochlazování, které – na rozdíl od ostatních podobných látek – končí při +4 °C. Od této hranice se při dalším ochlazování voda opět rozpíná. Tato zdánlivě pramálo senzační anomálie má velmi praktický důsledek: zachraňuje život sladkovodním živočichům a rostlinám, přežívajícím zimu v nezamrzající vrstvě této nejhustší, a proto ke dnu klesající 4 °C teplé vody.
Voda má ze všech kapalin kromě rtuti největší povrchové napětí – sloupec chemicky absolutně čisté vody o průměru 3 cm je možné přetrhnout toliko závažím těžším nežli 100 tun. Tato vlastnost umožňuje vodoměrkám rejdit po hladině. Poněkud důležitější je však pro rostlinnou říši – povrchové napětí je totiž přímo úměrné kapilární vzlínavosti a bez kapilární vzlínavosti vody by kořeny rostlin marně pátraly po vláze, dávno ztracené gravitačním poklesem vody v hlubinách Země.
Poslední anomálií je konečně mocná rozpouštěcí schopnost vody při vlastní chemické netečnosti – právě díky této vlastnosti, diametrálně odlišné např. od vlastností amoniaku, se patrně stala kolébkou a nositelem života.
Upozorňuje na to např. Jacques Ménétrier, prohlašující, že ve vodě jsou za přítomnosti jistých urychlovačů rozpustné prakticky všechny kovy, jejichž nezbytná přítomnost jako stopových prvků, katalyzátorů, není u kolébky života vyloučena. Voda prý dokonce může vytvářet chemické sloučeniny, hydráty, i s netečnými atmosférickými plyny jako héliem, argonem a dalšími.
Moderní radiochemie tyto naděje nevyvrací; ionizující záření vodu toliko rozkládá na radikály OH⁻, kombinující se po dvou v molekulu peroxidu vodíku H₂O₂, a radikály H⁺, kombinující se v molekulu vodíku H₂. V čisté vodě se ionizací vzniklé produkty za velmi krátký čas spojují opět v molekuly vody – jsou-li však přítomny látky schopné s radikály reagovat, mohou vzniknout další látky, například chemicky velmi účinný a stálejší radikál HO₂, je-li ve vodě rozpuštěn kyslík. Jsou-li ve vodním prostředí (buňce) organické látky, zachycují radikály, přičemž vznikají poměrně stálé organické peroxidy.
Tyto procesy se patrně význačnou měrou spoluúčastnily při vzniku života a hrají dodnes velkou roli v řešení otázek radiobiologie. Není vyloučeno, že za stopové příměsi jistých prvků může voda vystavená ionizujícímu záření opravdu nabýt překvapujících vlastností.
Obrovskou výhodou vody je ovšem i její relativní dostatek – spolu s polárními ledovci pokrývá voda nejméně 3/4 povrchu Země – samotné vody mimo ledovce a oceány, tedy vody převážně sladké, povrchové i spodní, je asi 4320 trilionů m³. Při srážkách každoročně spadne na povrch naší planety 96 bilionů m³vody, z nichž třetina odtéká řekami, mrzne nebo se ztrácí v podzemí, zbylé dvě třetiny zajišťují existenci rostlinné i živočišné říše na souších.
Tím vším není řečeno, že voda je základem života – i když váhově představuje převažující látku nám známých živých organismů –, byla však předpokladem jeho vzniku spolu s jinými jednoduchými chemickými látkami a nezdá se, že by mohla být jakkoli a čímkoli zastoupena.
Tato skutečnost zůstává plně v platnosti i tehdy, bude-li prokázáno Osbornovo tvrzení (F. Osborn: Origin and Evolution of Life – Původ a vývoj života, 1930) o vzniku života ne v oceánech, ale pouze ve vlhkém prostředí, snad dokonce jen v mělkých kalužích a za spoluúčasti vulkanických výparů, dodávajících dusík.
Jak se zkrátka zdá, křemenné bytosti podobné Golemovi Vysokého Rabbiho Lówa Jehudy ben Becalela i štiplavě páchnoucí „amoniakální“ tvory můžeme dobrým právem poctivé argumentace vyřadit z našich úvah. Pokud by se život vyvinul v podmínkách, podobných vývojově i současným stavem podmínkám pozemským, a to v jejich poměrně značně širokém rozsahu (nezapomeňme na mikroorganismy v horských termálních pramenech i v polárních mořích, na baktérie v chladící vodě reaktorů, na vyplnění všech ekologických výklenků naší planety…), byl by patrně v celém vesmíru životem bílkovinným, koloidním, „uhlíkovým“ a „vodním“, a to i v hranicích fyzikálních podmínek, připouštějících ryze teoreticky vznik „modelů“ jiných.
Otázkou je, zda a jak by se rozvíjel život v podmínkách zcela nepodobných, případně těžko představitelných.
Camille Flammarion, autor kdysi nesmírně populární knihy O mnohosti světů obydlených, je ochoten věřit i v „ohnivé“ a „plynné“ bytosti na hvězdách a hvězdám blízkých planetách, Carl Sagan z Harvardské univerzity považuje za zcela možné, že v husté atmosféře Jupitera existují organismy, připomínající „stabilní plynové koule“, plovoucí v různých úrovních a lovící podobné drobnější plynné bytosti „jako velryby plankton“. Předpokládá i planety se zcela neprůhlednou atmosférou a na nich bytosti s „magnetickýma očima“. Průměr těchto „očí“, mají-li být řádově stejně účinné jako lidský zrak, by byl podle Sagana… nejméně 700 metrů.
Tyto a jiné předpoklady může s konečnou platností potvrdit nebo zavrhnout patrně pouze kosmonautika. Otázkou, kterou si můžeme však klást již dnes, nepochybně je, do jaké míry jsme oprávněni nazývat takové útvary životem, a za druhé – to zejména –, zda může styk s takovými projevy organizované hmoty umožnit společnou komunikační rovinu, a tím i – jak se obvykle v jásavém optimismu shodují vědeckofantastické romány – oboustranný zisk.
Odpověď na první otázku je těžší, než by se patrně nebiologovi zdálo: přes veškeré úsilí nebyla dosud formulována obecná definice života, jež by byla schopna vystihnout alespoň nám známé formy a projevy bílkovinného života pozemského; tím méně ovšem smíme doufat v definici ještě obecnější.
Některé definice svědčí spíše o literárním důvtipu autorů: život je choroba hmoty (Němec), život je předivo z elektronů a pozitronů (Gaskellová), život je tvoření (Claude Bernard). Jiné jsou tautologiemi, zatíženými pojmy, jež mají vysvětlovat, nebo jejich protějšky: život je rozdíl mezi člověkem a mrtvolou (Reinke), život je souhrn sil, odporujících smrti (Bichat), život je zvláštní útvar pohybu molekul, jehož variacemi jsou všechny životní projevy (Rawitz), život je cyklický vývoj fyzikálně chemické energie na hmotě, která se tím stává protoplazmou (Laurent). Mnohé definice vystihují jen část – a to ne vždy nejpodstatnější – celé složité problematiky: život je schopnost těles být podrážděna podněty (Brown), život je soustava, v níž je hmota ve stavu vypjatém (Mathews), živý organismus je soustavou nepřetržité řady účinků a protiúčinků, jež se odehrávají podle dynamických zákonů, ovládajících transport a přeměnu energie (Osborne). Konečně existují i definice, které se nám zdají být příliš širokými i pro vesmírné měřítko, např.: život je stálé přizpůsobování vnitřních vztahů vnějším vztahům (Spencer).
Ostatně celá řada umělých objektů (nemluvě už o kybernetických přístrojích) dosahuje plné shody s některými definicemi, ačkoli nejsou ani pokusem o biosyntézu, jen podnětem k zamyšlení. Ultramikroskopické kapénky kyseliny paraazo-skořičné se v rozmezí 170–180 °C – tedy při teplotách nepřipouštějících bílkovinný život – chovají obdivuhodně „živě“, rostou, dělí se a pohybují rytmickými stahy. Stejně podivuhodné jsou umělé améby-měňavky Bütschliho z olivového oleje a uhličitanu draselného nebo Rhumblerovy z chloroformu v šelaku. Lezou, vytvářejí panožky a dokonce „tráví“ nebo vyvrhují vlákna podle jejich „stravitelnosti“, natáčejí se a pohybují ke světlu.
Podobně se chovají tzv. myelinová vlákna, objevená Wirchovem v preparátech rozmačkané míšní tkáně, bohaté myelinem. Známé jsou v této souvislosti i Seddigovy útvary, fototropičtí rtuťoví červíci, rostoucí na zředěné kyselině dusičné, i Královy útvary, pomalu rostoucí na krápnících v Novém Mexiku a ve slovenské Demenové. A nejpodivuhodnější ze všech, útvary Morávkovy, vyrůstající z roztoku želatiny, dusičnanu olovnatého a destilované vody v podobě dutých látek s mohutným prouděním látek od základny ke hrotu. Tato vlákna rostou, zachovávají navzdory nakláněni zkumavky nebo překážkám původně zaujatý směr, jsou citlivá na světlo určité vlnové délky, zastavují se v růstu po podráždění dotekem a po dosažení určité délky bez ohledu na stupeň vyčerpanosti „živného“ roztoku.
Nuže – kde je hranice těchto podivuhodných artefaktů a „plynových“ či „ohnivých“ bytostí? A snad lépe řečeno: kde je rozdíl, který jsme schopni my, bílkovinné, uhlíkové bytosti, postihnout jako podstatný a rozhodující? Tak jako nám navždy zůstane cizí skladba a metabolické pochody těchto zvláštních, cizích forem života (existují-li ovšem), tak – a ještě více – nám musí zůstat utajeny jejich duševní pochody (mají-li jaké). Jsem hluboce přesvědčen, že komunikace mezi dvěma tak zásadně odlišnými systémy je tak obtížná, že se její pravděpodobnost rovná nule. Dosud se nám nepodařilo uspokojivě komunikovat ani s delfíny, kteří jsou nám fyziologicky, geneticky, a smím-li to tak nazvat, svou životní problematikou neskonale bližší. Zanechme tedy raději, jak praví Dante, vší naděje. Nebudeme alespoň zklamáni.
Neodmítáme možnost zcela odlišného, nebílkovinného života. Nové odvětví elektroniky, moletronika, prokázalo, že mikrominiaturizace elektronických součástek může dojít až k molekulám, zastávajícím dokonce funkce celých bloků, dnes ještě sestavovaných z řady rozličných dílů. Můžeme-li, alespoň teoreticky, sestavit takový molekulární přijímač nebo vysílač, nelze vyloučit ani další možnosti, organizovanou krystalickou, molekulární a atomární strukturu vyššího řádu, jevící vlastnosti zásadně odlišné od neživé přírody, které bychom volky nevolky museli přiznat jakýsi zcela zvláštní, osobitý a pro nás pravděpodobně nesledovatelný život. Nejmodernější definice života ostatně odpovídají tomuto názoru, vycházejíce méně z obecných úvah, často na hranicích filozofie, a více ze současné úrovně poznání molekulární biologie a kybernetiky. Jednou z nich – a jednou z nejvýstižnějších vůbec – je definice A. A. Ljapunova: Život je vysoce stabilní stav hmoty, při němž se k vypracování záchovných reakcí využívá informace, jejímž kódem jsou stavy molekul.
Tato definice a jí podobné dobře vystihují stav dnešní problematiky. Není ovšem vyloučeno, že je zejména kvantová biologie upraví a ještě více zobecní.
Kapitolu, připouštím, že pro neodborníka poněkud zdlouhavou a rozvláčnou, můžeme tedy zakončit pokud možno slušně doloženým zjištěním: je pravděpodobné, že pozemský, bílkovinný model života je pro celý vesmír dostupný našemu pozorování modelem jednotným, protože biofyzikálně a biochemicky i z hlediska kvantové fyziky představuje nejen alternativu myslitelně nejlepší (aniž bych se chtěl podobat Voltairovu Panglosovi a prohlašovat, že tento svět je nejlepším ze všech možných světů, což připouštějí jen nejzarputilejší pesimisté,…), ale i odpovídající našim kosmogonickým představám a možnostem vzniku prvních stavebních kamenů dusíkatých látek již v časné fázi planetogeneze.
Pokud pohyb a vývoj hmoty dospěl ve vesmíru k jiným formám samoregulující se organizace (což by byla asi nejspíše vyhovující definice pro celou šíři očekávaných jevů), došlo k tomu se vší pravděpodobností mimo velmi široké hranice, připouštějící bílkovinný život, a způsobem pozemským formám života zcela cizím. Nelze si ani přibližně představit styk člověka s těmito organismy.
Na závěr kapitoly uveďme zajímavý „film života“, názorností podporující až dosud řečené.
Převedeme-li historii naší planety do filmu, probíhajícího přesně 24 hodiny, od půlnoci do půlnoci, bude jakýsi „tah budoucnosti“, směřující k vytvoření života, jinak řečeno zákonitost jeho vzniku, ještě zřetelnější.
Od vzniku Země do její dnešní přibližné podoby uplyne v našem filmu doba do půl třetí, avšak to již plné dvě hodiny, od 00.30 běží na plné obrátky chemická evoluce, připravující materiály, organické „prefabrikáty“ či lépe řečeno prekursory pro vznik života. Pokračuje asi do 10 hodin, zatímco již od 5 hodin počíná vývoj a organizace bílkovinných molekul. Od 6 hodin ráno je přítomen skutečný život ve starším prekambriu, jehož pozůstatky nacházíme dnes v michiganských měděných dolech, v kanadských břidlicích a v jižní Africe v podobě bezjaderných řas, mikrobů i pouhých uhlovodíků, vzniklých fosilací látek biologického původu. Život tedy spěchal obsadit Zemi, tehdy ještě „nesličnou a pustou“…
Primitivní jaderné baktérie se objevují v 8 hodin, anaerobní fotosyntetické baktérie, využívající nevyčerpatelné energie slunečního záření, o dvě hodiny později, zelené řasy, jimž vděčíme za produkci prvního elementárního kyslíku, ve 13.30, prvoci v 18.15.
Již se nad naším filmem šeří, více než tři čtvrtiny máme za sebou, a život, tak nedočkavý v počátečních fázích planetárního vývoje, dospěl zatím jen k drobnohledným a relativně jednoduchým chuchvalečkům živé hmoty – avšak i ty s sebou nosí maršálskou hůl a pružinu dalšího, daleko rychlejšího vývoje.
Primitivní bezobratlí se objevují kolem 19.00 hodin v proterozoiku, bezobratlí s pevnou schránkou a houby ve 21.15, kdy také život, reprezentovaný sinicemi, počíná opouštět světový oceán a vysílá první nesmělé hlídky na souš.
Teď již musí být časové dělení našeho filmu jemnější. Ve 21.20 se objevují láčkovci, ve 21.25 členovci, trilobiti, kteří dočasně ovládnou mělčiny oceánů, ve 21.30 mechorosty a po deseti minutách, ve 21.40 na počátku ordoviku, první obratlovci, bezčelistní, čili Agnatha.
Ve 21.50 se hlásí o místo na slunci kapraďorosty, ve 22.00 (je právě silur) čelistnaté ryby, ve 22.10 hmyz a štíři, obývající pralesy suchozemských tajnosnubných rostlin.
Ve 22.20 se vydávají na cestu ke druhé kolonizaci souše obojživelníci zároveň se vznikem nahosemenných rostlin, ve 22.25 se objevují dvojdyšné ryby, schopné výletů na souš a přetvoření ploutví ve výrůstky, přejímající funkci končetin krytolebců, za pět minut po nich vznikají v karbonu plazi, ve 22.40 žáby a v triasu, úderem 23 hodin, se objevují krokodýli a krytosemenné rostliny. Do konce filmu zbývá už jen jedna jediná, poslední hodina…
Její počátek patří jurským praještěrům, pak se postupně objevují první primitivní savci (23.10), žraloci (23.13) a ptáci (23.15), v křídě kytovci (23.22), primáti (23.25) a po nich vačnatci. Těsně po půl dvanácté (23.31) se objevují v kenozoiku první kopytník, po minutách za ním velbloudi, nosorožci, netopýři, supi a koně (v eocénu), v nastávajícím oligocénu hlodavci, kurovití, rackové, sloni, opice a šelmy. V 23.51 žirafy, tuleni a dutorozí.
Do půlnoci zbývá již jen 7 minut…
Teprve se na velkém jevišti planety objevuje lidoop a za dvě minuty nato, ve 23.55, začíná vlastní vývoj člověka, objevujícího se v podobě australopitheka (Homo habilis) přesně jednu minutu před půlnocí, jehož fyzický vývoj pokračuje až do antropozoika.
Prosím, neopouštějte ještě promítací síň! V poslední čtvrtině vteřiny (!) se na promítacím plátně mihne celá epocha lidské psychosociální evoluce, v níž je skryto Mohendžodáro, Sumerové, Babylón, pyramidy, Tíwanaku, Řím, Napoleon, Charlie Chaplin a Jurij Gagarin. Prof. Josef Koštíř, z jehož díla uvedenou „filmovou“ chronologii života na naší planetě po úpravách vybírám, sám varuje před nekritickou vírou ve vše, co bylo řečeno, a zdůrazňuje, že jde o dohady, byť i podepřené logikou a experimenty. Buď jak buď, zamyšlení nad naším „filmem“ se mi zdá být téměř stejně radikální terapií velmi virulentního lidského pocitu vícecennosti, jako pohled na hvězdnou oblohu…

Jak tedy vykalkulovat nepozemšťana

Na Sirkomě byli sice nepříjemní vojenští velitelé, ale zato tu měli výborná jablka, což se nedalo říci o mnoha jiných planetách. Tam často obojí nestálo za nic.

Jean Hougron, Znamení psa

Stejným způsobem jako pan Krauskopf doktora Štědrého se pokusíme vykalkulovat i my možné nepozemšťany. Oproti panu Krauskopfovi máme dvě základní nevýhody: chybí nám jeho přesné znalosti všech potřebných okolností, které můžeme spíše jen tušit, a za druhé páně Krauskopfův důvtip. Nicméně se nevzdáváme pokusu.

Při pátrání po onom záhadném panu X ze vzdálené planety cizího slunce je zcela nezbytné pečlivě zachovat ucelený řetěz dedukcí, snažících se o co nejobjektivnější a nejstřízlivější analýzu skromných předpokladů, jež jsou nám k dispozici. Cesta za panem X bude poněkud složitá úzkostlivým dodržováním dvou základních pravidel, jež si na pouti za ním vepisujeme na štít:

1. Respektovat strukturnost života na Zemi i jeho možných analogií ve vesmíru; jejich izolaci, nezbytnou pro detailní úvahy, vyvažovat svrchovaným ohledem na celistvost prostředí;
2. vyhnout se oddělení jakékoli předpokládané formy života od časového činitele, od historie, která jí protéká a jejímž je výsledkem.
Není to snadné – odměnou by mělo být poznání takové úrovně, abychom nebyli odkázáni pouze na fantazii spisovatelů science fiction. Nelze ovšem doufat, že bychom při setkání s nepozemšťanem mohli hrdě prohlásit: „Pane, známe vás! My jsme si vás vykalkulovali.“
Tak dalekosáhlé cíle si autor neklade.
Začneme u ústředního nervového systému:
Vedle obecně známých funkcí, jež centrální nervový systém v organismu zastává jako orgán nadřízený veškeré ostatní (např. humorální, hormonální a jiné) koordinaci a korelaci životních pochodů, navrhuji zamyslet se nad problémem, nadhozeným u nás např. Matouškem. Jde o problematiku vědomí souvislosti individua v čase a celistvosti v prostoru.
Každý z nás ví, že tělové buňky stárnou, odumírají a jsou nahrazovány buňkami novými, nastupujícími na jejich místa. Možná, že si ne vždy dostatečně uvědomujeme tempo a rozsah těchto pochodů. Červená krvinka, erytrocyt, je, jak ukázalo její značkování radioaktivním izotopem, odsouzena k likvidaci ve slezině nebo jiné k tomu vhodné tkáni asi za 30 dní – jinými slovy za tuto dobu se zcela vymění nepředstavitelné množství asi 50 bilionů (v l mm³krve je průměrně 6 miliónů červených krvinek) výsostně důležitých nosičů kyslíků. Naše pokožka, zejména její povrchní, zrohovatělé vrstvy, je hřbitovem odumřelých buněk. Výkaly jsou jen zčásti – ačkoli největší – složeny ze zbytků nestrávené potravy. Ostatek tvoří střevní baktérie a drť odumřelých buněk střevní stěny. Kdyby buňky našeho těla neregenerovaly, neodumíraly a nebyly nahrazovány novými, neopotřebovanými, skončila by naše pozemská pouť velice brzy, v nejlepším případě několik dnů po porodu a patrně již před tím, protože jistá obměna buněk, zejména erytrocytů, nutně nastává již prenatálně.
Snad právě toto – nebo i toto – měl na mysli slavný patolog Rudolf Wirchow, formuloval-li sám termín nekrobióza, tedy odumírání za života, a velice biologicky orientovaný pesimistický filozof Maurice Maeterlinck, když prohlásil: „Jsme jen mrtví, kteří se pohybují. Teprve když ustává náš život, přestáváme umírat…“ Zcela jednoznačně se vyjádřil ve svém díle Henri Bergson: „… Vidíme, že individualita má nekonečné množství stupňů a že nikde, ani u člověka, není vytvořena úplně… Aby byla individualita dokonalá, neměla by být žádná část od organismu odloučena a žíti odděleně…
Je často nesnadné a někdy nemožné říci, co je individuum, a co ne, že však život nicméně jeví snahu po individualitě a že se snaží vytvářet systémy přirozeně uzavřené…“
Důsledné domyšlení vzorců, převádějících pravidelný tok kalendářního stáří člověka do tzv. fyziologických vteřin, rozložených podle zcela jiných principů, nás dokonce vede k závěru, že hlavní část našeho života se odehrává nitroděložně, v době od prvého rýhování oplozeného vajíčka k porodu. Zbytek je již pouhým klidným dozníváním, v nejlepším případě nepatrným zlepšováním a upravováním, která sotva mohou zakrýt skutečnost, že tu jde o rezignovaný – začátek konce.
Jak je za těchto okolností ustavičného přicházení a odcházení součástí našeho těla, které není v samé podstatě ničím jiným než kolonií rozličně specializovaných buněk a v tomto smyslu se podobá např. váleči koulivému, možné vnímat sebe sama jako trvající pojem? Zachovat zkušenosti, paměť, vědomí celku, na němž si tolik zakládáme? Jedním jediným způsobem: tato obměna se netýká nervových buněk. Jejich vlákna, neurity, mohou po přerušení znovu srůst, mohou vrůst do tkání dočasně zbavených nervového spojení (denervovaných), mohou po čase zajistit a obhospodařit i transplantované tkáně, mohou být dokonce, jak se zdá, v některých případech zastoupena nervovými protézami z tantalu a jiných kovů – nevratně poškozená nervová buňka je však ztracena jednou provždy a s každou takovou buňkou odchází kus našeho já do nenávratna. Odchází jeden z koordinátorů a garantů vědomí souvislosti.
Měl jsem smutnou příležitost ošetřovat strašlivě zohavené trosky lidí se všemi končetinami amputovanými, živé trupy, namnoze zohavené napalmem nebo postižené zraněním, vyžadujícím další vnitřní operaci. Nikdo zajisté nebude očekávat, že ani v tak mezních případech je narušeno vědomí pojmu „já“, pojmu celistvosti a existence sice zmrzačeného, ale dále jako celek, determinovaný svou historií, žijícího jedince. Postačí však zcela nepatrný zásah do lidského mozku, zničení nebo poškození relativně malého okrsku – a po vědomí souvislosti je veta. Tak málo postačilo. A přece…
A přece je možné provést překrystalizování viru, ve skutečnosti zrůdného genu, abychom znovu získali stejně účinného škůdce např. tabákových rostlin. Dešťovku je možné rozdělit na dvě části a obě dorostou, ploštěnku, planarii, dokonce na celou řadu dílů. Z každého vyroste za vhodných podmínek celý, úplný a „zdravý“ jedinec. Hydru, nezmara našich vod, můžeme dělit stejným způsobem a nižší polypy můžeme dokonce protlačit sítem – rozdělené buňky se opět spojí v celek jako údy strašidel, padajících, jak známo, postupně od stropů středověkých hradů.
Neumíme si jinak vysvětlit tendenci vývoje, která na určitém stupni odebrala vyšším živočichům (rostliny by poskytly nevyčerpatelný arzenál dokladů – český botanik akademik Bohumil Němec vypěstoval z několika setin milimetru (!) tlustých řezů kořenem pampelišky normální, celé rostliny…) tuto zálohu nesmrtelnosti, v plné míře popřávanou neumírajícím, ale ustavičně se dělícím prvokům, jinak, než jako daň za cosi jiného, závažnějšího, pro život důležitějšího a pro vývoj druhu použitelnějšího: vědomí souvislosti v čase, schopnost učit se a naučené ve formě instinktů unášených zárodečnou hmotou nebo učením mláďatům předávat.
Zcela jistě nejde o novinku. Radu účelných reakcí, sloužících zcela zřetelně zachování jedince nebo rodu, jeví i nižší živočichové. Přenos a kódování reakcí, jež se ukazují být užitečnými, u nich však probíhá patrně (vedle fixace v řetězcích DNK) i dalšími způsoby. Tak například zcela nedávno objevilo několik vědeckých týmů, že planarie, krmené rozdrcenými těly jiných ploštěnek, reflexívně navyklých na určitý signál, např. vyhýbat se na ploše stěny akvária drátu pod elektrickým proudem, se „naučily“ vyvarovat se nepříjemnému styku daleko dříve než jejich kanibalsky pozřené předchůdkyně, případně ploštěnky krmené jinou potravou. Po zveřejnění tohoto zajímavého faktu se daly do práce populární časopisy s úvahami o možnosti nahradit pracné získávání vědomostí pilulkami. Nepochybně je to dobrá a realizovatelná myšlenka, pokud by objektem výuky byly mláďata planarii.
V každém případě se zdá být pravděpodobným, že jednou z podmínek vyššího života sama sebe si uvědomujícího a přímého přenášení zkušeností z minulosti bez nejistého mechanismu výběrových genetických pochodů schopného, je trvalá existence buněk centrálního nervového systému, doprovázejících člověka od narození až k smrti. Mozek je sídlem „duše“ – moderněji bychom řekli zásobárnou získaných informací, se schopností tyto informace vyhledávat a účelně používat. Každý orgán těla – nebo bezmála každý – včetně srdce, žláz vnitřní sekrece, ledvin nebo jater, o transfúzích krve nebo plazmy nemluvě, je již dnes možno přinejmenším dočasně transplantovat, aniž by vznikly pochyby, zda takto „složený“ jedinec podržel svou individualitu. Zdá se, že ani transplantace mozku není vyloučena. Transplantace psích hlav byla již provedena. V tomto případě však bude mozek ne transplantátem v plném slova smyslu, ale příjemcem, jemuž bude transplantováno tělo, po zdařilé operaci ovládané novou individualitou, novou vůlí, novými myšlenkami, novými vzpomínkami.
Máme celou řadu dokladů, že pozemský bílkovinný život ustálil v podstatě jeden jediný typ mikrostruktury a funkce nervové soustavy živočichů, v níž je podráždění převáděno složitým elektrochemickým procesem, jehož popis vybočuje z rámce této knihy. Fyziologové dávají například přednost experimentům s izolovanými nervovými vlákny sépií; jsou několikanásobně silnějšího průřezu než nervová vlákna ostatních živočichů a poskytují tedy jisté technické ulehčení pokusů. Jejich vlastnosti, vodivost podráždění, rychlost vedení atd., ba ani nejjemnější fyziologické pochody, zkoumané novým odvětvím vědy, neurohistochemií, se však nijak výrazně neliší od týchž vlastností nervů člověka nebo jiného, oproti sépiím rozhodně pokročilejšího tvora.
Další argument pro jistou konečnost vývoje principu nervového vedení poskytuje paleontologie. Jak se zdá, jedním z důvodů rychlé degenerace a vymření suverénních vládců jurského období, obrovských ještěrů, byla nezbytně dlouhá doba, potřebná k distribuci koordinačních pokynů nervovým systémem v obrovitém těle, právě tak jako k přijímání signálů senzitivními vlákny ze vzdálených oblastí těla. Průměrná rychlost vedení podráždění nervovým vláknem – řádově metry za vteřinu – nepostačovala ochránit tyto obry před příhodami ohrožujícími život.
Tato výměna garnitury tvorstva se neobešla bez podivných doprovodných jevů, pozorovaných na sklonku každé geologické epochy, předznamenávajících zánik celých dekorací fauny a flóry. Poslední plané výhonky jurských ještěrů přímo hýřily (smím-li to tak napsat) nápady přírody, jak účelnými mutacemi uchovat ne zcela povedenou pokusnou sérii. Objevují se krunýře nejbizarnějších tvarů, strašlivé, nevídané zbraně, rohy triceratopsů a mohutné vražedné ostny na ocasech stegosaurů. Tlamy jsou ozbrojeny několika řadami zubů, oproti nimž je chrup žraloka nevinným zařízením. Někteří ještěři se tvarem a leckdy i vzpřímenou polohou těla téměř dokonale podobají daleko lépe uzpůsobeným savcům, kteří mají ovládnout svět teprve v třetihorách; existují-li tehdy, tedy v podobě podivných zpola myší a zpola ještěrek.
Jiní, především ichtyosauři, se účelným tvarem těla, uschopňujícím je k pohybu ve vodě, počali podobat „osvědčeným“ rybám. A co nejdůležitějšího: stegosaurus a další velcí jurští ještěři jsou postupně vybaveni druhým „mozkem“, nervovou zauzlinou v bederní části páteře, která má jako „filiálka“ koordinovat včas a úspěšně obranné a jiné reakce zadních částí těla.
Marnost nad marnost! Dílčí, relativně účelné změny nezabránily zániku živočišné kulisy, která se zdála být takřka nepřemožitelnou a nevyhladitelnou. V geologicky poměrně krátké době byla vystřídána obrovským, takřka nepochopitelným bohatstvím forem nového života, savců, jejichž „populační exploze“ učinila z třetihor období životem nejbohatší, kdy se klimaticky vhodné oblasti podobaly nejspíše dnes už (díky absolutnímu nezájmu většiny nových národních vlád afrických států) vzácným a programově ničeným rezervacím, přeplněným nejrůznějšími druhy zvěře.
Je dost těžké nevzpomenout nad rekonstrukcemi jurských monster, připomínajících přeludy z horečných snů, výroku Anatola France: „Já jsem přece svět nestvořil a demiurg, který se toho ujal, se mne neptal na radu. Mezi námi řečeno, pochybuji, že se ptal na radu filozofů a vůbec důvtipných lidí…“ Příčin bylo jistě více. Některé známe, jiné tušíme, o zbytku se dohadujeme. Jednou z ne nepodstatných však byl nepochybně zmíněný nepoměr velikosti těla a schopnosti obrovského tvora rychle reagovat. Jen jediné opatření, jež by bylo celou situaci elegantně vyřešilo, mutace a další mechanismy vývoje nepřinesly: zrychlení přenosu podráždění nervem. Efektu bylo dosaženo opačným způsobem: zmenšením tělesných rozměrů nové „garnitury“ savců, vesměs vycházejících z malých forem (předek koně nebyl např. větší než kočka) a ve sledu tisíců generací rostoucích až do optimální velikosti, určené celou řadou faktorů.
Zdá se tedy, že nám známý bílkovinný život není schopen nabídnout rychlejší a účelnější spojení řídicí ústředny živého organismu s výkonnými orgány, než v pozemské formě života miliardy let vyvíjený a již stamilióny let stabilizovaný a nezměněný princip vedení vzruchu nervovým vláknem. Dále se zdá být nepochybným, že vzhledem k zákonu ekonomie života a k potřebě co nejrychlejšího propojení informační sítě a jednotlivých buněk, uchovávajících paměť, bude u všech živočichů, vybavených inteligencí, ústřední nervový systém soustředěn na jednom jediném místě. Je to logické. Ačkoli je docela dobře možné představit si počítač, jehož jednotlivé součástky, diody a relé, případně celé jejich bloky, jsou rozptýleny a spojeny navzájem dálkovým vedením, nepřináší tento systém žádnou výhodu; ani při dostatečné integraci jednotlivých dílů není odolnější, naopak, daleko zranitelnější, poruchovější a vzhledem ke konečné rychlosti průchodu elektrického proudu vodiče (o rychlosti postupu vzduchu nervem nemluvě) i pomalejší oproti analogickým přístrojům kompaktním.
Ostatní systémy jsou podřízené, dirigované systémem nervovým. Při aktuálním ohrožení života, vyžadujícím okamžitou reakci, jsou tyto systémy pomalé. Skutečnost, že i v těchto případech vstupují do hry, např. vypuzením adrenalinu nadledvinkami do krevního řečiště v krizových situacích, lze považovat za obranu pomocnou, pravděpodobně atavistickou.
Třetím předpokladem je přetrvání jistých řídících a organizujících tělových elementů bez výměny, bez náhrady novými, neopotřebovanými, aby bylo zajištěno vědomí jednoty a celistvosti individua navzdory nezbytné obměně největší části buněk ostatních. Musí být však zajištěna i paměť, vázaná na jednotlivé elementy ústředního nervového systému způsobem dosud sice ne zcela jasným, v každém případě však nepředatelným např. jednoduchou chemickou reakcí. Nelze klást rovnítko mezi zděděnými, zašifrovanými a kódovanými informacemi vlákna DNK, schopného podélně se rozdělit bez ztráty objemu a kvality informace, a zcela jiným mechanismem uchovávání „bitů“. Jak víme, lidský mozek je schopen „katalogizovat a archívovat“ těchto základních informací nejméně trilion – jimiž nás zaplavuje každým dnem, každou hodinou a každým zlomkem vteřiny styk se zevním okolím i systém tělové signalizace.
Přijmeme-li tyto předpoklady jako obecné pro vývoj bílkovinného života vůbec a pro existenci inteligentních tvorů zvláště, můžeme postoupit v hledání podoby našeho nepozemšťana opět poněkud dále a vytknout několik závěrů:
1. horní hranice velikosti tvorů, schopných obstát mezi diferencovaným tvorstvem ostatním, je – kromě jiného – určena i rychlostí vedení vzruchu nervovým vláknem;
2. při úvahách o tvorech s rozvinutou inteligencí a schopných založit kultury a civilizace, musíme předpokládat jednak vědomí jednoty a kontinuity individua, jednak schopnost využít tohoto vědomí k účelnému jednání, především k přenášení poznatků a zkušeností na potomstvo a ostatní jedince téhož biologického druhu. Všechny znalosti, nabyté zkoumáním pozemských forem života svědčí pro domněnku, že toto vědomí jednoty a kontinuity mohou zajistit pouze neměnící se a nevyměnitelné oblasti centrálního nervového systému, vymezující trváním své funkční existence délku života individua jako koordinovaného systému;
3. princip ekonomie, uplatňovaný v přírodě, aplikován na funkční mechanismy činnosti centrálního nervstva, se zdá být přesvědčujícím argumentem pro soustředění řídicího nervového orgánu na jednom místě těla, takže nedochází ke zbytečnému prodlení vedení nervových impulsů.
Pokračujme však.
Jedním z nejnápadnějších morfologických znaků je tedy nepochybně velikost organismu, která je, jako všechny ostatní morfologické i fyziologické charakteristiky jedinců i druhů, výsledkem nadmíru složité souhry vlivů vnitřní struktury živočicha nebo rostliny v historickém vývoji a zevního prostředí (pod široký pojem zevního prostředí zahrnujeme např. i nepřátele a škůdce).
V některých pozemských případech je velikost blízce příbuzných druhů zvířat určována oblastí rozšíření, a to tak, že se tyto příbuzné druhy směrem od pólů k tropům zmenšují (Bergmannovo pravidlo). Pěkný příklad poskytují např. velcí tučňáci magellanští a Humboldtovi a jejich daleko menší bratranec galapážský tučňák, nebo dvojice tučňák císařský, obývající Antarktidu, a tučňák patagonský, žijící daleko severněji a v oblastech podstatně teplejších.
Bergmannovo pravidlo vyjadřuje snahu organismu o optimální termoregulaci; v chladných krajích je výhodné větší tělo s relativně menším povrchem, umožňujícím ztrátu tepla vyzařováním, v horkých krajích je tomu naopak. U člověka však Bergmannovo pravidlo platí jen omezeně a rozhodně ne do té míry, aby bylo schopno vytvořit trpaslíky a obry.
Dolní hranice velikosti jakýchkoli vysoce organizovaných tvorů s inteligencí, schopnou vytvořit civilizaci, obdobnou civilizaci lidské, je určena především rozměry uskupení elementů, zajišťujících zásobu informací a jejich využívání, u bílkovinných bytostí tedy centrálního nervového systému, především mozku.
Dnes je dostatečně známo, že samotný objem, resp. váha mozku nerozhodují o duševních schopnostech člověka – největší mozky mají imbecilové, naproti tomu někteří lidé mimořádně nadaní měli mozky nápadně malé, např. Anatole France. Ani oproti vyšším primátům není rozdíl váhy mozku tak výrazný, aby vysvětloval propastný rozdíl psychiky opic a člověka. Daleko spíše hraje úlohu bohatší reliéf mozkové kůry, zmnožení závitů, které je morfologickým projevem značné funkční složitosti. Přesto však se zdá, že i samotná váha mozku, přesněji řečeno jeho šedé hmoty, obsahující jádra a těla nervových buněk, má značný význam.
Tělové buňky myšky a slona se velikostí nijak zvlášť neliší. Aniž zastáváme – jak jsme v předchozích kapitolách uvedli – názor, že život je jen okrajový jev kolem rekombinace a mutace genů, tedy kolem vláken DNK, musíme připustit, že každá buňka je determinována svou funkcí, k níž patří kromě zvláštních úkolů buněk v rozličných orgánech i zajištění úkolu DNK, přenášejícího v kódu rozsáhlou informaci při buněčných mitózách, regeneraci tkáně atd. Nic méně, ale nic více. K plnění těchto úkolů je buňka vybavena množstvím nesmírně složitých a specializovaných organul, buněčných ústrojů, plnících uvedené funkce s maximální ekonomií prostorovou i výkonnou. Jestliže víme, že nervové buňky savců jsou v podstatě stejné velikosti a totožného uspořádání, docházíme k poznatku, který potvrdila výpočetní technika kybernetických strojů a její teorie: schopnost a dokonalost mozku obratlovců je (mimo jiné) ovlivňována především počtem funkčních elementů, v tomto případě nervových buněk šedé hmoty mozkové – u člověka je jich kolem třiceti miliard – vyjádřitelným, i když přibližně, vahou mozku.
Toto zajištění nesouhlasí pouze u obratlovců nebo dokonce u savců – platí, jak se zdá, např. i pro hmyz. Pro porovnání poměr hmoty mozku ke hmotě těla: potápník 1:4200, lumek 1:400, mravenec l:280 (podle Obenbergera).
Jak je vidět, souhlasí poměr váhy těla k váze nervových zauzlin jmenovaných hmyzů nejen s obecnou představou o jejich „chytrosti“ a „inteligenci“, ale i s úsudkem vědců o dokonalosti historicky vypracovaných instinktů.
Neurofyziologové soudí, že současně může být zapojena v činnost nejvýše desetina šedé mozkové hmoty. I to se mi zdá být příliš odvážným odhadem vzhledem k rozdělení mozkové kůry na okrsky motorické, senzitivní, senzorické atd. atd., svědčí to však i o nutnosti, jejímž projevem je vývoj lidského mozku, vytvořit rezervy, mobilizovatelné za zvláštních situací.
Můžeme však považovat za prokázané, že každý vysoce vyvinutý reprezentant bílkovinného života, organizovaného v buňkách účelné, a proto téměř „standardní“ velikosti, musí dosáhnout alespoň takového vzrůstu, aby umožnil rozvoj ústředního nervového systému s odpovídajícím množstvím funkčních elementů, zajišťujících celý komplex složitých pochodů, ústících koneckonců v druhovou „inteligenci“. A nejen to – kromě rozvoje musí ostatními tělovými tkáněmi poskytnout tomuto životně důležitému ústředí i ochranu a dalšími prostředky obranu jak proti výkyvům vnitřního prostředí (nebezpečný je zejména nedostatek kyslíku, hubící mozkové buňky podstatně dříve než všechny tělové buňky ostatní – dokladem jsou např. i psychické následky vážných otrav svítiplynem, postihující právě mozek), tak proti inzultům vnějším. Dále pak musí růst odpovídat požadavku prosazení tak rozvinutého druhu (vazba je zde samozřejmě zpětná a příčinnost vzájemná) v celé „aréně“ života ať pozemského, nebo na kterékoli předpokládané obydlené planetě.
Tímto zjištěním můžeme odkázat celou řadu představ spisovatelů science fiction do říše bájí. Nelze si představit nesmírně duševními dary obdařené bytosti, velikostí i tvarem těla se podobající nejspíše slunéčkům sedmitečným. Připustíme-li, že se vyvinuly na šťastné planetě, kde se nesetkaly se žádným podstatně silnějším protivníkem během svého vývoje (v jakési povídce zdecimuje tyto posly vyšší civilizace na Zemi kočka a posléze zahubí plácnutím člověk), nelze, pokud by šlo o život na podkladě bílkovin, připustit dostatečnou kapacitu jejich ústředního nervového systému.
Inteligentní sedmitečná slunéčka z naší povídky by tím spíše neobstála na Zemi; nebyly by to jenom kočky, jimž by byla vydána napospas, ale v průběhu vývoje každý obratlovec a každý dravý hmyz. Bude-li zkrátka kolem pozemských návštěvníků planet cizích sluncí s bzučením cosi kroužit, půjde se vší pravděpodobností o místní druh chroustů, nikoli o kosmickou miniloď…
Z dalších argumentů o činitelích, vymezujících dolní hranici vzrůstu inteligentních bytostí kdekoli ve vesmíru na podkladě bílkovinného života, uveďme alespoň dva: klimatické a atmosférické jevy. Vznik bílkovinného života je vázán existencí plynné atmosféry a vodních par nebo, nejspíše, volných vodních ploch. V této konstelaci musíme předpokládat i proudění vzduchu, vítr, přecházející občas ve vichřici, déšť a snad i sníh a krupobití, pokud by teplota vyšších vrstev atmosféry klesala pod bod mrznutí vody. Těmto „útokům přírody“ čelí tvorstvo i rostlinstvo různým způsobem. V nižších fázích vývoje účelnými mutacemi – typickým příkladem je ztráta křídel všech druhů hmyzu na některých tichomořských atolech, téměř ustavičně vystavených silným větrům. Obratlovci se v rytmu svého druhového vývoje brání výkyvům počasí přizpůsobením – termoregulací, nebo naopak zpomalením životních pochodů při poklesu tělové teploty, srstí, případně zimním spánkem a konečně stavbou hnízd, doupat nebo sídel pro celé společenství (vosy, včely, mravenci, termiti atd.). Zdá se, že pasivním, biologickým přizpůsobením se klimatickým výkyvům, byť i nejlépe vyhovujícím fyziologickým mechanismem, je do značné míry vyčerpán další mutační vývojový impuls: druhy, které dokázaly uvést své ochranné procesy do plné shody s požadavky zachování života jednotlivce i druhu, stagnují. Případné další mutace se ukazují „zbytečným luxusem“ a nejsou zachovány.
Snad nezhřešíme nepodloženou generalizací (které se v úvodu knihy autor přislíbil vyhýbat jako čert kříži), jestliže myšlenku o zastavení nebo podstatném zpomalení dalšího vývoje druhu v okamžiku, jakmile byly uspokojivě vyřešeny problémy zachování života, budeme opětovně aplikovat i na člověka. Zdá se, že to totiž právě ono trvalé napětí, rozdíl hladin mezi optimálním uspokojením potřeb vyvíjejícího se člověka a jeho fyziologickými vlastnostmi, který umožnil rozvoj předčlověka a pračlověka v druh homo sapiens, přinesl zárodky architektury, první výrobu zbraní, nástrojů, oděvu. Zkrátka první civilizační krok ke kultuře, kterou Morgan nazývá divošstvím, trvajícím 98 % doby od objevení se lidstva na této planetě až do dneška. Archeologové nazývají dobu tohoto vývoje předčlověka v člověka, toto překročení prahu (relativně nepřekročitelného pro ostatní tvory) starší dobou kamennou – paleolitem, geologové pleistocénem.
V tomto období, nejspíše asi před 120 000 lety, ve středním paleolitu, počínáme sledovat epochální změnu – jakési pozvolné „zažíhání druhého stupně“ rakety vývoje, až dosud řízeného pouze mutacemi řetězů DNK, jež mimo jiné (ale, jak brzy uvidíme, především) zvětšily objem mozkovny tehdejších hominidů ze 750 až 1100 cm³ jávského opočlověka, pithecanthropa (stojícího objemem mozku mezi šimpanzem a dnešním člověkem) asi na 1450 cm³, a přiměřeně rozmnožily i počet funkčních elementů mozku, buněk šedé mozkové kůry. Nevěříme příliš v náhody, pokud nejsou podloženy statistickou pravděpodobností jako mírou možností, v tomto případě se však opravdu zdá, že zažehnutí „druhého stupně“ přišlo právě včas. Pračlověk středního paleolitu, „nepříliš hojný živočich a sběrač potravy, který
– stejně jako všechna dravá zvířata – parazituje na ostatním tvorstvu a chytá a sbírá to, co mu příroda k jídlu právě poskytuje“ (G. Childe), se ve své době díky geneticky zachovaným osvědčeným změnám docela dobře přizpůsobil prostředí – a nebylo to prostředí podle dnešních měřítek nejpřívětivější. Ve vyšších zeměpisných šířkách se střídaly ledové doby, doprovázené v subtropických pásmech prudkými a trvalými lijáky, s dobami meziledovými. Docházelo k horotvorným dějům obrovských rozsahů. Otevíraly se velké africké zlomy a člověk byl svědkem této podívané, právě tak jako viděl přicházet a odcházet řadu druhů zvěře do teplejších oblastí, vymírat nebo se naopak měnit a upevňovat. Sám se za tuto téměř nepředstavitelnou řadu let změnil pramálo: z biologického hlediska nebylo třeba. Osvědčil se. Místo zubů a drápů si opatřil kyje a pěstní klíny pro nebezpečné přední končetiny, uvolněné vzpřímenou polohou těla, a s jejich pomocí zajistil přežití skupinek „lysajících opic“ mezi ostatními živočichy. Zabíjel a byl zabíjen. Žil.
A přece byl něčím zcela jiným než šavlozubý tygr, trpasličí slon, tříprstý malý prakoník a ostatní současníci. Jeho mozek počtem svých elementů a zejména dosaženými možnostmi kvalitativně převyšoval centrální nervové systémy všech ostatních živočichů. Nemusel už čekat na náhodné mutace, jejichž výběr, pomalý, nejistý a váhavý, postrkoval vývoj krůček za krůčkem, a po pravdě řečeno na ně ani čekat nemohl a nesměl. Nebylo k nim důvodu. Jeho mozek však sám „pocítil“ možnost sebezdokonalení, sledovanou dnes u některých (a největších) samočinných počítačů. Hlavní rozdíl spatřuji ve schopnosti cílevědomého, účelového myšlení a úvahy, dosahující do budoucnosti a modelující ji, která vystřídala myšlení až dosud výhradně důvodové, kauzální, případně zkušenostní, vykoupené předchozím systémem „pokusu a omylu“, jenž se tváří v tvář šavlozubému tygru nebo jeskynnímu medvědu nemusel vždycky vyplatit.
Účelnost, kterou nepřipouštíme v přírodovědeckých úvahách, musíme přiznat volnímu jednání tvora, který se právě schopností jejího využívání stal z pračlověka – člověkem, když opracoval pazourkovou pecku plátek po plátku tak, aby nakonec získal nástroj, jehož tvar, odpovídající zamýšlenému účelu, modeloval jeho mozek dříve než ruka.
Od tohoto okamžiku se počaly shromažďovat podmínky k převratu v historii lidstva, epochální první neolitické revoluci, kladoucí opět základy vědeckotechnické revoluci, kterou dnes se smíšenými pocity prožíváme.
Toto vysvětlení se zdá lépe odpovídat zákonům přírody a zjištěným faktům než Chardinovo tvrzení o „překvapující zoologické skutečnosti, že se hlavní vývojové úsilí naší Země od konce třetihor zřetelně soustřeďuje v člověku“, nebo tvrzení o polidštění díky „náhlému tlaku“, socializaci, zkrátka zhuštění hominidů v prostoru i v čase. Zdá se, že toto zhuštění nebylo nijak výrazné a přikláníme se spíše k Childovu názoru o poměrně nepočetném, i když velmi perspektivním živočišném druhu. Svědčí o tom nápadně malé množství nálezů opracovaných kamenů z této doby, snad několik desítek tun, zatímco musíme předpokládat, že každý reprezentant hominidů „vyrobil“ a odhodil denně až několik takových pěstních klínů.
Je tedy jistá velikost mozku vymezená dolní hranicí, nebo lépe řečeno jistý počet mozkových buněk nezbytným činitelem rozvoje „řadového živočicha“ v druh, schopný vytvořit kulturu, a konečně i technickou civilizaci. Avšak nezjednodušujme problematiku; i po „zapálení druhého stupně“ zůstal trvalý konflikt mezi zevním a vnitřním prostředím velice důležitým činitelem dalšího vývoje, i když pravděpodobně ne činitelem rozhodujícím.
Kdybychom svým fyzickým uspořádáním byli schopni dosahovat rychlosti letícího střečka překonávajícího rychlost zvuku (je to neuvěřitelné, ale je to tak), rozhodně by poklesla nejen poptávka po osobních vozidlech, ale vůbec po dopravních a spojovacích prostředcích všeho druhu. Kdyby byla naše termoregulace dokonalá, nepotřebovali bychom oděv. Kdybychom byli schopni fotosyntézy, odpadla by valná část existenčních starostí. Kdyby…
Nespornou skutečností zůstává, že se přemíra fyziologické adaptace zevním přírodním podmínkám zdá být brzdou civilizačního vývoje. Nejprimitivnější kmeny (pokud jde o vytvoření materiální kultury), dosud žijící na naší planetě, jsou přizpůsobeny nejlépe. Australští bushmani mají například ojedinělou vrozenou vlastnost tlumit při spánku za chladných nocí své životní pochody neuvěřitelným způsobem: jejich tělová teplota klesá na 30 °C a puls na 30/min. Nepotřebují domy, oděv a celou řadu dalších nezbytností, na nichž se tříbil důvtip člověka. Jihoafričtí Křováci loví vysokou zvěř fantastickým způsobem: uštvou ji. Prostě běží a putují za vyhlédnutou žirafou nebo antilopou či zebrou hodinu za hodinou, den za dnem, až vyčerpané zvíře klesne a je ubito klacky a kameny, které jsou právě po ruce. Nic víc nepotřebují. Jejich jediným majetkem je pár drobnůstek v malé lýkové kabele, sloužících ještě ke všemu rituální kosmetice. Eskymáci se osvědčili tam, kde evropští kolonisté vyhynuli zimou, chladem a nemocemi – např. v Grónsku. Jejich organismus je schopen spokojit se téměř výhradně živočišnou – a to ještě nanejvýš jednonou stravou, která by nejrůznějšími avitaminózami spolehlivě zahubila kohokoli z nás. Tuto stravu – byť i ne zadarmo – jim poskytuje moře v dostatečném množství. Nic více nepotřebují.
Můžeme tedy tuto část úvahy uzavřít tím, že očekávaní inteligentní tvorové budou mít velikost mozku (za předpokladu, půjde-li o bílkovinný život) blížící se velikosti lidského mozku a zajišťující jak v biologickém vývoji, tak v již stabilizované podobě s velmi zpomaleným nebo zastaveným procesem morfologických mutací, jistou ochranu proti ostatním živočichům planety a klimatickým jevům, přičemž přizpůsobení nemusí být a patrně nebude dokonale biologické. Není vyloučeno, že na příliš dokonalou biologickou adaptaci podmínkám doplatila i rasa neandertálců, záhadně zmizevší z dějin počátkem první fáze poslední doby ledové, kdy byla – a to je podivné – vystřídána takřka současně po celé Zemi (nálezy jsou doložené z Evropy, Afriky, Palestiny i Číny) přímými předchůdci homo sapiens, rasou grimaldskou a cromagnonskou s odlišenými kulturami châtelperronskou, aurignackou, gravettskou atd. Všechno nasvědčuje tomu, že výhonek kmene primátů, – neandertálci, byl hluchý, neplodný, že v našich žilách nekoluje ani kapka krve těchto statečných lovců, pouštějících se takřka s holýma rukama do boje o život a rod. Snad jen výjimečně, jak nasvědčují palestinské nálezy, docházelo ke křížení s cromagnonci.
Co způsobilo zánik hominidů, ve své době představujících mj. i objemem mozkovny, blížícím se objemu mozku současného člověka, vrchol tvorstva? Mnozí soudí, že to bylo příliš důsledné přizpůsobení životu v arktických podmínkách, jež nebylo v souladu s dalším trváním druhu, jakmile se podmínky od základu změnily. Neandertálec nepochybně dokonale přizpůsoben byl – hora svalů na lešení pevné, podsadité kostry, mohutné čelisti, schopné drtit jakoukoli potravu, dlouhé, nebezpečné paže, ozbrojené účelnými, ač primitivními zbraněmi, bohatá srst, vzpřímená poloha těla atd.
Nesetkáme se tedy, jak se zdá, na cizích planetách s rozvinutou civilizací, jejíž reprezentanti by byli ozbrojeni mohutnými tesáky a drápy (nehledě k nevýhodám drápů při jemných manipulacích), hustou srstí a mezi ostatní kulisou místní fauny jedinečným fyzickým fondem. Inteligentní sedmitečná slunéčka můžeme rovněž škrtnout, i když se nám zatím nepodařilo vyloučit mužíky trpaslíky (měřeno našimi měřítky), tak oblíbené v historkách o setkání s nepozemšťany, pilotujícími létající talíře. Jen zelení asi nebudou. Víme už, že fotosyntéza pomocí zeleného pigmentu, chlorofylu, je pro živočichy protismyslná a nevýhodná.
O klimatických jevech, vládnoucích na neznámých planetách, si ovšem můžeme vytvářet jen velmi nedostatečně podložené domněnky, vycházející z pozorování Marsu, z výsledků amerických a sovětských sond vyslaných k povrchu Venuše, z pozorování velkých Jupiterových měsíců hvězdárnou na Pie du Midi, zejména však srovnáním se Zemí. Život, podobný pozemskému, smíme totiž očekávat tehdy, je-li planeta obdařena atmosférou, obsahující kyslík a ostatní biogenní prvky. Takovou atmosféru je schopna udržet planeta o průměru alespoň 5000 km, tedy o něco větší než Merkur (4842 km); síla jejího gravitačního pole překonává únikovou rychlost molekul plynů do vesmírného prostoru. Nevíme, zda takové planety ve vesmíru existují, avšak vzhledem k úvahám, zmíněným v kapitole o kosmogonii, o vzniku hvězd a planet, máme za to, že pravděpodobnost jejich zákonitého vzniku a existence hraničí s jistotou. Nevíme, zda Země je „průměrnou“ planetou v tom smyslu, v jakém pokládáme Slunce za „průměrnou“ hvězdu, ale poměry ve slunečním systému tomu nasvědčují, a není důvodu, proč by právě sluneční systém nemohl představovat docela reprezentativní vzorek, nesčíslněkrát ve vesmíru opakovaný. Také tato domněnka statisticky hraničí s jistotou tak dalece, že skupina vědců, autorů hodně diskutované (a ne zcela právem ustavičně citované) „rovnice z Green Banku“ pokládá pravděpodobnost výskytu planet, vhodných k vývoji života za takovou, že jen v naší Galaxii očekává nejméně 50 miliónů, spíše však miliardy nejen oživených planet, ale dokonce planet obydlených inteligentními tvory.
Jestliže se tedy vzhledem k nezbytné zdrženlivosti musíme vzdát úvah o klimatických podmínkách předpokládaných planet a spokojit se zjištěním, že jistý typ atmosféry, blízký pozemskému, je podmínkou vzniku bílkovinného života, můžeme věnovat pozornost jinému, velmi důležitému činiteli vývoje a tvarování morfologických a fyziologických vlastností organismů, totiž gravitaci. Snílkové by nám nikdy neodpustili, kdybychom tuto stať vypustili. Obři se v jejich interpretaci objevují jako návštěvy z vesmíru, jejichž vzdálenou přítomnost zachytily různé báje, mýty a náboženské spisy, především bible:
„Obrové pak byli na zemi v těch dnech, ano i potom… To jsou ti mocní, kteříž z dávna byli, muži na slovo vzatí.“ (Mojžíš, I, 6, 4.)
To oni, obrovští návštěvníci z neznámých planet, zachycení kresbami skalních obrazáren v Tassíli a Žabbárenu, vybudovali baalbeckou terasu, vztyčili megality, provedli monumentální stavby v Jižní Americe, jejichž náročnost ve velehorské výšce s nízkým tlakem vzduchu je očividná a provedení (alespoň v řadě spisů) těžko vysvětlitelné pouhými lidskými silami…
A obři ovšem zalidňují i vzdálené, dávno zaniklé civilizace. Objevují se v pohádkách všech národů a vracejí se znovu a znovu. Vybudovali Atlantidu, založili dávno zapomenuté supercivilizace obrovskou silou svých svalů i schopností mozků. To jim na paměť byly postaveny kolosální sochy Velikonočního ostrova. Megality, rozseté po značných oblastech světa, jsou jen snahou slabých potomků o napodobení neuvěřitelných výkonů daleko schopnějších a silnějších předků. Tíwanaku je prý – alespoň podle Bellamyho – dokladem existence a činnosti obrů jako celek i v architektonických detailech, jež stěží mohly sloužit lidským bytostem obvyklé velikosti.
Je to výraz toužebného návratu člověka ke zlatému věku, který klade do dávné minulosti právě tak jako zaslíbenou zemi na vzdálené ostrovy, kam nelze doplout, nebo dokonce mimo tento svět? Jistě. Přeceňování minulosti a její oslava není vlastní jen Ovidiovi (Aurea prima sáta est aetas – První vzešel věk zlatý…) a společnosti, scházející se u lékárníka v Poláčkově Okresním městě („… Jejich pohled byl upřen do minulosti. Tam nalézali plodivou přírodu, nesmírně štědrou k lidstvu, zdravé a silné muže, sousedskou lásku a hrdinské činy. O přítomnosti se vyjadřovali s úšklebkem…“), ale každému z nás a patrně každému člověku. Vždyť s návratem do minulosti se vracíme k vlastnímu mládí, kdy dny byly takřka nekonečně dlouhé, nabité zázračnými dobrodružstvími, a díky filtru naší paměti už dávno zbavené všeho nepříjemného, bolestného. Nikdo nevařil tak dobře jako naše maminka – a nikdo z nás dobrovolně neuzná, že již po desátém roce chuťový smysl prudce chátrá a nemůže být vzrušen nejen tím, co vařívala maminka, ale ani odpornostmi, které nám nabízeli kramáři na poutích a jež se nám zdály být vrcholem všech slastí…
Obry a trpaslíky se zabývá lidstvo už úctyhodně dávno, ale, jak se zdá, teprve všestranný Konstantin Eduardovič Ciolkovskij, otec kosmonautiky, vyslovil ve své studii Biologie trpaslíků a obrů, uveřejněné roku 1925, myšlenku, že určujícím činitelem vzrůstu organismů a do jisté míry i formování jejich tvarů je gravitace, planetární přitažlivost. O možnosti takového vlivu se před ním zmínil roku 1917 D. V. Thompson, ovšem nikoli v souvislosti s vývojovým mechanismem, ale v úrovni hypotetické úvahy: kdyby se Země zvětšila a gravitace vzrostla, podobali by se čtvernožci záhy fosilním krátkonohým ještěrům. Kdyby se naopak zmenšila, stali by se lehkými a aktivnějšími i při menším výdeji energie. Jinými slovy: Thompson se domníval, že naše Země je co do síly gravitace průměrným případem, umožňujícím existenci tvorů obojího typu – což je možné a patrně správné.
Ciolkovskij soudí, že kdyby se pozemský život rozvíjel na Měsíci, byli by tamní živočichové šestkrát větší a měli by přiměřeně větší mozek; naopak na Jupiteru, kde je přitažlivost dvaapůlkrát větší než na naší planetě, by mohly existovat jen trpasličí formy, jinak by živočichové vůbec nemohli odpoutat tělo od povrchu planety.
Tato úvaha nás zcela neuspokojuje. Pozemský život se může rozvíjet pouze v podmínkách Země nebo planety Zemi nanejvýše blízké. Na Měsíci by se patrně vyvinul co do tvarů živočichů způsobem, o němž se můžeme pouze dohadovat spolu s panem H. G. Wellsem a jeho selenity z románu První lidé na Měsíci. Nezdá se, že by tvorové na Měsíci – pochopitelně pokud by jejich existenci připouštěly místní podmínky – museli být nutně šestkrát vzrostlejší jenom proto, že je gravitace Luny přibližně šestinou přitažlivosti pozemské. Spíše bychom očekávali atrofii svalstva na Lunu „transplantovaného“ tvorstva, jeho zmenšení a fyzickou degeneraci. To již počátkem tohoto století velmi bystře pochopil téměř zapomenutý autor vědeckofantastické trilogie (Na stříbrném globu, Stará Země a Vítěz) Jerzy Žulawski. Nelze předpokládat, že by se díky snížené gravitaci zvětšoval mozek, nadlehčovaný u člověka sice nevelkým, ale dostatečným množstvím mozkomíšního moku, takže je v jakémsi trvalém „stavu beztíže“. A těch ubohých 2,5 g na Jupiteru? Ani kosmonaute „pozemského výrobního modelu“ nepovažují takové přetížení za zvláštní zátěž a snadno se s ním vyrovnávají, tím spíše pak tvorové, jejichž vývoj by probíhal v gravitačním poli této síly.
Je třeba ovšem přiznat, že Ciolkovského myšlenky sdílí celá řada moderních vědců, mezi nimi i exobiologů, konstruujících mimozemské bytosti na základě analogie s člověkem, avšak modifikované představami o působení zevního prostředí planety.
Zdá se, že bude lépe opustit spekulace a pokusit se zodpovědět základní otázku, jakým způsobem ovlivňuje gravitační pole nám známé živočichy, resp. jakým způsobem tito živočichové ve svém vývoji na gravitační pole a jeho změny reagují.
Již letmý pohled na říši pozemské fauny poučí, že – ať je již tento účinek jakýkoli – rozhodně nevede k morfologickému sjednocování tvarů těl živočichů, předvádějícímu nám nejbizarnější paletu, hodnou obrazotvornosti Hieronyma Bosche. Země umožňuje zcela spokojenou existenci jak žirafám, tak jezevčíkům, myškám i slonům, sekáčům i plošticím. Ani vyhledání „průměrného živočicha“, pokud je takové určení vůbec možné a reálné, nám mnoho nepomůže. Pokusil se o ně chicagský zoolog prof. Ralph Buchsbaum, který zjistil, že „průměrným živočichem“, nalézajícím se někde kolem poloviny cesty od prvoka k člověku a odpovídajícím i průsečíkům počátku a konce dalších vývojových linií, je červ rodu Nereis, neurčitě připomínající stonožku… Opravňuje nás to snad k domněnce nebo dokonce k tvrzení, že pozemská gravitace modeluje tvory obvykle do podoby červů, plazících se pod tíží přitažlivosti v prachu země? Domnívám se, že ne – provinili bychom se na skřivanech… Rozřešení nebo alespoň jeho náznak by mohl přivést toliko experiment, v jehož možnost nestor kosmonautiky nevěřil. Ani my nejsme dosud schopni přenášet vzorky tvorstva na jupitera či na Měsíc, zajistit jim existenční podmínky a vyčkávat milióny let, jakým způsobem se budou měnit a utvářet. Nejsme schopni konstruovat pro tak dlouhou dobu centrifugy nebo naopak technické prostředky (letadla, klesající po určité křivce, rakety letící setrvačností), zajišťující snížení tíže nebo dokonce stav beztíže. Naštěstí matička Země provedla tento experiment – jak si nedávno poněkud překvapení exobiologové povšimli – uspokojujícím způsobem a v uspokojivém měřítku za nás. Jde o prověrku nepřímou, ale v omezeném rozsahu našeho zkoumání dostatečnou: o přechody – často opakované – některých živočišných druhů z moře na souš, případně zpět.
Tréninku pro vesmírné cesty za stavu beztíže, prováděného pod vodní hladinou, se zúčastňují všichni kosmonaute. Nejde ovšem o skutečný stav beztíže – avšak tělo, nadlehčované vztlakem vody, je prakticky zbaveno břemene přitažlivosti a volně se vznáší. Vnitřní orgány zůstávají podrobeny účinkům gravitace dále, avšak ty obvykle „plovou“ v ochranných tělových tekutinách, a jak se zdá, gravitační změny na ně s výjimkou tzv. labyrintu vnitřního ucha nijak zvlášť nepůsobí – alespoň pokud můžeme soudit z pobytů kosmonautů na oběžných drahách. Hlavní tíhu boje s přitažlivostí nese pohybový a podpůrný aparát, u pozemských obratlovců kostra a svalstvo – to jsme se alespoň donedávna (až do uveřejnění prací P. A. Koržujeva a dalších badatelů) domnívali.
Historie domněnek o překonávání gravitace např. ptáky je jedním z pěkných dokladů lidských omylů, způsobených „krátkým spojením“ mezi soudobým stavem techniky a biologickými úvahami. 19. století bylo svatosvatě přesvědčeno, že let ptáků, tedy objektů zjevně těžších vzduchu, je umožňován ohříváním vzduchu, který vdechují, že se tedy mění v jakési okřídlené montgolfiéry. Do nebe volající nesmyslnost této domněnky, vyloučené už pouhým srovnáním objemu vzduchu, ptákem vdechovaného, s váhou jeho těla, nikomu nevadila. Teprve první pokusy s kluzáky a později s letadly zrodily novou hypotézu, které jsem se učil i já: ptáci mohou létat proto, že jejich kostra je – podobně jako kdysi bambusová a dnes hliníková kostra draků letadel – vylehčena, pneumatizována, a oproti kostrám pozemských zvířat v poměru k váze těla tedy podstatně lehčí. Domněnka byla se vzdechem úlevy přivítána jako fakt, ačkoli její zastánci si jistě tu a tam dopřáli k obědu slepici nebo husu, a měli tedy možnost zamyslet se nad „vylehčením“ zbytků, ponechaných po hodech na talíři.
A pak se vyskytli všeteční a všudypřítomní šťouralové, kteří provedli nejjednodušší věc na světě: kostry a těla rozličných živočichů opravdu zvážili na docela obyčejných vahách. Výsledky byly inspirující:

Živočich | váha kostry v procentech váhy těla
paryby (strunohřbeté) | 7.0
ryby kostnaté | 8.8
obojživelníci | 11.4
plazi | 14.0
savci | 14.2
ptáci | 14.3

Zatímco tedy prvních pět příček žebříku dobře odpovídá ochraně vodních živočichů před přemáháním gravitace pohybem ve vodě, menším nárokům na plazy, kteří spočívají větší plochou těla na pevné podložce, a bytelnějšímu pohybovému aparátu savců, ptáci zradili na celé čáře. Nejen že jejich kostra není vylehčená a pneumatizovaná; je v celé živočišné říši relativně nejtěžším kosterním aparátem vůbec.

Další mýtus utrpěl vážnou trhlinu. Tušení, že kostra je sice gravitací ovlivňována, ale v jiném smyslu, než tvrdily povrchní odhady, se změnilo takřka v jistotu, když byly sestaveny podrobnější tabulky. Relativně nejtěžší kostru ze všech savců má – nastojte! – létající netopýr: 21,1 % váhy těla. Teprve daleko za ním je horská ovce archar s 18 %.

Postupně došli vědci k názoru platnému dodnes, že gravitace ovlivňovala zejména způsob a rychlost pohybu živých tvorů – a co je zajímavé – maximální rychlost obratlovců ve všech prostředích, na zemi, ve vodě i ve vzduchu je přibližně stejná – něco přes 100 km/hod (rorýs, mečoun, gepard). Jeden rozdíl je zřejmý. Zatímco ryby a mořští savci, nadlehčovaní vztlakem vody, mohou vyvíjet nejvyšší nebo alespoň značnou rychlost po celé hodiny – vzpomeňme na hejna delfínů, doprovázející rychlé lodi –, zatímco ptáci jsou schopni díky plachtění, které je do jisté míry dočasným „osvobozením od zemské tíže“, překonat stakilometrové vzdálenosti bez odpočinku, je takový výkon u pozemských zvířat zřetelně omezený a představuje maximální výdej energie. Všichni víme, že např. Velká pardubická steeple
-chase je téměř na hranicích fyzických možností speciálně trénovaných vybraných koní, běžících rychlostí 50–60 km/hod, ovšem jen na počátku závodu.

Hledal se tedy orgán, umožňující suchozemským obratlovcům tento mimořádný výdej energie, orgán, jenž se musel objevit záhy po osídlení souše původně vodními živočichy. Předpokládalo se, že půjde nejen o vystupňování nějaké vlastnosti, o intenzifikaci nějakého pochodu, ale o jev kvalitativně nový.

Tentokráte se vědci nemýlili. Zjistili, že se při osídlování souše nápadně změnily orgány krvetvorby: zatímco u ryb jsou červené krvinky, přenášející svým hemoglobinem kyslík, produkovány v ledvinách a ve slezině, převzala tuto funkci u suchozemských obratlovců kostní dřeň. Ledviny se nadále nezúčastňují, slezina jen v omezené míře; přestárlé erytrocyty jsou zde spíše likvidovány. Přesun krvetvorby do nitra podpůrného aparátu kostry, na souši podstatně více namáhaného než ve vodě, považovaný dříve za pouhý výsledek prostorové ekonomie nebo víceméně nahodilého uspořádání, je velmi funkční: stimulace kostry zároveň stimuluje krvetvorbu, nehledě k tomu, že by potřebné zvětšení ledvin a sleziny nutně vyžadovalo změnu celé konfigurace živočicha.

Přesvědčující je malý přehled relativního množství hemoglobinu u jednotlivých obratlovců. Na jeden kg hmoty připadá u ryb 0,7–1,5 g hemoglobinu, u obojživelníků 3,5 g, u ptáků až 10,2 g a u savců kolem 12 g, tedy nejméně desetkrát více nežli u ryb. Tuto prudce, skokem vzrostlou potřebu kyslíku pro tkáně nemohly uspokojit žábry, jejichž lístky by se v suchém prostředí slepovaly. Nevyhnutelně by mocným odpařováním vlhkosti odebíraly živočichu vodu, které není všude na souši nadbytek. Vyvinuly se plíce.

Díky těmto poznatkům se prověřovaly starší paleontologické nálezy a opravovaly mylné domněnky: bylo např. zjištěno, že se kostní dřeň, produkující krvinky, nevyvinula až u bezocasých obojživelníků, ale dávno dříve, u krytolebců, kteří první přestoupili bariéru ze světa vody do světa souše. Jejich kostní dřeň fungovala jako krvetvorný orgán v období životní aktivity – na jaře a v létě. Pak její činnost ustávala. Pro období klidu postačila těmto živočichům krvetvorba v ledvinách a ve slezině, kterou si vínkem přinesli z moře.

Vedle kostní dřeně se stal zdrojem syntézy hemoglobinu další systém, stimulovaný gravitací a nucený tuto gravitaci úměrně k charakteru pohybu živočicha překonávat – příčně pruhované kosterní svalstvo. Tím byla v organismu suchozemských obratlovců vytvořena uspokojivě fungující zpětná vazba, jejíž potřeba nebyla u vodních živočichů, nadnášených vodním prostředím, nijak aktuální a jež mohla být zajišťována i zprostředkovaně.

Tato zjištění poskytují i zajímavé detailní pohledy na některé, až donedávna nesprávně vysvětlované otázky vývoje tvorstva nebo na zdánlivě neúčelné orgány tvorů dnešních. Dnes je téměř jisté, že obrovití pravěcí jeleni a daňci nevyhynuli z rozmaru přírody, která je jako druhotným pohlavním znakem obdařila obludně rozvětveným a těžkým parožím, které znemožňuje běh a brání pohybu ve vyšších porostech. Daleko pravděpodobnější se zdá, že obrovité výsady a lopaty těchto paroháčů byly sezónním přídatným orgánem krvetvorby. Něco podobného pozorujeme i u soba evropského, jehož kostra obsahuje největší podíl dřeně ze všech známých tvorů vůbec – 45,1 %, zatímco u málo pohyblivých samců, např. morčat, dosahuje podíl sotva 14 % (u ptáků 20–30 %). Ani toto bohatství krvetvorné tkáně však sobům nestačí v období, kdy nastává relativní nedostatek kyslíku; silné mrazy totiž vyžadují k udržení termoregulace organismu mimořádně silné okysličování anabolizovaných látek. Sobům právě proto před zimou narůstají pomocné orgány krvetvorby, umožňující překlenout obtížnou sezónu. Právě tak lze, alespoň z větší části, vysvětlit existenci nápadně velikých rohů horských ovcí, představujících u některých druhů až 20 % váhy celé kostry – např. u beranů horských, archarů, váží rohy 150 kg těžkého exempláře až 30 kg. Jejich existence je ve vysokohorských podmínkách a při energeticky nesmírně náročném způsobu života jistě vysvětlitelnější účastí na krvetvorbě než jako pouhá výzbroj samců v boji o samice, nebo dokonce jako pružiny, na něž ovce při skoku dopadá.

Nepřímým důkazem platnosti právě uvedených tvrzení je i další pokus, provedený samotnou přírodou, totiž návrat ploutvonožců a kytovců ze souše znovu do vodního prostředí, tedy do podmínek s oslabenými účinky gravitace.

Přestože se tento návrat ztracených synů moře neudal z geologického hlediska tak dávno, došlo k podstatným změnám. Kostní dřeň, nedostatečně stimulovaná mechanickým drážděním kostry, se velmi rychle redukovala na pouhá 2,5 % váhy těla a hlavní podíl výroby hemoglobinu přešel do příčně pruhovaného svalstva, kde jeho koncentrace dosahuje např. u tuleňů 7000 mg % a u delfínů 3600 mg %.

Můžeme tedy úvahy uzavřít zjištěním, že život nám známý se přizpůsobuje účinkem gravitace především úpravou přísunu kyslíku, která musí pro tvora určité velikosti a váhy, pohyblivosti a náročnosti prostředí, v němž žije, zajistit dostatečně fungující příjem a transport kyslíku do exponovaných tkání, jakými jsou kosterní svalstvo, hladké svalstvo zažívacího traktu a ovšem především mozek, ze všech orgánů na nedostatek kyslíku nejcitlivější a nejdříve mu podléhající.

V tomto je poučný hmyz. Nikdy se patrně nesetkáme ani při největším rozmachu biochemie růstových hormonů s obrovskými vosami statujícími v románu H. G. Wellse Pokrm bohů: „… Hajný jménem Godfrey potkal a naštěstí zabil první z těchto nestvůr, o nichž historie vypráví. Kráčel po kolena v kapradí a nesl si pušku – ke svému štěstí dvojku – když poprvé spatřil tuto obludu. Snášela se prý proti světlu tak, že ji nemohl zřetelně vidět, a když se blížila, hučela jako motorový vůz. Byla zřejmě tak velká, ne-li větší, než sova pálená…“

I když zde nepochybně hraje úlohu otázka pevnosti chitinu a ostatních stavebních tkání hmyzího těla, jejichž pevnost vzrůstá s průřezem lineárně, zatímco váha celého těla s trojmocí, bylo by teoreticky možné dosáhnout docela pěkných exemplářů; permská maganeura – vážka o rozpětí křídel 50 cm i více
– to dokázala názorně. I ona však byla jen jedním z nezdařených pokusů přírody, slepou odbočkou vymírajícího druhu. Velikost hmyzu je, navzdory zcela odlišnému systému distribuce kyslíku, vázána rovněž danými možnostmi okysličování vysoce namáhaných tkání, např. svalů, mávajících křídly stokrát i více za vteřinu (u včel). Zdánlivě „primitivní“ (z lidského technického hlediska) rozvod vzduchu v tělech hmyzu systémem trubic, vzdušnic, zdaleka neznamená, že je anatomie hmyzího těla jednoduchá – právě naopak. Zatímco tělo člověka vystačí celkem asi s 200 příčně pruhovanými svaly, mají jich housenky, jak pečliví entomologové napočítali, 2000–4000… Tento rozvod vzdušnice však omezuje velikost hmyzu. Spodní hranice, obsazená druhy, nepostřehnutelnými pouhým okem, nesmí klesnout pod mez, ohrožující organismus těchto trpaslíků ucpáním vzdušnic tzv. aeroplanktonem – nejrozličnějšími rostlinnými i anorganickými částicemi, pylem, prachem atd, vznášejícím se ve vzduchu. Pečlivá „hygiena“ všech druhů hmyzu slouží především tomuto cíli, a mimochodem řečeno, kdysi populární „perský prášek“ proti štěnicím působil právě ucpání vstupních dýchacích otvorů.

Horní hranice velikosti hmyzu, prověřená milióny let existence, je určena maximální délkou vzdušnic, přinášejících ještě dostatek vzduchu, a tím kyslíku věčně nenasytným tkáním. Daní za zvětšování hmyzího těla je ztráta pohyblivosti. Oxidace pak prostě nestačí energeticky krýt ztráty rychlých pohybů, delšího letu.

I zde tedy působí gravitace jako nepřímo limitující činitel
– je to především dostatečné okysličování tkání a potom teprve vstoupí do hry mez pevnosti podpůrných a pohybových aparátů organismu. Jejich „bezpečnostní koeficient“ je v celé říši živočichů dostatečný, aby umožnil např. existenci patologických obrovských jedinců, ať už je to následek poruchy vnitřní sekrece, jež včas nezastavila přísun růstového hormonu mozkového podvěsku a umožnila tak mimořádně dlouhý růst nezvápenatělých kostí, nebo ať je takový chorobný růst způsoben umělým vpravováním růstového hormonu nedospělým pokusým zvířatům.
První případ můžeme dokumentovat na známých „obrech“, o nichž nacházíme záznamy: „rekordmanu“ z Finska Danielu Mynheer Cajanovi – 285 cm, R. P. Wadlovovi (USA) – 272 cm, Muhammadu Gházím (EAR) – 268,2 cm, J. F. Carrollovi (USA) – 263,5 cm, černému J. W. Roganovi (USA) – 259 cm, či na Řekyni Vasiliki Calliandji – 230 cm, největší z žen.
Žádný z nich se nedožil ani středního věku – přinejmenším je tak dlouhý věk u podobně postižených jedinců naprostou výjimkou. U všech byly podstatně sníženy duševní schopnosti – i když ovšem až donedávna nebylo možné ani přibližně pronést objektivní soud a vypracovat kvantitativní zhodnocení. Snad to je následek vrozeného poškození mozku, projevujícího se kromě poruchy hypofýzy i jinak. Není však vyloučeno, že svou úlohu ve složitém komplexu příčin hraje i ne zcela optimální okysličování mozku. Nasvědčovala by tomu i zdůrazňovaná pomalost, váhavost a loudavost všech ubohých „obrů“, o nichž máme dostatečně podrobné zprávy.
Umělého gigantismu dosáhl např. dr. Cho Hao Li. Krysy, jimž pravidelně vstřikoval růstový hormon, dorůstaly velikosti koček (naštěstí tuto vlastnost nepřenášejí na potomky
– jinak by byl výsledek války člověk versus krysa, o níž se mnoho nemluví, ale která tím urputněji probíhá, přinejmenším na vážkách). Ani jeho velekrysy nejevily příliš mnoho chuti do života…
Můžeme tedy kapitolu o trpaslících a obrech uzavřít dalším z řetězu zjištění a z nich odvozených předpokladů.
Zdá se, že horní hranice růstu inteligentních bytostí bílkovinného života je mj. určována i nároky, kladenými gravitačním polem planety, projevujícím se zprostředkovaně jako větší či menší pohotovost organismu zajistit tkáně kyslíkem. Vzrůst sám o sobě, bez dalších důvodů, které se ukáží být účelnými pro zachování jedince a druhu, prohlubuje (což je logické) břemeno gravitace, a nebude tedy uplatněn. Velikosti inteligentních bytostí se patrně budou pohybovat od dolní hranice, určené nezbytnou velikostí mozku a jeho aktivní i pasivní ochranou a obranou ostatními orgány, ke konečné velikosti, určované celou řadou faktorů, z nichž nejdůležitějším se zdá být kromě fyzické síly, odpovídající síle možných škůdců, nezbytnost současného dostatečného zásobení mechanicky výkonných orgánů, tkání i mozku kyslíkem. Pokud můžeme usuzovat z pestré palety pozemského života, zastaví se růst v okamžiku, kdy budou tyto podmínky splněny, což by nemělo být příliš daleko od dolní hranice, vyrovnávající se s gravitací nejlépe. Zevní ochrana mozku je od tohoto okamžiku zajišťována nejen pouhou silou a biologickými zbraněmi, ale i schopnostmi účelných a cílených reakcí. Gravitace sama, jak se zdá, tvary živočichů neovlivňuje ve smyslu uniformy.
A ještě něco velmi důležitého můžeme z našich dosavadních úvah odvodit: pravděpodobnou hranici délky života, závislou podle všech autorů, zabývajících se obecnými příčinami stárnutí, vesměs činiteli, o nichž jsme se zmínili. Podle našich pozemských zkušeností je rozhodující pro pravděpodobnou a maximální délku života druhovost. Dafnie žijí několik týdnů, rak dvacet let, sépie sto let. Člověk dosahuje maximální délky života kolem 150 let – zjištěná a ověřená jsou data Henryho Jenkinse (1501–1670), Thomase Parra (1483až1635), Petrače Zortana (1537–1724) a několika odborníky-gerontology sledovaných sovětských občanů, především z Kazachstánu.
Tato délka života dost dobře souhlasí s určením potenciální délky lidského života různými navrženými způsoby – extrapolací růstové křivky, extrapolací křivky, určující citlivost sítnice (Lazarev), i úměru k délce těhotenství.
Rubner si povšiml zajímavého vztahu délky života ke spotřebě energie: podle jeho zjištění potřebují malá zvířata na zdvojnásobení své váhy daleko více energie než zvířata velká. Tak např. k tomuto cíli vynaloží morce 265 000 kalorií a žije šest let, zatímco 25 let žijící skot spotřebuje ke zdvojnásobení váhy 141 000 kalorií. Není vyloučeno, že nejde o náhodnou nebo podružnou závislost, ale o všeobecně platné pravidlo, vymezující do jisté míry spodní hranici vzrůstu živočicha, jemuž je poskytnuto dost času, aby si kromě zděděných reakcí a instinktů osvojil i dostatek individuálně získaných poznatků.
Nepřímým potvrzením této domněnky je i Friedenthalova hypotéza o vzrůstu délky života se vzrůstem inteligence druhu. Friedenthal vyjádřil inteligenci druhu sice schematicky, ale z fyziologického hlediska přijatelně kefalizačním faktorem, tj. poměrem váhy mozku k váze celého těla, a došel k zajímavé stupnici:

Druh | Kefal. faktor | Délka života
myš | 0,045 | 6 let
králík | 0,066 | 8 let
kočka | 0,330 | 20
kůň | 0,500 | 45 let
člověk | 2,740 | 100 let

Námitka, že Friedenthalův „žebříček života“ se osvědčuje jen u savců, není rozhodující – vždyť není pochyby, že právě savci představují nejprogresivnější větev stromu živočišstva, a kde jinde bychom tedy měli potvrzení platnosti podobných úvah hledat. Pokud jde o individuální momenty stárnutí, byla jich určena takřka nepřehledná řada a téměř všechny byly opět opuštěny.

„Brown-Séquard a Voronov a všichni ti ostatní – ti všichni byli na nesprávné stopě. Myslili, že úpadek pohlavní síly je příčinou stárnutí. Kdežto to je jen jeden z jeho příznaků. Stárnutí počíná někde jinde a zachvacuje pohlavní mechanismus zároveň s ostatním tělem… Už starý Mečnikov si kladl tyhle otázky a směle se pokusil na ně odpovědět. Všechno, co řekl, bylo náhodou nesprávné: fagocytóza nenastává, střevní autointoxikace není jedinou příčinou stárnutí, neurofágy jsou mytologická strašidla, pití kyselého mléka samo o sobě neprodlužuje život, kdežto odstranění tlustého střeva jej samo o sobě zkracuje… Staré dámy a staří pánové s vyříznutým střevem – a následkem toho se museli vyprazdňovat každou chvíli jako kanáři! A všechno nadarmo, zbytečné povídat, poněvadž samozřejmě operace, která jim měla prodloužit život do sta let, je všechny zabila do jednoho nebo dvou let…“ (Aldous Huxley, Po řadě let).

Romanopisec se nemýlil. Žádný z tělových systémů ani orgánů sám o sobě neohraničuje délku lidského života, i když ji ovšem v jednotlivých případech svým onemocněním může určovat. Tak např. tvrzení, že jsme „tak staří jako naše cévy“, je přinejmenším zjednodušením. Za skutečnou podstatou stárnutí bychom museli sestoupit o několik řádů níže, k buňkám a ještě spíše k molekulám, způsobujícím např. denaturaci koloidů, které marně čelí ochranné složky protoplazmy, zejména lecitin.

Buď jak buď, můžeme být jisti, že život buňky je omezen biochemickými ději v ní a že jedna jediná buňka nemůže být „nesmrtelnou“ v tom smyslu, který přijímáme pro tkáňové kultury, pěstované v živných roztocích, nebo pro ustavičně se dělící jednobuněčné organismy. Buňky ústředního nervového systému tedy určují maximální délku života člověka i tvorů člověku podobných. Zdá se, že tato délka je pozoruhodná – pokud můžeme soudit z výsledků neurohistochemie, jsou nervové buňky starých lidí v poměrně dobrém stavu, rozhodně „mladší“ než výstelka cév, svalová vlákna nebo tkáň pokožky. Jak dlouho by ještě sloužily při dokonalé prozíravé péči, postupných transplantacích, různých způsobech „omlazování“ cév atd. atd.? Sto let? Dvě stě?

Nevíme – jsme však přesvědčeni, že přírodní vývoj nevytváří rezervy, jež nemohou být využity, příliš velkoryse. Člověk může žít s jedinou ledvinou, s částí střev, žaludku, s jednou plící atd. – ale tyto rezervy nepředstavují obvykle více než polovinu minimálního požadavku. Smíme-li zde (poněkud odvážně) použít analogie, pak by jednotlivé buňky lidských tkání za optimálních podmínek mohly existovat kolem tří set let, než by nevyhnutelnými molekulárními procesy zestaraly a odumřely. Tato hranice se zdá být pravděpodobná i pro vesmírné bytosti, jež se nám v hrubých tazích počínají rýsovat na pozadí nepředstavitelné mnohotvárnosti bílkovinného života, předpokládáme-li (a jak jinak?) jejich koherentní paměť, podmiňující inteligenci, a tedy nevyměnitelné buňky centrálních nervových orgánů.

V dekoraci nepochybného morfologického bohatství cizí planety (teprve zmíněný stereoskan, umožňující s téměř absolutní hloubkou ostrosti zhotovit plastické makro- a mikrofotografie, nám ukázal, v jak podivném a mnohotvárném světě, k němuž bude patrně těžké kdekoli ve vesmíru něco zbrusu nového dodat, žijeme my…) předpokládáme inteligentního tvora s centrálním nervovým systémem nepříliš objemově odlišným od lidského, a tedy s tělem přibližně stejných rozměrů jako my. Bude to, vytvořil-li technickou civilizaci, tvor žijící výhradně nebo alespoň převážně na souši, kde jsou neskonale lepší podmínky nejen k používání, ale i – a to především – k výrobě nástrojů, již díky možnosti „ochočení“ ohně se všemi důsledky. Nevylučujeme ovšem „civilizaci delfínů“, ryze netechnickou, volící jiné cesty zdokonalení ve věčné spirále života, tato civilizace by však pro nás byla takřka určitě nekomunikovatelnou. Stěží bychom ji nazvali vůbec civilizací, (tedy slovem, odvozeným od civis, občan) ale spíše societou.

Tito inteligentní nepozemšťané by patrně žili stejně dlouho jako lidé – tedy nejvýše do stovky či dvou stovek let, které připouštějí existenci nevyměnitelné buňky, než dojde k denaturaci koloidu, a tím ke smrti.

Byli by sdruženi v organizované společenství – na tom se rozvíjející se věda, exosociologie (jíž byla věnována např. sovětsko-americká konference roku 1971 v arménském Bjurakanu), dohodla jako na jednom z nemnohých axiómů dalších východisek. Těžko si představit civilizovanou bytost, žijící osaměle a nerudně jako např. jelení zvěř a „značkující“ nějakým způsobem své teritorium – společenství je podmínkou rozvoje. V tomto ohledu byla sice záslužná a ve své době podnětná formulace A. J. Toynbeeho a Teilharda de Chardina o „socializaci ve fázi stlačování“ (vedoucí podle těchto autorů dokonce k další etapě zdánlivě už definitivně zastaveného biologického vývoje) nahrazena preciznějšími formulacemi exosociologickými z kybernetické kuchyně, navrhující pro civilizaci definici „… vysoce stabilní stav hmoty, způsobilé shromažďovat, abstraktně analyzovat a využít informace pro získání maxima informací o svém okolí a o sobě samé a pro vypracování sebezáchovných reakcí“ (I. S. Kardašev), případně doplněná o vybavení schopností reagovat předvídavě (G. M. Chovanov).

Další kalkulace našeho nepozemšťana se pohybují na dosti vratké půdě, doufejme však, že nás ještě unese.
Předpokládajíce vývoj za podmínek podobných podmínkám pozemským, tedy v atmosféře, v prostředí, nepostrádajícím existenční minimum nezbytné vody, a poblíže hvězdy stejné jako naše Slunce, nebo jemu podobné, můžeme zároveň předpokládat i rozlišení na říši rostlinnou a živočišnou.
Spisovatelé vědeckofantastických románů jsou v této otázce zajedno – až na jedinou výjimku jsem nečetl povídku tohoto druhu, zabydlující vzdálené světy buď pouze rostlinami, nebo pouze živočichy. Také astronomové a exobiologové o souběžné existenci rostlin a živočichů nepochybují, a to ani na Marsu, jehož oživení se téměř z jistoty stalo sporným (i když zdaleka ne vyloučeným) po úspěšném odeslání fotografických snímků kosmickými sondami. Zakladatel sovětské astrobiologie (původně astrobotaniky) N. A. Tichov dokonce předpokládal na Marsu dva druhy rostlin – opadavé a neopadavé dřeviny a jim přiměřenou faunu. Vynikající český planetolog a selenolog Josef Sadil ve své dosud nezastaralé knize Mars byl skromnější: uvažoval o možnosti nižších rostlin podobných lišejníkům, mechům a řasám, dále pak o živočiších podobajících se nejspíše chvostoskokům a želvuškám.
Důležité je pokročit od představ a domněnek, vzniklých prostým srovnáním předpokládaných podmínek nepozemských s pozemskými, k pokusu o důkaz nezbytnosti existence obou říší pro vznik a vývoj vyšších forem živočichů, schopných směřovat v pozdních fázích evoluce k vytvoření civilizace. Jinak řečeno dokázat, že známé úsloví „všechno maso je tráva“ neplatí jen pro třetí planetu systému hvězdy, zvané Slunce.
Rabinowitch formuloval roku 1945 v podstatě totéž obsáhleji a méně lapidárně: „Nádrž života se plní jediným potrubím, které čerpá hmotu z nízko položeného moře stabilního anorganického světa k náhorní planině organického života; svou cestu zpět nachází ve stovkách potoků nebo klikatých říček, které při tom, jak spěchají dolů k moři, roztáčejí tisíce koleček života.“
Domnívám se, že nejlépe formulovaným vysvětlením této obecné zásady je citát závěrečné kapitoly díla G. E. Fogga Život a růst rostlin: „Z hlediska fyzikálně chemického je snad nejpodstatnější rozdíl mezi neživými a živými věcmi v tom, že věci neživé mají přirozenou tendenci k postupně stále menší uspořádanosti, jsouce zcela zřejmě poslušný druhého zákona termodynamiky; živé věci však v sobě udržují značně vysoký stupeň uspořádání tak dlouho, pokud jsou naživu. Tato neposlušnost fyzikálního zákona je spíše zdánlivá než skutečná; když totiž bereme živý organismus společně s jeho prostředím, je poslušen zákonů termodynamiky tak důsledně jako vše ostatní. Organismus vlastně dělá jen to, že si ze svého okolí bere prostředky k udržení řádu v sobě; a tak na úkor ostatního systému vzniká pořádek v jedné jeho části. Toto dění se u rostlin uskutečňuje charakteristickým pro ně způsobem, fotosyntézou, a porozumět podstatě fotosyntézy znamená mít klíč k pochopení mnohých tvarů i funkcí u rostlin. Viděli jsme, jak tvar a funkce rostliny jsou do značné míry dány nutností přijímat světlo a kysličník uhličitý z okolí a udržet poměrně stálý obsah vody v rostlině i při značně intenzívním výparu, který u suchozemských rostlin je téměř nevyhnutelným důsledkem fotosyntézy. Rovněž na chemické úrovni zaujímá fotosyntéza v životě rostliny ústřední postavení. Není to oddělený proces, za nějž byla dříve považována, související s ostatním metabolismem rostliny pouze přes glycidy jako svůj výhradní produkt a jediné palivo pro ostatní syntézy; vždyť se proplétá s mnoha jinými procesy a obstarává pružný zdroj asimilační energie, přímo použitelný pro celou řadu různých účelů.“
Fotosyntéza je procesem mimořádně složitým – rozhodně složitějším, než jak máme v povědomí ze školních let:

CO₂+ H₂O = (CH₂O) + O₂

kysličník uhličitý + voda = organická hmota + kyslík, i když rovnice v této formě vystihuje docela dobře podstatu procesu.
Dokazuje to ostatně i výrok Melvina Calvina, jenž byl právě za bádání v oblasti fotosyntézy odměněn Nobelovou cenou, pronesený počátkem šedesátých let: „Badatel na poli fotosyntézy je poutníkem v neznámé zemi, kterou zakrývá hustá mlha. V ranních červáncích může rozeznat jen hrubé obrysy krajiny.“
Dnes se mlha počala poněkud, i když ne úplně protrhávat, Byla objasněna záhadná energetická bilance fotosyntézy, schodek, krytý oxidací již dříve syntetizovaných cukrů, dešifrován cyklus patnácti reakcí, vedoucích od výchozích anorganických látek k látkám organickým, a to nejen k uhlohydrátům, ale i aminokyselinám a bílkovinám. Objasněn byl – díky použití těžkého izotopu kyslíku A. P. Vinogradovem a R. V. Tejsem – i dávný casus belli mezi dvěma „fotosyntetickými“ laureáty Nobelovy ceny, Calvinem a Warburgem, totiž zda kyslík vydechovaný rostlinami pochází z atmosférického kysličníku uhličitého nebo z vody, což má dosti závažný význam i pro exobiologické úvahy. (Výlučně z vody.)
Jsem přesvědčen, že fotosyntéza, ač patrně vzhledem ke své složitosti nestojí u kolébky života vůbec, je nezbytným předpokladem vysoce organizovaného života všude, kde byly dány podmínky vzniku jeho „bílkovinného“ modelu. Toto přesvědčení je ovšem nutné doložit. Opět použiji Foggova citátu: „Všechny živé bytosti, rostliny a zvířata, mučedník u kůlu stejně jako polena, obsahují látky, které můžeme donutit vydat teplo nebo jinou formu energie pomocí chemické přeměny, jakou je spalování kyslíku. Takové látky mají vysokou hladinu potenciální energie a tvoří tak protiklad k látkám neživé přírody, které mají hladinu potenciální chemické energie převážně nízkou a jsou nespalitelné. Látky s vysokou energetickou hladinou se v živém organismu nepřetržitě rozkládají, čímž energii uvolňují a přeměňují se v produkty s nízkou energetickou hladinou. Tento rozklad neoddělitelně provází aktivní život.“
Rostliny, absorbující sluneční světlo chloroplasty, buňkami, obsahujícími poměrně koncentrovaný roztok pigmentu chlorofylu, jsou prvním a klíčovým článkem řetězu, vedoucího od neuspořádaných anorganických hmot s nízkou potenciální energií k dalším článkům uspořádanějším a energeticky slibnějším. Na tom nic nemění skutečnost, že existují půdní baktérie, např. z rodu Azotobacter nebo Rhizobium, schopné podobné aktivity i bez účasti fotosyntézy: jsou spíše důkazem proniknutí života do všech „ekologických výklenků“. Jejich funkce organismů, vážících volný dusík, jakkoli pro některé rostliny (zejména z čeledi vikvovitých) důležitý, je naopak vázána na dodávku glycidů rostlinou, na jejíchž kořenech dotyčná baktérie spolužije, a tedy opět na – fotosyntézu.
Kromě toho mají litotrofní („nerosty se živící“) baktérie, kryjící svou energetickou bilanci chemosynteticky, nikoli fotosynteticky, proti zeleným rostlinám podstatnou nevýhodu: neuvolňují kyslík. I když je tedy můžeme ryze teoreticky považovat za další alternativu protějšku živočištva, prakticky je patrně uplatnění takové kombinace vyloučeno.
Kapacita fotosyntézy je obrovská, takřka nepředstavitelná. Odhaduje se, že na naší planetě vede – včetně oceánů – k roční produkci 140 miliard tun živé hmoty, což odpovídá více než stonásobku spojené váhové produkce světového chemického, hutního a metalurgického průmyslu. Tato živá hmota je základem veškerého dalšího života svou potenciální a bezprostředně využitelnou energií, ekvivalentní (opět téměř nepředstavitelnému) výkonu dvou miliard velkých elektráren.
Rostliny nemohou být ve své funkci prvního článku řetězu života zastoupeny ani jako producenti látek s vysokou energetickou hladinou, ani jako obnovovatelé objemu atmosférického kyslíku, žádným jiným „výrobcem“. Zejména pak ne např. živočichy, obdařenými zeleným pigmentem a schopnými v této podobě hastrmanů – alespoň na stránkách sci-fi – asimilovat neústrojné látky a vlastní fotosyntézou z nich vyrábět sloučeniny na vyšší energetické úrovni a s vyšším stupněm uspořádanosti.
Při vší obrovské tvarové rozmanitosti rostlin i živočichů lze totiž zjistit jeden zcela obecný (a není důvodu, proč by neměl být obecný v širším než jen pozemském měřítku) morfologický a strukturální znak: tvar rostlinného těla směřuje k maximálnímu zvýšení povrchu těla, umožněnému objemem, aby bylo ulehčeno přijímání látek, potřebných pro růst a látkovou výměnu i z velmi zředěných roztoků. Tato zásada se uplatňuje rozmanitými způsoby. U volně se vznášejících jednobuněčných řas, které v oceánech představují vůbec nejhojnější formu života, je důsledně dodržena mikroskopická velikost, umožňující, aby např. téměř kulová Chlorella o průměru jedince 0,006 mm disponovala na l cm³buněčné hmoty 10 000 cm²povrchu. Táž řasa, vzrostlá (ovšem hypoteticky) do velikosti tenisového míčku, by měla pouze l cm²povrchové plochy na l cm³objemu, což se zcela zřejmě neslučuje s možností rostlinného života. Naopak suchozemské rostliny docilují co největšího aktivního povrchu tvarovým rozčleněním větví a listů až k hranici dané dostatečnou mechanickou odolností, při dostatečné velikosti, aby si zachovaly postavení na životodárném světle a dosáhly vlášením kořenů k zásobám vody. Tímto způsobem dosahují rostliny, přizpůsobené suchozemskému životu, poměru asi 30 cm²povrchu na l cm³pletiv – podstatně příznivějšího poměru je však dosahováno uspořádáním vnitřní struktury listu. Zde jsou exponované buněčné blány, absorbující kysličník uhličitý, uspořádány tak, že výsledný poměr je více než uspokojivý asi 600:1.
Stejně obecným morfologickým a skladebným znakem živočišné říše je pravý opak: co největší kompaktnost těla a úspornost zevní plochy oproti objemu, aby bylo možné snáze a s dostupnou energetickou zásobou biochemického „paliva“ čelit změnám zevního prostředí, na nižším vývojovém stupni (např. studenokrevní živočichové), přizpůsobením i za cenu ústupu z optimálních vnitřních podmínek, na vyšším vývojovém stupni aktivním vytvářením těchto vnitřních podmínek se vzrůstající nezávislostí na zevním prostředí. Tato schopnost živočichů je koneckonců umožněna valorizací – přímou nebo zprostředkovanou – energeticky hodnotných, uspořádaných látek, vytvářených v rostlinných tkáních.
Za vlastnost z hlediska exobiologie svrchovaně důležitou považuji obrovskou schopnost rostlin přizpůsobit se a „vyplnit všechny ekologické výklenky“, od polárních končin až k žhavým náhorním planinám, od chladicí vody reaktorů až k termálním pramenům, od oceánu až k poušti. A co důležitějšího: schopnost zachovat si v těchto podmínkách v podstatě stejný cyklus látkové výměny, ať již jde o jednobuněčnou řasu nebo obrovitou sekvoji.
Astrobotanikové o těchto vlastnostech rostlin nepochybovali a ve svých domněnkách jimi osídlili s jakousi samozřejmostí i klimaticky nepříznivý (z pozemského hlediska) povrch Marsu. Domnívám se, že kvantová biologie posledních let poskytla stavební materiál ještě k dalekosáhlejším předpokladům.
Jde o otázku, kolik energie je třeba k fotosyntéze, jinak řečeno, kolik kvant (fotonů) fotochemicky účinného záření musí dopadnout na chloroplast, buněčné organulum vrstevnaté struktury, složené z tzv. kvantazónů asi o dvou stech molekulách chlorofylu, aby byla „stisknuta spoušť“ fotosyntetického cyklu a aby z přisunutých základních surovin vznikl první meziprodukt, kyselina 3-fosforglycerová?
Historie tohoto sporu se podobá smlouvání na perském trhu. Vědci postupně slevovali od 150 kvant na 12, na 7, na 4 nebo 3. Poslední Warburgovy práce dokazují překvapující fakt: jedno jediné kvantum, jediný foton postačí. Zcela ve smyslu klasické Einsteinovy odpovědi na otázku, proč se moderní fyzika domnívá, že k některým důležitým reakcím stačí jediné kvantum: „Protože jedna už je velmi mnoho, pane!“
Tedy rostlinný život zhruba pozemského „modelu“ může vzniknout a existovat nejen na planetách bližších mateřské hvězdě než Zemi díky rozličným mechanismům, zabraňujícím nežádoucímu přehřátí, ale i na planetách s daleko větším poloměrem oběžné dráhy, kde nalezne ještě dostatek světelné energie pro svůj elementární životní cyklus. Pomocným argumentem je i nedávno zjištěná energetická reakce rozkladu uhlohydrátů, probíhající v temnu, jež by například naznačovala možnost existence flóry i na planetách dvou hvězd, obíhajících nekruhovými drahami, a tedy ve značné kolísavé vzdálenosti od ústředních těles, kde nelze očekávat stálé podmínky ani v širokém rozmezí kolísání pozemských ročních dob.
Nelze si ovšem představit rostliny, schopné založit vlastní civilizaci. Když se o takovou představu pokusil v utopickém románě spisovatel John Wyndham, musel své „trifidy“ zbavit právě uvedených zcela elementárních, a, znovu opakuji, v celém vesmíru za analogických podmínek patrně obecných vlastností. Rostliny jsou „dělníky života“, zcela vytíženými nadmíru obtížným úkolem zachování jedince i druhu při skladbě složitých organických látek z jednoduchých a energeticky málo efektivních látek anorganických. Rozvoj živočichů byl – až k člověku – umožněn skutečností, že si „sedají k plnému stolu“, zbaveni nutnosti bojovat o každou molekulu cukru, tuku nebo bílkoviny, o každou molekulu vitamínu či enzymu jejich skladbou z elementárních prvků. Energetické potencionální kvality asimilovaných látek jim umožňují nepodléhat ve stále menší míře výkyvům prostředí, naopak je uschopňují prostředí si upravovat a posléze i všestranně ovládnout a účelně měnit.
(Pro úplnost dodejme, že některé látky, dodávané rostlinami, se v živočišném, a tedy i lidském organismu před vstřebáním rozkládají a podle kódu DNK v jaderných buňkách znovu syntetizují v přesném plánu. Platí to především o bílkovinách, využívaných ke stavbě protoplazmy v rozložené formě jednotlivých aminokyselin. I tak je však rostlinná „předvýroba“ nevyhnutelnou podmínkou.)
Je tedy zřejmé, že můžeme považovat pouze živočišný život za schopný vývoje k civilizaci a že základní morfologické formy tohoto života budou se vší pravděpodobností kompaktní, přímo nebo nepřímo odkázané na „předvýrobu“ organických látek fotosyntetizujícími rostlinami. Téměř stejně důležitý je předpoklad, že se vývoj příslušníků nepozemské civilizace, jejíž vlastnosti se snažíme odhadnout, patrně odehrál v prostředí, charakterizovaném porostem rostlin.
V mlhách exobiologických předpokladů se tedy počíná rýsovat suchozemský živočich, dýchající kyslík nebo jeho směs, žijící v atmosféře podobné atmosféře naší, ozařované paprsky podobných vlnových délek a umožňující tak fotosyntézu.
Jaké by měl asi smysly?
Zdá se, že i zde poskytuje příroda naší Země dosti uspokojivou odpověď zřejmou konvergencí hlavních smyslových orgánů, především oka, které se vyvinulo na stejném principu téměř u všech tvorů a je takřka totožné s anatomií např. oka lidského a oka sépie.
Jistě, lze si představit (a Země to provedla) i jiné hlavní orientační systémy než optický: přes „polooptickou“ orientaci chřestýše seskupením buněk, registrujících infračervené záření, přes netopýří sonar, čichovou orientaci psů a některých druhů hmyzu až k „exkluzivním“ smyslům, podobným smyslu rypouna nilského, zaznamenávajícímu odchýlení elektrických siločar a identifikujícímu podle něho polohu, tvar, ba i charakter těles, která se do oblasti indukovaného elektrického pole dostala.
Žádné z těchto zařízení však nedosahuje přesnosti a rozlišovací schopnosti zraku, zejména ve spojení se stereoskopicným viděním, zajišťujícím, v oblasti pro toho či onoho tvora rozhodující (pro lov kořisti, obranu, únikovou reakci apod.) měření vzdálenosti. Vidění v pozemském smyslu slova bude patrně obecné v celém vesmíru, právě tak jako registrování a používám akustických signálů vzhledem k atmosféře, bez níž si nelze bílkovinný život představit.
Je ovšem možné, že se nepozemšťané budou dorozumívat jemnějšími způsoby, snad dokonce přiměřenějšími samotné struktuře živé hmoty.
Dne 31. října 1972 Výbor pro objevy a vynálezy při Radě ministrů SSSR zaregistroval do státního rejstříku SSSR jev, odhalený vědci novosibirského Lékařského ústavu a Ústavu pro automatiku a elektrometrii sibiřského oddělení Akademie věd SSSR V. R Kaznačejeva, S. P. Šurina a L. P. Michajlovové. Tým jmenovaných vědců objevil jednu z podivuhodných a dosud neznámých zákonitostí života: dva samostatné biologické systémy (buňky, tkáňové kultury apod.), hermeticky oddělené, jsou i nadále schopny udržovat spojení pomocí jakýchsi, patrně elektromagnetických signálů. Je tedy zjevné, že v samotné podstatě života je zašifrována možnost mimosmyslového spojení (lépe řečeno spojení mimo dosud známé smysly) jako nikoli paranormální (jak jsme je popisovali při zmínce o telepatii v kapitolách o civilizacích delfínů), ale živé hmotě vlastní. Není dosud jasné, do jaké míry lze tento prokázaný vnitrotkáňový a mezitkáňový přenos informací aplikovat i na vzájemnou komunikaci mezi biologickými jedinci a potvrdit tak rozsáhlou práci polského radioinženýra Manczarského, soudícího, že telepatické jevy lze vysvětlit na podkladě spojení elektromagnetickým vlněním (jeho práci vydala Polská akademie věd roku 1953), avšak obecnost jakéhosi dříve nepozorovaného spojení dokonce i mezi živými objekty tak odlišnými, jako mezi člověkem a rostlinou, se zdá být přesto prokázanou. Zasloužil se o to nejprve americký kriminalista Buckster, po něm indický vědec D. Čandra Bosse, sovětští badatelé L L Gunar, V. G. Karmanov a V. N. Puškin a mladý bulharský psycholog Georgi Angušev.
Zjištěná fakta měla dosti značnou (i když ne vždy seriózní) publicitu v tisku např. pod tituly „Váš muškát vás pozoruje!“ nebo „Rostliny jsou inteligentní“. Aniž je možno zacházet do detailů, bylo prokázáno, že rostlina reaguje změnou bioproudů ve svých tkáních nejen na události v bezprostředním okolí, ale i na silné vzrušení mysli člověka nebo jakési „vysílání“ dosud nezjištěným kanálem komunikace, umírá-li např. v blízkosti kreveta, nebo je-li poškozena jiná rostlina.
Navzdory tomu se domnívám, že tento způsob komunikace, možná prvotní, je atavismem a v průběhu vývoje k vyšším formám se zčásti nebo úplně ztrácí. To, co dnes prokazujeme u člověka ať jako aktivní vysílání, nebo příjem za mimořádných situací, či u obzvláště disponovaných jedinců, je opravdu paranormální, výjimečné a za normálních okolností nezvyklé. Zrak a sluch ve spojení s ostatními smysly poskytují informace spolehlivější – a tak tomu bude patrně všude, kde se život vyvinul k nejvyšším oduševnělým formám.
Předpokládáme-li existenci smyslových orgánů, podobných našim, u nepozemšťanů, je logický další předpoklad, že budou umístěny do blízkosti zařízení, odpovídajícího našemu mozku, aby byly nervové dráhy a prodlení z nich vyplývající co nejkratší, že budou společně chráněny pevnou schránkou a umístěny funkčně tak, aby se smyslové receptory uplatnily co nejlépe.
Je ovšem možné – a fantastické romány si v tom obzvláště libují – modelovat nepozemšťana např. k obrazu chobotnice, ale velká experimentální laboratoř Země nám poskytuje dostatek argumentů, abychom tomu nevěřili. Vyzkoušela totiž nejrůznější tvary, organizace a architektoniky živočišných těl, jimiž se zabývá nauka, zvaná promorfologie. Od asymetrických a beztvarých nejnižších živočichů přes paprsčitý stavební plán podle kruhu, koule nebo hvězdice až k nejvyšší formě bilaterálně souměrné, kam bez výjimky patří všichni vyšší živočichové. Symetrie podle osy má význam pohybový, vede k vytvoření hlavy živočicha a k soustředění nervových orgánů v ní. Jakmile se dvojstranné souměrný živočich usadí např. na dně moře nebo jako příživník, ztrácí rychle pravolevou souměrnost buď ve prospěch souměrnosti paprsčité, nebo se stává nesymetrickým (Breindl). Lze očekávat, že i inteligentní nepozemšťané budou „pravoleví“, symetričtí podle podélné osy, umožňující uvolnění manipulačních orgánů k výrobě nástrojů a k práci, jejíž důležitost v procesu proměny zvířete ve společenského a civilizaci vytvářejícího tvora dostatečně pádně prokázal již Bedřich Engels.
V temnotě nám neznámých světů tedy tušíme tvora velikosti člověka, se symetrií odpovídající symetrii obratlovců, žijícího přibližně stejně dlouho jako člověk, a tedy s podobnými biologickými rytmy (jejich důležitost je nesmírná, mají formující vliv na organismy všech tvorů), s hlavovým koncem, kde budou patrně soustředěny smyslové orgány a řídící centra nervového systému, s končetinami schopnými manipulace a s dalšími končetinami umožňujícími pohyb z místa na místo. Tento neznámý kolega z hvězd bude patrně vidět aparátem odpovídajícím anatomicky našemu oku a slyšet ekvivalentem našeho sluchu. Nebude zelený, ale díky krevnímu barvivu, případně pigmentům, chránícím jej proti paprskům jeho hvězdy, barevný patrně jinak. Přítomnost pigmentů je pravděpodobná – nebude už dávno dosahovat termoregulace např. srstí, a pr.oto i on bude nejspíše… lysý. Nebude se živit v podstatě jinak než my, ze stolu, prostřeného rostlinami, ať už jimi samotnými, nebo tkáněmi nižších živočichů, které jsou, jak víme, také „trávou“. Podstatnou součástí jeho tělových buněk, chovajících pentlice DNK, bude voda, podmínkou aktivní energetické bilance, udržující rozdíl hladin vůči zevnímu prostředí, a tím život, bude i pro něho především oxidace, podmíněná příjmem kyslíku.
Další odhady by byly příliš odvážné.
Prosím, aby proto čtenář považoval za pouhé osobní mínění autora, je-li přesvědčen, že laboratoř Země vyzkoušela při vývoji od bezjaderné protobaktérie až ke zpěvákům populární hudby, přestavujícím, jak se zdá, vrchol biologické evoluce, nejrůznější cesty za všech podmínek, připojujících bílkovinný život, a jako nejperspektivnějšího prověřila člověka s podivuhodně přímou linií předků. Předpokládám, že inteligentní život na planetách podobných naší Zemi – a to v dosti širokých mezích – nalezne sídlo v bytosti velmi podobné člověku, bytosti, lišící se od člověka jen nepříliš podstatnými morfologickými znaky. Možná, že se jako Mickey Mouše obejde docela dobře se čtyřmi nebo – jako bájní návštěvníci z nebes, o nichž hovoří andské legendy – se šesti prsty. Není však nejmenší důvod, proč by měl mít šest očí, čtyři ruce nebo věnec chapadel. Nijak by mne nepřekvapilo, kdyby byl vyzbrojen pomocnými orgány krvetvorby, např. parohy, rohy nebo výrůstky jim podobnými, jakými se pyšní např. zmíněná kresba na Velikonočním ostrově s protějškem „tanečníka s jelení hlavou“ v jeskyni Trois-Fréres ve Francii.
Zkrátka, očekáváme-li návštěvu nepozemšťanů, připravíme jim – podle autorova názoru – židle, nikoli vany, bidýlka nebo jiná zařízeni pro potvory ze sci-fi.

Po stopách zelených mužíčků

Historie lidstva je nepřetržitým bojem světla proti tmě. Proto je nesmyslné přemýšlet o otázce, jaký užitek máme z vědění. Člověk chce znát, a jestliže toto přání ztratí, přestává být člověkem.

Fridtjof Nansen

Nejroztomilejší důkaz o obecném proniknutí myšlenky obydlení vesmíru bytostmi, podobnými lidem, podali astronomové cambridžské univerzity v srpnu roku 1967, kdy mladá asistentka radioastronomické sekce slečna Bellová zjistila na registrační pásce radioteleskopu, zaznamenávajícího zdroje kosmického rádiového záření, periodické výchylky. Bylo to podivné, protože nejsilnější emise byly zjišťovány za dne, kdy rádiové vlny aktivují sluneční plazmu mezi Sluncem a Zemí.

Po několika týdnech se zdroj ztratil – osmnáct metrů pásky, denně vycházejících z registrační aparatury radioteleskopu, nejevilo žádné zvláštnosti. Teprve v listopadu oznámila Bellová lakonicky: „Vrátil se!“

Signál byl opět zde. Podivné „tikání“ rádiového zdroje, vysílajícího impulsy s naprosto konstantní periodou 1,33730113 vteřiny. Za několik týdnů byly stejnou metodou objeveny další tři „tikající“ rádiové zdroje a později ještě asi dvacet s nejrozmanitějšími intervaly, kolísajícími mezi desetinou vteřiny a třemi vteřinami.

Vědci, především asistentka Bellová a její kolega Hewish tyto zdroje označili zkratkou LGM. Ne – nehádejte. Znamená počáteční písmena Little Green Men – Zelení mužíčkové, kteří ze stránek humoristických časopisů přesídlili na hvězdy a vysílají odtud periodické pípání, aby o sobě dali vědět… Žádné rozumnější vysvětlení nebylo toho času k dispozici. Nic nevadí, že pozorování miss Bellové vedlo „pouze“ k objevení jednoho z největších dobrodružství kosmické fyziky, pulsarů, jejichž vlastnosti jsou koneckonců podivuhodnější než celé legie zelených mužíčků, rytmicky tisknoucí klíče Morseových aparátů. Uvádějí nás na stopu kvalitativně nových procesů uvolňování energie a otevírají cestu zbrusu novým kosmogonickým koncepcím, i když se dnešní domněnky o nich vymykají představám.

Proto však nebylo od hledání „zelených mužíčků“ upuštěno.
Jedním z nejpodnětnějších autorů, zabývajících se problémy kosmických návštěv na naší Zemi, je sovětský vědec, kandidát technických věd J. Estrin, jenž sice sám hypotézy nevymýšlí, nabízí však cesty k vytvoření hypotézy, umožňující další vývoj bádání v rozličných směrech, případně až k objevení dosud neznámých, ale hypotézou předpověděných faktů, jež domněnku povýší na teorii. Doporučuje především roztřídit nepřímé důkazy (nebo, je-li libo, „důkazy“…) asi takto:

I. Materiální předměty, přisuzované „návštěvníkům“ – je zajímavé, že do této kategorie připouští Estrin s výhradou jen kamenné disky, nalezené v Číně, které byly zváženy a shledány lehkými.
II. Stavby, jež jsou dílem „návštěvníků“ nebo byly vytvořeny pod jejich vedením (baalbecká terasa, obrazce u Nazky atd.).
III. Zpodobení „návštěvníků“ všeho druhu.
IV. Svědectví, vysvětlovaná jako vzpomínky na „návštěvníky“ – (mýty, legendy, folklór, bibli atd. atd).
V. Vědecké a technické anachronismy (astronomické poznatky předpokládající vynález dalekohledu v dávné minulosti, dokonalé mapy, nevysvětlitelné technologie apod.).
VI. Genetické, biologické zvláštnosti u potomků národů, jejichž ženy si v souladu s legendami vzaly za manžely nebeské krasavce a plodily s nimi děti.
Po tomto utřídění je – podle Estrina – na místě zahájit hledání místních a časových (chronologických) zákonitostí. Na otázku, kde a kdy došlo ke kontaktu, lze tedy odpovědět vyčerpávajícím způsobem teprve tehdy, zvážíme-li všechny možnosti, vyplývající z těchto variant:
a 1. Veškeré důkazy se vztahují k jediné oblasti, k jedinému „pásmu kontaktu“.
b 1. Existuje několik přesně ohraničených pásem.
c 1. Pásma kontaktu jsou „rozmazána“ po celé Zemi.
A pokud jde o datum kontaktu:
a 2. Časové souřadnice všech „důkazů“ jsou položeny do poměrně krátkého intervalu, „data kontaktu“.
b 2. Existuje několik „dat kontaktu“ – intervaly mezi nimi jsou delší než možné chyby v datování.
c 2. Kontakty jsou chronologicky „rozmazány“ po celých dějinách lidstva.
Z těchto tří variant odpovědí – nepočítaje „nulovou hypotézu“, kterou bychom velmi zklamali romantiky mezi námi, totiž, že ke kontaktu nedošlo – můžeme vytvořit celkem devět hypotéz
a 1 a 2 / b 2 a 2 / c 1 a 2
a 1 b 2 / b 1 b 2 / c 1 b 2
a 1 c 3 / b 1 c 2 / c 1 c 2,
totiž kontakt
v jedné zeměpisné oblasti jednorázový, několikanásobný, častý a trvalý, v několika oblastech kontakty jednorázové, několikanásobné a trvalé, po celé zemi návštěvu v jednom období, v různých obdobích, často.
Hypotéza a l a 2 je hypotézou singulárního kontaktu, a tudíž za předpokladu její platnosti by se „důkazy“, zařazené pod I. až III. musely vztahovat k jednomu jedinému místu nebo oblasti a k jednomu jedinému ohraničenému období, důkazy sub IV.–VI. by ovšem vyžadovaly složitější a opatrnější přístup badatelů vzhledem k možnosti migrace.
Hypotéza a 2 c l byla rovněž dosti přesvědčivá; mimozemští kosmonaute by nesporně měli prostředky, umožňující jim dosáhnout všechna místa povrchu naší planety a jednotné chronologické zařazení všech nebo alespoň většiny „důkazů“ by bylo velmi silným argumentem, vysvětlujícím mj. i to, proč se u různých národů na rozličném stupni vývoje objevily ve výtvarném umění „kosmické syžety“ atd.
Další cestou mohou být tři varianty odpovědi na otázku, kdo vlastně navštívil Zemi. Rozdělme je opět do tří variant:
a 3 – představitelé jedné civilizace,
b 3 – představitelé rozličných civilizací,
c 3 – neznámo.
Varianta a 3, představující vyčlenění jakéhosi společného součinitele ze všech „důkazů“ např. podobného vzhledu, totožné techniky (dopravních vozidel, skafandrů apod.) a to zejména při variantě a 2, kdy jednorázová návštěva nepřipustila rozvoj a změny techniky jako při variantách b 2 nebo c 2. Také přesvědčující argumenty pro tuto variantu by mimořádně posílily pravděpodobnost hypotézy kontaktů – ale, jak výslovně uvádí Estrin, varianty b2a3, ac2a3, nejsou nepříznivé, nebo dokonce beznadějné a mohly by přinést zajímavé argumenty např. při zjištění větší konzervativnosti vzhledu než technologie, jejího odůvodnitelného vývoje atd.
Jako další, jemnější klasifikaci můžeme použít obrázek týkající se cíle kontaktu, který Estrin vidí ve variantách
a 4 – badatelský,
b 4 – kulturně osvětový (misionářský),
c 4 – neznámý nebo na současném stupni vědomostí nepochopitelný.
Estrin zde mimovolně prozrazuje svou neagresivní povahu, protože ho, zdá se, ani nenapadlo zařadit mezi možné cíle kontaktu kolonizaci a osídlení cizí planety vlastní populací. Nehledě na kosmické raubíře a hrdlořezy, jimiž se hemží science fiction, je nepochybné, že touha po bohatství cizích zemí a po půdě, jež by obživila další zástupy, byla naprosto převládajícím motivem výzkumu naší Země, byť i se halila do roucha výprav badatelských nebo misionářských. Stejně nepochybné je – a z lidského hlediska naprosto pochopitelné, i když z kosmického hlediska politováníhodné, že lidstvo, bude-li nuceno alespoň zčásti emigrovat z přelidněné planety do vesmíru, nalezne určitě na cílových planetách více než dost argumentů, aby samo před sebou obhájilo konkvistu, zatlačující a v nejnepříznivějším případě snad i hubící místní a nejpokročilejší biota (druhy – v pozemském slova smyslu – rostlin nebo živočichů). Skvěle se to podařilo se severoamerickými i jihoamerickými Indiány, Křováky, praobyvateli Austrálie a koneckonců i s delfíny.
Pravdou ovšem je, že by vesmírní kolonizátoři patrně Zemi neobohatili ani poznatky, ani technickou pomocí méně rozvinuté planetě, a že bychom je tedy mohli z našeho soupisu vyškrtnout – nebýt tolika legend a mýtů o krutých bozích…
Posledním kritériem, navrženým Estrinem, je vztah nepozemšťanů ke kontaktu, a to buď formou
a 5 – záměrného navázání kontaktu, nebo
b 5 – odmítnutí kontaktu jakýmkoli způsobem, a konečně
c 5 – neutrální postoj, při němž není kontakt ani odmítán, ani vyhledáván.
Analýza informací, domněle získaných člověkem stykem s nepozemšťany, může vést k rozličným kombinacím odpovědí – např. b 4 a 5 předpokládá záměrné obohacování méně vyspělé civilizace informacemi civilizace vyspělejší. Složitější kombinace poskytují námět k přemýšlení – např. hypotéza a l b 2 b 4 e 5, prudké skoky technologie v jednotlivých místech planety, spjaté s pásmy a daty kontaktů, určitě by znamenala velmi silný argument pro existenci meziplanetárních styků. Hypotéza a 4 b 5 naproti tomu předpokládá nahodilý únik informací např. pozorováním startů a přistání kosmických lodí nebo nepozemšťanů při průzkumné činnosti.
Po třech odpovědích na pět otázek umožňuje tento systém vytvoření 243 hypotéz, komplikovaných možností jiných než navržených odpovědí. Sám autor uvádí příklad mraveniště v tajze, poblíže něhož náhodou přenocuje skupina geologů. Geologové si mraveniště ani nevšimnou – vzrušení mravenci se však domnívají, že jde o pokus k navázání kontaktu (c 4 a 5). Estrin připouští, že toto přirovnání není pro lidi příliš lichotivé.
Mimochodem podotkněme, že klasik science fiction Lovecraft založil celé své rozsáhlé a dnes neprávem zapomínané dílo na existenci vesmírných inteligencí, pro něž je naše Země odloženou zkumavkou, a lidé naprosto nezajímavou plísní v ní…
Souhlasím s autorem, že důkazů i „důkazů“ je dnes už více než dost a že kromě hromadění dalších má konstrukce únosných hypotéz významnou roli v úvahách, nemají-li uváznout v bludném kruhu. Jeho systém, poněkud změněný a upravený, může být dobrým počinkem.

Proč nepřicházejí?

Nepořádky začínají hned kousek od prahu. Asteroidy, jejichž dráhy probíhají mezi Zemí a Marsem, jsou v zuboženém stavu. Ty monumentální hory skal kdysi tonuly ve věčné tmě. Dnes jsou elektricky osvětlené, a nadto je znesvářil ji iniciály a monogramy namáhavě vytesané ve skále. Planetka Eros, oblíbená hlavně flirtujícími párky, se zachvívá pod ranami nejrůznějších, podomácku školených krasopisců, kteří vytloukají památeční nápisy do skalnatého povrchu. Našlo se také několik prohnaných kazisvětů, kteří si tu zřídili půjčovnu kladiv, dlát, a dokonce i pneumatických vrtaček, takže člověk stěží najde i v nejzapadlejší končině nějakou nedotčenou skálu. Všude straší nápisy, jako „Ať dosvědčí asteroid, že chci pro tvou lásku žít“ nebo „Zde pod touto skálou v skrytu milovali jsme se na meteoritu“ pomalované nevkusnými kresbami srdcí, probodených šípem… Za Síriem jsem se pokoušel počítat ohromné reklamní tabule rozvěšené v mezihvězdném prostoru, které pobízely k pití maďarské hořké, galaktušky, staroměsíční a sputnika wyborowego…

Stanislaw Lem, Zachraňme vesmír

Povídka, jejíž úryvek jste si právě přečetli, je ovšem kosmickou groteskou, ale i smrtelně vážně míněné vesmírné science fictions jsou celkem jednotný v názoru, že v době několika set či tisíců, v nejhorším případě desítek tisíců let (což znamená v porovnání s vývojem vesmíru a Země pouhý okamžik) bude blízký i vzdálený Vesmír čile frekventován kosmickými koráby pozemšťanů.

Vzhledem ke zmíněné bezvýznamnosti doby, hodnocené lidskými měřítky, je s podivem, že se některá z vyspělejších nepozemských civilizací, o jejichž pravděpodobné mnohosti jsme se snažili snést co nejstřízlivější argumenty, neobjevila, nenavštívila zjevně a okázale Zemi a neučinila definitivně zbytečnými nekonečné úvahy o postavení lidstva v kosmu.

Vždyť např. nelze vyloučit, že za šťastnějších okolností mohly i na naší Zemi inteligentní bytosti, vzešlé z vývoje velmi perspektivních permských krytolebců, vypustit kosmické koráby již před 100 milióny lety, ztracenými – smíme-li to tak formulovat – nepodařeným experimentem matičky přírody s praještěry, jehož výsledky jsou dnes více než skromné. Zabránila tomu zřejmě jakási planetární kalamita, jež mohla, ale snad také nemusela nastat. A kdo z nás si dovede představit stav techniky za 100 miliónů let? Můj otec byl pamětníkem prvního auta, prvního letadla, prvního rozhlasového přijímače, počátků televize, prvního filmu, prvního atomového výbuchu, prvních družic a prvního přistání člověka na Měsíci. To vše se vtěsnalo do života jedné jediné generace…

Vysvětlení se nabízí několik. Nejnápadnější námitku by patrně vznesli přívrženci reálné existence a nepozemského původu UFO, prohlašující, že jde o zjevné nedorozumění: létající talíře navštěvují Zemi po celou historickou dobu a – jak dokázaly objevy Aiméeho Michela ve francouzských a španělských jeskyních – objevovaly se zde nepochybně i v předhistorii lidstva. Jejich posádky zjevně (a patrně z dobrých důvodů) nevyhledávají kontakt s lidmi, dokonce se mu vyhýbají, avšak občas přece jen dochází ke styku, doloženému výpovědí svědků ať již náhodných, nebo nepozemšťany vyvolených „kontaktníků“ (contactees).

Tato tvrzení vyvolávají pochopitelně shovívavý úsměv nebo zuřivý odpor, domnívám se však, že nemáme právo je odmítnout bez prozkoumání již z piety k památce starosty „politováníhodné obce, jejíž představený je tak slabého ducha“, jak se vyjádřila Francouzská akademie, když onen dobrý muž poslal zprávu o padání kamenů z nebe, i popravených Indiánů, zvěstujících svým kazikům zřejmě nesmyslnou a lživou zprávu o blížících se železných mužích bílé pleti, srostlých se čtyřnohými obrovskými zvířaty…

Bohužel, skutečná problematika UFO (ať již jsou čímkoli) je téměř beznadějně zatemněná zástupy psychopatů, hysteriků, tvůrců individuálních mýtů, lidí pronásledovaných bludy či postižených chorobnou lhavostí, osob toužících po sebeuplatnění za každou cenu a konečně – podle mých zkušeností – početnou skupinou všedním způsobem života deprimovaných, které každé tajemství a záhada lákají.

Kromě létajících talířů však existují i další, sice hypotetické, ale logičtější způsoby, jimiž by mohli nepozemšťané pozorovat naši planetu, aniž by sami byli pozorováni, zejména aniž by se vystavili nebezpečí kontaminace pozemskými choroboplodnými zárodky. Takovým logickým postupem by mohlo být např. umístění pozorovací stanice do cizího slunečního systému tak, aby byla co nejméně nápadná, aby se však v poměrně nevelkých časových odstupech přibližovala určené planetě a získávala odtud žádoucí informace.

Můžeme vyloučit, že takové zařízení není instalováno poblíž Země?
Roku 1964 objevil Samuel Herrick další planetku o předpokládaném průměru asi 5 km, kterou nazval Tóro. To by samo o sobě nebylo nic zvlášť zajímavého, planetek (asteroid) bylo dosud objeveno již několik tisíc, od slušného cvalíka Ceres (předpokládaný průměr 740 km) až k drobkům o průměru jen několik set metrů. Některé z nich, tzv. mikroplanety (Eros, Amor, Apollo, Adonis, Hermes), se přibližují k Zemi tak, že se stávají vedle Měsíce dočasně našimi nejbližšími kosmickými sousedy, zatímco Tóro se Zemi přibližuje asi na 20 miliónů km (což v astronomických dimenzích není mnoho – Mars se může Zemi přiblížit nejvýše na 55,5 miliónů km) vždy v jednom roce v lednu a pak za dva roky v srpnu, přičemž při prvním setkání prochází vzhledem ke Slunci před Zemí, při druhém za Zemí.
Co je tedy na planetce Toro zajímavého?
Podle propočtů dráhy, jež provedl Lars Danielsson 200 let do minulosti a 400 let do budoucnosti s ohledem na gravitační vlivy Slunce i planet, se zdá, že Toro je součástí systému Země–Měsíc–Toro. Zajímavá dráha Tora tvaru neuzavřené smyčky, kterou planetka absolvuje přesně za 1,6 roku (vykoná tedy pět oběhů kolem Slunce, zatímco Země oběhne osmkrát), se zdá být stabilní a trvalou, ačkoli vědci, především H. Alfvén, dosud pokračují v jejím zkoumání. V tomto případě by tedy trojitý systém, do něhož jsme nuceni zcela neočekávaně adoptovat i planetku Toro, vznikl už v době zrodu sluneční soustavy a byl by vhodným cílem kosmické sondy, pomáhající řešit otázky vzniku našeho systému. Tento návrh padl roku 1970 na sympoziu ve Stockholmu.
Další a poslední možností, je-li opravdu trojitý systém stabilní a nerozpadne-li se „odpadnutím“ Tora gravitačními a jinými vlivy, je umělé vsunutí tohoto tělesa mezi tisíce ostatních planetek na takovou oběžnou dráhu a udělení mu takové oběžné rychlosti, aby se občas mohlo přiblížit k Zemi „z obou stran“ a pak opět zmizet ve vesmíru. Výpočet potřebných veličin by sice představoval mimořádnou práci, je však v dosahu našich dnešních pozemských možností. A pokud jde o průměr Tora, zjevně se vymykající současné technice, nebyl změřen, nýbrž pouze (jako u všech ostatních planetek) odhadnut podle jasnosti a předpokládané schopnosti odrážet sluneční paprsky. Kdyby byla planetka Toro např. z leštěného hliníku nebo jiného kovu (což u umělých těles smíme předpokládat), snížil by se odhad jejího průměru řádově na několik set metrů, což již zní přijatelněji a méně utopicky.
Rozhodně netvrdím, že Toro je kosmickou pozorovací stanicí nepozemšťanů, a nehodlám dál tuto myšlenku rozvíjet. Chtěl jsem jen naznačit, že na otázku: „Proč nepřicházejí?“ existují i odpovědi, do jisté míry neočekávané, například: „Jsou už přece dávno tady…“
Senzací, jež se odrazila i v našem tisku, bylo dubnové číslo ročníku 1973 seriózního časopisu Spáče Flight, který věnoval čtyři články problematice nepozemských civilizací, v nichž bylo toto zneklidňující tvrzení o přítomnosti cizí sondy v naší soustavě opakováno s poukazem na několikavteřinové zpožďování rádiových signálů, pozorované a popsané poprvé roku 1928 profesorem Störmerem z Osla a Van der Polem z Eindhovenu, a pak mnohokráte později. Sice fantastickým, ale fyzikálně nejpřijatelnějším vysvětlením tohoto jevu zatím je „vracení“ signálů umělou kosmickou sondou. Vyslovil je roku 1963 astronom stanfordské univerzity Ronald H. Bracewell. Doba opoždění signálu vedla k závěru, že by sonda musela být asi ve vzdálenosti 400 000 km od Země, tedy přibližně tak daleko jako Měsíc, nejspíše v tzv. libračních bodech soustavy Země–Měsíc, tedy v rovnostranné poloze s Měsícem, kde by sonda nebyla rušena gravitačními vlivy a její poloha by byla stabilní. Otázka je dosud otevřená.
Příčin, proč nedochází ke styku s nepozemskými, technicky rozvinutými civilizacemi, může být celá řada, a vzhledem k rozsahu problému se zmíníme jen o některých z nich.
Rozhodujícím, a přiznejme, značně deprimujícím důvodem by bylo zjištění, že jsme ve vesmíru sami. Tento názor zastává v rozličných, mírně modifikovaných formách řada úctyhodných vědců, shodujících se tak s méně pružnými církvemi – mezi něž nepatří v tomto ohledu prozíravější církev katolická, velmi vážně se připravující na dogmatické vyrovnání s inteligentním nepozemským životem. Opírají svá tvrzení především o pravděpodobnostní výpočet syntézy prvního řetězce DNK, jehož ryze náhodný vznik z molekul, jsoucích k dispozici v zemských pramořích, je opravdu vysoce nepravděpodobný, i když připustíme co nejvhodnější podmínky. Ani když připustíme pouhé statistické opakování tohoto velkého experimentu přírody na miliardách Zemi podobných planetárních laboratoří, nedocházíme zdaleka k řádové shodě s pravděpodobností vzniku života.
Podle mínění těchto odborníků byla Země jedinou šťastnou planetou (jinak byste se neodsoudili ke čtení této knihy), zčásti díky mimořádně vhodným podmínkám, zčásti i díky téměř neuvěřitelné náhodě ve velké loterii vesmírného života.
Ke všemu je vznik prvního chuchvalečku živé hmoty podmíněného vznikem pentle DNK, řídící enzymatický aparát, kódující a předávající dědičné vlastnosti dalším generacím, sice rozhodným a nejzávažnějším, ale přece jen pouze prvním krůčkem nesmírně dlouhé cesty od jednobuněčného organismu ke kapitánům a navigátorům kosmických korábů. Také zde byla, podle mínění některých vědců, např. A. I. Baumštejna, Země vyvolenou planetou. Jen shoda nesmírného počtu příznivých okolností umožnila poměrně rychlý a přímočarý vývoj od prvoka k člověku. Bylo by nevědeckým romantismem, soudí tito vědci, domnívat se, že je takových planet ve vesmíru více, nebo dokonce mnoho. Planet s jedinou, dostatečně hmotnou družicí v patřičné vzdálenosti, jejíž působení, slapové přílivy a odlivy, právě umožňují vznik přechodných forem života a připravují jejich exodus z moří na souš, aniž by život ničily. Planet s optimálním umístěním v soustavě mateřské hvězdy, s potřebným složením kůry i atmosféry, s vhodným množstvím radioaktivních prvků atd. atd. A je konečně samozřejmé, že by naše naděje na setkání s vesmírnými kolegy vzaly náhlý konec, kdyby se kterýkoli člen elegantní rovnice života ve vesmíru z Green Bank rovnal nule…
Podobně smýšlející vědci připouštějí existenci života, snad dokonce i inteligentního života tu i tam ve vesmíru, avšak (podle počtu pravděpodobnosti) na planetách navzájem tak vzdálených, že je osobní styk zcela vyloučen a navázání např. rádiového spojení nesmírně obtížné, především však vzhledem k obrovským přestávkám, jež uplynou mezi vysláním zprávy a odpovědí na ni, zcela zbytečné a bezvýznamné. Situace se ještě zhoršuje nebezpečím sebezničení každé civilizace nejpozději do tisíce let po objevení prostředků, jež toto samozničení umožňují, především jaderné energie. Jestliže jsou vesmírné civilizace navzájem vzdáleny více než např. pět set světelných let (a to není mnoho ani v galaktickém, natož kosmickém měřítku), je jakýkoli kontakt zcela iluzorní. Odpověď doletí již jen k hromadným hrobům těch, kteří svůj signál kdysi vyslali…
Námitku, kterou vyslovil ve své knize Summa technologiae (1964) Stanislaw Lem, nelze zamlčet nebo obejít, tím spíše, že kniha byla rozsáhle diskutována na dvou významných konferencích o možnostech spojení s mimozemskými civilizacemi, totiž sovětské v roce 1964 a v září 1971 sovětsko
-americké v Bjurakanu v Arménii, organizované společně Akademií věd SSSR a Národní akademií věd USA (jíž se zúčastnili i vědci z ČSSR, Anglie a Maďarska), a přijata – navzdory kritice jednotlivých národů – jako jedno z východisek.
V podrobnostech poukazuji na sborníky obou konferencí, případně knihu Kaplana a kol. Mimozemské civilizace (Akademie, 1972). Lem v podstatě tvrdí, že nejméně dokonalým článkem v celé perspektivě vývoje lidstva je lidské tělo samo a že tento nejméně dokonalý článek bude třeba v dohledné budoucnosti podstatně zlepšit cestou „autoevoluce“, nikoli jen zlepšováním životních podmínek.
Takový vývoj není – podle Lema – slučitelný ani s kosmickou expanzí, ani s pokračováním v dnešní vývojové linii zjevně vedoucí k informačnímu výbuchu, rozkladu nezbytné kulturní jednoty atd. Civilizace na tomto stupni se kosmické expanze „rozumně zřekne“, aniž se tím bude cítit degradována. Lem připouští i jiné varianty civilizací než civilizace „energetické“, posuzované (rovněž podle mého názoru je toto měřítko nesmyslné) podle úhrnu energie, kterou disponují, ba dokonce i civilizace „netechnologické“ s jinými elementárními pojmy a s jinými vytčenými cíli svého snažení.
Lemová myšlenka, přijatá zejména pro cenu svých metodologických přístupů, je velice sympatická, mimo jiné i tím, co dosud nebylo, pokud vím, odvozeno: civilizace, vydávající se do kosmu a trávící zde poměrně nevelkou část své historické existence, by byly podle této teorie na přibližně stejné technické úrovni mezi objevem dostatečně účinných pohonných látek, případné jaderné energie a vyhovující počítací techniky, která je předpokladem, a různými „explozemi“, včetně exploze informační, populační, radiační (biologické účinky mikrovlnného záření se staly dnes předmětem pozornosti) atd. Je to další příspěvek k myšlence, že naši planetu nenavštívili, nenavštěvují či nenavštíví ani Lovecraftovy nad-inteligence, ani Clarkovi Overlordi (v knize Poslední generace), ale tvorové nám nejen fyzicky, ale i civilizačně blízcí a komunikovatelní.
Značná část této knihy je věnována argumentaci, která se snaží s těmito názory polemizovat a dokazovat pravděpodobnost obecného rozšíření života ve vesmíru, alespoň v té části, kterou dnešními prostředky pozorujeme. Vzdáme se proto námitek a přikročíme k dalším možným důvodům zjevně malé frekvence návštěvnosti naší Země kosmickými hosty. Z celé řady příčin uveďme alespoň několik.
Pokud vím, ani jediný z kolegů spisovatelů anticipačních románů si netroufl použít myšlenku, že jsou tu a tam ve vesmíru rozptýleny obrovské chobotnice, trpělivě čekající na kořist. Jakmile se k chobotnici neopatrně přiblíží kosmická loď, je beznadějně ztracena. Tuto fantastickou myšlenku, opatrně naznačovanou např. existencí „železných hvězd v dnes již klasické Mlhovině Andromedy Ivana Jefremova, v plném rozsahu potvrdila moderní astronomie studiemi o gravitačním kolapsu hvězd, podnícenými především objevem quasarů (quasistelárních objevů) v šedesátých letech.
Popis celého děje naráží na zdánlivou bizarnost uplatňujících se relativistických jevů, nehledě ovšem na nepředstavitelnost a naprostou nenázornost některých „meziproduktů“ takového kolapsu. Prosím čtenáře, aby opět jednou laskavě odložil tzv. zdravý rozum; v těchto oblastech s ním mnoho nepořídíme.
Za jistých okolností, především po bouřlivých ztrátách hmoty např. při výbuchu supernovy, může z původní hvězdy zbýt malá, avšak nesmírně hmotná neutronová hvězda o poloměru 5–20 km, koncentrující v sobě hmotu, odpovídající desetině až dvojnásobku hmoty Slunce. Hmotnost l ccm je miliarda tun. Celé lidstvo, jak upozorňuje např. Jiří Grygar, by tedy mohlo být svou hmotou soustředěno do prostoru, zaujímaného jedinou dešťovou kapkou této hvězdy.
Za tak mimořádných podmínek se atomová jádra rozpadají na stabilní neutrony a na protony, jež se po srážkách s opačně nabitými elektrony mění za vyzařování neutrin rovněž v neutrony. Výsledkem je čistý neutronový plyn, ano, plyn, desettisíctriliónkrát (10 000 000 000 000 000 000 000×) méně stlačitelný než ocel, a zbylá atomová jádra s atomovými čísly 42 (molybden) až 140 (!), zabudovaná do krystalické mřížky a vytvářející hmotu triliónkrát tužší než ocel. Neutronový plyn o teplotě stamiliónů K se chová stejně jako tzv. suprakapalina, blížící se teplotou absolutní nule. Soudržnost neutronové hvězdy je díky její prazvláštní struktuře taková, že odolá ještě 600 obrátkám téměř absolutně kulové, na povrchu dokonale hladké neutronové hvězdy za vteřinu (!). Nerovnosti větší několika milimetrů by hvězdu slapovými silami při tak rychlé rotaci roztrhaly – ovšem i jeden jediný milimetr je na neutronové hvězdě pořádnou velehorou: kdybychom ji zvětšili do velikosti našeho Slunce, překonával by jej horolezec plných… tisíc let…
Takových neutronových hvězd je podle mínění a různých úvah astronomů asi sto miliónů jen v naší Galaxii, sto miliónů hvězd v agónii, jejímž dalším a posledním dějstvím, jsou-li asi dvakrát hmotnější než naše Slunce, může být a patrně je další gravitační zhroucení, vytvářející tzv. černou díru. Cituji znovu Grygara: „Pochmurný název jako by vyjadřoval absolutní zkázu, které hvězda podlehne. Hvězda, zhroucená v černou díru, nezaujímá žádný prostor a není zvnějšku vůbec vidět. Navzdory tomu musíme uznat její existenci, neboť černá díra navenek projevuje gravitaci a mohla by celkem nečekaně vtáhnout do svého smrtícího objetí kosmickou sondu či neopatrné astronauty – z gravitačního pole v okolí černé díry není totiž návratu.“
V gravitační propasti černé díry, působící jako obrovský jednosměrný mlýn, zůstane dokonce i světlo, i rádiové vlny, které jednou přestoupí tzv. Schwarzschildův poloměr, mez, volně prostupnou zvnějšku, avšak nepřekonatelnou zevnitř.
Fyzika černé díry, nacházející se teprve v počátcích, představuje rozvinutou aplikaci obecné teorie relativity a přináší celou řadu poznatků naprosto „zdravému rozumu“ odporujících. Např. vzdálený pozorovatel nemůže v konečném čase spatřit všechny fáze kolapsu hvězdy až k černé díře, nýbrž jen „téměř“ k ní. Snad jeden z těchto případů sledujeme u podivné vedlejší složky zákrytové dvojhvězdy epsilon Aurigae, zářiči převážně v infračerveném pásmu.
Naopak pozorovatel navždy zajatý uvnitř Schwarzschildova poloměru bude moci zrychleně sledovat celé budoucí dějiny vesmíru – černá díra funguje jako fyzikálně přípustný stroj času. Pozorovatel v těchto místech je ovšem pojmem ryze obrazným: podmínky v blízkosti černé díry jsou pro život takové, že nitro vysoké pece, elektrický oblouk nebo tekuté hélium je proti nim vynikajícím, takřka rekreačním prostředím.
Objev tzv. kolapsarů a předpoklad existence černých děr, hraničící s jistotou, vede pochopitelně k celé řadě filozofických úvah o vratnosti či nevratnosti hvězdného vývoje, a tím i perspektiv existence vesmíru v čase. Jinou takovou otázkou je, zda sama skutečnost, že pozorujeme nesčetné hvězdy a že obloha přesto není, kam oko dohlédne, poseta kolapsary a snad ani – ale kdo to ví? – černými děrami, nasvědčuje bujarému mládí vesmíru, začínajícímu teprve velmi nesměle a neochotně jevit první známky stárnutí. Poslední filozofickou otázkou, o níž se zde letmo zmíníme, je možnost nahrazení populární tepelné smrti vesmíru, kterou vyhrožovala klasická fyzika, smrtí gravitační, která kolapsem zničí veškeré charakteristiky vesmíru kromě jeho celkové hmoty, elektrického náboje a momentů hybnosti původních těles, čímž by vzal nám známý a obyvatelný kosmos za své, aniž by byl porušen zákon o zachování hmoty či energie.
Nás však zajímá v této souvislosti něco jiného. Kdo ví kolik černých děr skrývá mezihvězdný prostor? Současnými prostředky astronomie nejsme schopni bezpečně zjistit ani kolapsary, chystající se změnit ve žravé chobotnice kosmu. Snad je jich daleko více, než si představujeme. Snad opravdu hrozí pohlcovat mezihvězdné koráby, pohybující se těsně pod světelnými rychlostmi nebo na netušených principech jiným způsobem, umožňujícím překlenout kosmické vzdálenosti. Snad černé díry zakřivují jejich dráhy, snad je každý mezihvězdný let stejným nebezpečím jako přeplavání zátoky, hemžící se žraloky. Snad riziko převyšuje očekávaný výsledek, snad nemohou být fyzikální zákony ani překonány, ani obelstěny. Obraznost selhává, chceme-li si představit byť i sebedokonalejší techniku, ať už lidskou, nebo nepozemskou, schopnou vyrovnat se nejen s nepředstavitelnými energiemi, ale i např. se záměnou významu časoprostorových souřadnic, k němuž dochází uvnitř Schwarzschildova poloměru. Tam, obrazně řečeno, se čas měří v centimetrech a vzdálenosti ve vteřinách. Naše technika, která je buď jak buď technikou světa, kde se neeuklidovská geometrie a relativistická fyzika uplatňují jen výjimečně a v mezních situacích, neposkytuje zatím naději na zvládnutí podobných úkolů.
A kdo se odváží říci, že černé díry jsou jediným a posledním nebezpečím, číhajícím mezi hvězdami? Kdo se odváží apriorně popřít další chobotnice, jež snad budou teprve objeveny?
Nesčetní diváci televize, kteří sledovali v neděli 20. července 1969 v 21 hodin 17 minut 41 vteřin středoevropského času historický okamžik přistání prvních pozemšťanů, kteří navštívili jiné nebeské těleso, Aldrina, Armstronga a Collinse s lodí Apollo 11, viděli složitá opatření, jež měla zajistit bezpečnou karanténu všech tří kosmonautů nejprve na vlajkové lodi záchranné flotily Hornetu a později v Houstonu, kam byli i s mobilní karanténní stanicí letadlem C-141 přeneseni. Vůbec první činností posádky při opětovném styku s lidmi bylo převzetí ochranných biologických oděvů. Pět mužů v Manned Spacecraft Center, kteří přišli nahodile do styku s měsíčním prachem, bylo podrobeno úplné očistě, jejich oděv odebrán a uložen do neprodyšných vaků. Unikali nějakou dobu karanténě, ale toto rozhodnutí bylo posuzováno vědci jako neuvážené. Vedoucí podniku byli zřejmě nedůslední; všichni ostatní, kdo se omylem nebo z nezbytnosti dostali do styku s měsíčním prachem, byli napříště okamžitě karantenizováni. S lékaři a posádkou Apolla 11 bylo v přísné izolaci až do neděle 10. srpna celkem 19 lidí, ačkoli to pro Aldrina, Armstronga a Collinse znamenalo dodatečné psychické zatížení, pohybující se na samé hranici únosnosti.
Proč to všechno?
Šarlatový mor, smrtící a zhoubná pandemie, příjemně lechtající představivost čtenářů Jacka Londona počátkem tohoto století, nemusí zůstat (i když v to doufáme) pouze na stránkách science fiction. Ani dokonale zorganizovaná epidemiologická služba pracující za optimálních podmínek by se patrně neuplatnila v případě, kdyby některá ze složek tzv. mikrobního faktoru, tedy infekciozita (schopnost vyvolat po vniku do organismu onemocnění), virulence (individuální schopnost daného kmene proniknout do organismu a množit se v něm) nebo množství mikrobů, dosahovala mimořádně vysokých hodnot.
A právě tuto situaci nejen můžeme, ale musíme očekávat v případě mimozemských mikrobů, jež se sice vyvinuly rovněž jako parazité bílkovinného života, jejichž antigenní struktura je však pro člověka (a vůbec pozemskou biosféru) naprosto cizí. Proti takovým mikroorganismům mimozemského původu nemá člověk – a naopak pro mikroby pozemského původu eventuální nepozemský návštěvník – ani stopy vrozené (druhové či dědičné) imunity, tím méně ovšem imunity získané následkem onemocnění, skrytým promořením či očkováním. Víme, že sama antigenní plasticita chřipkového viru postačí vyvolávat mezmála rok co rok rozsáhlé epidemie, ačkoli se virus v tomto případě setkává s vydatnou obranou napadených organismů. Můžeme si být jisti, že mikrob, schopný napadnout živou bytost a pocházející z jiného světa, by se etabloval zcela nerušené a množil naprosto po libosti. Když by bylo toto etablování a množení neslučitelné se životem napadeného individua, znamenala by invaze takového mikroba v pravém slova smyslu „šarlatový mor“, s tím rozdílem, že by pak nezbyli ani moudří starci, schopní vyprávět civilizačně pokleslým potomkům o slávě minulosti. Nevyprávěli by o nich tím spíše, že dnešní svět již nemá zcela izolované oázy, jež by mohly doufat v přežití, ba ani v účinnou ochranu před panicky prchajícími davy, taková útočiště hledajícími.
Nebezpečí přenosu takového infekčního agens z mimozemských těles je tak obrovské, že opravňuje veškerá opatření a omlouvá i klauzuru amerických kosmonautů, byť i pravděpodobnost existence živých mikroorganismů na Měsíci byla podle mínění odborníků pranepatrná a blížila se nule. Odvážím se říci, že nebezpečí je – nebo se může ukázat – protiargumentem meziplanetárních styků, přinejmenším tak dlouho, dokud si neosvojíme naprosto bezpečné prostředky, čelící onemocnění těmito exotickými importy. Antibiotika se širokým spektrem účinku, představující triumf pozemské medicíny, mohou být tváří v tvář mikrobům, jejichž vývoj byl diametrálně odlišný a které se třeba jen konvergencí podobají nám známým choroboplodným zárodkům, zcela neúčinná. Spolehlivá dezinfekce přístrojů je (i co do zhubení nám známých mikrobů) velice obtížná, dezinfekce živého organismu téměř vyloučená a v každém případě ohrožující objekt takového ošetření. A karanténa, spolehlivě prokazující nám známá onemocnění, může naprosto zklamat u nemocí zhola neznámých.
Suma sumárum: být zeleným mužíčkem s tykadélky, ovládajícím létající talíř kroužící nad zeměkoulí, nijak bych se nenutil k přistání a ke styku s obrovitými žlutorůžovými bytostmi pod sebou, pokud by nedošlo k vysloveně havarijní situaci a pokud by přistání nebylo nezbytným. I pak bych – jsa zeleným mužíčkem – zvolil podle možností odlehlé a liduprázdné místo, i když ovšem nezajišťuje nepřítomnost choroboplodných zárodků, pro nás, zelené mužíčky, zhoubných.
Zcela na závěr chci podotknout, že by průběh mimozemské infekce našeho světa byl patrně ještě stonásobně horší, kdyby byla přenesena kosmickým tělesem, jehož srážka se Zemí by demolovala některé z „neuralgických center“ ekonomicko-politické struktury. Gomaševskij píše ve studii o pandemii „španělské“ chřipky: „Při vrcholení epidemického procesu v mnohých městech Evropy často vznikla situace, kdy byl úplně ochromen veřejný život na dobu jednoho až dvou týdnů, průmyslové i obchodní podniky a úřady zastavily úplně nebo téměř úplně práci, ustala městská doprava, byly zavřeny školy pro nepřítomnost žactva i učitelského personálu. Ošetřování takového počtu nemocných uvázlo pro masové onemocnění zdravotnických pracovníků.“
Lze si představit, jak by daleko nebezpečnější epidemie probíhala za hlubokého rozvratu hygienické i obecně životní úrovně obyvatelstva, při zničení energetických centrál i rozvodů, nefungování vodovodů i kanalizace, neprůjezdných komunikacích a v uskupení duševně těžce otřesených obyvatel. Vize takového kombinovaného postižení planety překonává fantazii osvědčených borců hororů – biologicky však není vyloučenou. Rozbory chondritů dokázaly, že jejich mateřské těleso i vrstvy, z nichž pocházejí, byly nositeli života. Přežití tohoto života ve stavu anabiózy rozhodně nelze vyloučit. A co více: podle pozemských zkušeností se zdá, že by takto transportované choroboplodné zárodky neztratily své zhoubné vlastnosti, spíše naopak. Při pokusech (Fabián, Kittnar, Srbová, 1966), kdy byly do anabiózy uváděny choroboplodné baktérie nešetrně, kleslo sice procento přežití, avšak u zbylých baktérií byly některé vlastnosti posíleny, a to tím více, čím menší podíl martyrium vydržel. Jde zřejmě o výběrový proces, z něhož vyjdou mikroby „nejzdatnější“, a jak bylo pozorováno, s nejvyšší antigenní mohutností. Prostěji řečeno nejškodlivější.
Je-li možné vztahovat tyto zkušenosti českých bakteriologů na konstruovaný případ smíšeného postižení Země, dorazilo by na její povrch poměrně malé procento infekčního agens z původního množství, leč podle husitského hesla na množství nehleďme. Tento nedostatek by byl v nepříznivém případě (pro lidstvo) takřka bleskurychle napraven…
Malou útěchou (ale přece jenom útěchou a příslibem možnosti průzkumu cizích planet) je, že by patrně jakékoli mikrobiální agens, vstupující do buněčného metabolismu pozemského života, již tímto samotným faktem mělo být postižitelné některými léky ze skupiny chemoterapeutik. Další útěcha, že z infikovaných vzorků při jakémkoli pokusu obvykle část pokusných tvorů přece jen přežívá, se blíží spíše černému humoru.
Konečně není ani vyloučeno, že delší pobyt v kosmickém prostoru není slučitelný s principy života. Již dnes víme, že beztížný stav je pro kosmonauty značnou zátěží jak za letu, tak po přistání. Potíže měli Andrian Nikolajev, German Titov i Valentina Těreškovová. Cooper málem upadl do bezvědomí, když vystoupil po čtyřiadvacetihodinovém letu z kabiny lodi Mercury v květnu 1963 – hrozil mu vážný oběhový kolaps. Před obtížemi z beztížného stavu neuchránilo posádku lodi Gemini 5 v srpnu 1965 ani zvláštní zařízení ve skafandrech.
Rovněž kosmické záření zřejmě není pro zdraví kosmonautů lhostejné – záblesky, pozorované většinou kosmonautů, konečně lékaři vysvětlili jako subjektivní fenomény, vznikající při průletu částic pronikavého kosmického záření nitrem oka kosmonauta. Je otázkou, jak dlouhá je přípustná expozice těmto paprskům, proti nimž zatím nelze kosmické lodi chránit, bez těžkého poškození zraku a snad i dalších orgánů, především zárodečných buněk.
A do třetice byly pozorovány velice nepříznivé následky, vedoucí k smrti, jinak skvěle zajištěných a automaty přímo rozmazlovaných zvířat (opic) na oběžné dráze, byly-li narušeny jejich biologické rytmy.
Předpokládám, že se lidstvo dříve nebo později se všemi obtížemi tohoto druhu vyrovná a nalezne proti nim ochranu. Uvědomme si však, že zatím vykročilo do vesmíru jen prvními krůčky a na několikatýdenní pobyt (v době, kdy toto píši, 59 plánovaných dní kosmonautů ve Skylabu II). Není vyloučeno, že zvládnutí překážek, které patrně čekají ve vesmíru všechny bytosti podobné lidem, bude uspokojivě dokončeno teprve v době (má-li pravdu Lem a jeho Summa technologiae) ústupu civilizace z kosmu a jejího soustředění na jinou problematiku. Pak by byly snad možné lety meziplanetární, nikoli však mezihvězdné, pokud nebudou nalezeny zcela nové principy, jimiž obelstíme až dosud platné fyzikální zákony a matematické výpočty.
Shrňme tedy konečně soubor tušení stínu, k němuž jsme dospěli:
1. V dávné i nepříliš dávné minulosti lidstva nacházíme indicie naznačujícf že do jeho sociálního vývoje zasahovaly faktory dosud neznámé nebo neobjasněné.
2. Jedním z možných vysvětlení těchto nálezů všeho druhu je existence několika nebo mnoha ztracených civilizací, předcházejících civilizace nám známé.
3. Tyto civilizace se mohly vyvíjet zcela zvláštním a pro nás nezvyklým způsobem a používat mimořádných prostředků, které navzdory své účinnosti nezanechaly materiální stopy nebo pouze výsledky svého použiti.
4. Biologický i společenský vývoj lidstva poskytoval, jak se zdá, dosti času i prostoru pro existenci těchto civilizací.
5. Cesta těchto civilizací se mohla buď vlastním vývojem, nebo kontaminací odchýlit od zprvu netechnické k dílčím technickým realizacím v některých oblastech. Předpokládaný způsob přístupu k řešení problému však sám o sobě umožňoval shromáždění značného množství poznatků.
6. Kontaminace těchto civilizací mohla být způsobena návštěvami nepozemšťanů na naší Zemi, a to jak s výsledkem pozitivním, tak negativním pro další vývoj.
7. Ve vesmíru, dostupném našim pozorovacím prostředkům, lze předpokládat obrovské množství planet, podobných Zemi, na nichž se vyvinul život a podle svých dialektických zákonů pokračoval stále jemnějšími formami pohybu hmoty až ke vzniku inteligentních bytosti.
8. Život v nám známém vesmíru je patrně založen na totožných principech bílkovinných molekul v koloidním stavu. Existuje-li život odlišný, nebílkovinný, nelze očekávat komunikaci mezi ním a lidstvem.
9. Ve vesmíru, nám pozorováním dostupném, jsou inteligentní bytosti, jejichž sociální vývoj alespoň rámcově odpovídá vývoji lidstva tak, aby umožnil komunikaci, člověku podobné nejen fyziologicky, ale i morfologicky, čemuž nasvědčují četné indicie i teoretické předpoklady, odvozené z mnohotvárného života pozemského.
10. Tyto bytosti navštívily v minulosti, jak se zdá, nejednou naši Zemi. Klíč k některým faktům, které jsme nazvali indiciemi, je třeba hledat ve vzájemné souvislosti těchto návštěv a dávných, většinou ztracených civilizací (kulturních okruhů), vyvíjejících se alespoň zčásti a dočasně pod jejich vlivem.
Kniha Tušení stínu mohla problémy jen naznačit a snad tu a tam v nejhrubějších obrysech nastínit možnosti řešení; rád bych se k problematice dílčích otázek Tušeni stínu ještě vrátil podrobněji a důkladněji dokumentovanými studiemi.
Doufám, že ani v tomto případě všichni přátelé, kteří mne podporovali, pomáhali diskusemi i potřebnou literaturou a především zájmem o toto dílo, neodepřou mi laskavou podporu. Učiním vše pro to, aby jejich pomoc, týkající se objasňování faktů, nebyla spojována s mými závěry jinak než tak, jak je na místě. Obzvláště jsem zavázán odborným lektorům jednotlivých kapitol, dr. Jiřímu Grygarovi, doc. dr. Eriku Kittnarovi, ing. Věnceslavu Patrovskému, prof. dr. ing. Rudolfu Peškovi, dr. Miloslavu Stinglovi, dr. Pavlu Toufarovi a dr. Vojtěchu Zamarovskému.
L. S.

TUŠENÍ SOUVISLOSTI

Tato kniha volně navazuje na předchozí titul Tušení stínu (vyd. Čs. spisovatel 1975) a s tímto dílem tvoří jakousi encyklopedii některých problémů přírodovědných i společenských disciplín.
V kapitolách Posunování hranic, Proutek císaře Yíi a dračí žíly, Mamuti mají stále co říci, Hrozba magnetického pole, Meteority podivné, zneuznané a podnětné a Od zmizelých lodí k jiným vesmírům autor čtenáři ukazuje, jak poznávání kultury a civilizace dnešní doby často končí u zatím nevyřešených otazníků. Autor pokračuje ve svých úvahách o zajímavých „tajemstvích“ a to, co bylo v první knize otázkou a problémem, pokouši se doplnit odpovědí – nebo lépe řečeno jednou z mnoha odpovědí. Vždyť v týlu dnešního impozantního a nesmírně pokročilého bádání existuje mnoho nejasností, volajících po vysvětlení. Oficiální věda zachází občas do slepých uliček; impulsy, dané netradičním pohledem na zkoumané jevy, mohou otevřít nové cesty, po nichž se poznání bude ubírat dál. Ludvík Souček (1926–1978) byl jedním z těch, kdo se tyto cesty pokoušejí najít a přiblížit je čtenářům.

Pro metafyzika jsou věci a jejich myšlenkové odrazy, pojmy, izolované, pevné, strnulé, jednou provždy dané předměty zkoumání, které je třeba posuzovat jeden po druhém a bez druhého.
Metafyzik myslí v samých přímých protikladech: jeho řeč je ano, ano, ne a ne a co nad to jest, od zlého jest. Pro něho věc buď existuje, nebo neexistuje: právě tak nemůže být věc sama sebou a zároveň něčím jiným. Kladné a záporné se navzájem naprosto vylučují: stejně strnulý protiklad je i mezi příčinou a účinkem.
Tento způsob myšlení nám na první pohled připadá velice samozřejmý, protože tak uvažuje takzvaný zdravý lidský rozum. Jenže zdravý lidský rozum je úctyhodný chlapík ve svém domáckém prostředí, ale jakmile se pustí do širého světa bádání, zakouší prapodivná dobrodružství; a metafyzický způsob nazírání je sice v širokých oblastech, jejichž rozsah je dán povahou předmětu, oprávněný, a dokonce i nutný, ale přesto dříve nebo později narazí vždycky na hranici, za kterou už je jednostranný, omezený, abstraktní a zaplétá se do neřešitelných rozporů, protože pro jednotlivé věci zapomíná na jejich souvislost, pro jejich bytí na jejich vznikání a zanikání, pro jejich klid na jejich pohyb, protože pro samé stromy nevidí les.

Bedřich Engels

Teoretik, který vytvoří novou teorii na základě nové události, mnoho škody nenatropí. Ale teoretik, který nejprve zplodí falešnou teorii a pak vidí ve všem její důkazy, je nejnebezpečnější nepřítel lidského rozumu.

Gilbert Keith Chesterton

Předpojatost, předem přijaté myšlenky a myšlenkové systémy, nadšení pro vlastní názor – to jsou pracovní vlastnosti úspěšného vědce. Když však dojde k rozporu mezi získanými údaji a milovanou teorií či předpokladem, musí vědec bez výjimky dát přednost pravdě před láskou, vždycky se musí zachovat jako hrdina románu z viktoriánského období.

Alan C. Burton

Nejkrásnější pocity vyplývají ze záhad. Jsou to pocity, které stojí u kolébky skutečného umění a skutečné vědy. Člověk, který tento pocit nezná, člověk, který už se neumí divit a který neumí žasnout, je prakticky mrtvý. Je jako zhasnutá svíce.

Albert Einstein

POSUNOVÁNÍ HRANIC

Dějiny člověčenstva jsau Próteus, kterýž rozličným jednotlivcům rozličně, ano i jedné a též mysli w rozmanitých jeví se podobách. Potřebí k tomu zvláštní jeho přízně, aby na otázku: „Co bylo a jest?“poněkud zevrubně odpověděl; na otázku: „co bude?“ obyčejné mlčívá, aneb jen nejobecnějších odpovědi udílí.

Jan Slawomír Tomíček, Doba prwního člowečenstwa aneb auplnější wyllčení stawu prwního pokolení lidského, 1846

Číkoveneg připevnil ten kousek hvězdy doprostřed na svůj štít, kde hned počal svítit v zářivé kráse,
Od té chvíle videl již lépe na cestu v hluboké noci vesmíru, protože ta malá hvězdička na štítě mu svítila.
Jeho malomyslnost zmizela. I začal cítit sílu a odvahu jako mladý bůh.
Skákal z hvězdy na hvězdu.

Bruno Traven, Stvoření Slunce

Posunování mezníků v čase i prostoru, avšak především v čase, se stalo jednou z charakteristických známek poznání a věd naší doby. Někdy je prováděno nenápadně, skrytě, jaksi úkradkem, jindy za hlučného sběhu vědců (obrazně řečeno) a nadšené účasti veřejnosti.

Platí to i o vzniku světa, což v tomto případě znamená vesmíru.
První, kdo se pokusil „vědecky“ vypočítat podle biblických údajů stáří světa, byl papež Urban VIII. u příležitosti revidování římské martyrologie Řehoře XIII. z roku 1580. Roku 1640 vyvodil ze starozákonních textů, že svět (vesmír) byl stvořen roku 5199 před Kristem.
Tato práce nebyla po zásluze oceněna, protože Urbanovo datum neodpovídalo chiliastické symbolice, předpokládající tisícileté trvání každého dne Geneze. I dal se do práce arcibiskup Usher a odvážil se polemizovat se samotným papežem – prohlásil totiž (ve spise Annales Veteris et Novi Testamenti, 1650), že „po pečlivém desetiletém studiu dospívá k výpočtu, že svět byl stvořen 4000 let před letopočtem křesťanským“. Není známo, kolik let studia věnoval upřesnění Usherova data vicekancléř univerzity v Cambridgi John Lightfood, ale jeho výsledek je imponující: „Nebe a země, střed i obvod byly stvořeny pospolu v téže chvíli i s dešťovými mraky a toto dílo bylo dokonáno a člověk byl stvořen Trojicí boží dne 23. října 4004 před Kristem v devět hodin ráno.“
To byl i na církev trochu silný tabák. Dala přednost kulatému datu Usherovu, provázejícímu ostatně jako výchozí chronologické datum biblické děje v anglické tzv. St. Jamesově bibli dodnes.
Autorita papežů, arcibiskupů a církevních badatelů s odborností teologů, podpořená nenapadnutelnou autoritou Starého zákona, ovlivňovala evropské myšlení celou řadu let a působila i na duchy tak probudilé, jakým nepochybně byl Isaac Newton, který o osmdesát let později v knize Chronology of the Ancient Kingdoms Amendedn& psal doslova: „Netvrdím, že bych dovedl vznik vesmíru určit přesně na rok. Může dojít k omylům o pět nebo deset let, třeba i o dvacet let, ale ne o mnoho více.“ Na jiném místě knihy výslovně uvádí, že v průběhu 1656 let od stvoření světa proběhl celý planetární i biologický vývoj přes Adama a Evu až k potopě světa. Podobný názor o trvání vesmíru měl i Galileo Galilei i Jan Kepler. Snad se tu projevil jakýsi strach z propastnosti času, časová agorafobie, promítající se v jiné podobě i do teorií o rozměrech vesmíru.
V jedné knize jsem popsal pobloudilý korešismus, nauku o dutosvětosti, přijímanou ještě za II. světové války řadou nacistických pohlavárů v čele s Göringem, a odůvodnil její motivaci touhou po „útulném“ vesmíru s alespoň představitelně lidskou mírou. Toto přání, stávající se otcem myšlenky, proniká lidskými dějinami a ovlivnilo celý starověk, uzavírající kosmos do hvězdné sféry, otáčející se nevysoko nad viditelnými planetami. První náznaky tušení, že Slunce je sice jen jednou z hvězd, ale Zemi neskonale bližší než ostatní viditelné hvězdy, nacházíme teprve u kardinála Mikuláše Kusánského (1401–1465) a v nedávno přečtených a uveřejněných denících Leonarda dá Vinciho. Giordano Bruno, upálený roku 1600 pro domyšlení a rozšiřování této myšlenky, byl další vzácnou a světlou výjimkou. S lítostí musíme konstatovat, že se sám Kepler ve své korespondenci s církevním verdiktem ztotožňoval, a to ne proto, že by byl Brunovy názory o mnohosti obydlených světů a o nespočetných hvězdách ve věčném vesmíru považoval za heretické (sám měl s církevním pronásledováním smutné zkušenosti; o matce, nařčené později z čarodějnictví, ani nemluvě), ale protože je považoval za šílené, nesmyslné a nevědecké. Po přečtení Brunovy Hostiny na Popeleční středu a spisu O nekonečném vesmíru a světech napsal (Opera omnia, sv. L a sv. VI): „Když jsem slyšel, že Bruno učí o nekonečnosti světů, že hvězdy považuje za slunce a Slunce že prohlašuje za jednu z nesčetných hvězd, jež jsou rozsety od sebe v nekonečných vzdálenostech, a že každé z těchto sluncí-hvězd chová kolem sebe svět oběžnic naší Zemi podobných, tu mne pojala závrať a zmocnila se mne tajemná hrůza z toho, že mám bloudit v nekonečném prostoru, který nemá středu, který nemá yůbec pevného, určeného místa.“
Jak je vidět, i sám hvězdář Kepler snášel Kopernikovu představu vesmíru jen díky uklidňujícímu vědomí vcelku nedaleké křišťálové klenby se světélky hvězd. Její prolomení Giordanem Brunem v něm vyvolalo závratnou hrůzu z prostoru, z nekonečnosti…
Smutným paradoxem, jedním z mnoha v dějinách věd, je skutečnost, že první, kdo se odvážil teoreticky podloženého pokusu o odhadnutí vzdálenosti hvězd srovnáním jejich zdánlivé jasnosti se zdánlivou jasností Slunce, Christian Huygens (1629–1695), použil právě Keplerova zákona (z roku 1604) o zmenšování intenzity světla úměrně s druhou mocninou vzdálenosti jeho zdroje… Teprve roku 1837 se však podařilo jakžtakž změřit vzdálenosti několika nejbližších hvězd triangulací a bezpochybně rozšířit našemu pozorování přístupný vesmír daleko za hranici lidské míry.
Usherův odhad délky života malého a přehledného vesmíru zcela dobře souhlasil s představou Slunce jako hořlavé, patrně uhelné koule, schopné vydávat zjištěnou zářivou energii (3,9 × 1033 ergů ∙ s⁻¹) asi 6000 let, než dojde k úplnému vyhoření, a tím ke konci světa. V polovině 19. století prodloužili Helmholtz a Kelvin minulost naší sluneční soustavy desettisíckrát – předpokládali totiž přeměnu gravitační energie v teplo při zmenšování Slunce z nekonečně velkých rozměrů až k dnes pozorované velikosti. Vypočetli dobu trvání Slunce na padesát miliónů let.
Atomová fyzika umožnila poznat charakter energie rozsvěcující hvězdy, a stanovením poměru izotopů určit i stáří pozemských hornin. Podle nových, revidovaných údajů se Země vytvořila z protoplanetárního oblaku přes 4,5–4,75 miliardy let. Stáří naší Galaxie je odhadováno na deset, nejvýš dvanáct miliard let, což ostatně již před třiceti lety tvrdili Američan Bethe i Francouz Paul Labérenne. Zákonitě se ovšem objevil i druhý extrém jakéhosi astronomicko-kosmologicko-chronologického furiantství, jehož představitelem je J. Jeans, odhadující stáří Slunce na přibližně 8 trilionů (!) let a stáří vesmíru na dobu o řád vyšší. Vycházel z představy o získávání hvězdné energie anihilací hmoty. H. Faul se spokojí se stamiliardami let (což je kupodivu sice číslo rovněž veliké, ale přece jen desetmiliónkrát menší než trilion), které připisuje jakýmsi superoscilacím vesmíru, za nichž při rozpínání a následném smršťování až k finální a zároveň pro novou superoscilaci počáteční singularitě vznikají a zanikají všechny hvězdné systémy. Tato představa v podstatě vychází z nejjednoduššího relativistického modelu rozpínajícího se vesmíru, vytvořeného již roku 1922 sovětským matematikem Friedmannem, a není závislá na mechanismu přeměny energie ve hvězdách.
A. S. Eddington (1882–1944), jeden z nejvýznamnějších aplikátorů Einsteinovy teorie relativity, a po něm belgický astronom G. Lemaitre (nar. 1894) zavedli ve snaze vyhnout se konečnosti vesmíru v čase tzv. „kosmologický člen“ do rovnic pole (1930). Tím může být odsunut vznik vesmíru – ať už byl jakýkoli (v Tušení stínu je podrobněji probrána teorie big-bangu, velkého třesku) – do neurčité, resp. nekonečně vzdálené minulosti. Vesmír se tedy v tomto obraze stává „polonekonečným“: nemá konec, má však počátek.
Až dosud – tzn. v době, kdy toto píši – je poslední, hraničářský mezník, společný pro rozměry i stáří námi pozorovaného vesmíru umístěn v souhvězdí Vozky, kde byl r. 1971 objeven silný zdroj rádiového záření. Byl označen OH 471, ztotožněn se slabým (bodovým), jen velmi výkonnými dalekohledy viditelným svítícím objektem 18. magnitudy (M. R Gearhartová a G. Hazard) a určen jako kvasar (kvazistelární objekt, vedle Černých děr nejhýčkanější dítě soudobého hvězdářství). Arizonská hvězdárna (R F. Garswell a P. A. Strittmatter) získala svým devadesáticoulovým reflektorem (o průměru zrcadla 229 cm) spektrum zajímavého objektu. Není právě všední; jeví největší až dosud zaznamenaný rudý posuv. Vysvětlujeme-li ho Dopplerovým efektem (Christian Doppler, pražský fyzik, 1803–1854), totiž změnou vlnové délky světla způsobenou vzdalováním hvězdy od Země – můžeme ovšem zjistit jen radiální složku jejího pohybu –, pak se zdroj OH 471 od nás vzdaluje rychlostí 270 000 km ∙ s⁻¹, což je asi 90 % rychlosti světla, je vzdálen dvanáct až šestnáct miliard světelných let (tj. 3,7 až 4,9 miliardy pc), a tedy v každém případě je nejvzdálenějším až dosud pozorovaným vesmírným objektem. Jeho existence, vzhledem k limitní rychlosti jakéhokoli pohybujícího se objektu, je ze všech zjištěných zřejmě nejdelší.
Od Johna Lightfooda s jeho minuciózně přesným hodinovým datováním počátku kosmu, před nímž byla nad propastí jen tma a Duch se vznášel nad vodami (Mojžíš, 1,2) až k nekonečnu, je to dost slušný kus cesty. I na ní však nacházíme podivná rozcestí a zvláštní slepé odbočky.
Soudobá kosmogonie může říci (a také ústy svého představitele řekla): „Tak nám vesmír za posledních pětatřicet let zestárl o šestnáct miliard let.“
Poněkud absurdní tvrzení se týká ustavičných změn tzv. Hubblovy konstanty, určující vztah mezi rudým posuvem spektra kosmických objektů, vysvětlovaných Dopplerovým efektem, a jejich vzdáleností. Nelze zde zacházet do podrobností – jisto je, že se Hubblova konstanta, nacházející své uplatnění v Hubblově zákonu, nechovala jako své cti dbalá konstanta, tedy veličina stálá a neproměnná, naopak jevila proměnlivost a bystrý pohyb jako pulec. V době svého objevu roku 1937 činila 536 km ∙ s⁻¹∙ Mpc⁻¹, takže přepočtené stáří vesmíru dosahovalo toliko 1,8 miliardy let, již tehdy příliš málo ve srovnání se stářím pozemských hornin, odhadovaným na dvojnásobek. Záhy přišly opravy, o něž se postarali Baade a po něm Sandage, jenž stanovil velikost Hubblovy konstanty na 75 km ∙ s⁻¹∙ Mpc⁻¹(tento údaj je uveden i v Astronomickém a astronautickém slovníku). Naposledy provedli revizi Sandage a Tammann, jejichž konstanta je již pouhou desetinou původní – jen 59km ∙ s⁻¹∙ Mpc⁻¹.
Výzkum byl prováděn podle celé řady kritérií a zdá se, že jeho korekce v budoucnosti budou nejvýše někoiikaprocentní a že stáří námi pozorovatelného vesmíru je jím poměrně přesně určeno na 18 miliard let, což je v dobré shodě i s dalšími, různým způsobem získanými údaji.
Neoddával se však stejně blahé jistotě i veledůstojný biskup Usher..?
Ruku v ruce s prodlužováním stáří vesmíru se zvětšily i další veličiny a vzdálily další hranice. Nechci přetížit knihu astronomií – proto jen jeden, poslední příklad.
Roku 1965 ohlásili Penzias a Wilson objev rádiového šumu, přicházejícího rovnoměrně z celého prostoru a odpovídajícího svým spektrem Planckově křivce záření černého tělesa s teplotou 2,7 °K. Toto záření se svými vlastnostmi stalo nejsilnějším argumentem pro teorii velkého třesku, big-bangu, jímž vznikl námi pozorovaný vesmír, a přes určité obtíže a nejasnosti se zdá představovat ideální souřadnicový systém, k němuž lze vztáhnout pohyby všech kosmických těles i celých hvězdných soustav. Záření je totiž izotropní – anizotropie, nesourodost, vyvolaná např. pohybem Země, vlastně odráží směr a rychlost jejího pohybu vůči této „nejabsolutnější“ souřadnicové soustavě.
O zjištění absolutní rychlosti Země se tímto způsobem pokusil astronom princetonské univerzity P. S. Henry s pomocí přístrojů (Dickeova radiometru), vynesených stratosférickým balónem do výšky 24 km. Výsledek byl překvapující. Kromě velmi přibližného zjištění souřadnic bodu, k němuž se Země prostorem pohybuje, byla určena i její „absolutní“ rychlost: (400 ± 200) km ∙ s⁻¹. Připouštěné chyby jsou zatím nepříjemně veliké, ale i průměrná odhadovaná rychlost 400 km za sekundu dvacetkrát převyšuje údaj, zafixovaný takřka ve všech astronomických publikacích i v povědomí jejich čtenářů – asi 20 až 30 km ∙ s⁻¹. Tolik asi Činí oběžný pohyb Země kolem Slunce, považovaný donedávna za rozhodující složku celkové rychlosti Země ve vesmíru. Oběžný pohyb Slunce s celou planetární rodinou vůči středu Galaxie je odhadován asi na 200 až 250 km ∙ s⁻¹. Není vyloučeno, že pohyb Země vůči pólu reliktového záření, související se strukturou celého nám známého vesmíru (tedy nejen naší Galaxie) byl P. P. Henrym ještě řádně podceněn.
Je ovšem pravda, že naměřená rychlost se nám, odchovancům vědeckofantastických románů, v nichž vesmírem přeletují fotonové kosmolety, nezdá ničím nepředstavitelným, ještě před několika desítkami let by však byla čímsi obludným. A pro nekonečnou řadu starověkých i středověkých vědců, snažících se podvědomě upevnit a odůvodnit idylickou představu skálopevné Země, nehybné a bezpečné, zajisté šokem. Dnes jsou tyto údaje publikovány jen v odborné literatuře a mezi neodborníky se setkávají toliko s mírným a spíše zdvořilostním zájmem. Člověk je zkrátka náramně přizpůsobivý tvor.
Až dosud jsme však mluvili většinou o astronomických a fyzikálních teoriích, zatímco se – podle J. W. Goetha – žití strom zelená. Vydejme se tedy po stopách zelených stromů žití, ohraničujících les trvání biosféry na naší planetě.
Jednou z nejzávažnějších otázek pro veškeré úvahy paleontologické, biologicko-taxonomické a exobiologické je pokud možno přesné datování vzniku Života na Zemi. Ponecháme-li stranou představy rozličných náboženství přírodních národů o stvoření světa a života na něm, dokonce nezřídka tyto kreativní akty přesně datující skoro tak pedanticky jako nedocenitelný pan dr. Lightfood, dostáváme se přes dosti nejasné antické zprávy o zkamenělinách pravěkého tvorstva a rostlinstva, zachované u Xenofana, Strabóna, Anaximandra, Empedokla a především u Aristotela k pokročilejším renesančním názorům o fosiliích jako o zbytcích zvířat, jež skutečně kdysi dávno žila. Tento názor zastával Leonardo da Vinci, Fracastor i Bernard Palissy. Vzhledem k pátravému zraku církve se ani neodvážili pokusu datování. Jejich hlasy však byly i přesto potlačeny církvi přijatelnějšími hypotézami o zkamenělinách jako o hříčce přírody (Olivi, Gessner), o zkamenělinách jako výsledku působení hvězd (Mercati), výronu zvláštní vodní páry, nasycené semeny živočichů (Luidius). Po prvních vystoupeních vědců, opatrně naznačujících, že život na naší Zemi trvá patrně déle, než dovolují církevní dogmata (Stěno, Woodward, Hooke atd), došlo k prudkému protiútoku reakce. Jediným únosným vysvětlením mělo být, že zkameněliny jsou zbytky tvorstva, zahynulého poměrně nedávno při potopě (Tertullian), hříčky boží
– ludi Dei –, na nichž bůh jaksi nanečisto zkoušel plán tvoření, nebo ďáblovy pokusy napodobovat boží dílo.
Koncem 17. století (století složeného drobnohledu, vlnivé teorie světla, logaritmů, infinitezimálního počtu…) je zničeno paleontologické dílo tří profesorů Sorbonny De Claveho, Bitause a De Villona a autoři vypovězeni z Paříže.
O sto let později se odváží slavný George L. Buffon (1707–1788) podotknout, Že zkameněliny nemohou být jednodenním či dvoudenním výtvorem božím, ale že potřebovaly ke vzniku a mineralizaci celá tisíciletí. Na zásah teologické fakulty byl vyhozen z univerzity a nucen vydat ponižující prohlášení, v němž se zříká „všeho ve své knize, co řekl o vývoji Země a obecně všeho, co by mohlo odporovat vyprávění Mojžíšovu“.
Teprve devatenácté století do jisté míry odstranilo neomezenou možnost vměšování církve do védy – ale opravdu jen do jisté míry. Poslední „opičí proces“, končící odsouzením učitele, vysvětlujícího žákům vývojovou nauku, proběhl v USA nedlouho před II. světovou válkou, a církevní spisy dodnes pateticky popisují „onu noc, čtyři tisíce let trvavší, onu dobu tmy, smrtelného spánku, touhy a trudného očekávání, představovanou církví čtyřmi nedělemi adventními, ježto jsou zimou roku církevního“ – totiž čtyřtisíciletou „noc“ od prvotního hříchu Adama a Evy do roku O n. l. Zkrátka věda sem, věda tam – my máme arcibiskupa Ushera…
Není divu, že se za těchto okolností vyvíjelo poznání o skutečném trvání života na Zemi velmi zvolna a váhavě. Jeden mezník za druhým padal. Dnes už je hranice nejen desetiletí po desetiletí, ale rok od roku posunována stále hlouběji do minulosti. Zprvu po tisíciletích, pak po statisících a miliónech let Dnes se tempo tohoto pohybu tak zrychlilo, že ani nějaká ta stovka miliónů let odborníky příliš nepřekvapí – je ovšem nutno uvědomit si, že podvědomé vnímání prahor, prvohor, druhohor, třetihor a čtvrtohor jako alespoň řádové trváním podobných epoch je zcela scestné: Zatímco prahory trvaly asi 2000 miliónů let, prvohory 350 miliónů, druhohory 100 miliónů, zbylo na třetihory jen 60 miliónů a na čtvrtohory dokonce jen drobeček 1,5 miliónu let.
Až asi do roku 1975 se předpokládalo, že život na Zemi je o něco málo starší tří miliard let, což je stáří sinic, nalezených např. v Rhodesii, nebo díky výzkumům A. Vologdina, vedoucího laboratoře pro pravěké organismy při Ústavu pro paleontologii v Moskvě, v předprvohorních horninách Amurské oblasti, v pohoří Chingan a ze severních výběžků Aldanského masívu. Poslední nálezy prokázaly, že v této době byl již život poměrně značně diferencován. Kromě řas a sinic, žijících v předprvohorních mořích jako fytoplankton, byla zjištěna i seskupení půdních řas, ba i zbytky vyšších živočichů, jejichž zařazení je velmi obtížné – podobají se koloniím prvoků typu váleče koulivého (Volvox globator) nebo primitivním láčkovcům. Existovaly přirozeně i bakterie, v této době neobyčejně „geologicky aktivní“, což samo o sobě dokazuje značnou strukturalizaci a dokonalost řízení nitrobuněčného enzymatického aparátu – kromě jiného vytvořily bakterie rozsáhlá ložiska tzv. páskovaných železných rud, jimž dnes vděčíme za 70 % veškeré světové produkce železa.
Ač se to netýká tématu naší knihy, je popis vytvoření ložisek železných rud pěkným příkladem úzké spojitosti nejstarší minulosti naší planety s dneškem a zároveň důkazem i pro nevěřící, že za příbor, jímž pojídali vydatnou večeři, i za automobil a za potěšení z úspěchů kosmonautiky opravdu vděčí mj. předprvohorním bakteriím. Podle množství organického fosilního uhlíku, obsaženého v jílovitých břidlicích a karbonátových horninách (obsah uhlíku v uhlí a ropě je v této souvislosti zanedbatelný) lze vypočítat celkové množství všeho kyslíku vyprodukovaného organismy – asi 2,7 ∙ 1021 g. Dnešní atmosféra však obsahuje jen asi 1,3.102! g kyslíku, rozdíl tedy musí být chemicky vázán, a to především jako kysličník a síran železitý. K jejich vzniku došlo při rozšíření kyslík produkujících a tedy „kvasně dýchajících“ organismů ve světovém oceánu, kam byly jako produkty terestrického větrání zanášeny řekami soli dvojmocného železa a oxidovány na sloučeniny trojmocné, usazující se jako sedimenty. Podařilo se v nich dokonce prokázat i produkty rozkladu chlorofylu. Po celou dobu trvání této biochemické reakce byla v mořích jakási rovnováha mezi produkcí a spotřebou kyslíku. Teprve po oxidaci všeho dvojmocného železa v oceánu (asi před 1,8 miliardy let) mohl unikat produkovaný kyslík do atmosféry, mohlo docházet k oxidačnímu větrání na souši. V podmínkách souše probíhá oxidace dvojmocného železa, relativně velmi pomalu, takže nabídka kyslíku převyšovala poptávku a jeho koncentrace stoupala, až dosáhla stabilní hodnoty kolem 20 %. Pomalost tohoto procesu umožňovala genetickým mechanismům organismů bránit se novými enzymatickými systémy proti zprvu toxickým účinkům kyslíku, a posléze dokonce přejít od „kvasného dýchání“ k energeticky mnohem vydatnějšímu dýchání kyslíkovému.
Tento vývojový model pozemské atmosféry, navržený C. E. Jungem, R. Eichmannem a M. Schiddlowskim z Chemického ústavu Maxe Plancka v Mohuči roku 1975 velmi znatelně posouvá počátky jednotlivých etap vývoje života na naší planetě a je dobře dokumentován, mj. i zkoumáním rozdílného poměru zastoupení izotopů uhlíku C-12 a C-13 v karbonátových horninách zemské kůry a dalšími spolehlivě zjistitelnými ukazateli. Podle toho by na Zemi existovala kyslíková atmosféra v přibližně dnešním složení asi dvě miliardy let. Fotosyntéza živé hmoty z vody a kysličníku uhličitého za využití sluneční energie a za přítomnosti katalyzujícího chlorofylu však byla v malém měřítku přítomna již před 3,7 miliardy let. Tehdy také počala kumulace organického uhlíku, podílejícího se již za 400 miliónů let (jak snadno dnes manipulujeme časovými dimenzemi, které si vůbec nedovedeme názorně představit!) asi jednou pětinou na složení celkové sedimentární zásoby uhlíku zemské kůry.
Fotosyntéza je však atributem relativně dokonalého a složitého života, jemuž nutně předcházely stamilióny let života primitivnějšího, „kvasně dýchajícího“ a s jednodušším enzymatickým aparátem, snad analogického dnešním eukaryontům nebo primitivním bakteriím s jadernou hmotou rozptýlenou v cytoplazmě. Pak by se nám počátek života „překulil“ zcela určitě přes hranici čtyř miliard let od současnosti. Nevzrušuje vás to? Máte pravdu – miliarda let sem, miliarda let tam… Vždyť je to jen sotva stotisíckrát delší doba, než jakou prožila podle dnešních předpokladů lidská civilizace… Vedlejším výsledkem nové datace vzniku života a jeho postupu od „kvasného dýchání“ anaerobiontů k prvním nesmělým pokusům o fotosyntézu až k vcelku obecné oxibióze s efektivním kyslíkovým dýcháním, je silný argument proti oblíbené teorii panspermie, prazárodků, přenesených na naši planetu z vesmíru. Právě v prvotních fázích vývoje života docházelo, jak vidíme, k výrazným změnám modelu látkové výměny a je těžké si představit vesmírný zárodek tak plastický, aby byl schopen při zachování základního principu předávání genetického kódu rozštěpením molekuly DNK takové zásadní změny přijmout a přizpůsobit se jim. Naopak je velmi posílena materialistická představa o zákonitém vzniku života jako vrcholného zjemnění pohybu hmoty všude, kde jsou k tomu dány podmínky. Jak je vidět, na Zemi si život přispíšil a vloudil se vlastně do sotva pootevřených dveří, aby svým působením udělal ze Země mimořádnou planetu, jako jedinou z celé sluneční soustavy obklopenou kyslíkovou atmosférou.
Zastánci panspermie se ovšem nevzdávají. V poslední době počal za pozměněnou koncepcí Svanta Arrhenia a lorda Kelvina lámat kopí molekulární biolog a nositel Nobelovy ceny F. Crick (časopis Icarus, sv. 19,1973). Domnívá se, že objevil důkazy (opatrnější a přiměřenější by asi bylo říci „silné argumenty“) o odpovědnosti mimozemských civilizací za vznik dnešního pozemského modelu. Hlavním Crickovým argumentem je univerzálnost jednoho jediného typu genetického kódu pro veškerý pozemský život – ostatně na rozšiřování tohoto kódu má právě Crick podíl. Vysvětlení, nabízená biology, se mu zdají být nedostateční Tvrdí, že život byl na naši planetu, pustou a nesličnou a výhradně anorganickou, zanesen záměrně a uměle asi před čtyřmi miliardami let speciálně vybranými nebo zvláště připravenými zárodky. Crick se svým spolupracovníkem L. Orgelem dokonce soudí, že zájem nepozemské civilizace „rozsévačů“ mohl být motivován jejím ohrožením a snahou připravit na sterilní živné půdě slunečního satelitu Terra vhodné životní prostředí, tedy v podstatě to, co navrhl Carl Sagan, totiž „naočkování“ horních vrstev atmosféry Venuše vybraným druhem modrozelených řas, které by se, nadnášeny turbulencí, množily a po určité době by nejen fotosyntézou přetvořily složení atmosféry Venuše obohacením kyslíkem a snížením podílu CO2, ale odstraněním skleníkového efektu by se i přičinily o podstatné snížení extrémních na Venuši panujících teplot (480 °C). Jinými slovy – připravily by tuto sesterskou planetu pro příchod a život člověka.
V Tušení stínu jsme již zaujali k jednotě formy genetického kódu stanovisko, že první bezchybný aparát DNK (samozřejmě s potřebnými enzymy, převodním systémem RNK a vhodnými zdroji látek ze zevního prostředí) byl diky nesmírnému zvýhodnění zároveň typem posledním. Všechny ostatní zpola nebo bezmála podařené kombinace mu posloužily jako energeticky vydatná potrava. Toto se nám zdá být dostatečným vysvětlením. Jisto však je, že i Crick, který zcela určitě se svou vědeckou pověstí zachází opatrně, posunuje první výskyt života na Zemi do minulosti vzdálené čtyři miliardy let a jeho vznik kdesi v kosmu ovšem ještě podstatně dále. Vždyť sami „rozsévači“ by byli neobyčejné vyvinutou vesmírnou inteligenci.
Z celého košatého stromu vývoje života nás – jak jinak? – zajímá především vznik a vývoj člověka. Málokde je posunování hraničních kamenů tak zjevné jako v jeho historii, vědecky studované poměrně nedlouhou dobu – vždyť racionální přístup k této problematice umožnilo teprve oproštění od mytických „stvoření“, vestavěných do základních kamenů takřka všech náboženství. Všechna „stvoření“ kladla vznik člověka do dob útulně blízkých, ať již způsobem života prvních lidí nebo přímo vypočítáním generací, které od „stvoření“ do zapsání nebo jiné fixace legendy uplynuly. Zajímavé je, že tento generační sled udává u Polynésanů, Mayů, Sumerů i Židů (rodokmen Krista) dobu řádově shodnou – několik tisíciletí.
Po prolomení bariéry předsudků byl vznik člověka kladen do doby vzdálené desetitisíce let. Statisíce let již byly odvážným a vědeckou pověst ohrožujícím odhadem. A celý milión? Ne – to už je pouhá fantazie…
Mnoho antropologů se ještě dnes domnívá, že nejstarším známým článkem ve vývoji člověka a jeho přímým předchůdcem je Homo erectus, člověk vzpřímený, druh, příslušející do doby asi před miliónem let a s obsahem mozkovny 750 až 1100 cm³. Australopithecus („jižní opice“), objevený roku 1924 profesorem johannesburské univerzity R. A. Dartem a s obsahem mozkovny asi 500 cm“, žijící před (necelými) třemi milióny let na afrických bezlesých stepích, a tedy víceméně donucený alespoň občas a z bezpečnostních důvodů ke vzpřímené poloze těla, je pro malý obsah mozkovny počítán mezi předlidi a zároveň druh, který se velmi časně odštěpil z kmene, jehož posledním výhonkem je Homo sapiens sapiens. Nepatří tedy mezi naše pradědečky a není ani hledaným „chybějícím“ (dnes už patrně nalezeným) článkem, společným a spojujícím hominidy s opicemi, ačkoli prokazatelně používal nástrojů, které si zhruba a neuměle opracovával.
V Olduvai George v Tanzanii byly roku 1960 nalezeny badatelským týmem L S. B. Leakeyho pozůstatky nepochybného pračlověka a druhu Homo habilis. Po provedení datace se ukázalo, že to byl pračlověk, který, podobaje se poněkud typu Australopithecus africanus, ale s lidštějšími rysy, a pojídaje zřejmě rostlinnou i masitou stravu, splnil jednu z podmínek dalšího rozvoje. Žil před l 800 000 lety. Mezník se pořádně pohnul.
Senzační objev byl učiněn v srpnu roku 1972 v Keni v blízkosti Rudolfova jezera: Keňan Bernard Ngeneo z týmu Richarda E. Leakeyho, syna proslaveného Louise S. B. Leakeyho, nalezl asi třicet úlomků, umožňujících rekonstruovat hominida, naprosto se lišícího od dosud známých forem pravěkých lidí. K lebce 1470, jak byla rekonstrukce v keňském národním muzeu zcela, prozaicky označena, byla přiřazena nová forma člověka dosud nepojmenovaného, s přibližným obsahem mozkovny 800 cm³, tedy daleko více, než čím se pyšní např. Australopithecus, jeho současník.
„Buď tuto lebku odhodíme, nebo změníme své teorie o dávném člověku,“ prohlásil R. Leakey. Má pravdu tím spíše, že v okolí bylo nalezeno 300 sečných a řezných kamenných nástrojů – jejich přiřazení k lidskému typu, jehož reprezentantem byl vlastník lebky 1470, však není dosud dostatečně prokázáno. Naopak je jisto, že lebka 1470 je nejméně 2 600 000, ale spíše 2 800 000 let stará. Minulost člověka byla prodloužena o milión let, do třetihor. Jak však správně konstatují autoři Článku v sovětském časopise Příroda (6/1974), zajímavost a senzačnost lebky není jen v jejím stáří. Daleko pozoruhodnější je, že třetihorní pračlověk byl morfologicky a v porovnání se „vzorovým etalonem“ Homo sapiens sapiens (tj. s námi) daleko vyspělejší než o milión let mladší Homo habiliš, o Australopithekovi ani nemluvě, ba dokonce vyspělejší než o 2,5 miliónu let mladší Pithecanthropus erectus. Měl méně výrazné nadočnicové oblouky, „pokročilejší“ stavbu obličejového skeletu a zubního oblouku atp. – nejvýraznějšími „opičími“ rysy lebky 1470 je úzký nosní otvor a chyběni kostního septa nosní dutiny, což by mohlo naznačovat podobnost např. s nosem goril.
Nález lebky 1470 byl doplněn nálezem stehenních kostí mimořádně pokročilého hominida v téže „oblasti 131“, jak ji R. Leakey nazval (nálezce paleontolog J. Harris) a zbytků lebky dítěte (nálezce opět Bernard Ngeneo). Souvislost s lebkou 1470 je pravděpodobná – zkoumání však stále pokračuje. Snad stojí ještě za zmínku, že se podstatně do minulosti odsunula i časová zóna, v níž očekáváme nález „chybějícího článku“. R. A. Dart za něj ještě v šedesátých letech považoval svého tři milióny let starého Australopitheka. Dnes je jasné, že dobu, která od života společného předka a lidoopů uplynula, musíme prodloužit asi desetkrát – přinejmenším. Na fajjúmských nalezištích jižně od Káhiry byly objeveny pozůstatky šestatřicetizubých praopů Apidia a Parapitheka, staré asi 30–40 miliónů let, a ve stejných vrstvách Propliopithecus, daleko morfologicky pokročilejší a s pouhými 32 zuby. Zdá se, že právě Propliopithecus by mohl být oním proslulým chybějícím článkem – „missing link“, až donedávna hledaným v dobách daleko mladších.
Východoafrická příkopová vpadlina, bohatá paleoantropologickými nalezišti, není omezena jen na Keňu, tím méně na Olduvai. Táhne se z Tanzanie až do Etiopie a odtud k Rudému moři. Obzvláště slibné jsou mocné hlinité profily z minulosti 1,7 až 4 i více miliónů let dávné při ústí řeky Omo do Rudolfova jezera. Jejich šikmé uložení usnadňuje výzkum a dataci.
Průzkum je zde již prováděn od roku 1932 (prof. Arambourg, Y. Copena, C. Howell, R. Leakey a další) a vydal celé tuny kostrových zbytků zvířat. Pozůstatky hominidů jsou skromnější, ale v poslední době se díky úsilí francouzských vědců množí, právě tak jako nálezy zjevně opracovaných nástrojů, starších úštěpových, i mladších, náležejících tzv. olduvajské kultuře, valounovitých a hrubě, avšak přesně a záměrně obitých. Není vyloučeno, že staré vrstvy etiopských nalezišť vydají nálezy, umožňující další posunutí mezníku lidského rodu za mezník dnešní, označený jménem Olduvai. Antropologické výzkumy jsou prováděny v etiopském údolí Afáru a v Asii v pohoří Siváliku v Pákistánu, kde byl objeven Ramapithecus, pravděpodobný předek Australopitheka, žijící asi před 10 milióny let Spojený tým Yaleovy univerzity a Pákistánského geologického ústavu tu objevil řadu čelistí a zubů. Byla vyslovena dokonce odvážná domněnka, že Ramapithecus, nebo tvor jemu podobný, žil v Keni, v Turecku a v Maďarsku a že v těchto zemích byly jeho pozůstatky sice nalezeny, ale vzhledem k dosažené úrovni poznání vývoje člověka chybně zařazeny.
Buď jak buď, paleoantropologové se stěhují k lokalitám, jejichž stáří by ještě před několika lety bylo považováno za naprosto se neslučující s možnosti nálezů fosilního člověka nebo jeho přímých předků. Donald C. Johnson se chystá kopat v údolí Afáru a Leakey už přesídlil i se svou početnou skupinou na místo jižně od jezera Turkany v Keni, kde jsou vrstvy staré pět až jedenáct miliónů let…
Pro pořádek poznamenávám, že nový pohled do nejdávnější minulosti člověka ani v nejmenším neznamená rehabilitaci nebo dokonce vědecké oprášení „třetihorního“, ba i „druhohorního člověka“, předpokládaného Hansem Hörbigerem, tvůrcem teorie „světového ledu“. Lebka 1470 nebo Propliopithecus rozhodně nemají nic společného s nadčlověčenskými obry, učiteli a předky ušlechtilých nordických blonďáků, o nichž halucinuje Horbiger. Tyto nálezy neznamenají ani vzdálenou možnost zadostiučinění pro Roberta Charrouxe, odmítajícího uznat neandertálce za typické reprezentanty své doby (až do vystřídaní pokročilejšími cromagnonci) a považujícího je – podobně jako zpočátku slavný R. Virchow (1821–1902) – za jakési odpadky rodu, klošáry, somráky a sanktusáky, trpící v mládí rachitidou a ve stáří artritidou, lišící se od daleko ušlechtilejšího průměru tehdejší lidské společnosti. Teprve anatom Schwalbe se odvážil roku 1901 proti tomuto výkladu vzepřít. Rozdíl mezi Virchowem a Charrouxem je v možnostech poznání. Co bylo u prvního vědeckou hypotézou, je u druhého pošetilou fixní ideou a službou vlastní zaujatosti.
Prostor minulosti lidstva se nám tedy znamenitě rozšířil a navíc nové nálezy velmi plasticky předvedly nerovnoměrnost vývoje jednotlivých forem našich předků. Přidejme k tomu podle mého soudu velmi cennou pracovní domněnku některých sovětských paleoantropologů, totiž že se zjevný pokrok schopností myšlení nemusel bezprostředně zobrazit somaticky, např. zvětšením mozkovny lbi, nebo že tyto změny mohly být též velmi diskrétní a na fosilních reliktech těžko rozpoznatelné. Docházíme opět jednou k rozpakům: jací opravdu byli naši praprapraprapředkové? Byl Australopithecus se svými 500 cm³mozku pouhým zvířetem řízeným reflexy? Nemáme ani zdání, jak mohl být velký – až dosud byly nalezeny jen zuby a úlomky lbi. Byl-li z dnešního hlediska trpaslíkem, není to tak docela málo. Objem mozkovny formy Homo erectus (1100 cm³) by při malém vzrůstu – a ostatně i při pořádném vzrůstu – sám o sobě mohl postačit i dost značným nárokům za předpokladu, že bychom se pro tohoto pradědečka spokojili např. se schopnostmi mozku Anatola France o objemu 1190 cm³ (já bych okamžitě měnil). O strukturalizaci mozku dávných předků člověka, členění vrstev jeho kůry, bohatosti závitů, umožňujících s jistou, i když zdaleka ne absolutní mírou pravděpodobnosti soudit na intelektuální schopnosti, nevíme ovšem téměř nic.
Či snad přece?
Mezi sporné, avšak nesmírně zajímavé indicie o nejstarším člověku a jeho vývoji patří žlutohnědá křemenná hrouda, nalezená roku 1925 v lomu cihelny u Odincova poblíže Moskvy anatomem N. A. Grigorovičem, která se velikostí, tvarem i všemi povrchovými detaily podobá jak vejce vejci lidskému mozku, včetně rozdělení na hemisféry, rýhování atd. Lehkou deformaci napodobil Grigorovič mírným zmáčknutím dosud nezatvrdlého sádrového odlitku skutečného lidského mozku – shoda pak byla téměř naprostá.
Roku 1926 byly odlitky bizarního nálezu předloženy k posouzení berlínskému Ústavu pro výzkum mozku a odborníkům z Lipska, Heidelbergu, Lutychu a Paříže. Byly demonstrovány a diskutovány na vědeckých antropologických sjezdech v Salzburgu a v Düsseldorfu. Většina odborníků potvrdila, že jde určitě o fosilii lidského mozku, jen čtyři vědci o tom vyjádřili pochyby. Poznamenejme, že takové nálezy jsou sice vzácné, ale existují – např. jedním z nejznámějších pozůstatků neandertálce je travertinový výlitek jeho mozkovny, nalezený roku 1926 v Gánovcích jihovýchodně od Popradu a uložený ve sbírkách Národního muzea v Praze.
Katastrofální byly však verdikty geologů. Akademik A. Pavlov se vyjádřil kategoricky: „Křemenná hmota nalezená u vesnice Odincovo a podobná lidskému mozku se utvářela v kamenouhelném vápenci, a je-li to lidský mozek, musel se dostat do usazeniny vznikající na dně kamenouhelného moře. V době kamenouhelné (karbon – před asi 350–270 milióny let – pozn. L. S.) však člověk neexistoval, pročež z geologického hlediska nelze odincovský nález považovat za zkamenělý lidský mozek.“ Akademik P. Suškin uzavřel diskusi 6. dubna 1927 poněkud smířlivěji: „Ke konečnému rozhodnutí, zda jde, či nejde o mozek, je zapotřebí ještě mnoho práce a nových důkazů.“
Sovětský populárně vědecký časopis Znanije – sila se k problému před nedlouhou dobou vrátil. Upozornil na úspěšné pokusy N. A. Grigoroviče s impregnacemi mozku roztoky, bránícími rozkladu a způsobujícími ve vhodném prostředí postupnou mineralizaci mozkové tkáně, podobnou, jaká byla pozorována v rozporu se staršími tvrzeními obecné paleontologie např. u fosilií červů nebo u zachovaných vnitřností některých vyšších živočichů. Svůj článek zakončil otázkou: Nevylili jsme tenkrát s vodou i dítě?
Psal jsem již v roce 1967 o poněkud podobném případu u nás, kdy byly T. Smieškem poblíže vsi Koňské v martinském okrese nalezeny ve vápencových balvanech prohlubeniny, velmi přesné a do detailů odpovídající otiskům plosek nohou, což lze na třech velmi dobře zachovaných „šlépějích“ určit lépe než na řadě ostatních, porušených erozí. „Šlépěje“ odpovídající plosce nohy Homo sapiens sapiens, ne tedy neandertálce, respektují i klenutí plosky, i tvar nohy člověka, který hodně a často chodil bos
– podle širokého, avšak k ostatním prstům přivráceného palce. Pražští i bratislavští antropologové, upozornění na nález roku 1960, to potvrdili a prohlásili, že noha, která snad otisky vytvořila, nemohla brouzdat tímto světem dříve než před sto, ale spíše padesáti tisíci lety.
Posudek geologů i paleontologů byl ovšem zdrcující. Podle skořápek drobných živočichů, kteří vápenec spoluvytvářeli a zůstali v něm inkorporováni, vznikla dotyčná hornina ve starších třetihorách, a je tedy stará přibližně padesát pět miliónů let. O procházkách Homo sapiens v této době ovšem nelze podle všech našich znalostí hovořit.
Stojíme před otázkou: jsou nálezy v Odincovu a u Koňského nedaleko vrchu Kopa, kam všechny šlépěje směřují, rafinovanými a pracnými podvrhy? Chybí zde rozumný motiv – dušičku romantického patriota snad může napadnout podtrhnout literární památku nebo výtvarné dílo, ale kamenný mozek a šlápoty? Měly šlépěje snad být směrovníkem, ukazujícím k dosud neprozkoumané jeskyni na Kopě, jako tomu bylo v případě tzv. Obrinské nohy pod Oblíkem u Hermanovců (okres Prešov), kde obří šlépěj ukazovala k místu bohatého bronzového pokladu? A měly-li být, proč jich bylo vytesáno tolik a proč s takovou anatomickou přesností, které dosáhla teprve renesance vypracováním základů plastické anatomie, rozhodně však ne bronzová doba?
Mýlí se snad geologové? Sotva.
Mýlí se paleontologové tak dalece, že přehlédli druh Homo sapiens, jemuž bychom byli nuceni připsat jak křemenný mozek, tak podivné šlépěje v prvohorách nebo na počátku třetihor? To určitě ne, taková myšlenka je absurdní.
Může se mozek změnit v kamenný valoun? Nechci to popírat. Máme dostatek argumentů připustit tuto možnost, i když za zcela výjimečných podmínek.
Ale co když tomu bylo docela jinak? Co když jsme nalezli stopy dávných a pradávných návštěv nepozemských bytostí zjevně humanoidních a anatomicky velmi blízkých člověku? V Tušení stínu jsem se pokoušel co nejstřízlivěji doložit pravděpodobnost takového tvora, vynořujícího se ze spleti exobiologických úvah, konfrontovaných s výsledkem „pozemské“ vědy. Lze si snad představit iracionální nebo racionální rituál nebo racionální posmrtné opatření, při kterém byl bytosti X vyňat a snad i na místě impregnován mozek, ať už z jakýchkoli důvodů – např. k pozdějšímu zjištění příčiny smrti na mateřské planetě. Naši kosmonaute na cizích planetách budou patrně v případě náhlého úmrtí druha nějakou místní chorobou, zjevně napadající centrální nervový systém, činit totéž, už kvůli nepříjemným otázkám vyšetřující komise. Lze si představit, že náhlá mimořádná situace, na něž asi nebyly prvohory se svým bouřlivým vulkanismem a mladistvě živou tektonikou chudé, mohla způsobit ztracení preparátu nebo jeho ponechání na místě. Snad by nepozemšťan jako deus ex machina pomohl vysvětlit i stopy v kamení, nacházené ostatně na různých místech světa, kde bychom jejich pracné a anatomicky i technicky náročné vytesávání rozhodně neočekávali. V pohádkách černochů Pobřeží slonoviny, obývajících oblast mezi řekami Nzi a Bandama, vystupuje bůh Anangama, který sestoupil z nebes na Zem, aby naučil lidi všelijakým dovednostem. Jako trvalé znamení svého dočasného hostování vtiskl nedaleko Sakassi svou levou nohu do skály. Je tam dodnes, velikostí i tvarem přesná. A takových pohádek je velice, velice mnoho…
Ke kamennému valounu, podobnému mozku, nalezenému N. A. Grigorovičem, mám ostatně pěkný protějšek: jednu z domorodých kreseb z jihozápadní Afriky, jak je nalezli a roku 1974 publikovali manželé Ernst a Anneliese Scherzovi. Nazvali ji „abstraktní kresba“, ačkoli se nepochybně podobá mozku a zřetelně zachycuje i jeho nejmarkantnější dělení závity a laloky.
Stáří jihoafrických maleb není dosud přesně určeno – přímou radiokarbonovou analýzu pomocí radioizotopu C-14 nelze provést vzhledem k několika nezbytným gramům zkoumané látky (barvy). Postupný rozklad barev, jehož použití jako datačního měřítka navrhl Denninger ze Stuttgartu, sahá nejdále 2000 let do minulosti a není příliš spolehlivý ani přesný. Donedávna tedy vládly dohady, pohybující se od několika desítek do několika set let – většinou byly malby připisovány posledním generacím domorodců před jejich decimováním nebo úplným vyvražděním bílými, především holandskými kolonisty. Rok 1971 přinesl překvapení: archeolog Wendt nalezl kameny s obrazy velmi zručně kreslených zvířat, typologicky srovnatelnými se skalními kresbami, v obytné jeskyni spolu se zbytky zuhelnatělého dřeva v ohništi. V tomto případě ovšem nepřinášela radiokarbonová datace žádné obtíže. Výsledek: stáří 14 000 let… Nechci se zatím pouštět do vzrušujících spekulací kolem tohoto „prokletého“ data, o ovlivnění umění jihozápadní Afriky importovaným výtvarným impulsem atd. Jisto je, že tehdejší obyvatelé neprojevovali sklon k vytváření anatomických atlasů. Nebyli, pokud je nám známo, antropofágy, a sotva otevírali svým nepřátelům nebo zesnulým příslušníkům kmene lebky. Otázka, proč považovali za účelné – neboť tyto malby asi nebyly výsledkem estetické hry ani potřeby výtvarného sebevyjádření – nakreslit právě lidský mozek (byl-li to ovšem mozek), může mít i nečekanou odpověď. Nesetkali se snad s objektem, podobným nálezu N. A. Grigoroviče, a dokonce za okolností, které na ně velmi mocně zapůsobily?
Vždyť není pravděpodobnou domněnka o znalosti velevýznamné funkce mozku přírodními národy a dávnými předchůdci dnešního člověka. Existovala sice znalost o jakési souvislosti mozku s duševním životem člověka; empirie poučila už dávno o následcích vážných zranění lbi a zrodila i pradávné techniky trepanací lbi – avšak takřka celá antika věřila, že mozek je jakýmsi chladičem krve (a duševní poruchy po jeho postižení připisovala „horké krvi“). Teprve v pátém století př. n. l. provedl Anaxagorás pitvu lidského mozku a vytušil, že v tomto orgánu „končí smysly“. K témuž závěru došel takřka současně Alkmaión, zkoumající mozky zvířat Jejich hlasy však zůstaly voláním na poušti a sídlo „duše“ bylo hledáno v srdci, sluneční nervové pletení poblíže pupku, v játrech atd. atd. Středověk odmítl jakýkoli orgán „duše“ vůbec a mozku přisoudil… vyměšování nosních hlenů, což se podařilo teprve roku 1660 vyvrátit německému anatomovi Schneiderovi.
Očekávat tedy u Křováků racionální zájem o lidský mozek vzhledem k jeho rozhodující a vitální funkci je přinejmenším velmi odvážné a značně vědecky riskantní.
Buď jak buď, hranice existence a vývoje člověka jsou díky paleontologii v pohybu. Moderní výzkumy o vývoji lidské civilizace rozviklaly naše nedávné jistoty i na tomto úseku vědy o člověku.
Platí to například o osídlení Ameriky, které jsem se v Tušení stínu odvážil klást do období před několika desítkami tisíců let a pro migraci z Asie do Ameriky jsem připouštěl i možnost neklasické cesty, totiž nikoli přes „Beringii“ a Aleuty, ale jihozápadním směrem od Austrálie, řetězem tehdy existujících ostrovů. V březnu 1977 oznámil na konferenci archeologů ve Filadelfii profesor R. Berger z Kalifornské univerzity, že vykopal na ostrově Santa Rosa u jižní Kalifornie sídliště pravěkých lovců trpasličích mamutů s ohništi, mnoha nástroji a kuchyňskými zbytky. Radiokarbonové datování bezpečně určilo stáří tohoto sídliště, dosažitelného podle mého soudu nejspíše neklasickou trasou, na 40 000 let A profesor B. Reeves ho přetrumfl zprávou o výkopech v Mission Valley nedaleko kalifornského města Saň Diego, datovaných radiokarbonovou analýzou zřejmě umělých ohnišť na 100 000 až 120 000 let do minulosti, tedy do doby, kdy v Evropě a v Asii žil – podle našich dnešních představ – neandertálec, slepá větev lidského rodu, která nedala vznik dnešnímu Homo sapiens sapiens.
Tím se ovšem nad antropologickým vývojem lidského rodu na americkém kontinentu a ostatně obecně na celém světě objevil pěkný a tučný otazník.
Hranice se posunula i pokud jde o osídlení Evropy. Předseda Řecké archeologické společnosti Aris Poulianos sdělil roku 1977, že skončil průzkum lebky, nalezené roku 1960 řeckým rolníkem v krápníkové jeskyni Petralona na poloostrově Chalkidiké a všemi dostupnými metodami (paleomagnetickým měřením, uranothoriovými testy krápníků, typologickým rozborem nástrojů, srovnáním s fosiliemi živočichů a rostlin v téže vrstvě atd.) určil jeho stáří na 700 000 let, což je o 200 000 let více, než připisuje paleoantropologie tzv. heidelberskému člověku (Homo heidelbergensis), jehož čelist byla nalezena roku 1907. Petralonský člověk žil zřejmé sto či více tisíců let před obyvatelem ze Zlatého kopce v Přezleticích u Prahy, jehož úlomek zubní korunky první či druhé levé dolní stoličky, objevený roku 1968, je dosud považován za nejstarší kosterní pozůstatek člověka na evropském kontinentu. A sto tisíc let je dvacetinásobek trvání toho, co obvykle nazýváme civilizací.
Archeologie sama se stará o celou řadu překvapení, jejichž vedlejším konečným výsledkem je obvykle posunutí toho či onoho mezníku lidské civilizace či kultury hlouběji do minulosti.
V roce 1965 přineslo takové překvapení naleziště Lepenski Vir v soutěsce Železných vrat mezi Jugoslávií a Rumunskem. Docent archeologie bělehradské univerzity Dragoslav Srejovič navštívil tuto oblast jako jeden z pracovníků týmu, který měl prozkoumat území, jež bude zatopeno přehradou mohutné hydroelektrárny v Železných vratech. O Lepenském Viru již zaslechl – za třeskuté a kruté válečné zimy 1940 zde narušil tlak ledu zamrzlého Dunaje příbřežní svahy, jejichž kusy se zjara sesouvaly a na několika místech odhalily cosi jako cementové plošiny. Místní rolníci, ve snaze si přivydělat, nález hlásili do Bělehradu, ale zpráva byla za čtvrt století dávno odložena a břeh proti Lepenskému Viru zarostl trávou a křovisky.
Tím radostnější byly výsledky. Srejovič se nedal odradit, když ve svrchní vrstvě nalezl vcelku nezajímavé zbytky římské silnice a strážní věže. Se dvěma studenty a deseti kopáči tvrdošíjně pokračoval. Země postupně vydávala svá tajemství.
Pod starčevskou vrstvou mohly být podle platného archeologického schématu nejvýše doklady mezolitu, střední doby kamenné, umísťované v Evropě mezi 9. a 5. tisíciletím př. n. l., „temného věku“ po ústupu ledovců, kdy drsné klima bránilo růstu populací lovné zvěře a nevelké tlupy lidí, podle kosterních nálezů soudě nevalného zdraví, podvyživených a strádajících (poprvé se objevuje i zubní kaz, ach, ubozí pradědové!), žily v jeskyních nebo zemnicích na úrovni kořistnického stadia společnosti.
Srejovič však nalezl něco zcela jiného: především hladké plošiny jakoby z cementu, zhotovené z tuhnoucí směsi vápence, písku a vody – dokonce v několika vrstvách –, a na nich boční stěny, nad nimiž byly patrně napnuty zvířecí kůže. Domky jsou stejných rozměrů, což mělo jistě svůj význam a odůvodnění. Mezolitické osady u Lepenského Viru mají – poprvé v dějinách – jakési „urbanistické“ řešení: jsou všechny tvaru lichoběžníku s užší stranou vyklenutou a širší obrácenou k téže světové straně a k řece. Stejně standardizováno je umístění ohnišť, představující jakousi miniaturu celé stavby. Tento skok od nahodilosti k plánovité a řízené výstavbě sídlišť byl až dosud přisuzován teprve klasickému Řecku – sídliště Lepenského Viru je však radiokarbonovou analýzou spolehlivě datováno do doby kolem roku 5400 př. n. l., tedy bezmála pět tisíc let před dobu Periklovu…
Kromě radosti a lokálně patriotického uspokojení, které není (což je sympatické) ani archeologům cizí, přinesl Lepenski Vir i otazníky.
K čemu sloužily kameny s důlkem, nalezené u všech ohnišť? Byly to snad jakési oltáře, a tím důkazy kultu?
Co je vyryto na balvanech z načervenalého pískovce, donášených ze strže vzdálené asi tři kilometry? Představují vlnovky a krokvice jen abstraktní ornament, nebo snad hady, červy, vlasy, rybí kosti?
Rok 1968 znamenal pro archeology, odkrývající mezolitické sídliště Lepenski Vir, vítězství: po omytí jednoho z kamenů vystoupila z šera více než sedmi tisíc – lidská tvář, vytesaná do kamene. Záhy byly odkryty další, a s nimi i celé postavy. Vesměs v nadživotní velikosti. První monumentální plastiky lidstva – pokud dnes víme –, následované nesmělými pokusy o něco podobného v Mezopotámii asi dva tisíce let poté, co sídliště Lepenski Vir dávno zaniklo. Sochy, nesrovnatelné s figurkami mladopaleolitických kultur (především aurignacienu, gravettienu a magdalénienu) nebo s jílem doplněnými a nabílenými lidskými lebkami asi z téže doby, kdy rozkvétal Lepenski Vir, nacházenými ve vykopávkách v Jerichu. Nestor britských archeologů Mortimer Wheeler označil sochy z Lepenského Viru za jedinečné a originální, bez spřízněnosti s jinou známou kulturou.
Enkláva Lepenského Viru, jehož obyvatelé žili z lovu, rybolovu a sběru bobulí a hlíz, žila asi 120 generací (2500 let) odříznuta od světa. V době, kdy se rozhodovalo o bytí a nebytí lidského druhu v Evropě, v „temném věku“ mezolitu, zde žili lidé – pokud můžeme podle koster soudit – zdraví a silní. Robustní ženské kostry lze jen stěží rozeznat od koster mužských. A co nejpodivnějšího: dožívali se bez znetvořujících nemocí vysokého věku, často až osmdesáti let. Je to věk v mezolitu naprosto fantastický a v nejvlastnějším slova smyslu metuzalémský.
Lepenski Vir neimportoval žádné zboží, alespoň pokud můžeme z vykopávek soudit. Příklad této podivné malé society, která nikdy neměla více než asi nalezeny. Ale jak písmo harappského kulturního okruhu, tak prvotní sumerské písmo vypadají zcela jinak než znaky na všech třech až dosud nalezených destičkách.
Co tedy k tomu říci?
Dovoluji si navrhnout poněkud odvážnou pracovní domněnku:
1. Pečetě jsou pravé, staré, stářím odpovídající vrstvám, v nichž byly nalezeny. Nejde tedy o podvrh a falzifikáty.
2. Vznikly na Balkáně a nebyly importovány zdaleka – je velmi nepravděpodobné, že by se tři takřka shodné objekty nalezly blízko sebe v oblasti vývozu a zůstaly by archeology nepovšimnuté v místě zhotovení. (Ačkoli i to je možné, viz např. aggry, záhadné skleněné perličky nejasného původu, o nichž je zmínka v Tušení stínu.)
3. Znaky na destičkách nejsou písmem, ale pokusem o napodobení písma, jde tedy o tzv. nápisy anepigrafické, nepísemné.
Jak to všechno spojit dohromady?
Z doby vlády dáckého krále Decebala (na území dnešního Rumunska a z poslední čtvrtiny 1. století n. l.) máme doloženy nálezy velmi podobných, rovněž anepigrafických památek, předstírajících písmo. Používali je jako pečetí amfor nepoctiví obchodníci vínem, sice rafinovaní a chtiví bezpracného zisku, ale, žel, neznalí písma. Do hliněných pečetí amfor s domácími víny ryli znaky, které se podle jejich představ podobaly písmu, a víno pak prodávali důvěřivým Dákům jako vynikající značkové víno řecké nebo jiný osvědčený a žádaný nektar. Podobně se ostatně kdysi dávno zachoval hokynář v mé rodné ulici, když vlastnoručně vyvedenou reklamu čaje doplnil několika klikyháky, ztvárňujícími představu Hurvínka o čínských ideogramech.
Myslím, že nalezené destičky nejsou ničím jiným než pečetěmi zboží, které předstíralo osvědčený původ od spolehlivého vývozce. Snad to byla tatáž země, která vyslala koráb, odsouzený stát se k svrchované nevůli zoufalé posádky Noemovou archou a lodí sumerského Utnapištima. Snad ne. V každém případě taková hypotéza není zklamáním – naopak předpokládá rozvinutou civilizaci, znalou písma, v době, kdy Evropa teprve vstupuje do období „neolitické revoluce“, civilizaci starší než dnes nám známý úsvit Sumeru, Egypta či Mohendžodára. Bude-li nalezena – velmi bych si to přál a celkem tomu i věřím – pohnou se mezníky o pořádný kus cesty v čase.
Nepřímým důkazem nebo, skromněji, podporou této domněnky je nález, učiněný nedaleko odtud, poblíže sedmihradské Tartarie (RSR) roku 1961. V neolitickém sídlišti byly nalezeny tři hliněné tabulky (a ostatně kromě Tartarie i v Bulharsku, Jugoslávii, Albánii a Maďarsku), primitivně napodobující mezopotámské ideogramy, tištěné pečetítky kolem roku 3000 př. n. l. Nejvíce se podobají reliéfům na zbožních pečetích města Ur. Ačkoli je nápodoba opravdu naivní a primitivní, na první pohled zjevná (kresba je neuměle vyryta, nikoli jako při otisku pečetního válečku nebo kamene vypouklý), přece jen snad přesvědčily lehkověrnější spotřebitele, že jde o luxusní zboží Made in Ur, které se na Balkán a do Karpatské kotliny dostávalo výměnou za zlato a měď.
Pro úplnost dodávám druhé možné vysvětlení podivných tabulek, i když proti němu svědčí celá řada argumentů: snad by přece jen mohlo jít o předchůdce protoindického a dosud nerozluštěného písma kulturního okruhu Harappy, Mohendžodára a čhanudára, vyvíjeného jeho budoucími obyvateli (a snad dnešními Drávidy) ještě v jejich staré vzdálené vlasti. Někteří vědci totiž soudí, že se nositelé protoindické civilizace, později vytlačení ze svých sídel bojovnými Árii, dostali do povodí Indu přes Balúčistán odněkud ze západu, ze středomořské, snad egejské oblasti. Prehistorik Suniti Kumar Čaterdží dokonce spojuje samo jméno národa Drávidů s Hérodotovým názvem obyvatelů Lydie Termiloi (Modern Review 36, 1924). Nemyslím, že by tomu tak bylo, obyvatelstvo údolí Indu bylo v době rozkvětu tamních kultur značně typově smíšené – ale vyloučit tuto možnost nelze.
Tabulky z Gradečnice, Karanova a Sitagroje by tedy posunovaly vznik písma nejméně o tisíc let do minulosti – a jde-li o hláskové, písmo, tedy ještě daleko podstatněji. Orientalista a paleograf Segert např. klade vznik tzv. protosinajské egyptské abecedy, vyvinuté z hieroglyfického písma, asi do poloviny 17. stol. př. n. l. (nápis na soše bohyně Hathor v měděných a tyrkysových lomech). Předpokládá, že toto písmo přinesli „displaced persons“, násilně přestěhovaní dělníci (zajatci, otroci) z Palestiny či Foinikie. Zde podle tradice vzniklo hláskové písmo v přístavu Gebalu (Byblos) – ani ono však není starší než z poloviny II. tisíciletí př. n. l. (M. Dunand, B. Hrozný, E. Dhorme). Starší není ani klínová abeceda města Ugaritu, objevená roku 1929 Claudem Schaefferem. Znaky na anepigrafických pečetích (jak předpokládám) se podobají nejspíše foinickým nápisům z Byblu – např. nápisu z hrobky krále Achiráma (asi 1000 př. n; 1.) –, kdo však vysvětlí časovou propast mezi tímto písmem a pečetí z Karanova a Gradečnice s předpokládanou předlohou, neuměle napodobovanou, a tedy v době vzniku „falz“ alespoň jakžtakž mezi obyvateli Balkánu známou?
[Pro srovnání dodejme, že první použití písma v našich zemích je doloženo asi z let 70–60 př. n. l. tzv. biatekovými ražbami mincí keltským kmenem Bojů. Mince mají nápisy latinským písmem, nejčastěji právě „Biatec“ (proto biateky), ale i Devil, Busu, lantumarius, Ainorix aj. Nevíme, zda šlo o keltské velmože. Patrně ano, návrh lepšího vysvětlení nebyl dosud poskytnut. Mezi předpokládaným vznikem pečetí a prvními nápisy u nás uplynulo tedy přibližně 4000 let…]
Snad potěším kynology a milovníky psů sdělením, že doba domestikace jejich miláčků se prodloužila (a tím byly prodlouženy i dějiny skutečné domestikace – nikoli zajetí – zvířat člověkem vůbec) o dobrých deset tisíc let. Až dosud se znalci shodovali, že k ochočení vlka a k jeho metamorfóze v psa neustálým vzájemným křížením bez příměsi „divoké“ vlčí krve došlo v mezolitu, tedy mezi rokem 8000 a 4000 př. n. l. Profesor Bruče Howe z Harvardské univerzity nalezl nedaleko iráckého města Kirkúku kosti, které považoval za vlčí. Byly pohřbeny zároveň s člověkem. – Howe celkem logicky usoudil, že šlo patrně o oběti vzájemného zápasu. Barbara Lawrencová z téže univerzity však zjistila značné rozdíly těchto kostí a fosilních kostí nepochybných vlků z okolí naleziště a prohlásila rozhodně: jde o relikt psa. Radiokarbonová analýza určila jeho stáří na 14 000 let. Vzhledem k tomu, že došlo již k markantnímu odlišení od vlků, nepovažují odborníci předchozí chov za kratší dvou tisíc let. Docházíme tedy ke stáří 16 000 let, potvrzenému ostatně i nálezy v durynské jeskyni Kniegrotte, zatímco nejstarší pozůstatky domácích ovcí a koz nepřekračují 10 000 let, prasat ještě o něco méně.
Jaký byl motiv domestikace v době, předcházející pastevectví? Snad pomoc při lovu, zadržení a dohledání nebo dokonce stržení zvěře. Snad docela prostá potřeba vérného společníka a hravých kamarádů solutréenských capartů (lépe řečeno jejich současníků v dnešním Iráku). Svědčí o tom společný pohřeb, při němž pes následoval do hrobu svého pána. I to je zajímavý pohled do psychiky našich dávných předků, k níž se ještě v závěru kapitoly vrátíme.
Pěkný příklad posunování hraničních kamenů do stále vzdálenější minulosti lidstva nám nabízí i srovnávací jazykověda, byť i mnohé její vývody jsou – a vzhledem k nemilosrdnému času patrně navždy zůstanou – hypotetické. Přístup badatelů je však od potlačení církevních předsudků, že původní jazyk, udělený Adamovi, byl hebrejský, že jej uchovala rodina patriarchy Noema a že se moderní jazyky vyvinuly ze změti po zhroucení grafikonu stavby babylónské věže, objektivní. Jejich výsledky v konfrontaci s výtěžky jiných vědních oborů mohou být pro naši při zajímavé a cenné.
Odedávna byla uznávána jazyková rozlišenost jazyků např. slovanských, germánských, románských apod., a pokud vůbec kdo uvažoval o jejich vzniku, předpokládal samozřejmě autochtonní, svébytné zrození v „pravlasti“ té či oné skupiny kmenů. Devatenácté století pokročilo o dva stupně poznání výš: jazykovědci prokázali pradávnou jednotu jazykových skupin, odvozených z původního praslovanského (spojujícího slovanské kmeny až do doby Velkomoravské říše, což, mimochodem řečeno, usnadnilo i přenos slovanské liturgie z Balkánu do střední Evropy), pragermánského, prarománského. Přehrada navyklého myšlení byla proražena a záhy se vynořila domněnka odvážnější, předpokládající společný prajazyk takřka pro celou Evropu, totiž pro skupinu slovanskou, baltskou, germánskou, keltskou a italskou. A ještě dále: z tohoto prajazyka vyšla prý i řada jazyků asijských, živých i mrtvých. Tento společný indoevropský prajazyk vznikal v neolitu a vrcholu dosáhl ve 4. až 3. tisíciletí před n. l. – písemně je doložen svými odnožemi, např. chetitštiny z 2. tisíciletí před n. l.
Dalšími takovými skupinovými jazykovými rodinami je, podle předpokladu jazykovědců (většinu materiálu čerpám z práce A. Lamprechta a M. Čejky) rodina uralská, zahrnující i maďarštinu a finštinu, altajská, semitohamitská, tibetočínská, bantuská, sdružující se v některých případech do hypotetických velkorodin, např. severokavkazské, niger–kongo a indiánské.
Moderní srovnávací jazykověda hledá další a hlubší příbuznosti, sahající do vzdálenější minulosti a spojující i velkorodiny v dávná jazyková společenství. Prokazují to nepochybnou příbuzností např. osobních zájmen, elementárních substantiv (matka, voda, oheň) a základních číslovek. Sovětští badatelé V. Iljič-Svityč a jeho žák A. Dolgopolskij se odvážili ještě hloub a dál: na základě jinak stěží vysvětlitelné hláskové shody (pravděpodobnost náhodné shody je méně než 0,000000000000000000001 – čili žádná) 600 slovních kořenů postulují společný prajazyk borejštinu („severštinu“) neboli jazyk nostratický („našinecký“) pro celou Evropu, část Asie a Afriky. Za zcela nepochybné příslušníky této jazykové veleprarodiny pokládá Dolgopolskij jazyky indoevropské, kartvelské (jihokavkazské), semitohamitské, drávidské (dnes v jižní Indii), uralské, altajské a korejštinu. Za pravděpodobné příbuzenstvo pokládá (nastojte!) jazyk Etrusků a Elamitů, prajaponštinu a další staré jazyky severovýchodní Asie, prajukagirštinu, jazyk Čukčú a Kamčadalů a giljáčtinu. Možnými aspiranty příbuzenství jsou jazyky eskymácko-aleutské a vymřelá hurri-urartština. Podle Dolgopolského je pravlastí borejštiny území mezi Indií, Tureckem, Kavkazem a Perským zálivem proslulý „úrodný půlměsíc“, kam klademe (jak ukazují poslední výzkumy, patrně ne zcela právem) vznik prvních zemědělských civilizací a městských aglomerací. Soudě podle slovní zásoby, postrádající dosud výrazy zemědělské, pastevecké, kulturní i abstraktní pojmy, jakož i podle kmenového příbuzenství slov klade Dolgopolskij (1973) existenci tohoto kompaktního, jazykově spjatého borejského (nostratického) společenství do doby asi před 12 000 lety, ke konci poslední doby ledové, kdy se zlepšením klimatických podmínek došlo k uvolnění migračních cest, umožňujících rozšíření borejských jazyků v nejvlastnějším slova smyslu od moře k moři.
S touto zajisté podmanivou hypotézou je spojeno několik zajímavých otázek a snad i otazníků.
Především se opět dostáváme do oné takřka „prokleté“ doby, označované Platónem za dobu zkázy světovládné Atlantidy s následným rozkladem a rozpadem civilizační kontinuity. Jsme v době dopadu vesmírného projektilu, tak důkladně pojednaného Ottou Muckem, do Atlantiku, a vzniku Golfského proudu, měnícího klima severní Evropy. Blíží se „chmurný mezolit“ (v Evropě a na Blízkém východě asi kolem roku 10 000–8000 před n. l.)… A jemu, jak se zdá, předcházela – což lze dosti těžko vtěsnat do konvenčních schémat – jakási teritoriální i civilizační kontinuita borejského území, obydleného, navzdory (na tehdejší poměry) obrovskému rozsahu lidem vzájemně komunikujícím á vyměňujícím si své skromné civilizační výdobytky, první rybářské sítě, košíky, chatrče pletené z proutí. Co asi způsobilo relativně velmi rychlý rozpad tohoto společenství, existovalo-li ovšem ve skutečnosti, a ne pouze ve svůdné, ač znamenitě doložené hypotéze? Přelidnění? Sotva. Klimatické změny „úrodného půlměsíce“? Nebyly paleoklimatology prokázány a nejsou předpokládány. Ostatně jak by mohly vyhnat do okolních daleko neúrodnějších, většinou hornatých krajin kmeny, které právě přecházejí od kořistnické-ho způsobu obživy k zemědělství, nalézajícímu v přirozeně (Nil) či uměle (Eufrat,Tigris) závlahové oblasti ideální podmínky?
Otázek je daleko více. Z rozboru jazykových shod vyplývá, že borejština neznala desítkovou soustavu a používala soustavy dvojkové a čtyřkové. Jsem dalek toho romanticky fabulovat o binární soustavě dnešních (a patrně i velmi vzdáleně budoucích) počítacích strojů v souvislosti s binární soustavou borejců, ovšem zajímavé je to přece. Dvojková a čtyřková soustava je, abych tak řekl, biologicky nepřirozená, nepředpokládáme-li ovšem počítání „na údech“, odpovídající počítání na prstech. Pětková, desítková i dvacítková soustava je přirozená, rozhodně pro elementární numerické výpočty na prstech schůdnější než dvojková nebo čtyřková. A obyvatelé borejského teritoria znali kolo, ovládali košíkářství a rybolov sítěmi, dovedli vrtat, řezat, stavět, domestikovali psy – to vše nám prozrazuje nebo naznačuje jazykověda. Vzhledem k pestrosti biotypu teritoria a předpokládaným vzájemným stykům tedy provozovali i výměnný obchod – a že by přehlédli svých pět prstů?
A ještě něco: Lamprecht a Čejka, kteří se těmito otázkami zabývají již dosti dlouho, správně upozorňují na obtížnost a problematičnost takových jazykovědných „ponorů“. Jazyky totiž prodělávají v hláskosloví, gramatice i slovníku nejen změny zákonité, a tedy předvídatelné a rekonstruovatelné, ale i změny
jazykovými zákonitostmi nepodmíněné a v tomto smyslu nahodilé. V jisté časové hloubce tedy je jakákoli rekonstrukce prajazyka hypotetickou, ne-li nemožnou.
Kromě toho se setkáváme s nevítaným, leč, bohužel, nesporným faktem: na rozdíl od představ vzdělaných laiků a ostatně i starších absolventů filologických oborů nevznikají jazyky postupným štěpením z původního kmene a dalším odštěpováním haluzí národních jazyků a dialektů z hlavních větví. Tato představa, poplatná darwinovským rodokmenům živočichů a rostlin a vnucená jazykovědě především Augustem Schleicherem (byl v letech 1850–1857 profesorem srovnávací jazykovědy na pražské univerzitě), ustoupila připuštěním opačného procesu. Nedocházelo jen k dělení kmenů, ale i k jejich slučování ve větší celky, a souběžně s tím i k podobným procesům jazyka, k integračnímu procesu. K míšení a slučování dialektů ve větší celky (svazy). Zvlášť nápadné je to např. v řečtině, vzniklé nikoli odštěpením od indoevropského prajazyka, předpokládaného asi v 5. tisíciletí a ve 4. tisíciletí se jíž rozpadajícího v rozměrný svazek dialektů, ale smíšením, konkrecí několika indoevropských složek, protoionské, protoilyrské a dalších. Platí to ovšem i o jiných jazycích.
Je podivuhodné, jestliže předpokládaná borejština dosáhla takové kompaktnosti a lingvistické stability, že je možné sledovat ji s jistým – a to podle Dolgopolského značným – stupněm pravděpodobnosti ve stovkách jazyků přes propast dvanácti tisíců let. Je zřejmé, že tento teritoriální prajazyk byl relativně jemným a přesným nástrojem komunikace, takřka kosmicky vzdáleným od prapůvodní pohybové řeči, doprovázené především afektivními akustickými projevy. Nepodobal se rovněž asi (znovu opakuji, existoval-li) jazyku, který vkládají do úst pravěkým lovcům spisovatelé oblíbených románů, blížícímu se nejspíše pidgeon-english nebo žvatlání žertovných černošských figurek „massa Bobů“. Měl za sebou, jak potvrzují antropologové z nálezů na lebečních kostech (asymetrie), čelistech, hltanových chrupavkách a vazech nejméně 100 000, spíše však daleko více let vývoje. (Nepatrné základy mozkových center řeči byly nalezeny dokonce i u některých primátů, především šimpanzů a goril.) Tak daleko se ovšem lingvista dostane, jak vtipně poznamenávají Lamprecht a Čejka, už jen na létajícím koberci fantazie. A tohoto vozidla se chceme pokud možno vystříhat – přesto však se zdá, že jsme díky jazykovědě narazili v případě „slávy a pádu“ – který byl daleko spíše pádem než vítěznou expanzí – borejského (nostratického) teritoria, kvetoucího v době bóllingské oscilace (kde jsem se již v Tušení stínu doporučoval poohlédnout po hledaných ztracených civilizacích), na pozoruhodný jev, hodný pozornosti archeologie, etnologie i dalších věd. Lingvistice náleží zásluha, že takřka z ničeho vytyčila jakousi trasu další cesty, i když podle mého soudu sleduje studiem artikulované řeči, tvořené mluvidly, jen nejmladší způsob mezilidské komunikace. Stále více se diskutuje o možnosti fylogeneticky staršího, melodického, nejspíše hvízdavého jazyka, tzv. silbo, jehož řetěz se táhne po dlouhé a pradávné cestě ze Starého do Nového světa. Anatomické předpoklady k tomuto nebo podobnému druhu vokální komunikace mají např. šimpanzi a orangutani a podle významných antropologů (F. B. Livingstone, U. Wescott aj.) jimi byl vybaven už Australopithecus. Zvuky jazyka silbo mohly vzniknout napodobením hlasů ptáků a – což je takřka neuvěřitelné a snad i smysluplné a významné – sonogramy jazyka silbo jsou nejen podobné, ale bezmála totožné se sonogramy komunikace delfínů.
Zbytky hvízdavého jazyka se podle ještě nedávného mínění etnologů ztratily s vyhynutím původního obyvatelstva Goméry, jednoho z Kanárských ostrovů, kde jej roku 1877 studoval Quelenfeld a roku 1881 Laillarde. Naštěstí to byl omyl. Hvízdavý jazyk ještě žije, byť i doznívající, u afrického kmene Gurunsiů-Nankanseů v západním Súdánu a ohbí Nigeru, ve starobylém pyrenejském Beárnsku, u kmene Bvabů v Horní Voltě, mezi Masatéky v mexickém státě Oaxaca, kde jej ovládá 60 000 lidí, dále v kmenech Pueblo, Zapotéků, Činanteki, Tepehuana. Objeven byl i v Oklahomě (USA) v kmeni Kikapu, znovuobjeven na Goméře. Východní Slované se kdysi dostali do styku s hvízdavými kmeny Muromů, Meščerů a Mokšů a dalších postav staroruských bylin. Roku 1946 byl objeven hvízdavý jazyk v tureckých Pontských horách ve vesnici Guskoi při hranicích starodávné Kolchidy, zvané Ptačí ves. Hvízdavý jazyk proniká i do sousední Abcházie a do některých oblastí Balkánu, především v Rodopech.
Je zajímavé, že se oblasti jazyka silbo překrývají s oblastmi antropologicky nejstarších typů obyvatelstva, většinou v horách – např. hvízdavý jazyk čepang v Nepálu –, kde kolují zprávy o hvízdajících jetiích, gulbijabanech či taskvančích, zkrátka „divokých lidech“, že mají mnoho společných prvků… Sovětský lingvista G. Jeremin, z jehož materiálu většinou čerpám, nevylučuje jeho odvození od dávno zmizelé společné komunikační soustavy. Snad existuje možnost ještě hlubších sond do minulosti lidského dorozumívání, ale ač mne to mimořádně svádí, ponechám si tyto úvahy do jiné knihy.
Sám sestup k borejštině je náznakem úchvatných možností, které vědu v blízké budoucnosti očekávají. Možná ostatně, že ani tak hluboký sestup nepostačí k ověření nebo opravě umístění nejzazších časových mezníků dovedností, schopností a znalostí v dávné minulosti. Překvapující objevy přinesla archeologie například z oblasti zdánlivě archeologům neobyčejně vzdálené.
Mám na mysli důkazy o dávných astronomických znalostech lidstva. Materiál je dnes už tak rozsáhlý, že si vynutil zrození zvláštního oboru paleoastronomie. Je potěšující, že právě této disciplíně věnuje mimořádnou pozornosthistorická sekce Československé astronomické společnosti při ČSAV, která ve spolupráci s archeology přešetřuje problém výskytu možných paleoastronomických lokalit a nálezů na území naší vlasti.
Na 2. semináři k otázkám paleoastronomie roku 1975 byly např. diskutovány astronomické aspekty eneolitického sídliště v Makotřasích u Kladna (polovina 4. tisíciletí př. n. l.), totiž příkopy, umožňující fixaci nejen světových stran, ale i dalších astronomicky důležitých směrů. Velmi zajímavé byly výsledky průzkumu tzv. kounovských řad (Z. Horský), považovaných až donedávna za poměrně nedávný vedlejší výsledek zvyšování bonity polí odklízením vyorávaných kamenů. Dnes se zdá být prokázáno jejich značné stáří a kalendářní význam; vzdálenost krajních řad v západovýchodním směru je 302,16 m, což představuje 365 tzv. megalitických yardů po 0,829 m. V modulu těchto megalitických yardů je konstruována většina známých evropských megalitických staveb, což je zjištění sice takřka fantastické a – opět jednou – značně čuchající naše představy o pravěké společnosti, její úrovni a vzájemných stycích, avšak dokázané a nesporné. Fantastičnost ostatně téměř mizí, připustíme-li existenci nostratického společenství. Kromě toho byly v areálu nalezeny celkem očekávatelné vizíry: dva kameny, jejichž spojnice vedla k bodu východu Slunce o letním slunovratu a umožnila tak určit zahájení slavnosti vítané (ač rituální) obecné nevázanosti.
Jak je vidět, i naši paleoastronomové patrně přispějí k definitivnímu pádu donedávna platné domněnky, že totiž skutečná historie hvězdářství začíná teprve ve 34. století př. n. l. mayskou zprávou o zatmění Měsíce. Ba nechybějí hlasy o daleko pozdějším původu této zprávy.
Nepředbíhejme však. Posunování počátku dějin astronomie do minulosti není úkol lehký a vyžaduje především pořádnou porci kritičnosti a zdrženlivosti, zejména objeví-li se výjimečný nález, zaměstnávající senzacechtivé redaktory sobotních příloh deníků. V několika předchozích knihách, zabývajících se mj. astronomickou tematikou, jsem se poctivě o střízlivý postup snažil. Odmítl jsem již roku 1967 připustit pravost rytiny komety, nalezené na zlomku mezolitické kamenné sekery u Lhanic na Moravě, ačkoli se ocitla i v odborných astronomických publikacích. Padělek je dost naivní. Čáry zpodobující ohon komety se ohýbají podle lomu, znehodnocujícího sekeru, vznikly tedy po jejím poškození, kdy byla určitě jako bezcenná ihned odhozena a nahrazena jinou. Především však obraz komety neodpovídá dávným „samoznakům“ hvězd, jak je známe např. ze skalní astronomické mapy v Herrebró – hvězdy byly vždy zpodobovány jako body. Kometa z Lhanic připomíná nejspíše papírové betlémské hvězdy nad jesličkami.
A kromě toho by bylo dobré před publikováním vědět, že neolitické nástroje byly lidovou tradicí především na Moravě nazvány „hromové kameny“ a obestřeny pověrami o nejrůznějších léčitelských a ochranných schopnostech. Pověra byla tak silná, že byly podle svědectví H. H. Gallase již koncem 18. a počátkem 19. století z obchodních důvodů falšovány, neboť představovaly (K, J. Maska) výborný prodejní artikl… na poutích. Třebíčský „hromový kámen“ byl zjevně rytinou „vylepšen“; ostatně nejstarší tradice, vížící se k jinému, ježovickému exempláři, je stará sotva dvě stě let
Odmítl jsem i poněkud výstřední přirovnání např. proslulého Stonehenge k moderním observatořím a jeho označení jako „neolitický computer“ (R. R. Newton a R. E. Jenkin z univerzity J. Hopkinse v Marylandu a další), umožňující množství astronomických výpočtů a předpovědí zatmění Slunce i Měsíce atd. atd. Ve skutečnosti šlo o stavbu patrně zcela jiného, kultovního účelu, do níž byl podle zvyku zabudován vizír (Sluneční kámen, Heelestone), umožňující – ne zcela přesně – určit okamžik letního slunovratu a přinést tak dobrou zvěst, že Slunce pokračuje na své staré známé cestě a že není důvod k obavám, což muselo být pochopitelně oslaveno ve Stonehenge jako v Kounově za účasti všech příslušníků kmene; ti kteří byli hodní, postili se, a směli proto na vlastní oči spatřit zlaté prasátko, tj. Slunce. Nic méně, ale také nic více. Podobná zařízení měla ostatně řada kultur po celém světě, jakmile počaly usilovat o stabilizaci kalendáře. Po rekalibraci radiouhlíkové časové stupnice porovnáním s daty získanými dendrochronologickými metodami, tj. počítáním letokruhů kalifornských sekvojí, bylo zjištěno, že až dosud udávaná radiouhlíková data pro prehistorickou Evropu je třeba o několik století zkrátit. Wessexská kultura, jejímž plodem je i Stonehenge, byla datována kolem roku 2000 př. n. l, tedy před mykénskou kulturou v Řecku (1600–1200 př. n. l.).
Nové výsledky naznačují daleko menší stáří asi 1300–1100 př. n. l, což se dobře shoduje i se zkoumáním K. Barnigana z bristolské univerzity a H. McKerrella ze Skotského národního muzea zde nalezeného mykénského či egyptského, Mykénami zprostředkovaného zboží, fajánsových korálků, zlatých a bronzových předmětů apod.
Tím by bylo ostatně vysvětleno i případné „zašifrování“ méně známých cyklů slunečních a měsíčních zatmění do stavby. Vedle pradávného sarosu (perioda 18 let, 10 dní, 7 hodin a 43 minut) znali staří Číňané už ve třetím tisíciletí př. n. l. Metonův cyklus (19 let) pod názvem čong. Pojmenování po fteku Metonovi (5. stol. př. n. l.) není asi přiměřené. A astronomům mykénské kultury byly známy i cykly inex, semestr, hepton a tritos. Hovořit tedy (jako R. R. Newton) o „poznatcích moderní vědě neznámých a zapomenutých“ je značne zpozdilé.
Urážlivě jsem se vyjádřil i o teoriích, pokládajících hrobhí komory pyramid za „ideální astronomické observatoře se stálou teplotou“. Chudák astronom by z této „ideální observatoře“ viděl vstupní chodbou kousíček málo zajímavé cirkumpolární oblasti nebe velikosti asi měsíčního úplňku. Myslím, že by záhy raději přešel k jiné profesi. Atakdále atakdále.
Nevylévejme však se špinavou vodou falzifikátů a bludů nadšenců, případné psychopatů, dítě poznání. Radikální kriticismus může totiž dojít v extrémním případě ke stejně pošetilým paradoxům jako romantická touha po iluzi. Varovným příkladem, který by'hiěl mít čtenář této knihy ustavičně na paměti, může být následovník anglického učence Richarda Beritleye, francouzský jezuita P. Hardouin. Bentley svým spisem z roku 1697 rozmetal od antiky se datující víru v pravost válečných deníků „přímých účastníků“ trojské války Diktyse a Dareta Fryžského, listů Themistokla, Sokrata, Euripida atd. Hardouin, který se sám nazýval „hominum paradoxatos“, to však vzal pěkně od podlahy a „dokázal“, že vlastně všechna antická literatura je podvrhem, že díla Vergilova a Horatiova sepsalo kolegium křesťanských učenců ve 13. století, že Aeneida je alegorií zničení Jeruzaléma a příchodu křesťanů do Říma…
Tedy všeho s mírou. I nedůvěry a z ní vyplývající kritičnosti. Tím spíše, Jsou-li k dispozici objektivní, materiální nálezy, o něž se nové a odvážné hypotézy opírají.
Roku 1911 nalezl francouzský archeolog Louis Didon u pahorku nazvaného Blanchardova skrýše poblíže archeologicky proslulé vesnice Les Eyzies opracovanou sobí kost, tvarem podobnou noži. Za její výrobce označil zcela správné cromagnonce, první reprezentanty Homo sapiens sapiens, nazvané podle nálezu z Cro-Magnonu právě u Les Eyzies-de-Tayac v Dordogni roku 1869. Cromagnonci byli pohlední svalnatí chlapíci, vysocí až 190 cm (muži průměrně 180 cm, ženy 166 cm), s mozkovnou stejně objemnou nebo objemnější, než jakou se honosíme my. Podle dosavadních vědomostí předpokládáme, že se tento druh vyvinul asi před 50 000 lety.
Didonův nález byl uložen v depozitářích muzea v Saint-Germain-en-Laye mezi celou řadou podobných výrobků, jimiž jsou francouzská muzea bohatě zásobena nejen díky neúmorné píli našich prapředků, ale i díky značnému množství až dosud objevených sídel cromagnonců především v jihovýchodní Francii.
V červnu roku 1965 si kostěného „nože“ povšiml americký archeolog Alexander Marshak z Harvardské univerzity a vyžádal si ho k podrobnějšímu zkoumání. Trvalo déle, než on i kustod muzea předpokládali, a dosud není zcela skončeno. Marshak použil binokulárního mikroskopu, různých stupňů zvětšení a rozličného osvětlení. Dejme mu slovo:
„Náhle jsem pocítil, že nahlížím do vědomí a doby muže, který tento nástroj zhotovil a používal před více než třiceti tisíci lety… Objevil jsem lidské poznání, zaznamenané v dokonalé soustavě. Bylo to více než dvacet tisíc let před vývojem písma, aritmetiky a vznikem kalendáře pozdějších kultur, které jsme pomalu zušlechťovali do dnešní podoby…“
Kostěný předmět totiž nese několik desítek značek jednak na ploše, jednak na hraně. Podle Marshakova zkoumání vznikaly tyto vrypy různými nástroji a v časových odstupech. Jejich interpretace poskytla nerozporný výsledek: byly zde přesně za více než dvouměsíční období zaznamenány měsíční fáze a pohyb Měsíce. První až dosud zjištěné lunární výpočty pravěkého, paleolitického Kopernika či Keplera (stáří nástroje bylo moderními metodami zpřesněno na 35 000 let), génia, který nepodléhal pasivně prastarému zděděnému strachu z bezměsíčných nocí a snažil se přijít na kloub jejich periodicitě, člověka v nejvlastnějším slova smyslu sapientního, jenž nepřipisoval období ohrožení, přicházejícímu s tmavými nocemi, silám, s nimiž se nemohl vyrovnat a jejichž poznání bylo mimo lidskou sféru.
Předešel tím o desetitisíce let Sumery a ostatní civilizace, jimž připisujeme první kalendářní úsilí – a ještě něco: nesmírně povzbudil zájem o myšlení paleolitického člověka, na něž vrhl nové a neočekávané světlo. Výklady symbolického náčiní spekulace o ritech, a snad dokonce i kultech této doby jsou dosud značně voluntaristické, vycházející spíše z předjatých představ badatelů, než z pokusů o nalezení odpovědi na tuto základní otázku s použitím nejmodernější techniky. Obzvláště se dnes o tyto problémy zajímají vědci Archeologického institutu Akademie věd SSSR, neboť francouzské a španělské jeskynní obrazárny dostaly protějšek v nedávno objevených nejstarších sibiřských kulturách, vykazujících po výtvarné stránce četné analogie se západoevropskými díly paleolitických lovců. V této souvislosti se počíná část archeologických výzkumů ubírat zajímavou cestou, hodnotící i památky ekonomické a materiální základny cromganonců z hlediska objasnění jejich myšlen představ a přání. Získávat a hodnotit tyto nitky je velmi obtížné.
Vraťme se však k neznámému lovci, současníku mamutů, jeskynních med vědu, divokých koní a evropských bizonů.
Nevíme o něm mnoho – jen to, že byl vyznavačem a snad i jedním ze zakladatelů či hlasatelů lunárního kultu, uctívání Měsíce, daleko staršího ne: kult solární, sluneční. Luna jako dárce života a záchranná lampa temných noc byla uctívána především v horkých a teplých krajích – beduínské kmen; dodnes personifikují Slunce vyschlou, hubenou a nebezpečnou ženou, obra zem naší Polednice. Podobný vztah ke Slunci měly i nejstarší dnes známí peruánské kultury Močiků a Cimuánsů, žijící na vyprahlém břehu Pacifiku při ústích řek. A pokus faraóna Amenhotepa IV., který se přejmenoval na Achnatona, tj. Příjemného bohu Atonovi (1387–1366 př. n. l.) o zavedení výsadního kultu Slunce pro celý Egypt, ztroskotal nejen díky politickému radikalismi a neobratné taktice, ale i díky všeobecnému odporu lidu, uctívajícímu daleko spfSe boha Luny Chonse, syna nejvyššího boha Amona a bohyně Mutneí krutého slunečního boha Atona. S lunárním kultem je spojováno pohřbíván tváři k západu, kde se rodí obnovený srpeček Měsíce, i mýty o Západní zemi znovuvzkříšení mrtvých, platné mj. v Egyptě. Náš kalendář je kompromisem kalendáře slunečního a lunárního – rok je sluneční, ale dělí se na měsíce Menstruace byla všemi prehistorickými kulturami logicky připisována působení Luny a podle jejích fází si ženy, jako dodnes na ostrově Samoa i jinde pamatovaly cyklus svých „měsíčků“. Jestliže se očekávaná menstruace nedostavila, zbývalo k porodu deset lunací (W. V. Bulow). Toto počítání prenatálního věku dítěte pak pokračovalo i po porodu – odtud patrně pramení neuvěřitelné údaje o věku patriarchů v rozličných náboženských spisech, nejen v bibli (Metuzalém aj.). Jestliže uvedená léta přepočítáme přibližně na měsíce, je výsledek obvykle v rámci biologických možností člověka. Jestliže bychom toto zaměnění slunečních let s měsíci připustili např. i pro Platónovy údaje o dataci Atlantidy mudrcem Solónem (asi 638 až 559 př. n. l.), došli bychom opravou textů dialogů Kritiás a Timaios k rozkvětu Atlantidy asi kolem roku 1300 př. n. l., což“ dobře souhlasí jednak s obdobím bojů starousedlíků východního Středomoří s dosud ne zcela uspokojivě identifikovanými „námořskými národy“ a později těchto „námořských národů“ s Libyjci, jednak s datací sovětského atlantologa V. Zenkoviče, o níž píšeme na jiném místě – pokud ovšem není Platónovo vyprávění o bojích Atéňanů s Atlanty jen vlasteneckou fantazií. Tuto opravu doporučuje např. i německý archeolog Borchardt, kladoucí ovšem Atlantidu do severní Afriky k Malé Syřte. Jeho mínění podpírá podivná Hesiodova poznámka v Básni rolnické, na niž rovněž upozorňuje A. Dittrich:
Vyplývá z toho, že dětská léta počítala matka patrně v lunárních jednotkách, kdy sto let odpovídalo asi devíti létům. Dítě pak přešlo do výchovy mužů, vyjadřujících léta slunečními roky, takže mladíci relativně „krátký jen žili čas“.
Zcela určitě v lunárním kultu kotví některé, ne-li všechny iniciační obřady, doznívající dnes v církevní konfirmaci (biřmování), i jejich průběh, např. vyrážení jednoho z horních řezáků mezi Yuiny (Arnhemská země v Austrálii) – zub představuje srpek měsíce, právě tak jako např. svlékající se had Měsíc, vždy znovu obnovovaný.
Našeho cromagnonského komputistu (kalendářního odborníka) následovalo v příštích tisíciletích mnoho dalších, používajících většinou (Aztékové, Číňané aj.) šňůr s uzly. Ostatně samo jméno „měsíc“ má týž základ jako slovo „měřiti“, rozumí se čas.
V řecké i germánské mytologii nalézáme zvláštní oblibu osmiletých cyklů, čítajících přibližně 99 lunací, a naopak čísla 99, určujícího počet smírných obětí v dánském Hleidru, švédské Uppsale i jinde – např. v Seelandu se každoročně obětovalo 99 lidí, 99 koní a 99 kohoutů. Empirický prehistorický lunární kalendář byl nalezen počátkem století Wernerem Timmen v Boitinském lese v Meklenbursku. Jde o čtyři megalitické kruhy, v lidové tradici nazývané „velký“ a „malý kamenný tanec“ s 29 a 13 kameny, poukazující na měsíční kalendář s přestupným měsícem, podobný kalendáři řeckému. „Velký tanec“ sloužil k počítání dnů v měsíci, „malý“ k počítání měsíců v roce, přičemž jeden z kamenů, rozdvojený, sloužil k jednoduchému, ale uspokojivému provedení potřebné časové opravy vzhledem k slunečnímu roku a ovšem i důležitým agrotechnickým lhůtám. Kolísání lunárního kalendáře mezi 29 a 30 dny zaznívá ještě z perské básně Abulkásima Firdausího (zemřel asi 1025 n. l.), uvádějící třetí hádanku Zálzárovu (cit. A. Dittrich):
„Třicet jezdců viděl jsem táhnout kolem vznešeného šacha. Přihlédneš-li přesně, bude jeden scházet, a přec jich třicet uvidíš, opět počítaje.“ Řešení je, jak se sluší, připojeno: „Nuže, tak počítá se měsíce běh…“
Víme, že tvůrci meklenburského Stonehenge si poradili lépe.
Nejméně stejně důvtipnou byla megalitická stavba z deseti kamenných kruhů nedaleko polského městečka Odry (staroslověnsky obr – kůl) při ústí Visly do moře. Památka byla proměřena už roku 1913 geometrem Stephanem a představuje velmi důvtipný lunární kalendář, svými vizíry pak umožňovala fixaci dat letního i zimního slunovratu a kromě toho ještě další – velmi důležitý – směr, totiž místo heliakických západů a východů Capelly, nejjasnější hvězdy souhvězdí Vozky. Capelly si horlivě všímali nejen staří Řekové, ale dávno před nimi budovatelé mohutných megalitických staveb na Hebridách, pocházejících podle Somervilla asi z roku 1800 př. n. l., i jejich duchovních spřízněnců, kteří vztyčili bretaňské kamenné řady. Heliakické východy a západy Capelly byly sice spojovány i s meteorologickými jevy, ale především asi sloužily přesnému stanovení počátku roku a předcházející slunovraty umožnily řádně připravit bujaré slavnosti, s nimi spojené. Ovšem v Odrách jen do roku 1760 př. n. l. Od té doby tu Capella ani nezapadá, ani nevychází, stala se jednou z cirkumpolárních hvězd. Stavba je tedy určitě starší, mnohem starší, a není patrně přehnané tvrzení některých autorů (K. Sedláček, Říše hvězd 1973, 11, 213–216), považujících ji pro dějiny astronomie za významnější než proslulé megalitické stavby britské a jiné, vesměs vzniklé daleko později.
Uctívání Luny snad bylo – podle J. Sadila – prvotním impulsem ke kultovní domestikaci rohatého skotu, teprve později využívaného hospodářsky.
Luna, obnovující se v novu, stojí patrně na počátku prastarých úvah a doufání v posmrtné znovuzrození člověka – aby byla tato myšlenka posílena a „právnicky“ potvrzena a zajištěna, bývá Měsíc považován za praotce člověka, např. Daramulun, bůh Luny pro australské Yuiny nebo podobně vykládaný maorský bůh Raitubu. Mechanické přenášení zvyků a kultů dnešních „svědků pravěku“ na skutečná pravěká společenstva je sice ošidné, ale v tomto případě nejspíše přiměřené a možné. Ostatně i žebro, z něhož byla podle Geneze stvořena Eva, není ničím jiným než tvarem zhruba odpovídajícím srpku Měsíce po novu.
Zjištění racionálního zájmu o Měsíc a jeho fáze není tedy jen důkazem povznesení mysli člověka k hvězdnému nebi. Do našich úvah se dostalo jen proto, že signalizuje celou řadu souběžných spekulací (o znovuzrození, plynutí času, předvídatelnosti budoucnosti), kultů (iniciace, směrování hrobů) i dovedností (pastevectví), snad i rozšíření číselné řady za hranici dosud mezní cifry pět či deset. Vždyť z přepočítání plyne, že přibližně je
1 rok 12 lunací,
2 léta 25 lunací,
3 léta 37 lunací,
8 let 99 lunací,
11 let 136 lunací,
19 let 235 lunací atd.
Kdysi byla prostá enumerace, počítání členů množiny, nejvyšší matematikou. Prolomení hranice cifry 5 či 10 bylo slavným překročením Rubikonu, v důsledcích otevírajícím cestu k nejsložitější problematice soudobé matematiky.
Toto vše budeme patrně nuceni po dalším ověření archeologickými nálezy a snad i stejně šťastnou a důvtipnou interpretací objektů ležících v depozitářích muzeí celého světa jako kultovní předměty nebo prostě „varia“, posunout desetitisíce let před stavbu Stonehenge, Čatal-Hüiyüku i Jericha…
Je ovšem nezbytné upozornit na nebezpečí zaměnění dočasných civilizačních vrcholů a poklesů s výsledky lineárního, rovnoměrného vývoje. Můžeme je sledovat i v dějinách číslic. Tak například staroegyptské hieroglyfy měly znak pro číslo 100 stočený provazec, patrně původně stoloketní, jímž se vyměřovalo. 1000 byl lotosový květ a znamenal původně nespočetně velké číslo, množinu semínek v plodu lotosu (viz tisíc a jedna noc v arabské oblasti, ve skutečnosti „více nocí, než lze spočítat“). 10 000, řecká myriáda, byla hieroglyficky označena prstem, snad památkou na počítání na prstech, prvním „computerem“ člověka, hieroglyf pro 100 000 byl pulec, rovněž naznačující nespočetné množství, což vzhledem k hojnosti žab v nilských bažinách bylo docela přiměřené. Existoval i samostatný znak a slovo pro milión. Byl jím hieroglyf boha (Hh), při čtení foneticky podobný.
Tento stav byl zachycen v době kolem 3000 let př. n. l. Koncem 2. tisíciletí znak pro milión vymizel – nahradil jej znak pro 100 000 s desítkou, jejímž znakem byla podkova. Později v démotickém písmu vymizela i číslovka 100 000 a koptština, řeč potomků původních Egypťanů, nezná již kolem roku 300 n. l. ani znak pro 10 000. Tisíc je tedy maximum matematického umu (Vetter). Jak je vidět, bylo by chybou považovat proto staré Egypťany za matematické primitivy, kteří to do samého sklonku starověku dotáhli jen k tisícovce… Ale to jen mimochodem.
Zbývá velmi stručné vysvětlení, proč byl tak podrobně pojednán lunární, a nikoli sluneční kult, nám, zimomřivým seveřanům emocionálně bližší. Mýtus Slunce mohl vzniknout právě jen v chladných oblastech, tedy mimo dnes známá prvotní kulturní centra. Mohl se objevit v prehistorických kulturách doby ledové a poledové, kdy teplo a s ním spojené lovecké i sběratelské možnosti byly ovšem otázkou života či smrti – nebylo to však jednoduché. Bylo zjištěno, že dítě, je-li mu poskytnuta možnost, si nejprve povšimne Měsíce, později hvězd, a teprve naposledy, pokud vůbec, Slunce – nemám ovšem na mysli naše dnešní děti, na něž se z ilustrací pohádkových knížek i z obrazovky televize usmívá žlutý sluneční koláč s obličejem. Světlá, a tedy relativně bezpečná noc byla samozřejmě odevždy spojována s Měsícem, ne tak samozřejmé bylo spojení Slunce a dne. Slunce bylo považováno za atribut dne, jakýsi jeho šperk, dostavující se po svítání a mizející před setměním. Zřetelný ozvuk nacházíme v Genezi, kde hned první den bůh stvořil světlo a oddělil světlo od tmy a nazval světlo dnem a tmu nocí. Pak se zabýval vodami, soušemi a rostlinami, až teprve čtvrtý den stvoření řekl: Buďte světla na obloze nebeské, aby oddělovala den od noci a byla na znamení a rozměření času, dnů a let.
Je to dostatečně jasné. Snad hrálo svou roli i oslnění zraku prehistorického člověka, žijícího patrně zcela jinými biologickými rytmy než člověk dnešní. Sovětský vědec V. Levi domnívá, že kategorie dnešních nespavců je vlastně atavistickým dědictvím pradávných dob, kdy část kmene byla pověřena noční službou při hlídání tábořiště. Z těchto nočních tvorů povstaly generace lidí se spánkem proti našim zvyklostem a biorytmům posunutým. Není ovšem vyloučeno, že noční život prehistorického člověka nebyl omezen jen na skupinu stráží. Býložravci, jeho kořist, odpočívali za dne v nepropustných houštinách, napájeli se a pásli za šera a v noci – jako dnes. Jestliže tomu přizpůsobil rytmus bdění a spánku, byly jeho oči pravděpodobně snadno oslněny – svědčí tomu i mohutné nadočnicové oblouky neandertálců –, takže identifikaci Slunce s místem nejvyššího jasu oblohy nemohl dost dobře provést. Nočnímu bdění nasvědčují i kalendářní hvězdy, jejichž poloha určovala primitivním kmenům závažné sezóny a obvykle i počátek roku. Australští původní obyvatelé pozorovali Arktiira Alfa Bootis) a Křováci Kanopus (Alfa Carinae) za stejným účelem: nastal čas hledání jedlých mravenčích kukel, tzv. „křovácké rýže“. Kanopus se ostatně mezi africkými Křováky vskutku jmenoval „Hvězda křovácké rýže“, a pro svůj význam dostal dokonce pět pojmenování. Egypťané, jak známo, počínali rok heliakickým východem Síria (egyptsky Sopdet, řecky Sothis), oznamujícím počátek záplav. A kořistnické kultury si Slunce jako kalendářního ukazatele nevšímaly vůbec. Pro severoamerické Indiány byla rozhodující první jarní bouře nebo tah bizonů, Polynésané řídili kalendář podle vanutí monzunů nebo podle pravidelného tahu za lahůdku považovaných mořských červů pololo (Eunice viridis), kteří na pobřeží ostrova Samoa každoročně v říjnu nebo v listopadu, den před poslední čtvrtí, vypouštějí na hladinu zadní části těl, nabité pohlavní buňkami. Jev se opakuje vždy po dvanácti nebo třinácti luňácích, tedy za 353 nebo 382 dní.
(V zájmu spravedlnosti pro Indiány budiž uvedeno, že na území od Texasu po jižní Kanadu bylo objeveno několik tzv. kamenných kol, označených roku 1922 etnologem G. B. Grinnellem za magický půdorys čejenské magické sluneční chýše a umožňující díky kamenným „loukotím“ a navršeným kamenným pyramidám určovat slunovraty a snad i východy nejnápadnějších hvězd severní oblohy, Síria, Aldebaranu a Rieglu. Doba stavby není známá a odhady kolísají do 3000 let př. n. l. až k roku 1760 podle radiokarbonové dotace kolíku, nalezeného u kamenného kola z Little Bighornu. Jisto je, že kočovní Indiáni, kteří se tu setkali s bělochy, Vraní Indiáni, Čejeni, Šošoni, Arapahové a další kmeny kola nedovedli používat. Shromažďovali se tu však ke každoroční slavnosti Slunce – a doplatil na to generál Custer, když se svou 7. kavalerií narazil na mnohonásobnou přesilu tancem rozvášněných bojovníků…)
Luna se svými fázemi byla daleko lepší kalendářní pomůckou, svým osvětlením noci daleko užitečnějším přítelem (nikdo netušil, že jde vlastně o odražené světlo opomíjeného Slunce), svou předpokládanou souvislostí s ženským menstruačním cyklem daleko „lidštější“ a častými zatměními, dobře pozorovatelnými (zatímco naprostá většina částečných zatmění Slunce bezpochyby unikla pozornosti), i proměnami „tváře“ a polohy srpku, naklánějícího se podle sklonu ekliptiky k obzoru rozličně v různých ročních obdobích, daleko tajuplnější než Slunce.
Po této odbočce k prvotní astronomii, zahájené pozorováním Měsíce, jemuž vděčíme i za řadu našich pohádek (ačkoli by tomu babičky neuvěřily, vyprávějí-li vnoučkům o závodu zajíce s ježkem, o neposlušných kůzlátkách, o Červené karkulce atd.), vybereme alespoň jeden další příklad.
Pozoruhodné indicie o astronomických znalostech dávných kultur objevili roku 1963 arménští archeologové u vrchu Mecamor a v Araratském údolí, kde od 3. do 1. tisíciletí př. n. l. existoval a prosperoval na svou dobu takřka obrovský hutnický komplex, těžící a zpracovávající měď, vzácný cín, dovážený jinak za bezmála sebevražedných podmínek z Irska a Cornwallu, zlato, stříbro, železo, olovo atd. Kovy a výrobky z nich byly z Urartu, jehož území se tu rozkládalo, exportovány do východní a střední Evropy, ale i do Egypta, Mezopotámie, Skýtie, ba i do Indie. Mimořádný rozvoj výrobní základny podnítil i vědy a umění – v rámci vykopávek neznámé civilizace (nám známá starověká říše Urartu, žijící ve stálých střetech s mocnou Asýrií, byla kladena do 9.–6. stol př. n. l., kdy ji rozvrátil nájezd indoevropských Médů) byla objevena asi 4000 let stará astronomická observatoř na úpatí Mecamorského vrchu, datovaná do 19. stol. př. n. l.
Stará Arménie zřejmě patřila astronomicky k velmi aktivním oblastem dávného světa, potvrzujícím Flammarionův názor, že „lidé, kteří rozdělovali oblohu na souhvězdí, žili mezi 36° a 42° severní šířky“, nebo tvrzení anglického hvězdáře W. Alcotta, podle něhož „ti, kdo vymysleli staré figury souhvězdí (našich, evropských, pocházejících většinou z tradic Blízkého východu; Polynésané např. mají souhvězdí zcela jiná – pozn. L. S.), pravděpodobně žili v povodí Eufratu a v okolí hory Araratu“. Není konečně divu, že si lidé již v dávnověku osvojili znalost rozmístění hvězd na obloze a seskupili je do vehleděných obrazců souhvězdí, obvykle s doprovodem krásné báje, a že podle pohybu mezi hvězdami odlišili neteleskopické planety.
Svědčí o tom i nález kamenných „hvězdných map“ v Gegamských a Yardenických horách, popsaných B. E. Tumanjanem (Příroda 3/1972): na hlazené ploše kamene jsou velmi věrně a přesně zpodobeny (ve tvaru větších či menších důlků, označujících přibližnou magnitudu) hvězdy souhvězdí Lva, Štíra, Střelce, Orla a Delfína, mělkými vrypy je znázorněna část Mléčné dráhy a jednu z výrazných čar interpretují sovětští archeoastronomové jako záznam průletu jasného bolidu. Pro existenci dobře stabilizovaného lunárního kalendáře
Podle tohoto petroglyfu se zdá, že obyvatelé Gegamských hor už před čtyřmi tisíciletími znali kulový tvar Žerné a tušili i existenci protinožců svědčí kruhy, dělené 29 delšími a jednou kratší úsečkou, i další petroglyfy, dokončující rozdělení roku na dvanáct měsíců (A. A. Martirosjan, A. P. Israeljan, 1971). V nekropoli Lšačenu, odkryté roku 1967 archeologem A. Mnacakanjanem, byl nalezen jako hrobní dar bronzový předmět se znázorněním Země a Slunce a mezi nimi Merkura, Venuše, Marsu, Jupitera a Saturna spolu s Měsícem, považovaným rovněž za planetu, vesměs rozmístěné kolem rombických sfér, patrně ohnivých, vzdušných a vodních, redukovaných později antikou na „nebeský oheň“. Země je symbolizována vnitřním znakem, obklopeným dvojitým mezikružím, což by mohlo v tomto plošném zpodobení, odlévaném do jediné negativní matrice, znamenat představu Země jako okrouhlé desky nebo dokonce koule. Pro druhou, odvážnější možnost svědčí i některé astronomické petroglyfy, objevené v Gegamských horách. Na jednom z nich je cosi, co nelze při nejlepší vůli interpretovat jinak než jako představu Země s kvadranty a zpodobenými protinožci – myslí si to i S. Petrosjan, který o této skalní malbě přinesl zprávu. Jako další alternativa mne napadl jakýsi kolotoč nebo mlýn, pohybovaný párem zvířat (podivný znak na dolním okraji kresby) – ale raději bych setrval u romantičtějšího vysvětlení, které se mi zdá pravděpodobnější.
Vzhledem k tomu, že tento petroglyf pochází nejpozději z doby kolem roku 2000 př. n. l. – nejspíše je však daleko starší – posunula by se hranice poznání kulatosti Země až mílo pohledět. Vždyť ještě antika považovala celkem shodně Zemi za plochou desku. Představa, pocházející patrně od Thaleta z Milétu a podle podání dokonce zpodobená rytinou jeho žákem Anaximandrem, ovlivnila celý starověk. Ve středu Země byly Delfy, kde byl také v Apollónově chrámu umístěn mramorový omphalos, pupek světa. Stejný názor zastával i Aristagorás ze Samu a národy Středního východu.
Prvními, kdo věřil v kulovitou podobu Země, byl Pythagoras a po něm Aristoteles, jehož důkazy pro kulatost Země (tvar zemského stínu při zatmění Měsíce) použil ještě po takřka dvou tisících letech Philipp Cluever. Eratosthenés dokonce (podle Strabona) změřil zemský obvod s mimořádnou přesností na 41 400 km, pokud ovšem používáme pro tento výpočet řecké délkové míry stadion. V posledních dvou stoletích př. n. l. se představa o kulovitosti Země všeobecné prosadila, snad vznikly i první globusy (Kratés z Mallu), ba i astrolabia (Hipparchos).
To vše ovšem alespoň 1500 let po vyrytí kresby v Gegamských horách. Teprve mnohem, mnohem později padly biblické obrazy Země jako zcela plochého koláče (sv. Jeroným), případně koláče v truhlici s kopcem uprostřed, za nímž se schovává Slunce v noci (Kosmas Indikopleustes), a než papež Benedikt VIII. (pomazán roku 1012) daroval císaři Jindřichu II. říšské jablko, „obraz Země, která se považuje za kulovou“ (kronikář Rudolf Glaber). Ještě Kolumbus se od teologů univerzity v Salamance dověděl, že se na okraji světa zřítí do bezedné hlubiny…
Bude zkrátka třeba poněkud upravit knihy, pojednávající o dějinách představ o vesmíru. Začínají obvykle teprve starořeckými filozofy, ba i tak znamenitá kniha jako stejnojmenné dílo J. G. Perela Dějiny představ o vesmíru, má na samém počátku osvědčená civilizační centra Egypt, Babylónii, Čínu a Indii.
Hranice jsou v pohybu.
Zanechme však hvězdaření a povšimněme si posunování hranic v oblasti většině moderních čtenářů rozhodně bližší, v technice.
Že byly technické schopnosti našich prapředků krutě podceňovány a milníky lidských dovedností svévolně vsazeny daleko blíže domýšlivé současnosti, než kam by patřily, dokazují např. nové archeologické objevy v negevské poušti, kde se již podle starozákonních textů dolovala měď. Haldy strusky tu objevil americký archeolog Nelson Glueck, ale teprve západoněmecký archeolog Beno Rothenberg s pomocí důlních expertů zjistil, že tyto haldy jsou jen zbytkem a signálem pravého archeologického pokladu; až dosud nejstaršího podzemního důlního systému, pocházejícího z období 1400 let př. n. l., tedy podle místního vývoje ze sklonku bronzové doby, a předcházejícího o dobrých tisíc let Římany, jimž bylo připisováno průkopnictví v podzemním dolování. (Jámy i s krátkými větvícími se chodbami, sloužící těžení pazourku nebo jiných nerostů, jsou prokázány již v mladší době kamenné, rozsáhlé hallstattské solné doly se šachtami hlubokými až 330 metrů a s labyrintem čtyř kilometrů chodeb byly však v provozu až asi mezi lety 750–500 př. n. l.)
Horníci nově objevených dolů, patrně Midianité, označovaní v Genezi za první zpracovatele kovů a později, asi kolem roku 1250 př. n. l., po odchodu spojeneckých Egypťanů vytlačení Filištíny a Izraelity, byli vynikajícími odborníky. Vybudovali při úpatí 660 metrů vysokého srázu červených pískovců bludiště dvou set šachet, štol a větracích komínů, vše vybavené podpůrnými pilíři, schůdky, žebříky a držadly. Těžená ruda, malachit, byla dopravována necelý kilometr daleko k metalurgickým pecím, produkujícím až desetikilogramové ingoty s obsahem 97–98 % mědi. Touto tzv. hydrometalurgickou výrobou pomocí železa, vytěsňujícího z roztoků měďnatých solí měď, dosahovali tedy v 15.–13. stol. př. n. l. čistoty, nedosažitelné pro příští věky až do objevu elektrolytické rafinace mědi v kyselé lázni koncem 19. století. Římské a řecké těžení mědi na Kypru a v Cornwallu je daleko pozdějšího data.
S rozvojem archeologie a díky „příčnému poznání“ spojujícímu archeologii s ostatními vědami, byla revidována i řada interpretací nalezených objektů, především těch, jež byly zahrnovány pod společnou nálepku kultovních předmětů a kultovních symbolů.
Ukázalo se, že nádobky nalezené Wilhelmem Königem nejsou obětními předměty, ale galvanickými články, zhotovenými důvtipně a se zjevnou znalostí potřebné technologie od spojení kovů až k obratné izolaci anody a katody. I. H. Pidopličko, s nímž se ještě důkladněji setkáme v kapitole o mamutech, objevil před několika lety se svým týmem rozsáhlé 15–12 tisíc let staré sídliště v Čerkaské oblasti, takřka úplně vybudované z mamutích koster a klů. Každá kost byla podrobně prozkoumána a na jedné z nich byl nalezen podivný geometricky souměrný obrazec, podle obvyklého schématu vysvětlený jako kultovní symbol, jakási „paleolitická ikona“. Bylo proto překvapením, když jakási důvtipná hlava v Pidopličkově výpravě zjistila, že se kresba „kultovního předmětu“ takřka dokonale kryje s rozmístěním odkrytých jurt, jejichž kostru tvořily mamutí kly, i ústředního „domu“ o plošné rozloze třiadvaceti čtverečních metrů. Nešlo tedy o „ikonu“, ale o náčrt sídliště, asi takový, jaký dnes V poměrně velmi raném věku pořizují děti, zachycující dům, ve kterém žijí, i jeho nejbližší okolí. (Podobná kresba sídliště byla nalezena v domě VII14 v Čatal Huyuku, kvetoucím v VII. tisíciletí př. n. l.)
Ostatně nad mnoha nálezy váháme dodnes, a nemusí to být ani nálezy pravěké, ale třeba i středověké. Dobrým příkladem jsou Železné objekty protáhlého tvaru, opatřené očkem, snad na provlečení drátu nebo řemínku, nacházené v oblasti někdejší Velké Moravy, tedy i na Slovensku a v Polsku. Jsou dlouhé 5 až 47 centimetrů, váží 8 až 700 gramů, složeny jsou buď z dost nekvalitního železa, nebo z měkké svářkové oceli, jakou poskytovaly vlčí pece. Celkem jich bylo až dosud nalezeno hodně přes tisíc kusů, šlo tedy o předměty zhusta používané a obecně známé. Jenže jaké?
Až dosud byla navržena řada vysvětlení.
Sekery – ale bez ostří, navařovaného a nakovaného u slovanských seker z oceli, a s otvorem tak malým, že by jím topůrko rozhodně neprošlo.
Dláta k tesání proslulých slovanských člunů – ale dláta z materiálu, který by se při prvním nasazení zlomil jako suchá větev. A ke všemu bez úderné plochy.
Tkalcovská závaží – ale nepraktického tvaru a tak lehká, že by je nahradil kdejaký kámen, vhodnější a určitě levnější než předměty z úzkoprofilového železa.
Peníze – železné hřivny, ačkoli metrologická měření (srovnání váhy a délky) nenalezla žádné vnitřní vztahy, obvyklé mezi měnovými jednotkami. Přesto se toto vysvětlení zdá být nejpravděpodobnější.
A ovšem i ty nešťastné kultovní předměty – ale že by si ještě dosti dlouho úkradkem úřadující bohové Velké Moravy obzvláště oblíbili cosi na způsob polovin železných vrtulí?
Ne, archeologové to nemají vždy lehké…
Při výzkumném pobytu v pravěku a ve starověku se ovšem setkáme s kameny, jedním z objektů, na nichž člověk nejdříve změřil své síly s neživou hmotou.
Přemísťování obrovských kamenných bloků, kamenná posedlost, jak jsme ji v Tušení stínu nazvali, nesla v sobě určité znaky furiantství, pýchy nad vlastními schopnostmi a snad i výzvu času – obrovité kamenné vizíry megalitických astronomických observatoří, určující okamžik slunovratu, mohly docela dobře, ba lépe, zastoupit např. dva do země zaražené kůly, faraónův hrob mohl být stejně bezpečně skryt v tajné jeskyni, a nikoli v pyramidě atd.
Přesto jsme však věřili, že vynaložená námaha a společensky potřebná práce, byť z našeho hlediska leckdy motivovaná iracionálně, přece jen byla investována s ohledem na co nejsnazší proveditelnost předsevzatého úkolu. Že kamenné masy byly vytesávány z blízkých lomů (Baalbek, pyramidy, Sacsayhuaman), že bylo používáno pokud možno místních surovin a že výjimky měly svůj důvod, např. doprava pětitunových kvádrů doleritu ke Stonehenge výrobu exportního zboží – doleritových seker.
Zdá se, že jsme se mýlili, přinejmenším v některých případech. Kamenná posedlost byla zřejmě vážnější.
Egyptologové byli až donedávna celkem shodní a jistí, že gigantické thébské Memnonovy kolosy, hmotné 720 tun, byly vytesány z materiálu, vytěženého v křemencových lomech, vzdálených 60 km od Théb, a žasli nad tímto transportem. Křemenec těchto lomů se k sochařské práci hodí stejně jako kterýkoli jiný, proto byl lom jaksi automaticky považován za samozřejmý zdroj, pokud snad nebude objeven lom příhodněji položený, bližší.
Roku 1973 se však problémem počal zabývat všetečný sedmičlenný tým vědců z kalifornské univerzity pod vedením R. F. Heizera, který materiál Memnonových kolosů velmi pečlivě chemicky i petrograficky analyzoval a zjistil, že „blízké“ lomy určitě nepřicházejí v úvahu. Následoval výzkum řady dalších egyptských křemencových lomů a pozoruhodné zjištění: kolosy byly vytvořeny z obrovitých kamenných bloků o hmotnosti nejméně 1000 tun, pocházejících z lomů při Gebel-el-Ahmar u Káhiry, vzdálených plných 680 km po proudu Nilu od místa, kde kolosy byly (velmi pravděpodobně) opracovány a vztyčeny, od Théb, staroegyptského Vésetu. Otázka, jak byl transport těchto kamenných obrů na takovou vzdálenost proveden, byla R. F. Heizerem sprovozena ze světa podle nejlepších tradic umění likvidovat nepříjemné otazníky. Kamenné bloky byly prý naloženy na dřevěné sáně a po nich dopraveny k Nilu, tam přeloženy na prámy a převezeny do Théb. K přemístění bloků po souši bylo prý třeba asi 3000 až 15 000 lidí, k přepravě po Nilu asi 1000. To vše ve 14. století př. n. l.
Omyl v určení zdroje kamene je vyloučen. Křemenec z lomů u Gebel-el-Ahmaru má kromě shodných petrografických charakteristik i naprosto shodný obsah europia a kobaltu, pro zjišťování identity rozhodující. Méně jisti jsme si správností vysvětlení takřka dětsky jednoduchého transportu.
Pokud je nám známo, byly ve starém Egyptě jediným dopravním prostředkem pro transport těžkých břemen na souši sáně, tažené lidskou silou a provazy. Jediným dokladem, že sáně s kvádrem objemu asi 2 m³byly taženy třemi páry volů, je obraz z 22. roku vlády krále Ahmosa z XVIII. dynastie, tedy z roku asi 1558–1557 př. n. l. (F. Lexa). Všechny ostatní úvahy jsou založeny v podstatě na jednom jediném obraze v hrobce velmože Dhuthotepa, žijícího za faraónů XII. dynastie Amenemheta II., Senvosreta II. a III. a Amenemheta III., vládnoucích v letech 1938–1801 př. n. l. Velmož, který pochoval tolik vládců, si dal do své hrobky poblíž dnešního El Beršehu namalovat mj. i dopravu své alabastrové nebo aragonitové sochy vysoké asi 6,8 m a tedy přibližně (podle Lexy) 60 tun hmotné z Hatnubských lomů, vzdálených asi 25 km od místa určení.
Socha je upevněna na dřevěných saních, k nimž jsou připoutána čtyři vlečná lana, tažená 168 muži (první spíše určuje směr tahu). Na kolenou sochy stojí dozorce, určující patrně rytmus práce, jiný muž polévá vodou z vědra terén před smykem…
Tato ilustrace putuje od roku 1895, kdy ji poprvé ve svém díle použil G. Maspero, z, knihy do knihy jako neocenitelný dar, umožňující zbavit se nepříjemných otazníků.
Poznamenávám, že Lexův odhad váhy (nemluvě o nesrovnatelnosti s hmotností kvádrů pro Memnonovy kolosy) je velmi nízký – pravděpodobnější odhad je asi 130 tun – každý z táhnoucích by při ideální synchronizaci práce, plném nasazení a teoreticky optimálním (a nedosažitelném) uspořádání vlečných lan táhl asi 800–900 kg, podle původního Lexova odhadu asi 350 kg. I to je dost.
Doporučuji pokus. Na vypůjčená vrata od stodoly, která dost dobře napodobují staroegyptské saně, vlastně dřevěnou plošinu, postavme na písku hmotnější osobní automobil, manželku s kbelíkem vody a táhněme. Podaří-li se vám pohnout břemenem o jeden jediný decimetr, velmi rád se na to podívám na vlastní oči. Kromě toho je těžko představit si prám o nosnosti alespoň 1200 tun (kámen a potřebná posádka) v zemi a v době, stavící i pro faraóny lodě z papyrových stébel – Thor Heyerdahl by po zkušenostech s Ra I i Ra II mohl vyprávět…
A to se nezmiňujeme o nedostatku dřeva v deltě a především v sídelním městě faraónů ve Vésetu, o svízelích s výrobou dostatečně pevných a dostatečně dlouhých lan atd. atd.
Tyto problémy však ustupují před náročnější otázkou: proč? Proč nebylo použito „blízkých“, tedy 60 km vzdálených a v době vzniku Memnonových kolosů prokazatelně otevřených a fungujících lomů? Proč ta úděsná námaha, která by kladla mezní a kdoví zda splnitelné nároky i na soudobou, dnešní techniku?
Od vydání prvního dílu této knihy se objevila nebo upřesnila řada příkladů „kamenné posedlosti“ našich předků, posunujících ještě více do popředí otázku motivace těchto mimořádných výkonů daleko spíše než vyznavači „fantastické archeologie“ tak oblíbenou šarádu technického provedení a použitých prostředků. Zdá se, že mimořádné výkony, spojené s opracováním, případně i transportem kamenných objektů, působily jako imponující a možná nadpřirozené i na naše dávné předky, což bylo dochováno nejen např. v lokálních názvech megalitů (piedras cansadas, tj. unavené kameny, Sluj čarodějů, Alej skřítků atd), ale i daleko dříve nálezy kamenných neolitických nástrojů, nebo dokonce jejich zdrobnělých replik v žárových hrobech lužické kultury, vyvíjející se od rozhraní 14.–13. stol. př. n. l. a patřící již k plné střední bronzové době, kdy byly kamenné zbraně a nástroje nepotřebné a zastaralé. Protože u reprezentantů lužické kultury nepředpokládáme burácení sběratelských vášní, vedoucích dnes např. k vydražení pistolí s kolečkovými nebo křesacími zámky za horentní sumy, musíme tyto předměty pokládat přece jen za kultovní, a tedy pro současníky významné a vzácné.
V posledních letech byly provedeny další výzkumy podivné stavby, objevené při leteckém snímkování roku 1968 severně od ostrova Andros (Bahamy) v hloubce 2–3 m pod hladinou moře. Podrobnější průzkumy prokázaly, že průměrně deset metrů silná zeď je jen částí poměrně složité stavby členitého půdorysu, jejíž pouhá jediná západní zeď zřejmě přesahuje délku 500 m. Vše je sestaveno z pravoúhle tesaných kvádrů o hmotnosti asi 25 tun, spojených šesticentimetrovou vrstvou malty. Důmyslnost a důkladnost stavby, pravoúhlé ke skalnatým břehům, dokazuje skutečnost, že odolala dlouhá tisíciletí tajfunům a uragánům, které tu jsou doma a vanou rychlostí až sto mil za hodinu, zdvíhajíce desetimetrové vlny.
Zajímavým zoologickým otazníkem je nepřítomnost korálů a jiných mořských živočichů, jinde záhy pokrývajících každou stěnu a každý balvan pod hladinou – snad byla stavba teprve zcela nedávno některým z uragánů zbavena nánosu písku.
Pro nás je nejzajímavější otázka datování bahamské soustavy zdí. Řešili ji postupně odborníci univerzity v Miami, Juárezova muzea v Mexiku, pařížského Musée de THomme, laboratoře pro dynamickou geologii při Sorbonně a konečně účastníci Mezinárodního kongresu pro podmořskou archeologii v Saint Raphaelu. Dohodli se na několika definitivních závěrech:
– nález u Androsu není přirozeným, přírodním útvarem,
– je vyloučeno, že by zdi postavili v 16. století Španělé,
– stavby se nepodobají žádnému ze zachovaných děl předkolumbovské architektury,
– vznikly zcela určitě na pevnině, nikoli pod mořskou hladinou,
– Great Bahama Bank, podmořský útvar, vytvářející podklad stavby, byl zaplaven v 6.–5. tisíciletí př. n. l., stavby tedy musely být zbudovány v 7. nebo 8. tisíciletí př. n. l., což bylo potvrzeno i radiokarbonovou datací vzorků rašeliny z různých hloubek v okolí stavby a extrapolací výsledků. Nejpravděpodobnější doba vzniku je podle shodného mínění 8. tisíciletí před naším letopočtem.
Je pozoruhodné, že se toto datování výborně překrývá např. s předpokládaným vznikem mohutné pyramidy Cuicuilco na jihovýchod od Mexico City, pokryté lávou sopek Cerro Xitle, které naposledy zahovořily před 8000 lety. Shoduje se i s dalšími podobnými stavbami v Mexiku, Kolumbii, Brazílii a Peru, pocházejícími zřejmě z hluboko předklasické doby.
Tyto nálezy spolu s mnohými jihoamerickými a středoamerickými bájemi o hrdinech a učitelích lidstva, kteří se vynořili tak či onak z moře (Kon-Tiki, Viracocha, Kukulkan, Quetzalcoatl) a do moře se většinou opět vrátili, velmi podporují úsilí atlantologů o důkaz staré kyklopské civilizace, kvetoucí v oblasti dnešních Kanárských a Azorských ostrovů v 10. tisíciletí př. n. l. Vzestup hladiny tuto civilizaci zničil. Nemusel být překotný. Sovětský atlantolog V. Zenkovič soudí, že příčinou zkázy Atlantidy nebylo „těleso X“, jehož pád byl vypočítán O. Muckem a doložen nálezem pole impaktních kráterů na východě Spojených států i na mořském dně Atlantiku, ale odtávání ledovců a postupné zvyšování úrovně mořské hladiny, poměrně pomalé v 13.–10. tisíciletí př. n. l., avšak zrychlující se v 9.–8. tisíciletí. Předpokládá, že se zbytky této civilizace mohly ve vyšších polohách v zeměpisné šířce Azor udržet až do doby asi 1300–1200 let př. n. l., v rovníkové oblasti snad až do 6. století př. n. l. Přijetí této hypotézy by ovšem umožňovalo celkem nesporně vysvětlit mnohé „z nebe spadlé“ nálezy, od podivné a gigantické stavby při ostrově Andros až k podivuhodnému sochařství Beninu a Joruby v západní Africe jako památky zbytků kolonizace Afriky, Středomoří a středoamerického pobřeží.
Nehodláme však rozšiřovat dnes již i tak dost rozsáhlou atlantologickou literaturu, dosahující asi 25 000 odborných knih a nespočet románů, článků, básní, divadelních her. Susemehl již v 19. století podotkl, že soupis toho všeho by byl docela slušným příspěvkem k poznání lidského bláznovství“.
Buď jak buď, zeď u Androsu je skutečností. A odpověď na otázku, proč byla taková stavba, schopná odolávat i modernímu dělostřelectvu, vybudována právě na nevelkém ostrově s omezeným počtem obyvatel, a ke všemu v době, kdy se podle našich představ měly tlupy přistěhovalců z Asie teprve protloukat nekonečnými prostorami amerického kontinentu, dosud chybí.
Abych unikl výtkám, podotýkám výslovně, že jsem četl knihu Jean-Pierre Adama, architekta a ředitele Ústavu pro starověkou architekturu v Paříži, Archeologie tváří v tvář podvodu (1975). Jedna kapitola je věnována soupisu technických prostředků, jimiž disponovaly antické civlizace. Autorovým záměrem je polemika s nadšenci (Charroux, Dániken, Steinhäuser, Kohlenberg aj.), kteří v mimořádných technických výkonech starověku spatřují zásah lvího spáru nepozemšťanů, laskavě pomáhajících pozemšťanům s budováním megalitických staveb, případně inženýrů Atlantidy, disponujících dokonce lepšími technickými prostředky, než jakými se chlubí naše již poněkud kosmická civilizace. S tímto záměrem lze jen vřele souhlasit a podporovat jej. Méně sympatické jsou ovšem vývody samotné knihy, poučující překvapeného čtenáře, že všechny tyto stavby vznikly neobyčejně snadno, takřka mimochodem a rekreačně.
Tak například všech sto tisíc dělníků (Adam má za to, že šlo o otroky) na stavbě Chufévovy pyramidy by prý byl nahradil jediný motorek o výkonu 40 koní. Zdá se tedy, že se dělníci vůbec prací nepřetrhli. Adam ví, že bylo používáno – jako že asi skutečně bylo – pískových ramp s velmi mírným sklonem. Jejich zřízení, boční zajištění, vytvrzení povrchu písku atd. atd. nepovažuje za hodné zmínky, ačkoli představovaly, existovali-li, práci nejméně ekvivalentní vlastní „čisté“ stavbě pyramidy. Ví, že kvádry vážily obvykle dvě až tři tuny – Lexa i Zamarovský ovšem píší o sedmi až patnácti tunách jako o průměrné váze použitých kvádrů. Předpokládá ne dostatek, ale přímo hýřivý nadbytek cedrového dřeva, jímž byly podkládány kvádry v celých hranicích, z něhož byla roubena složitá lešení apod. Jiní autoři kupodivu soudí, že staří Egypťané tímto materiálem šetřili jako šafránem – v nilské deltě není a nebyl ani jediný dobrý přístav a doprava z Libanonu byla obtížná, nehledě ke skutečnosti, že ani v době stavby pyramid nebyly tamní cedrové háje, omezené na poměrně malou plošnou rozlohu, nevyčerpatelné. Rovněž autorova pevná víra v nezmarnou pevnost papyrových lan není po mém soudu plně oprávněná.
Velmi důvtipné jsou Adamovy rekonstrukce dopravy kvádrů, z nichž je sestavena tzv. baalbecká terasa – do jeho hypotéz se bohužel vloudila malá chyba. Předpokládá totiž, že baalbecká terasa vznikla ve třicátých letech 1. století současně se stavbou propagačního komplexu římských chrámů za císaře Augusta a že bylo použito všech vymožeností aplikované námořní techniky, kladek, vrátků a kladkostrojů.
To je ovšem omyl, který uvádí všechny další spekulace vniveč. Nevíme, kdy a kým byla baalbecká terasa z kvádrů až 800 tun hmotných (další, jen zčásti vybavený z masívu asi jeden kilometr vzdáleného lomu, by dosáhl hmotnosti nejméně 1000 tun) zbudována, víme však docela určitě, že ne Římany. Ti jen odstranili fénický chrám boha Slunce, nalézající se snad ve zříceninách, a na jeho místě, na třech obrovských kamenných blocích, nazývaných trilithon, vztyčili Jupiterův chrám s nejvyššími až dotud použitými sloupy, vysokými 20 metrů. Sama terasa byla tehdy už úctyhodně stará a je pochybné, zda jejími budovateli byli Féničané. Je velmi těžké, ne-li nemožné, provést typologické srovnání – trilithon totiž nemá, snad kromě zdi u Androsu, obdobu a protějšek. Myslím však, že vznikl značně dávno, nejspíše před stavbou pyramid nebo přibližně v téže době. Není vyloučen ani původ ještě daleko starší. I když nepodlehneme víře v báje a legendy, je jistě zajímavé, že v nich je Baalbek počítán k nejstarším městům světa nebo za nejstarší sídliště vůbec – arabské rukopisy jej považují za sídlo Adama a praotce Noeho. Podle jiných pramenů, uváděných historikem Baalbeku M. M. Aloufem v knize z roku 1896, jej vystavěl Kain. Patriarcha maronitů Estfan Doyhi soudí, že Baalbek povstal díky obrům, které Kain povolal roku 133 po stvoření světa, ba dokonce že právě zde stála babylónská věž, smetená později i s obry potopou. Pověst vylepšil Angličan David Urghart, předpokládající při transportu kamenů trilithonu a dalších bloků účast spřežení mamutů nebo mastodontů, „žijících tu před potopou“. Rovněž židovské legendy považují Baalbek za prastarou rezidenci Abraháma a za Šalamounovo sídlo.
V každém případě je Adamova hypotéza o vlečení kamenných bloků šestnácti vrátky o osmi pákách, z nichž každou ovládalo dvaatřicet mužů, a o znásobení síly složitou soustavou kladkostrojů o čtyřech kladkách, nereálná. Tak složité zařízení by patrně nezvládla ani předpokládaná římská technika, tím spíše ovšem ne technika daleko starší, neobeznámená ani s vrátky, ani s kladkostroji, o nichž první zmínku nalézáme v pseudoaristotelském spisu Mechanické problémy asi z r. 300 př. n. l.
Adamem vymyšlené důmyslné zařízení, jen u vrátků obsluhované 512 muži, by prý vyvinulo sílu asi 979 200 N (newtonů), podle – jak jsem s odborníky konzultoval, naprosto chybného – Adamova odhadu sníženou třením na 780 000 N, tedy o pouhou šestinu. Kromě toho uvažuje Adam pouze o horizontálním transportu, kvádry však bylo nutno zdvihnout do výšky více než osm metrů.
Zkrátka vysvětlení, nabízená J. P. Adamem v dobré víře a s chvályhodným úmyslem nápravy chorobných romantiků, mne neuspokojila. Autorovo jistě rozsáhlé a důkladné vzdělání v technických vědách není doprovázeno stejně poučenou znalostí dějin období, v nichž pojednávané stavby vznikaly. Bohužel.
Až dosud nemáme pravděpodobnější vysvětlení než domněnku, že dávné civilizace disponovaly daleko pokročilejšími nebo jinými technickými prostředky, než připouštíme a než jim přisuzujeme.
A nedisponovaly-li, což je rovněž možné, pak je třeba přiznat, že megalitické stavby celého světa absorbovaly značnou část společenských výrobních sil, vedly k pauperizaci, hladu a snad i k hladomorům (Velikonoční ostrov), sociálně motivovaným revoltám (Egypt) a v každém případě k prudkému poklesu životní úrovně. V tom případě je zjevně nutné nalézt pro tato díla, technicky v podstatě zbytečně pracná (Baalbek, Sacsayhuaman, překlady Černé pagody v Konáraku) a furiantská, dostatečně přesvědčivou motivaci. Jednoduše řečeno: muž, zanedbávající své pole, své stádo či lov a tonoucí v nejistotě, zda po návratu nalezne svou rodinu naživu, musel být k této práci přidržen buď brutálním nátlakem, nebo hlubokým a nezvratným přesvědčením o její nezbytnosti.
Ostatně „kamenná posedlost“ je jen jedním z mnoha možných příkladů a týká se nejen transportu (ba ani ne především jeho), ale i opracování kamene v různých formách a s rozličným cílem.
O tzv. „lebce prokletí“ vím již pořádně dávno, ale odmítal jsem ji přijmout mezi zajímavé indicie naší pře jednak pro její, na můj vkus příliš senzační název, jednak proto, že v amerikanistických příručkách nebyla uváděna a zprávy o ní se objevovaly jen v populárním tisku, což potvrdil i český amerikanista M. Stingl. Teprve Burlandova kniha Amerika před Kolumbem vzala lebku na milost a patrně jí tak otevřela cestu do vědeckého světa.
Lebka byla nalezena roku 1927 americkým archeologem F. A. Mitchelem-Hedgesem v Lubaantunu, starém mayském sídlišti na území dnešního Britského Hondurasu.
Zde došlo, mimochodem řečeno, k dalšímu znamenitému posunu hranic, jenž jistě potěší romantické milovníky mayské kultury a jejích záhad. Zatímco až donedávna byly kladeny počátky předklasické mayské kultury asi do doby 900 let př. n. l., prokázaly současné vykopávky britských archeologů v honduraské Belize, že první Mayové osídlili toto území již kolem roku 2600 př. n. l. Vyráběli velmi kvalitní tzv. swaseyskou keramiku (podle blízké řeky Swasey), pěstovali kukuřici, vyráběli rozmanité nástroje a udržovali obchodní styky se sousedními kraji. Již tehdy byli obratnými architekty.
C. A. Burland, dlouholetý ředitel etnografického oddělení Britského muzea v Londýně považuje křišťálovou lebku za aztéckou plastiku (1975) a datuje ji do 15. stol. n. l. Vročení je odhad na základě srovnávací typologie a může být jen velmi přibližné nebo dokonce docela chybné. V tomto případě lze připustit i velmi značnou chybu – lebka je naturalistická, je tedy výrazem výtvarné koncepce, realizované s větším či menším úspěchem už v neolitu. Situování jejího vzniku do aztéckého kulturního okruhu (navzdory nesporně mayskému nalezišti) je však pravděpodobné. Zatímco Mayové používali atributů lebek a koster pouze pro své bohy smrti a zmaru, Aztékové morbidností přímo hýřili a jejich panteon výtvarného umění se podobá nejspíše pouťovým „palácům hrůzy“, kde jsme se – ach, tak krásně! – báli celých souborů kostlivců.
Tyto tradice jsou v Mexiku dodnes živé v akademickém i lidovém umění, podobajícím se svými celaveras nejspíše karnevalu smrti. Dětské chrastítko v podobě lebky, pečivo ozdobené pocukrovanými hnáty, smrťácké masky atd. atd. jsou pokládány nejen za přirozené a běžné, ale za roztomilé a kratochvilné.
Je zhotovena (úmyslně používám neutrální výraz) z velikého krystalu horského křišťálu a její hmotnost činí pět kilogramů. Je vypracována s obdivuhodnou přesností a zřejmě pod vlivem výtečný9h znalostí anatomických detailů, umožňujících bezpečně určit, že předlohou byla lebka ženy. Hedges sám jako první vyslovil domněnku, že lebka – soudě podle zachovaných zlomků popisu starých kultů a čarodějných praktik – sloužila ke koncentraci knězi, soustřeďujících se při pohledu na ni na přání zahubit některého nepohodlného spoluobčana. Snad to dokonce skutečně byla ona lebka smrti, o níž se zmiňují báje. Odtud vzal původ její pochmurný název Skuli of Doom, Lebka prokletí. Je od roku 1974 uložena jako dar Michel-Hedgesovy dcery v Muzeu amerických Indiánů v New Yorku.
Lebkou se šest let zabýval vynikající muzejní restaurátor Frank Dorland, z profesionálního zájmu obdivující dokonalost provedení: dolní čelist je např. pohyblivá a jako u člověka uložená kloubními hlavicemi v kloubních jamkách. Podle drobnohledného zkoumání byla lebka zhruba vytesána z krystalu bez použití kovových nástrojů (měď by nebyla schopna křišťál rýt, řezat nebo jinak opracovávat) a pak vybroušena směsí křemenného písku a jakéhosi brusného prášku, nanášeného jako kaše na povrch křišťálu, zcela analogicky dnešnímu postupu broušení a leštění např. skleněných astronomických zrcadel, ovšem bez karborundu a patrně i bez všeobecně používaných kysličníků železa ve formě tzv. rouge. Celá práce trvala při nasazení jednoho tvůrce – a více jich současně na poměrně nevelkém objektu pracovat nemohlo – podle Dorlanda… tři sta let Tento odhad označuje za spodní hranici.
A opět se vynořuje neodbytná otázka: proč?
Dorland se experimenty přesvědčil o mimořádných optických vlastnostech lebky, které sotva vznikly náhodou – již vzhledem k složité soustavě opticky účinných tvarů a naopak „neanatomických“ dutin na skryté spodině lebky. Umístí-li se pod lebku svíčka, rozzáří se očnicové dutiny, dokonce lze docílit projekce dvou úzkých paprsků přímo z nitra zornic. Za určitých podmínek se předměty, umístěné pod lebkou, promítají do ní.
Dorland o svých pokusech s lebkou a o jejím výzkumu napsal: „Dovedeme si představit, jaký účinek vyvolala lebka visící v polotmě nad oltářem, lebka se svítícíma očima, lebka pohybující čelistí a vyslovující rozkazy bohů. Zvláště když v ní bylo možné vidět různé předměty jako lidské obličeje, zvířata a nadto výplody vlastní fantazie v blýskavé hře světel a stínů. Sám jsem zkoumal, jak působí křišťálová lebka na citlivé osoby. Některým se zrychlil puls, jiné začaly pociťovat žízeň, cítit různé pachy, některé osoby dokonce usínaly. Knězi, kteří ovládali tajemství lebky, museli získat pověst všemohoucích bytostí.“
To je dobré, věcné vysvětlení, za něž Dorlandovi rádi odpustíme jeho domněnku o původu lebky z Egypta nebo z Babylónu, snad ve formě polotovaru, dohotoveného na místě Aztéky. Plyne patrně z dnes opuštěného panbabylonismu Či panegyptismu, strašícího ve třicátých letech v nejedné hlavě a dnes už neudržitelného nejen pro prokázaný mnohotný vznik krystalizačních center kultur a civilizací, ale i, a především, pro posunování mezníků dějin, které se právě v tomto oddílu knihy pokoušíme prokázat.
Jinak všechna čest. Snaha kněží o ohromování věřících oveček různými kejkly je zřejmě stejně stará, jako pěstování kultů samo.
Jsem např. přesvědčen, že již zmíněné elektrogalvanické články, nalezené poprvé roku 1936 u Khujut Rabueah v Iráku a popsané rakouským archeologem Wilhelmem Königem a po něm více či méně přesně mnoha populárními časopisy, dále (a to už není obecně známo) v Seleukii, dokonce s několika propojenými anodami i katodami ze železa a mědi, a v Ktesifonu dokonce v deseti exemplářích, sloužily tomuto cíli. Při naplnění pětiprocentním octem by, jak prokázaly pokusy na modelech, dávaly plných osmnáct dní elektrický proud o napětí půl voltu. König se domníval, že takto byly pozlacovány stříbrné nádoby. K tomuto účelu sice používají přesně stejné články šetrní bagdádští kovotepci, ochotní podívat se hlouběji do kapsy důvěřivým turistům, dodnes – ale původní použití bylo patrně jiné. Je známo, že v těchto oblastech byly obětovány zlaté nádoby bohům, a to ve značném množství. Byly házeny do ohně, kde na znamení, že je bůh přijal, zmizely, což u zlatého výrobku nelze očekávat. Daleko spíše šlo o výměnu zlatých nádob za hliněné repliky (odlitky), potřené grafitem a pozlacené. Jiným způsobem, jak články využít pro větší slávu boží, mohlo být podivení a zděšení věřících, když při doteku ucítili škubnutí elektrického výboje. Nešlo ovšem o úplnou novinku – na Středním východě dodnes praktikované léčení kloubních onemocnění elektroléčbou v kádi s elektrickým úhořem je sice poněkud drastické, ale prastaré – bez přítomnosti ryby však musela procedura působit jako zázrak.
Také působení pohledu na lebku samotnou je nejen možné, ale pravděpodobné. Je známo, že citlivé subjekty upadají do hypnotického spánku při pohledu na křišťálovou kouli nebo i bodový světelný zdroj a že spánek lze u většiny lidí navodit zvolna se otáčejícím segmentovaným kotoučem nebo jiným optickým jevem, způsobujícím patrně souladem s mozkovými rytmy korový a podkorový útlum.
Křišťálová lebka, objednaná s výrobní lhůtou tří set let a tedy překonávající proslulé japonské či čínské porcelánové soubory, na nichž pracovala po jednu nebo dvě generace celá rodina, aby je posléze odevzdala žasnoucímu a nic netušícímu potomku objednatele, je ovšem krajním případem dovednosti v rámci „kamenné posedlosti“, srovnatelným snad jen s mayskými excentrickými čepelemi. Pozoruhodné jsou i případy méně exkluzivní, možno říci ve své době zcela všední.
Charakteristický, i když na první pohled skromný příklad dnešní úrovně poznání a především představ o možnostech a dovednostech našich dávných předků mi laskavě sdělil paleobotanik a spolupracovník akademika Poulíka dr. Em. Opravil. Z nesporně neolitického naleziště od Mohelnice mu byly předány zbytky roubeného dřevěného nádobí, aby složitými paleobotanickými metodami zjistil kůru, z níž bylo zhotoveno. Naprosto bezpečně verifikované výsledky byly překvapením a zdrojem rozpaků, které dosud trvají. Nejde totiž vůbec o kůru, tím méně o březovou kůru, jak se víceméně automaticky předpokládalo, ale o 2–3 mm silné dubové dýhy, jejichž loupání je dnes předpokládanými technickými prostředky mladší doby kamenné stěží představitelné. Dubová dýha vyrobená bez kovového břitu je zkrátka absurdum.
Konzultoval jsem tento problém s odborníky truhláři. Jednomyslně prohlásili, že tvrdé, např. dubové dřevo nelze zpracovat do dýh jinak než kovem. Měkké dřevo by snad bylo možné po řádném napaření loupat do dýh i ostrým kamenem, nebo kostí. V Mohelnici však jde zcela bezpečně o dub.
Ani s daleko prostšími technikami to však asi nebylo tak jednoduché, jak si rádi namlouváme. Můj brněnský spolupracovník J. K., ač velmi mladý, značně sečtělý a především neúnavně experimentující, se po seznámení s veškerou dostupnou literaturou o technologii neolitické výroby kamenných nástrojů úštěpovou a jádrovou technikou (dnes již je podchyceno více než 500 sdělení) a po opatření dostatečného množství pazourků pustil do díla. Za půl roku tvrdého cvičení se mu podařilo odštípnout čepelky předem neodhadnutelné velikosti (mikrolity). Přes veškerou snahu, hraničící s umíněnou tvrdošíjností, se nedostal dál. Tvrdí, že technikou, popisovanou renomovanými autory (např. Gordonem Childem) jako zábavná samozřejmost, prostě nelze vytvořit ani tzv. vavřínový list, tím méně ovšem dokonale tvarovanou kamennou dýku, o mayských rituálních čepelích ani nemluvě. Je třeba si s plnou vážností uvědomit, že zde pracovala jemná a zručná ruka, vedená přesnou představou cíle.
Snad stojí v této souvislosti za zmínku skutečnost, že výroba hlazené sekery, resp. sekeromlatu postupným ubíráním materiálu – obrušováním ostrohranným pískem – je nejen daleko snazší, ale především bezpečnější a spolehlivji vedoucí k cíli než odštěpováním kamene kamenem. Přesto jsou broušením a hlazením vyrobené sekery všeobecně považovány za daleko mladší než – podle úsudku archeologů – méně dokonalé zbraně, vzniklé úštěpovou nebo jádrovou technikou (v případě seker obvykle jádrovou).
Pokusů o napodobení pravěkých technik a dovedností nechybělo ani v minulosti. Někdy neskončily dobře; v polovině minulého století se dr. Balí z Dublinu pokoušel získat nějaký zvuk ze zakřiveného rohu, jaké jsou vykopávány v Irsku. Při maximálním úsilí vydal roh „hluboký tón, podobný chrčivému zabučení býka“, jak čtenáře informovaly soudobé noviny, nebohý Balí však se sesul k zemi, raněn mrtvicí. Podobnému nebezpečí se nedávno vydávali brněnští archeologové, kácející experimentálně patnácticentimetrové kmeny neolitickými kamennými sekerami. Jde to, ale těžko a s největším vynaložením energie, podle leningradských výzkumníků pateronásobným, než jaké vyžaduje sekera železná, resp. s ocelovým břitem. Všechny tyto zkušenosti shrnul a vlastní pokusy popsal docent archeologie na Cambridgeské univerzitě John Coles, zakladatel systematické experimentální archeologie, vědního oboru, který „nejen objasňuje dosud nevyřešené problémy, ale odpovídá i na otázky, které si dosud nikdo nepoložil“ Nápad padl na úrodnou půdu. V několika zemích (dokonce i v Nigérii) vznikla specializovaná výzkumná střediska, zabývající se prehistorickými výrobními metodami, univerzita ve Washingtonu vydává zvláštní časopis s touto tematikou.
(Pokud jde o kamenné sekery a kácení s nimi, považuji pateronásobný koeficient obtížnosti proti sekerám ocelovým za výrazně podceněný a vyplývající – učenci ať mi prominou – z neobratnosti při práci těmi i oněmi. Australští experimentální archeologové nechali pracovat profesionální dřevorubce: práce s kamennými sekerami trvala 200–300× déle. S tím jsou plně v souladu i mé vlastní skromné pokusy i např. skutečnost, že výroba maorských velkých kánoí trvala celá léta, průměrně pět až sedm.)
Některé pravěké techniky se podařilo uspokojivě reprodukovat, jiné nikoli. K fiaskům patří pokus o vaření usmrcených zvířat ve vlastní kůži, což zcela určitě dovedli staroirští lovci. Kůže sice vydržela, vodu však nebylo možné uvést do varu a maso zůstalo nejedlé. Nepodařilo se ani uspokojivě rekonstruovat orbu pravěkých seelandských zemědělců dřevěným hákem s volským potahem. Obsluha vyžadovala tří silných mužů, zorání půl hektaru trvalo neúměrně dlouho a bylo při něm zničeno šest velmi pracně zhotovených rádel. Vzhledem k tomu, že k výživě jednoho člověka bylo nutné obdělat nejméně dva hektary (v mayské oblasti, plodné a rodící velmi výnosnou kukuřici 1,2 až 1,6 ha – i za tyto údaje vděčíme experimentální archeologii), je zřejmé, že orání mělo jakýsi fortel, který nám dosud uniká.
Vraťme se však ještě jednou na závěr stati o pravěké a starověké technice k neobyčejně oblíbenému tématu, k pyramidám, tentokrát z jiné strany než v Tušení stínu, kde jsme se snažili nalézt vysvětlení a do jisté míry i omluvu pro jejich samotnou existenci. Teď nás bude zajímat technika opracování kvádrů, pro stavbu pyramid použitých.
Projektantem první kamenné pyramidy a patrně iniciátorem myšlenky kamenných egyptských staveb vůbec byl velmož prvního faraóna III. dynastie Džósera (30. stol př. n. l. – podle „krátké chronologie“ 28. stol. př. n. l.) všeuměl Imhotep. Vystavěl svému vládci stupňovitou pyramidu (jejíž podobnost se sumerským zikkuratem je spíše nahodilá a nepříliš věrná), která Džósera i Imhotepa proslavila, jako architektu se mu však podařil daleko husarštější kousek: přesně podle jeho plánu Esetina chrámu na ostrově Phile byla stavba dokončena za vlády Ptolemaiovců, ač s malým prodlením… 2500 let. Vzhledem k tomu, že chrám byl považován za stavbu ryze užitkovou, je to něco podobného, jako bychom dnes vystavěli v Praze např. interhotel podle nezastaralých projekčních podkladů stavitele aténského Parthenónu…
Na stavbu Chufévovy (Cheopsovy, Velké) pyramidy bylo spotřebováno po odečtení kamenného jádra pod středem pyramidy a vnitřních prázdných prostor (64 000 m³) celkem 2 521 000 m³stavebních hmot, většinou kvádrů 8000–15 000 kilogramů hmotných. Celkem bylo použito asi 2 300 000 kvádrů. Podle Diodóra Sicilského (druhá polovina 1. stol. př. n. l.) pracovalo na staveništi 100 000 dělníků. Odborníci dnes soudí, že maximální počet mohl být 30 000, aby byla vůbec naděje dodržet rytmus a ekonomii práce – Lexa však správně upozorňuje (Organizace práce ve starověkém Egyptě, Věda a život XI 16–24, 1945), že na staveništi žily i rodiny dělníků, stavitelé, úředníci a dozorci, všichni rovněž s rodinami, takže celá kolonie stavbařů mohla Diodórova odhadu dosáhnout.
Jaké byly předpoklady stavby?
Musíme především počítat s poměrně dobrou produktivitou práce – stavebníky nebyli, alespoň rozhodně ne většinou, lhostejní a pasivní rezistenci či aktivnímu odporu a sabotážím naklonění otroci, ale dělníci s relativně rozsáhlou samosprávou, obsazující úřady nejnižších instancí vlastními mezi sebou vybranými lidmi (Lexa). Faraón s nimi uzavřel jakousi „kolektivní smlouvu“, zaručující jim osvobození od daňových břemen a ochranu před královskými verbíři do vojska a k jiným veřejným pracím. Zásobování potravinami bylo předem, a jak se zdá, v dostatečné míře zajištěno.
I když jsou tyto „výhody“ minimální a nijak nebránily brutálnímu vykořistování práce stavbařů, představujících asi nejpauperizovanější vrstvu relativně svobodného (neotrockého) egyptského obyvatelstva, v podmínkách faraónské despocie se málo lišící od otroků, přece jen přispěly k pracovnímu tempu celé stavby.
Zajímavější je však pohled na materiál pyramid a jeho opracování. Hlavním stavebním materiálem pyramid Staré říše byl vápenec – stále častěji se však uplatňovala velmi tvrdá a vzdorná asuánská žula pro některé části pyramid, pyramidových chrámů a přístavních staveb, které si náročností mnoho nezadaly se samotnou pyramidou. To představovalo nesmírné komplikace, o nichž nás zpravuje např. velmož Veni, pověřený stavbou pyramidy čtvrtého faraóna VI. dynastie Merenrea v Sakkaře. Zatímco kameníci připravovali v Asuánu potřebné žulové kvádry, byly v Núbii stavěny lodě (Egypt neměl dostatek dřeva a Libanon byl příliš daleko) a nejpočetnější armáda dělníků prokopávala katarakty, aby mohla flotila dvanácti lodí proplout daleko přes 1000 km dlouhou cestu z Núbie do Asuánu a odtud s naloženými žulovými kvádry do Sakkáry.
Nelze si ani představit, jak obrovskou daň lidské síly v celostátním měřítku pyramida vyžadovala. Přesto se však setkáváme s podivným jevem: žulové i vápencové kvádry jsou opracovány s pečlivostí a přesností, daleko překonávající skutečnou potřebu, zejména vzhledem ke skutečnosti, že pyramida byla na závěr pokryta skvěle vyleštěnými jemnozrnnými vápencovými deskami z lomů u dnešních vesnic Tury a Masáry. Lícují takřka dokonale. O opracování kamene starými Egypťany píše Lexa ve vzpomenuté studii doslova:
„Na otázku, jakými nástroji a jak se pracovalo, nám starověcí Egypťané přímou odpověď nezachovali, ale nepřímo se to přece dovídáme. Z dob předhistorických a z počátků dob historických se nám zachovalo množství krásně vypracovaných kamenných váz z alabastru, z kamenných žul, z dioritu, a dosti často nacházíme v malbách nebo na reliéfech znázorněnou výrobu těchto nádob. Egypťané je vrtali svidříkem s hrotem centrálním, nebo je vybírali svidříkem s hrotem excentricky nasazeným a vyhlazovali je uvnitř svidříkem s nasazeným obloukovým nožem. Hroty a nože byly z pazourku nebo z rohovce, v nedohotovených nádobách Flinders Petrie našel mezi zbytky odvrtaného kamene a štěpinek pazourku také stopy smirku, takže to nebyl pazourek, nýbrž smirek, který pazourkem tlačen vrtal žulu a diorit Je pravděpodobno, že při uvolňování obelisku se takto vyvrtávaly do skály válcové otvory o dosti velkých průměrech – u chrámu Chafréovy pyramidy byly nalezeny žulové vývrtky o průměru až 7 cm –, hmota mezi nimi se vytloukala, a takto vzniklé prohlubeniny se rozšiřovaly dříve uvedenými způsoby (tj. řadou klínů, bobtnajících ve žlábku, naplněném vodou – L. S.).
Nehledě na skutečnost, že experimentální archeologie nepotvrdila odedávna za samozřejmost považovanou účinnost bobtnajících klínů (doporučuji pokus v přírodě), je Lexou popisovaný postup nesmírně zdlouhavý, pracný, a pokud jde o pazourkové nebo rohovcové svidříky, vrtající žulu a dolerit, velmi pochybný.
V naší až dosud nejlepší a nejsouhrnnější knize o pyramidách z pera V. Zamarovského (Jejich Veličenstva pyramidy, ČS, 1975) nalézáme podrobnější, odlišný, a řekněme upřímně, pravděpodobnější výklad:
„Předně je tedy jasné a nesporné, že Džóserova pyramida, stejně jako ostatní, byla postavena výhradně silou lidských svalů a nejjednoduššími pomůckami Stroje jako zdroje síly Egypťané v té době pochopitelně neznali; tažné síly zvířat dovedli tehdy využít jen v omezeném rozsahu. Nenašly se doklady, ani nepřímé, že by ve stavebnictví používali kola nebo kladky, o složitějších technických pomůckách nemluvě. V době pyramid znali páku, válec a šikmou plochu; znali také rumpál, ale jeho používání je doloženo jen při spouštění uzavíracích bloků do pohřební komory. Inventář jejich nástrojů byl velmi prostý; tvořily jej dláta, kladiva, krumpáče, palice (koule), tyče, klíny a pily na kámen. Pokud byly tyto nástroje kovové, byly výhradně z mědi; kamenné hlavně ze žuly a doleritu. Měděné nástroje z posledních nálezů překvapují však tvrdostí; zdá se, že na rozdíl od opačných tvrzení ve starší literatuře Egypťané tehdy už dovedli kalit měď. K bronzovým nástrojům dospěli až později, k železným teprve v době Nové říše.“
O vybavování kvádrů pro pyramidy z lomů Zamarovský píše:
„Krumpáčem nebo dlátem srovnali povrch skály, po vyznačených čarách vytesali záseky a postupně je prohlubovali; když už takto vznikající kvádr držel na skále jen úzkým pruhem, srazili jej mocnými údery doleritové palice nebo měděného kladiva. U vápence to celkem šlo, ale u mnohem tvrdší žuly museli postupovat jinak. Vydlabali do skály hluboké díry a záseky, kladivem do nich zarazili kovové tyče nebo klíny, pak se do nich opřeli a kvádr odlomili…
Z lomů se dodávaly kvádry už v určených rozměrech a v hrubém opracování; jejich konečná úprava se prováděla na staveništi. Nejdřív uhladili kameníci kladivy a dláty postranní plochy, aby těsně na sebe přiléhaly… Vnější plochy uhlazovali měděnými dláty až po definitivním uložení kvádrů. Kontrolu prováděli pomocí obarvených desek, které přetahovali přes jednotlivé kvádry; barva zanechala na výčnělcích stopy, které pak odstranili… Přesnost, se kterou dovedli tyto kvádry uhladit, je obdivuhodná; na dptek jsou stejně hladké jako nejjemnější alabastrové vázy.“
Tento pracovní postup je daleko realističtější než domněnky Lexovy, uvážíme-li však, že pyramidy byly patrně stavěny jen tři měsíce v roce (platí to alespoň o pyramidě Džóserově a Chufévově)… Je vůbec možné dokončit takové dílo těmito prostředky v rozmezí jediného, byť i dlouhého lidského života? Většina egyptologů tvrdí, že ano. Po konzultaci s kameníky a po jednoduchém propočtu tvrdím ve vší skromnosti, že ne. Ne bez nějakých znalostí a racionalizačních opatření, která nám dosud unikají. Zbytečná a luxusní dokonalost lícování kvádrů naznačuje dokonce, že byly k dispozici časové i lidské rezervy. Jaké znalosti, jaká opatření to mohla být?.
Nejmenším, co v dané situaci musíme asi podniknout, je pátrání po železných nástrojích v době, která používání železa podle představ historiků připouští jen zcela výjimečně, a to především železa meteorického, jehož vhodnost pro výrobu nástrojů, opracovávajících kámen, je nevelká.
Pro úvahy o hromadném používání železa při stavbě pyramid máme – kromě vědecky pramálo působivého argumentu, že si to vlastně jinak nelze představit – celkem dva záchytné body a proti nim pravý oceán námitek. Záchytnými body je především Hérodotovo (asi 484 až 425 př. n. l.) svědectví. Hérodotos ovšem navštívil Egypt dva tisíce let po dokončení pyramidového pole u Gízy. Přesto však nalezl – což je svrchovaně podivuhodné a do jisté míry doplňuje naše úvahy o možnostech trvání společenské paměti – dosud živou tradici, vzpomínající faraóna Chuféva (právě Hérodotos ho nazval Cheopsem) jenom ve zlém – před ním prý bylo v Egyptě „celkem dobré zřízení“, stavba pyramid však „uvrhla celou zemi po všech stránkách do bídy“. Další dějepisec, již vzpomenutý Diodóros Sicilský, jenž si ovšem co do schopnosti konfabulací leckdy nezadá s naším Hájkem z Libočan, doplňuje tyto údaje pikantními a krajně nedůvěryhodnými historkami.
Hérodotos se obzvláště vzrušil, když mu tlumočník přečetl hieroglyfický nápis zvěstující, že pouze na ředkev, cibuli a česnek pro dělníky, pracující na stavbě Velké pyramidy, bylo vydáno 1600 talentů stříbra – tedy podle našich přepočtů nejméně 16–20 miliónů Kčs (talent – 37,2 kg stříbra v Athénách, jinak v Řecku kolem 150 kg), a povzdychl si:,,… kolik se teprve muselo vydat peněz za železo, se kterým se pyramidy stavěly, a na potraviny a šatstvo dělníkům…!“
Železo by tu tedy bylo – ovšem zároveň s ním námitky. První z nich se týká samotného znění tohoto odstavce Hérodotových Dějin; termín „železo“ se nevyskytuje ve všech přepisech – u nás ho použil např. Roman Valach ve studii Utajené železo – častěji – nacházíme prostě výraz „nástroje“, ostatně v kontextu logičtější. I když však připustíme, že Hérodotos opravdu vzpomněl na železo, nelze to rozhodně považovat za důkaz skutečného používání železa při stavbě pyramid. Hérodotos žil už oběma nohama v „železné“ době (v níž žijeme i my) – obecné a zcela uspokojivě dokumentované pronikání železa do zbrojířství a nástrojařství se v Egyptě datuje od desátého, v Řecku od jedenáctého století před n. l. Ani proslulá kritičnost, jež dala Hérodotovi přízvisko „otec dějepisu“, nemohla být dostatečnou ochranou proti anachronismům, vyplývajícím z tehdy obecného statického pojetí dějin, promítajícího současný stav do minulosti.
Druhým záchytným bodem je místopřísežné prohlášení egyptologa J. H. Hilla, sepsané v Káhiře 27. června 1837, kde Hill, prostřelující si podle tehdy velmi oblíbeného způsobu průchod do nitra Chufévovy pyramidy výbušninou, potvrzuje nález kusu železa, 15 cm dlouhého a 5 cm širokého, ve spáře mezi dvěma bloky „blízko ústí vzduchového kanálu“. Hill se domníval, že jde o úlomek páky, používané při umisťování kvádrů do žádoucí polohy.
Také tato zpráva těžko obstojí před kritikou. Blízkost větrací šachty naznačuje, že se zmíněný úlomek mohl mezi kamenné bloky dostat (ačkoli to Hill výslovně popírá) při některém z četných pokusů o vloupání do nitra pyramidy. Železo – pokud vím – se nezachovalo a nebylo ani analyzováno, aby bylo možné určit jeho pravděpodobný původ. Nelze očekávat, že by zlomení páky nebylo zpozorováno a že by kus tak velevzácného kovu byl zanechán napospas osudu. Konečně je, alespoň podle dnešních představ o znalosti a výrobě kovů v Egyptě za doby Staré říše, kdy vznikaly pyramidy, svrchovaně nepravděpodobná taková produkce, umožňující nejen výrobu poměrně malých dlát, ale i rozměrných pák tím spíše, že se grafomanští Egypťané nikde takovým bohatstvím, jež by je nesmírně zvýhodňovalo nad všemi okolními národy, nepochlubili ani slovem, ani obrazem. Domněnka o přísném udržování výroby železa jako „státního tajemství“ neobstojí ani po podpoře argumenty o rodinných, klanových a posléze cechovních kovářských tajemstvích, jež vtiskly jména nejpočetněji zastoupená ve světových adresářích všem Kovářům, Šmídům, Kovácsům, Smithům, Kuzněcovům atd. Egyptské vojsko bylo totiž ještě více než tisíc let po stavbě pyramid vyzbrojeno bronzovými meči a dýkami, bronzovými hroty kopí (v období hospodářské deprese dokonce jen červeně malovanými dřevěnými…) a válečnými vozy s bronzovým nebo měděným kováním, což bylo při střetnutích např, s Chetity v syrském pohraničním pásmu, k nimž docházelo již za faraóna Setchiho (1308–1298 př. n. l), značnou nevýhodou. Ani nejmocnější armáda, jakou byl Egypt s to za Setchiho syna Ramesse II. postavit, železem vyzbrojené bojovníky chetitského krále Muvatalliše nezničila – Egypt musel dokonce, skřípaje zuby, s říší Chatti uzavřít smlouvu, zpečetěnou sňatkem Ramesse II. s chetitskou princeznou.
Teprve rychlé vyzbrojení okolních států železnými zbraněmi, jež měly, (jak správně Valach podotýká) stejně výjimečný vojenský význam jako dnes štěpný materiál pro atomové pumy, znamenalo (ovšemže kromě jiných důvodů) kolem roku 1190 př. n. l. konec technicko-taktických výhod a zkázu chetitské říše. O vzácnosti železa v Egyptě ještě ve 14. století př. n. l. svědčí i z dnešního hlediska poněkud kuriózní dar jediné (!!) železné dýky vládcem Chetitů faraónovi jako vybavení jeho prosebné objednávky železa. A populární, ač naprosto bezvýznamný faraónek Tutanchamón (kolem 1350 př. n. l.) měl mezi zlatými a jinými drahocennými dary jako rovnocennou hodnotu i železnou dýku a šestnáct malých železných dlátek – patrně řezbářských – jejichž analýza poměrně značným podílem niklu prokázala meteoritický původ. I když zčásti mohl být důvodem „nebeský“ původ kovu, jistě nebyl bez ceny ani kov sám.
Stojíme před otazníkem, jehož rozluštění, jsem si tím jist, opět posune hranice dávných dovedností a objeví i u jinak velmi sdílných starých Egypťanů cosi, co patrně ze státně bezpečnostních důvodů tajili. Nemyslím, že by tato
domněnka byla příliš odvážná. Egypt ustavičně válčil se svými sousedy, ať už šlo o války obranné, nebo dobyvačné. Jeho vládcové a všemocní knězi rozhodně neměli zájem na tom, aby sousední státy byly schopny na hranicích i ve vnitrozemí budovat nedobytné kamenné pevnosti. Prozrazení by bylo stejnou velezradou, jako např. sdělení formule pevnostního betonu nebo speciální oceli pro pancéřování bitevních lodí nepříteli. Z nějakých podobných důvodů nepoužívali Mayové kolo, které by se jim bylo i při nedostatku tažných zvířat velice hodilo, ačkoli jejich děti a předtím i olmecké za sebou tahaly psíky na kolečkách, zcela podobné hračkám našich dětí. Snad to bylo dokonalé kalení mědi, jakého prý dosáhly i jihoamerické indiánské kultury – jinak by totiž dláto z kalené mědi prasklo při prvním úderu, jako by bylo ze skla; nekalené by naopak nebylo schopno zmoci žulu nebo diorit.
Jak je vidět, cesta k dalším mezníkům ještě zdaleka není uzavřená.
Z nespočtu příkladů, které jsme pro tuto kapitolu mohli zvolit, promluvme ještě o nových a překvapujících pohledech na umění pravěkého člověka, umožňujícího do jisté míry rekonstruovat jeho myšlení, jeho psychiku, stupeň jeho lidství.
Zdá se, že právě v drsném a pro „holou opici“-člověka krutém klimatu před 25 tisíci lety zahořela pochodeň humanizace již hominizovaného tvora, jehož mozek byl dostatečně nasycen magicky strukturalizovanou systematizací přírody i sebe sama nejen v počátcích věd, ale i vyššího stupně umění, usilujícího o vytvoření autonomní reality. (Opětovně opakuji prosbu, aby termín „magie“ či „magický“ v souvislosti s pravěkými nebo dnešními přírodními společenstvy nebyl považován za ekvivalent čarodějnictví nebo za tápavý předstupeň vědy, ale ve smyslu, ha němž se dohodla soudobá antropologie a etnologie.)
Mladý západoněmecký archeolog Joachim Hahn rekonstruoval roku 1970 s trpělivostí archeologům vlastní objekt z dvou set úlomků mamutího klu, roztroušeně nalezených při vykopávkách v jeskyni Hohenstein v letech 1937–1939. Výsledkem byla 28 cm vysoká soška muže, pravděpodobně s nasazenou zvířecí (medvědí nebo lví) hlavou. Vzhledem k fragmentárnosti sošky nelze rozhodnout, zda šlo o masku nebo o hybridní pololidskou, polozvířecí bytost – Hahn se přiklání k první možnosti, neodmítal bych však ani druhou, již vzhledem k technickým obtížím, se kterými by úprava masivní lebky některého z jmenovaných dravců v masku paleolitickými nástroji byla spojena.
Hahn datuje lebku do doby asi 30 0000 let př. n. l, kdy se v této mladopaleolitické kultuře teprve počaly objevovat velmi schematizované postavy zvířat, ryté na bloky vápence, představující podle dosavadních představ prvopočátky figurálního umění. Soška z Hohensteinu svědčí o neskonale pokročilejším přístupu, neobávám se dokonce říci o neskonale pokročilejším výtvarném názoru.
Proslulé paleolitické venuše, jichž bylo na euroasijském kontinentě nalezeno zatím asi tři sta a na území našeho státu (přesněji řečeno Moravy a Slovenska) deset (Věstonická, Pavlovská, Petřkovická, z jeskyně Pekárna aj.), vznikaly asi před 25 000 až 10 000 lety v oblasti kultur aurignacienu, gravettienu a magdalénienu, a pak znovu v mladším neolitu. Jsou obvykle velice schematizované až abstrahované, zřejmě z kultovně symbolických příčin.
Hohensteinský nález potvrzuje, co bylo možné tušit již z ojedinělého a dost neprávem opomíjeného nálezu z Dolních Věstonic, 7 cm vysoké jemně řezané hlavičky mladíka z mamutího klu, pocházející ze svrchního aurignacienu: Od samého počátku výtvarného umění se vzájemně pronikají, proplétají a ovlivňují aktivity, usilující o zpodobení, zobecnění i abstrakci. Vedle zmíněného věstonického nálezu, nesporně charakterizujícího, byla nalezena ve stejných vrstvách obecně známá Věstonická venuše. Impuls k jejímu vytvoření (modelaci ze směsi tuku, popele, jílu a kostního prášku) byl nepochybně zobecňující, generalizující; představuje ženu-roditelku, matku rodu, snad i dobový ideál krásy. A do třetice zde nacházíme tzv. idoly, předměty ušlechtilého tvaru a vyvážených proporcí, v nichž však jen po poučení poznáme krajně abstrahované ženské tělo, první a trvalý kánon krásy.
Hohensteinská figurka má rovněž zpodobující charakter, zachycuje konkrétní postavu v konkrétní situaci nebo duchovní mytické poloze. Je velmi významným příspěvkem do diskuse, nejen pokud jde o absolutní stáří výtvarných aktivit vůbec – až dosud se aurignacienu připisovaly jen primitivní rytiny do kamenů v Belcaire, Le Ferrasie a jinde a první realistická zobrazení měla spatřit světlo světa přibližně teprve v solutréenu, asi 18 000 let př. n. l.
Použijeme-li jiné estetické nomenklatury, můžeme mluvit o umění ideoplastickém (abstraktním, imaginativním) na straně jedné a o umění fyzioplastickém (naturalistním, senzorickém) na straně druhé. Nezbytné srovnání s uměním současných (a posledních) opravdu přírodních národů, „svědků pravěku“, a s vnucujícím' se studiem dětských kreseb, doplněným rozborem výtvarných projevů duševně postižených, jejichž choroba dovede za jistých okolností „zařadit zpáteční rychlost“ a verifikovat dosažené stupně výtvarného ztvárnění světa jejich opačným sledem, přináší zajímavý výsledek: první projevy umění jsou výrazně fyzioplastické, zpodobující, charakterizující. Platí to jak u dětí, tak u přírodních národů. Podle základního biogenetického Haeckelova zákona – ontogeneze je rekapitulací fylogeneze (vývoj jedince je zkráceným opakováním vývoje druhu) bychom měli vysloveně naivně fyzioplastickou kresbu, podobnou „rentgenovým“ kresbám australských „abo“, Indiánů, černochů, tvůrců železné doby a do jisté míry i starých Egypťanů (schéma: hruď a oko en face, ostatní tělo z profilu, oděv „rentgenován“) nalézt i v paleolitu jako prvotní fázi výtvarného uchopení světa.
Paleolitické umění se vynořuje z hlubin minulosti bez těchto prvotních vývojových předstupňů, ať již jde o zpodobení, zobecnění či abstrakci, o aktivity fyzioplastické či ideoplastické. Mladík z Věstonic a hybridní bytost či kouzelník z Hohensteinu jsou stejně málo „naivní“ jako proslulé jeskynní kresby z Lascaux, La Madeleine, Altamíry atd. Spatřovat jejich „naivitu“ ve výhradně profilovém zobrazení je scestné – jedině tak představovala zvířata pro pravěkého lovce možnost být ulovena, jedině tak se k nim přibližoval, jedině tak je poznával. Abstrahované idoly rovněž nejsou „naivní“ – podle našich dnešních představ by měly stát na konci vývojové řady, počínající zobrazením fyzioplastickým, geneticky a vývojově psychologicky prvotním. Velmi zajímavý, ač poněkud odvážný pokus podnikl v tomto směru brněnský výtvarný pedagog R. Čermák, který svou dcerku až do jejích šesti let vzdálil všech knih, ilustrací a obrazů, takže jediné opticky zafixované vjemy těchto let byly pro ni vytvářeny životem malé a odlehlé dědiny. Neměla výtvarné předlohy a neznala je. A přesto ve věku čtyř let začala spontánně kreslit naivně fyzioplastické obrázky se stejným zaujetím, vytrvalostí a výsledkem jako všechny ostatní děti, vystavené vlivům ilustrovaných dětských knížek, domácích obrazů atd atd.
To je ontogenetický počátek výtvarného umění, svázaný s okolím, se životním prostředím a jeho problematikou. Existuje-li od samého počátku souběžně s ním umění ideoplastické, v konkrétní pravěké realizaci ornamentální, odvozoval bych je nejspíše ze zcela odlišného zdroje, totiž z biorytmů, odrážejících se v opakování zprvu velmi prostých geometrických motivů, např. na keramice. Jinou možností, kterou naznačil nám již známý lunární kalendář pravěkého lovce, je metamorfóza záznamu v ornament – někteří paleoastronomové jsou o této genezi pravěkého ornamentu svatosvatě přesvědčeni a takřka všechny keramické a jiné ozdoby vykládají jako zachycení nějakého pozorování nebes. Domnívám se, že jako všichni nadšenci přestřelují.
Přinejmenším nelze opomenout možný vliv fosilií, které byly v pravěku užívány k dekorativním účelům a jejichž tvar je výrazně ornamentální. Pravěký člověk horlivě sbíral fosilie; např. v únětické kultuře je přímo charakteristickým prvkem náhrdelníků Dentalium, v halštatské kultuře Cardium, otiskované i v časném neolitu do středomořské tzv. kardiové keramiky, Ostrea a Melanopsis, odjinud jsou známy zuby pražraloka Carcharodona (používané patrně jako dýka nebo nůž), jurské ježovky a belemniti. Souhrnná monografie o této problematice s výjimkou Schilderova díla o Cypreidách, pokud vím, dosud neexistuje. Možná, že by naznačila fyzioplastický vznik i těch ornamentů, považovaných za výrazně ideoplastické.
První stupně výtvarného umění zkrátka dosud chybí. Snad jsme je nenalezli, snad na nás čekají jako Šípková Růženka v dosud neodkrytých jeskyních, pod náplavy či pod vrstvami sopečného popela. Snad byl genetický skok, šťastná proměna mozku člověka v dokonalý nástroj druhu Homo sapiens sapiens, uskutečněný v uspokojivém kontextu s potřebami složité hry mezi vnitřním a zevním prostředím člověka, tak náhlý a výrazný, že tápavé předstupně naivního fyzioplastického umění byly jen mžikem, jenž nám unikl, aby se pak plně rozvinut vrátil v dobách neskonale pozdějších. Osobně považuji za nejpravděpodobnější domněnku třetí: že totiž námi dnes pracně nalézaná nejstarší výtvarná díla jsou jen dočasným vyvrcholením dlouhé předchozí cesty, která snad byla jakousi planetární katastrofou smazána. Že byla rozrušena relativní kontinuita vývoje, i výtvarného, a na její místo nastoupila jednotlivá atomizovaná střediska, vyzařující dnes z hlubin pravěku světlo proměny, jíž se stal Homo sapiens, Homo consumens kvalitativně novou bytostí, Homo faber a konečně Homo artifex, tvůrcem krásy.
Souhlasím s J. Zvěřinou, jestliže píše (Výtvarné dílo jako znak, Obelisk, 1971): „Nemůžeme-li určit letopočtem zrod umění, můžeme jej stanovit jinak. Bylo to tehdy, kdy člověk vystoupil z holých potřeb a nutností, kdy se rozvilo jeho poznání a stanul tváří v tvář tajemství bytí, kdy se rozvinula jeho svoboda a uzrála v tvůrčí čin, kdy se vydělil z ostatní přírody tím, že hmotě vtiskl nové bytí, aby zvěstovala jeho poznání, jeho setkání s tajemstvím vlastního života a s tajemstvím ostatního bytí. Celý člověk vstoupil do tohoto projevu, celý člověk se otevřel druhému člověku. To je počáteční otevřenost, počáteční komunikabilita uměleckého díla.“
Datování počátků výtvarného umění a rekonstrukce jeho prvotních fází je patrně daleko méně důležitá než skutečnosti odpovídající rozšifrování nám známých estetických artefaktů, slibující přispět k odpovědi na otázku, jaký vlastně vskutku byl náš paleolitický, mezolitický a neolitický prapředek. Považuji je však přesto za možné, a to i nebudou-li učiněny další nálezy, což by byla myslitelně nejnepříznivější možnost. Bude to svízelnější než rekonstrukce, vlastně konstrukce společného prapředka hmyzu protentomona, než mlhavé evokace ztracených historických pramenů z děl následovníků, kompilátorů a epigonů, než extrapolace vývoje člověka až k populárnímu „chybějícímu článku“ a jeho fiktivní zpodobení, ba snad i než „vypočítání“ nepozemšťana, o které jsem se pokusil v Tušení stínu. Nicméně známe dnes dost o společenském pohybu i v tak speciální oblasti, jako jsou estetické kategorie, o proměnách přístupu k přírodě, máme dostatek srovnávacího materiálu v kresbách dětí i přírodních národů – namátkou uvádím obrovskou shromažďovací a interpretační práci Maxe Verworna z počátku 20. století. Domnívám se, že záhy bude mezník počátku výtvarného umění posunut daleko před hranici 35 000 let př. a l. (počátek aurignacienu) a s ním ovšem i nabytí řady dovedností a znalostí, nezbytně umělecké aktivity doprovázejících a umožňujících „vystoupení člověka z holých potřeb a nutností“. Rozhodujícím datem by mohla být doba kolem asi 44 000 let př. n. l., na kterou poukazují… sibiřští mamuti… Ale o tom později.
Ostatně nejen historikové pravěkého umění, i muzikologové budou patrně potěšeni.
K dosud známým dějinám reprodukovatelné a zaznamenané hudby přibylo roku 1967 dalších tisíc let, což je jistě slušný posun mezníku. K dnes velmi oblíbenému rčení „Již staří Sumerové…“, které nahradilo kdysi učebnicové „Již staří Římané…“, přistoupil nový fakt: již staří Sumerové znali systém hudební notace.
Zjistily to vědecké pracovnice Duchesne-Guilleminová z lutyšské a A. Kraffkorn-Kilmerová z Kalifornské univerzity při studiu hliněné tabulky z depozitářů Pensylvánské univerzity. Tabulka byla před osmdesáti lety vykopána v Nippuru a pochází asi z roku 1500 př. n. l.. Relativní vypracovanost záznamu a neočekávaně vysoká hudební kultura, užívající diatonické stupnice a melodického systému, naznačují, že objevený záznam rozhodně není jedním z prvních. Zdá se, že počátky sumerské hudební notace musíme klást alespoň k roku 2000 př. n. l., z něhož pocházejí (přibližně) nálezy hudebních nástrojů, lyr a harf z královských hrobů v Uru. Notace, zachycená na hliněné tabulce, ostatně vycházela právě ze strun hudebních nástrojů a jejich vzájemného ladění. Řekové, považovaní donedávna za vynálezce systému hudební notace, přišli teprve o tisíc let později.
Předběhli je i Židé. Roku 1975 byly konečně uspokojivě interpretovány zvláštní značky v nejstarších hebrejských rukopisech Starého zákona, považované až dosud za ozdobu či tzv. plámky středověkých písařů, sloužící jako pomůcka kaligrafa nebo iluminátora. Bedlivější výzkum prokázal, že jde o notaci – Starý zákon byl tedy při bohoslužbách zpíván. Problému se ujali muzikologové, kteří převedli tyto staré zápisy do moderního notového písma a ovšem i komerčně zdatní výrobci gramofonových desek, připravující na základě jejich práce svůj nejnovější tři tisíce let starý hit…
Samotný prvopočátek hudby byl také posledními výzkumy posunut. Až dosud jsme předpokládali, že první hudební, nebo snad lépe řečeno protohudební projevy člověka lze sice klást do mladého paleolitu (nálezy snad signálních píšťal ze sobích kostí pod Pavlovskými vrchy na Moravě nebo z Molodovy na Ukrajině), hudba jako doprovod k magickým obřadům – o estetické složce např. tanečního doprovodu ani nemluvě – byla však připisována teprve pozdnímu neolitu (hliněné bubínky a chřestítka) a především době bronzové.
Roku 1974 objevili sovětští archeologové na břehu řeky Děsný nedaleko Černigova paleolitické sídliště a v něm soubor hudebních nástrojů pro šestičlenný „orchestr“, vyrobený vesměs z mamutích kostí. Radiokarbonové datování určilo nález do doby kolem roku 18 000 př. n. l. Obsazení orchestru vypadalo takto: píšťala z mamutí kosti, syrinx z několika kůstek různé délky, xylofon ze dvou dolních čelistí, buben z části lebky, tympán z lopatky a pánevní kosti – k tomu paličky z mamutího klu, a konečně chřestítko z pěti kostěných destiček. Vzájemnou souvislost nástrojů potvrzuje „výrobní značka“, shodný geometrický vzor zvýrazněný vyplněním vrypů okrem.
Zdá se zkrátka, že duchovní svět paleolitu byl daleko bohatší, než jsme si zatím představovali.
Zdá se dokonce, že bychom měli revidovat svůj názor i na „omezenou opičí kreaturu“ neandertálce, tím spíše odsuzovaného, že zmizel jako slepá odnož kmene hominidů z jeviště pozemského života a nestal se předkem člověka, nejvýše jeho vzdáleným bratrancem.
Delší dobu probíhající průzkum Šanidárské jeskyně v Iráku přinesl roku 1961 francouzské prehistoričce Arlettě Leroi-Gourhanové zajímavý objev: ve vzorcích půdy, spěšně odebraných pro časovou tíseň (stavba přehrady), byla nalezena pylová zrna v takové frekvenci, konfiguraci uložení a druhů, že umožnila rekonstrukci pohřbů, odehrávajících se před 50 000 lety. Mrtví příslušníci tlupy byli ukládáni na lože z květinových věnců, spletených nejčastěji ze žlutého svízele, modré luční chrpy, bílého řebříčku a modrého hyacintu, propletených ohebnými větvičkami chvojníku, podobného kručince. Pod vrstvou věnců byly nakladeny smrkové a jalovcové větve. A nad mrtvým mávali nebo potřásali živí kvetoucími slézy, rozprašujícími pyl – snad na rozloučenou, snad v jakémsi gestu zaříkávání…
Není sporu, že zde šlo o uvědomělý citový vztah k mrtvému a o schopnost vyjádřit tento cit esteticky účinnou výzdobou hrobu. Jak zvláštní! Vždyť to byli „jenom“ neandertálci…
Po těchto několika málo příkladech posunování časových hranic moderními vědeckými poznatky by mohla kapitola skončit. Cítím se však povinen památce Jana Slawomíra Tomíčka alespoň stručně (nikoli zevrubně) zmíniti se o odpovědi na otázku „co bude?“, na niž, jak víme, Próteus dějin člowečenstwa obyčejně mlčívá aneb jen nejobecnější odpovědi udílí.
Nebudeme se zabývat futurologickými předpověďmi jednak proto, že se futurologie dnes stala specializovanou vědou, nemyslitelnou bez počítacích strojů, jednak varováni a upozorněni Chestertonem na oblíbenou hru přírody i společnosti „blamujte proroky“. Jisto je, že valná většina prognóz ještě nedávno počítala s lineárním civilizačním, populačním, informačním a jiným vývojem, zatímco křivky, vyjadřující skutečný stav, jsou exponenciální. To, co proroci minulého století kladli k roku 3000, je dávno uskutečněno dnes, právě tak jako postupné cíle kosmonautiky, jejichž realizace byla ještě roku 1950 slibována teprve v prvém století třetího tisíciletí. Nedovedeme si ani přibližně představit rozvoj techniky v příštích sto letech, tím spíše, že právě dnes stojíme, jak se zdá, na samém prahu epochálních a kvalitativních objevů fyziky, chemie, biologie, astronomie a dalších věd. Proto se o to nepokoušejme.
Poněkud jistější půdu nalezneme pro prognózu budoucího antropologického vývoje lidstva, pro nás tím zajímavějšího, že může být s jistou opatrností aplikován i pro exobiologické úvahy o možných inteligentních bytostech na planetách cizích sluncí, o nepozemšťanech. V této souvislosti byla také problematika stručně zmíněna v Tušení stínu. Podívejme se jí teď na zoubek poněkud podrobněji a hlouběji.
Do jisté vývojové fáze, zaujímající miliardy let od vzniku prvního chuchvalečku živé hmoty, první makromolekuly, schopné bezchybné reprodukce, až k počátku pochopení zákonitostí, řídících vývoj jedince i rodu, byl člověk odkázán slepě poslouchat přírodu a nezbylo mu, než se spokojit s tím, co mu s mateřskou štědrostí (antický typ herou) nebo naopak s macešskou skoupostí (např. hlady a bídou degenerovaní obyvatelé skomírající vikinské kolonie v Grónsku) na těle i na duchu přidělila.
Úpravy a opravy tohoto „přídělu“ jsou stejně staré jako samo lidstvo – dlouhou dobu však byly odkázány jen na zásahy, řekněme, kosmetické, zakrývající retušemi nedostatky, aniž postihovaly tělesný vývoj nebo duševní schopnosti. Dnes je lidstvo na počátku epochy, jež mu patrně umožní různými způsoby ovlivňovat kvalitu lidského rodu po stránce duševní i tělesné (a není důvodu domnívat se, že by ke stejnému poznání nedošly dříve nebo později i civilizace nepozemské).
Snahy o víceméně důmyslné odhady, jak bude lidstvo vypadat v obraze charakteristického jedince ve vzdálenější budoucnosti, jsou oblíbeným námětem nejen sobotních příloh deníků, ale i vážných vědeckých zamyšlení. Někteří antropologové přisoudili lidstvu budoucnosti fyziognomii Selenitů z Wellsova románu První lidé na Měsíci: hlavatých bytostí s obrovskou mozkovnou, pod níž jsou značně redukované a zřejmě ustupující údy, s bezzubými ústy a bez jediného chloupku na zakrnělém holém těle. Pierre Rousseau např. tvrdí, že již roku 3000 nebo 4000 lze očekávat dědičné změny některých tělesných lidských znaků, např. „… brada, která u prvních lidí vůbec chyběla, vystupuje stále zřetelněji dopředu, takže naši potomci budou mít pravděpodobně bradu hodnou čarodějnic z dnešních pohádkových knížek. Lebka má tendenci se zvětšovat a nabývá výrazněji kulaté formy, vlasy pravděpodobně úplně zmizí. Krátkozrakosti stále přibývá. Podle dnešních estetických hledisek nebude tedy člověk třetího až čtvrtého tisíciletí právě krásný…“
Tyto a podobné poznámky vycházejí obvykle z mechanického pokračování vývoje uplynulých statisíců a miliónů let: neandertálec měl bradu ustupující, dnešní průměrný člověk (jehož „portrét“ lze získat např. superpozicí několika set fotografických snímků, zpodobujících ve stejném měřítku a pod stejným úhlem rozličné osoby) má bradu výraznější – nuže, čeká nás brada „hodná čarodějnic“. Neandertálec byl – patrně – ochlupený na celém těle, dnes je lidská srst redukována, čeká nás tedy úplná lysost. Atd.
Bohužel – nebo bohudíky – přírodní vývoj nekráčí tak přímočarými a neměnnými cestami. Jak se zdá, uchování účelných mutací je podmíněno především silným tlakem prostředí, nutícím organismus k energeticky náročným protiopatřením. Naprostá většina těchto tlaků se však podstatně zmírnila, nebo dokonce odpadla okamžikem, kdy člověk ovládl oheň ne již jako občasný a nahodilý dar bouře či sopky, ale jako služebníka, spoutaného dokonce do ohniště s vestavěným komínem. Od tohoto předělu nebylo důvodu k dalším výrazným změnám tvaru brady – lidská čelist jako produkt funkce již nemusela přemáhat odpor syrové masité potravy a tuhých hlíz, promísených pískem (zuby neandertálců jsou často obroušeny až do dřeňové dutiny – „k nervu“ – a musely být zdrojem krutých bolestí), ale vyrovnávala se s jídlem předem zvolené a žádoucí konzistence. To je jen jeden z nespočetných argumentů, jež bychom mohli uvést. Ostatně: holičem upravený cromagnonec by, soudě podle pečlivých rekonstrukcí, nepůsobil na mezinárodním kongresu paleoantropologů (například) nijak nápadně, A i bez úpravy vlasového porostu by se patrně docela snadno ztratil mezi mladistvými intelektuály.
Obzvláště pošetilé a ještě ke všemu velice ješitné se mi zdá být tvrzení o ustavičném zvětšování objemu mozku – nehledě na skutečnost, že sám objem mozku naprosto není určujícím měřítkem jeho schopností a že další zvětšování lbi novorozenců by nás patrně donutilo vzdát se ve většině případů fyziologického mechanismu porodu. Patnáct miliard nervových buněk, obsažených v mozku, se zdá být „nadnormativní“ zásobou nejen pro běžné úkoly, jež před každého z nás, občanů 20. století, život klade, ale i pro vysloveně geniální mozkovou funkci De Broglieho, Einsteina, Landaua či Heisenberga. Nejvýše 1/10 – a patrně daleko méně, snad i řádově méně – může být současně použita. A důvodů, proč by měly všechny tyto nesčetné spoje vstupovat do hry, je stále méně, právě tak jako je díky nástrojům a přístrojům stále méně důvodů ke zdokonalování chápavosti lidské ruky… Kde je zde vývojový mutační impuls?
Není vyloučeno, že tak zřejmě naddimenzovaný mozek se všemi svými schopnostmi je naopak dědictvím minulosti, kdy člověk v nejvlastnějším zájmu zachování jedince i rodu musel vynakládat neskonale větší energii nejen fyzickou, ale i duševní. Být neustále, každou vteřinu na stráži, ostražitě sledovat okolí, zvládnout nespočet znalostí o životě a zvycích zvířat, aby je mohl ulovit primitivními zbraněmi, být lovcem, sběračem, bojovníkem, pastýřem, kameníkem, umělcem – to vše současně.
(Pro srovnání: průměrná váha mužského mozku Evropana je asi 1400 g. Nejtěžší zjištěný mozek měl choromyslný epileptik – 2850 g. Ze známých osob následovali sestupně Turgeněv 2012 g, Bismarck 1965 g, Cuvier 1830 g, Beethoven 1750 g, Kant 1600 g, Napoleon III. 1500 g, Schubert 1420 g, Helmholtz 1350 g, Gambetta 1247 g, a hluboko pod normou A. France 1190 g.)
Jestliže by skutečně k pronikavému vývoji mozku došlo – a, jak uvidíme, tvrdí to řada vědců, jejichž mínění nelze brát na lehkou váhu –, byl by počátek tohoto neočekávaného procesu patrně jinde nežli v kvalitativně obvyklých vývojových změnách, adaptujících genetickou strukturu buněk novým, náročnějším podmínkám.
V tom jsou zajedno i zastánci tvrzení, že se již mezi námi objevili první mutanti, kteří projevují, jak se vyjádřil anglický školní psychiatr J. Ford Thompson (cit. Pauwels a Bergier) „prudký vzestup horečky inteligence“. Soudí tak ze značného procenta dětí mezi sedmi a devíti roky, které dosáhly inteligenčního kvocientu blížícího se genialitě. Podobné mínění zastávají i Američané C. Brooke Worth a Robert K. Enders, ohlašující ve své knize Povaha žijících věcí, že „seskupení genů je dnes neznámými příčinami rozvráceno“ (?) a že působením dosud záhadných vlivů se objevuje lidský rod, obdařený mimořádnými intelektuálními schopnostmi. A do třetice genetik Lewis Terman si povšiml, že zatímco většina „zázračných dětí“ své schopnosti dříve s dospělostí ztrácela, podržují si je dnes trvale, projevujíce třicetkrát větší aktivitu než normální člověk, dosahujíce pětadvacetinásobného „indexu úspěchu“ a ještě ke všemu – což zní poněkud nedůvěryhodně – projevují mimořádnou odolnost nejen vůči psychosomatickým nemocem, ale i vůči zhoubným nádorům. Byla dokonce vypracována schémata výchovy pro 300 000 těchto mimořádně inteligentních jedinců za rok.
Vysvětlení nabízí jen Thompson, a je to vysvětlení šokující: stroncium 90, hromadící se ve stále zvýšeném množství v organismech již od první exploze jaderné bomby.
Nepovažuji se za kompetentního vyjadřovat se o těchto úsudcích, a sám podvědomý i vědomý odpor uznat jaderné zbraně za biologicky jakkoli blahodárný faktor není argumentem. Zdá se mi však, že tato zjištění lze vysvětlit zcela přirozeně řadou dalších příčin, o nichž se zanedlouho zmíníme, i když je nepochybné, že pronikavé záření představuje jeden z nejmocnějších prostředků, vyvolávajících experimentální i spontánní mutace. Vcelku považuji zjištění jmenovaných autorů za výjimečná, rozhodně neopravňující k představám, že si již za tisíc let budou naši prapotomci posílat své děti pro pět kilogramů brambor do čepičky…
Stejný názor zastává např. Hugo Spatz. Sama skutečnost, že se lidský mozek nezměnil od poslední ledové doby (přinejmenším – starší nálezy nedovolují definitivní soudy), je mu argumentem proti případnému zvětšení nebo funkčnímu zdokonalení mozku, s jedinou výjimkou části mozkové kůry, nazývané bazální neokortex. V nejlepším případě však lze – podle Spatze – očekávat pozorovatelné anatomické změny této části mozku až za 30 000 let.
Souhlasíce s Alexem Viggo Blomem, že kybernetické stroje jsou proti mozkům „automaty, které se od biologické skutečnosti liší stejně jako mapa od zobrazení krajiny“, nemůžeme nepoznamenat, že v celé řadě parametrů na tom není lidský mozek tak špatně. Může sice ve vteřině přijmout jen asi padesát základních informací, bitů (binary dignit – ano nebo ne, nulu nebo jedničku) proti asi miliónu bitů, jež přijímá nebo vydává stroj, k vyhledání určité informace potřebuje nejméně setinu vteřiny – obvykle daleko více – proti mnohatisíckráte rychlejším strojům. Je však schopen uchovat několik bilionů až trilion základních informačních jednotek. Nejdokonalejší dosud existující stroje nejvýše 100 miliónů.
Konečně se nezdá, že by jakékoli kvantitativní hledisko vedlo k úspěchům při studiu funkcí mozku vůbec a při zjišťování podstaty geniality zvláště. Mozek Alberta Einsteina, „velkého osamělého“, nebyl nijak mimořádných rozměrů ani tvaru a elektroencefalografický záznam jeho činnosti se nelišil od činnostních proudů zcela průměrných lidí. Tím spíše, že dnes už je, doufejme, definitivně opuštěna vulgárně mechanistická představa mozku jako telefonní centrály, zapojující podle potřeby tu či onu oblast. Moderní neurofyziologie zjistila nade vši pochybnost, že se mozek každé „akce“ účastní jako celek, byť i s rozdílnou intenzitou angažovanosti jednotlivých částí, že je mimo jiné i významným producentem celé řady hormonů a dalších látek s řídící a koordinační funkcí, zkrátka že to s myšlením není tak jednoduché, jak jsme se domnívali.
Naprosto chybný je však Rousseauův odhad potřebného času. Tisíciletí je v biologickém, genetickém měřítku minutou, vteřinou, pokud nezasahuje záměrný a cílený postup pěstitele – např. psů, akvarijních rybek nebo okrasných květin. U lidí tento cílený postup dosud uplatněn nebyl – a zdá se, že metody, jež se snažili uvést v život nacisté a jež byly v příkrém rozporu s elementárními zásadami humanismu a demokracie, nadlouho zabránily jakýmkoli úvahám v tomto směru. Je tedy třeba považovat iniciativu antropologa a paleoantropologa Teilharda de Chardina, vracejícího se k tomuto tématu, i za projev osobní statečnosti. Teilhard de Chardin projevuje ve svých dílech obavu, že se nejlepší a nejinteligentnější lidé tváří v tvář všem hrozícím důsledkům populační exploze dobrovolně podrobí kontrole porodnosti, zatímco by se méně nadaná část populace bez překážek a zábran množila dál. Světový názor učeného padre Chardina zaznívá z odůvodnění jeho stanoviska: Bůh chtěl vývoj člověka k vyššímu typu – jde teď o to, vrátit tento Bohem programovaný vývoj do původních, přirozených kolejí, Mimochodem podotýkám, že známá a velice nepopulární papežská encyklika, zakazující křesťanům používání antikoncepčních pilulek, je založena mj. i na Chardinových argumentech (T. de Chardin zemřel roku 1955).
Nedejme se mýlit zřetelným fyzickým rozvojem mladé populace, přerůstající obvykle nás, ubohé rodiče. Teprve poslední desítky let přinesly podstatné zlepšení prenatální i novorozenecké péče, odstranily nedostatek vitamínů, křivici, choroby z částečné podvýživy (alespoň u nás) a tím i řadu handicapů, poznamenávajících dospělého jedince. Dalším mocným faktorem, kladně působícím, je moderní tělovýchova a sport, v genetickém ohledu pak dopravní technika a daleko živější pohyb obyvatel.
Ještě před sto a někde snad i padesáti lety bylo zcela obvyklé, že se sňatky uzavíraly v rámci vesnice, městečka či města, čímž docházelo k zahušťování svrchovaně složité a většinou ani netušené sítě příbuzenských endogamních styků – což, jak víme, je geneticky zcela nepříznivé. Mládenec, který si zašel do sousední vsi k muzice, byl obvykle tamními čekateli sňatku brachiálně varován, aby jim nepřebíral místní děvčata. Jeník z Prodané nevěsty zpívá podle Sabinova libreta, že přichází z daleka, až od moravských hranic, s takovým patosem a s tak soucitnou odezvou, jako by právě dorazil po strastiplné pouti z Jupiteru…
Ostatně – proč se zabývat výhradně člověkem se všemi složitostmi, z takových úvah vyplývajícími? Angličtí biologové Barghoorn a Schopf publikovali roku 1969 výsledky své práce, usilující o odhad rychlosti vývoje organismu na podkladě určení vzestupu obsahu desoxyribonukleové kyseliny v jádrech buněk a změn pořadí nukleotidů v molekulách DNK, nositelkách dědičných znaků. Nalezli v náplavech, starých tři miliardy let, fosilní organismus, Eobakterium isolatum, srovnatelný např. s dnešní, recentní bakterií Escherichia coli.
(Tyto a další podobné nálezy, mimochodem řečeno, rovněž posunuly naše představy o „hodinách života“ na naší Zemi dost podstatně dozadu: donedávna jsme se domnívali, že se před třemi miliardami let v prvotní zemské atmosféře díky fotochemicky účinným ultrafialovým paprskům a snad i zvýšenému pozadí radioaktivního záření teprve vytvářely první sloučeniny, jež měly být až v daleké budoucnosti stavebními kameny života. Vysoce vyvinuté organismy – a těmi bakterie ve srovnání např. s viry bezesporu jsou – byly překvapením.) Eobakterium obsahuje v buněčném jádru 3,8 × 10⁶párů nukleotidů. Jádra buněk dnešních živočichů obsahují v jádrech svých buněk nukleotidových párů asi tisíckrát více – kolem 3,2 × 10¹⁰. Vyplývá z toho, že ke zdvojení obsahu DNK v buňce, a tím ke zdvojení genetické informace, jež však v žádném, případě nemusí znamenat (a obvykle ani neznamená) stejně výraznou změnu znaků, došlo asi za 300 miliónů (!) let, a to u organismů, jejichž genetická reaktivita na změnu zevních podmínek je nesrovnatelně pružnější než u organismů vyšších. Tím spíše nelze očekávat rychlejší změny u člověka, obklopujícího se uměle vytvořeným mikroklimatem a tudíž vystaveného pravděpodobnosti vzniku účelných genetických změn v neskonale menší míře. Dokazuje to např. i rozbor struktury lidského hemoglobinu, lišícího se od krevního barviva jiných savců průměrně ve 22 aminokyselinách hemoglobinového řetězce. Za několik miliónů let, uplynuvších od vzniku lidského druhu, bylo tedy odlišeno relativně velmi malé procento struktury této veledůležité látky: sotva 15 %.
S touto pomalostí se ovšem vědci nesmířili a moderní biologie v poslední době s oblibou koketuje s myšlenkou manipulace genetickou výbavou buněčného jádra, aby se změnily vlastnosti a činnost buňky. Matkou těchto projektů byla zdařilá laboratorní výroba umělého genu.
Genetické inženýrství, jak se tato rodící se disciplína experimentální biologie nazývá, přineslo řadu vážných problémů lékařských, morálních i etických. Mnozí vědci žádají zákaz těchto pokusů vůbec, protože nelze vyloučit možnost, že by se zásahem do genetického fondu bakterie – nejpřístupnějšího pokusného materiálu – mohla pro člověka tragicky změnit její choroboplodnost a že by následující epidemie krutě zdecimovala lidstvo, zbavené ochrany léků, účinných pro bakterie „neupravené“. Na konci cesty, počínající genetickým inženýrstvím bakterií, by měly být cílené změny vadných lidských karyotypů, nenormálních chromozómových vzorců. Již dnes lze před porodem takové odchylky zjistit tzv. amniocentézou, prozkoumáním buněk fétu v plodové tekutině.
V podstatě by šlo buď o náhradu vadného genu správným genem umělým nebo přirozeným, odkrytí nebo zakrytí účinnosti toho či onoho genu, amputování vadného genu, nebo transplantace cizího genetického materiálu, případně o klonování totožných jedinců. Do podrobností nelze zacházet.
Akademik Charvát ve své studii o genetickém inženýrství připouští, že se tento obor pokusné biologie může rozvinout rychleji, než dnes tušíme. Zároveň však uvádí i nejzávažnější etický problém: kdo a jak bude mít právo experimentovat s lidským genomem (souborem genů)? Pro moralisty je toto počínání naprosto tabu – opatrnější prognostici odsouvají genetické inženýrství do oblasti science fiction, ale jak Charvát podotýká, tu a tam byla realita méně reálná než sen…
Ať se budoucnost vyvine jakkoli, neočekávám osobně od genetického inženýrství dohledné zásahy do lidského genomu, a po prvních malérech v laboratořích bude patrně tento obor „zmražen“ alespoň do té doby, než si budeme jisti zvládnutím i nejexotičtějších „upravených“ infekcí.
Zdá se, že daleko spíše než řízením genetických pochodů bude podoba člověka ovlivňována individuálními zásahy cílenými tak, aby se jedinec fyzicky (a obávám se, že především fyzicky) přiblížil aktuálnímu ideálu. Tyto tendence nejsou nijak nové – již Ralph Waldo Emerson (1803–1882) konstruoval předchůdce vzorového typu amerických obrázkových seriálů, plusmana, zdravého, silného, vitálního, úspěšného, vítězného atd, o němž Ernst Benz vtipně poznamenává, že vlastně „předpovídá hrdinu tehdy neexistující americké filmové produkce“.
Takový hrdina není novinkou – zahrnuje v sobě ideál řecké vyrovnanosti, kalokagathie, ideály renesančního uomo universale, anglického gentlemana zplozeného průmyslovou revolucí, i představitele „zlatého věku sportu“, kdy se sportu věnovali chlapi těžkého kalibru, kdy Terront hnal svůj 25 kg těžký bicykl z Paříže do Brestu a zpět bez zastávky, kouře při tom jako doping těžké doutníky, kdy vévoda Borghese se svou 7,5koňovou Italou absolvoval cestu z Pekingu do Paříže, při níž tahal vůz zpod zřícených mostů a u venkovských kolářů jej opatřoval novými koly, kdy se do oblak vznášely balóny, řízené sebevražedně odvážnými vzdušnými kapitány dynastie Godardů a Yonů…
Věřím, že budoucnost, a zejména socialismus jako její předvoj, vytvoří svůj ideál člověka, formulovaný jak psychicky, tak fyzicky, a nevidím důvodu, proč by po stránce fyzické nemohl být Emersonův plusman dobrým pracovním vzorem. Hluboce věřím, že nebudu obviňován z přízně k debilitě a sadismu supermanů amerických comics, ani z náklonnosti k „Obermenschovi“ Friedricha Nietzsche, jenž jako „plavá bestie“ stál na počátku šíleného árijského ideálu obyvatel hitlerovské říše. Jde spíše o to, cílit zásahy do vývoje jedince tak, aby fixovaly žádoucí fyzické znaky člověka a vytvořily tak vhodné podmínky i k fixaci nejprogresivnějších (v biologickém smyslu slova) vlastností duševních. Občasné ústupy se obvykle nevyplácejí. Nedávný kult anglické modelky Twiggy, představující takřka úplné popření biologických funkcí ženy, má na svědomí přinejmenším stejný počet vážných chorob zažívacího traktu, nervového systému a plic, jako např. kterákoli sice chybná, ale zato direktivně uplatňovaná ekonomická doktrína.
Podmínky k takovým zásahům i bez genetických intervencí se v posledních letech počínají uspokojivě rýsovat – byla nalezena, a zčásti dokonce vědci v Berkeley úspěšně syntetizována, takřka zázračná látka HGH, Human Growth Hormon, lidský růstový hormon, nazývaný též STH, somatotropní hormon, schopný v dostatečných dávkách podstatně a příznivě ovlivnit růst a vývoj člověka takřka k fyzickému optimu. Podobných zásahů připouští moderní lékařství celou řadu. Spolu s výběrem „nejperspektivnějších“ zárodečných buněk pro početí nového jedince, které už dávno přešlo z polohy polofantastických úvah do sféry dopracování metodiky, zajistí tento způsob ne další fyzický vývoj člověka, ale zabrání regresi, ústupu od užitečných tvarů a funkcí, jež si Homo sapiens sapiens za 300 miliónů let svého vývoje vytvořil. Lidstvo má dnes prostředky, jak se účinně bránit nežádoucím fyzickým změnám i tam, kde by zřejmě byly v souladu se ztrátou původní funkce. Proto nevěřím v holohlavé potomky, v potomky s „čarodějnicky“ vyčnělou bradou a dýňovitými lebkami – právě tak jako nevěřím v další „zlepšování“ struktur a funkcí, jež by teoreticky přinášely užitek: „orlí“ zrak s větší rozlišovací schopností a přesnějším stereoskopickým odhadem vzdálenosti i za mezí devět metrů, delší, obratnější a citlivější prsty, ostřejší sluch atd. V mikroklimatu, které si každý člověk kolem sebe stále dokonaleji a se stále významnější pomocí automatických zařízení vytváří, není tlak požadavků na tyto úpravy k lepšímu ani zdaleka tak silný, aby je umožnil vybrat z nahodilých genetických změn, způsobovaných mutací, a zachovat Právě naopak – lidstvo se bude v budoucnosti daleko spíše utkávat s určitou regresí znaků, struktur a funkcí, jež by bylo žádoucí zachovat buď vzhledem k zafixovanému ideálu fyzické dokonalosti (tvary obličejového skeletu, výška těla), buď jako významný sekundární pohlavní znak (vlasy a tělové ochlupení), nebo z preventivně lékařských důvodů (např. i třetí stoličky, tzv. zuby moudrosti, jež sice, pravda, občas chybí, daleko častěji se však prořezávají v abnormální, nevýhodné poloze, nebo zůstávají retinovány s celou řadou nepříznivých následků vedoucích před objevem antibiotik leckdy i k smrti – což je dědictvím již od okamžiku, kdy se při odvíjení lidské lebky se zásadně vzpřímenou polohou těla počal měnit úhel dolní čelisti).
Tím rozhodně nechci – probůh! – tvrdit v souladu s filozofickými tendencemi pozdních výhonků karteziánské vědy koncem 19. století, že by člověk byl jakési epifenomenon, konečný, ve své podstatě dokonalý a neměnný svrchovaný jev. Smím-li použít tak přízemní paralely, přirovnal bych ho raději ke kladivu. Také ono se od eolitů a pěstních klínů vyvíjelo přes kamennou sekeru desetitisíce a snad statisíce let ke svému definitivnímu, funkčnímu, a tedy zcela stabilizovanému tvaru, který bude sotva budoucími věky podstatně modifikován. Pravda – objevila se pneumatická kladiva na zcela jiném principu
– ale proč se pro přibití hřebíku dožadovat pneumatického kladiva? A proč, u všech všudy, očekávat, že evoluce, mutace v řetězcích DNK, pohyb hmoty, bůh (chcete-li…) nevystačí k tak jednoduché funkci, jakou je projekce rozumu, představovaného funkcí dnes již napodobitelného lidského mozku, s jednoduchým a funkčně osvědčeným… člověkem?
Povšimnutíhodným argumentem pro toto tvrzení je ostatně i skutečnost, že značná část terapeutických disciplín moderního lékařství, zejména léčba fyzikální, klimatická, lázeňská, reflexní atd nejsou ničím jiným než snahou obnovit zcela zlenivělé schopnosti organismu, mobilizovat energetické zdroje a neurohumorální rezervy k účelnému přemáhání odlišností a výkyvů zevního prostředí bez navyklé ochrany umělého „mikroklimatu“.
Všechno nasvědčuje tomu, že ideál, jehož zachování je geneticky žádoucí, je představován stavem, dosaženým v okamžiku zastavení nebo téměř zastavení se rovnajícímu zpomalení vývojového tlaku, určeného vzájemným vztahem zevního a vnitřního prostředí, jejž musí organismus svými energetickými zdroji vyrovnávat ve směrech, kde je další optimalizace možná. Toto pravidlo se netýká jen člověka – žraloci dosáhli optimálního aerodynamického tvaru již před 140 milióny let a od těch dob přetrvávají jako živé fosilie, schopné ovšem plného uplatnění v konkurenčním boji o život s daleko progresivnějšími rybami kostnatými. Mravenci, téměř neodlišitelní od současných druhů, jsou doloženi již v prvohorách, právě tak jako termiti. A jednobuněčné organismy se od samého počátku organizovaného života morfologicky změnily pramálo, ačkoli, pokud jde o matematickou možnost mutací, jsou jí vzhledem k rychlému sledu nových generací obdařeny řádově asi 10 000krát více než např. člověk.
Můžeme tedy očekávat, že morfologické změny lidského organismu jsou v podstatě u konce, nebo přinejmenším souhrou objektivních podmínek i možných umělých zásahů výrazně zpomaleny až do té doby, než by se lidstvo ocitlo v nových podmínkách, s nimiž by se muselo vyrovnávat přizpůsobením sebe sama, nikoli přizpůsobením těchto podmínek. Ani to není vzhledem k důvtipu vědců a pozoruhodnému optimismu politiků vyloučeno. Do té doby můžeme považovat současnou podobu člověka (přičemž málo záleží, zda zvolíme člověka 20. století, antického Řeka, obyvatele Sumeru, nebo i cromagnonce) za cílovou a trvalou jednak jako ideál, podléhající geneticky jen nevýznamným výkyvům, jednak jako objekt, jenž se účelným souborem opatření vyhnul dalším vývojovým tlakům.
Snad mně přesvědčení zastánci biologické evoluce za každou cenu prominou, odvážím-li se jít ještě o krok dál: další biologický vývoj člověka v naznačených trendech je vysloveně nežádoucí a ohrožující druh Homo sapiens sapiens stejně vážně jako škodlivé vedlejší produkty technického rozvoje – i když ovšem s dlouhodobější perspektivou.
Touto problematikou se u nás zabýval např. fašisty umučený embryolog profesor Florian. Upozorňuje, že velkorysý dar přírody, totiž vzpřímená poloha, umožňující člověku uvolnit přední končetiny k jemným manipulacím a rozvíjet mozkovnu do netušených rozměrů, je zároveň darem danajským. Na rozdíl od takřka všech ostatních čtvernožců tlačí totiž útroby vlastní vahou na pánevní východ, jehož rozměry by měly být proto co nejmenší – skutečně také k redukci prostoru, omezeného pletencem pánevních kostí, zjevně dochází. S tímto vývojovým trendem je však v přímém rozporu zvětšování lbi novorozenců. Střetnutí obou evolučních jevů dosáhlo již meze vzájemné slučitelnosti – další růst lbi nebo další zužování pánevního vchodu by vylučovalo fyziologický porod.
Ještě závažnější je problematika plodového koláče, placenty. Zatímco u všech ostatních tvorů, vybavených placentou, je plodový koláč v pouhém kontaktu s vnitřní děložní výstelkou a přijímá látky z jejích žláz, u primátů vrůstá do děložní sliznice početnými klky a u člověka je jeho vbujení do stěny mateřské dělohy tak výrazné, že můžeme mluvit dokonce o analogii se zhoubným nádorem. Vzájemná výměna látek mezi matkou a dítětem značně zatěžuje organismus matky především odstraňováním odpadových zplodin látkové výměny embrya, vedoucím leckdy k obecně známým těhotenským ledvinovým obtížím. Sama placenta člověka pracuje, jak se zdá, bez rezerv a s maximální možností látkové výměny. Ke konci těhotenství se její značné plochy pokrývají fibrinem, nebo dokonce odumírají. Vlastním signálem vypuzení plodu je pravděpodobně neschopnost zajišťovat nadále dostatečný přívod kyslíku a odvod katabolických látek z organismu plodu. Kdyby došlo k dalšímu anatomickému vývoji mozku, byl by nepochybně spojen s delším vyzráváním plodu a s prodloužením u člověka i tak nápadně dlouhé doby těhotenství. V tomto případě by placenta vyčerpala své možnosti už před fyziologickým datem porodu a bylo by třeba počítat jednak s pravidelným pobytem novorozenců v inkubátorech, jednak s nefyziologickým mechanismem porodů tzv. císařským řezem. I při dokonale vypracované chirurgické technice nedoporučují porodníci více než jeden, maximálně dva porody tímto způsobem. Hrozí totiž nebezpečí děložní kýly a výhřezu plodových obalů i částí plodu samotného zeslabenými místy děložní stěny. Velmi často je proto druhý porod císařským řezem doprovázen podvázáním vaječníků, aby se zabránilo dalšímu těhotenství. Případy, kdy bylo tímto chirurgickým způsobem vedeno více porodů (v literatuře se dokonce uvádí fantastické číslo šestnáct), jsou rozhodně výjimečné a nemohou sloužit jako předloha.
Kdyby vývojovými mechanismy k této situaci došlo, následovalo by pochopitelně prudké snížení porodnosti, vedoucí k postupnému a patrně stále rychlejšímu poklesu lidské populace. Konec by se mohl podobat konci druhohorních hromovládných dinosaurů, jejichž vymření bylo rovněž způsobeno nejspíše poruchami a závadami v tvorbě a dozrávání vajec.
Doufejme tedy, že fyzická stabilita člověka jako druhu, který se z geologického hlediska konstituoval teprve včera, nezůstane pozadu za stabilitou genomu žraloků, vačic opossum nebo mravenců.
Co bylo řečeno o fyzickém habitu člověka, platí nejspíše i o jeho psychice. Trefně to vyjádřil italský historik G. Ferraro:
„Je zvykem domnívat se, že čím více je nám člověk časově vzdálen, tím více se od nás liší svými pojmy a city a že psychologie lidstva se mění z období do období jako móda nebo jako literatura. Avšak v historii jen poněkud vzdálených dob sotva se najde nějaká ústava, nějaký zvyk, zákon nebo víra, která pro svůj odlišný ráz od oněch, které vidíme denně, by vyžadovaly nejrůznější složitá vysvětlení, jež nejsou ničím jiným než větami, jejichž význam není příliš jasný. Člověk se přece nemění tak rychle, jeho psychologie zůstává v podstatě stále táž; i když kultura z období do období se velice mění, neznamená to ještě, že by se měnila samotná činnost jejího ducha. Základní zákony lidského ducha zůstávají stále tytéž, alespoň pro ta krátká historická období, o kterých jsme informováni, a skoro všechny fenomény, i ty nejpodivnější, musí být vysvětleny obecnými zákony lidského ducha, které můžeme zjistit v nás samotných.“
Ferrarův citát byl, jak se sluší, přeložen doslova – je v něm však třeba upřesnit významy záměnou psychologie (vědy, studující psychickou činnost) se správnější psychikou, tj. v marxismu produktem specifického vzájemného působení subjektu a objektu, vztahem vědomí k bytí, funkcí nejvýše organizované hmoty, šedé kůry lidských mozkových hemisfér. Psychika člověka je výsledkem dlouhodobého vývoje hmoty samé, ale i společenské práce, řeči, sociálních kultivačních impulsů, a její výzkum, prováděný přírodovědnými (Pavlov aj.) i psychologickými a sociologickými metodami, musí vycházet z nedílné jednoty organismu a prostředí.
Poslední dvě metody výzkumu však spíše postihují další, přísně odlišenou kategorii psychologie, totiž psychiku společenskou, součást společenského vědomí, tvořenou mentalitou jednotlivých vrstev a tříd a vytvářející se pod vlivem společných životních podmínek a způsobů života. Projevuje se např. podobnými či společnými citovými reakcemi, náladami, postoji, zvyky a zájmy. Společenská psychika pochopitelně podléhá změnám – její vývoj je však ve srovnání s formami společenského vědomí pomalejší a z celé jeho oblasti bývá právě ona nejkonzervativnější, což je jednou z příčin existence reakčních stereotypů, předsudků a přežitků v lidském myšlení. Jsme v pokušení použít názorného obrazu: společenská psychika je strhována k pohybu prudkým vývojem společenského vědomí, zároveň však bržděna třením o stabilní a po dlouhá tisíciletí prakticky neměnnou strukturou psychiky člověka jako biologického druhu Homo sapiens sapiens. Změna, „odbrzdění“ nebo dokonce uvedení této struktury do genetického pohybu není v dohledu. Dialektický materialismus dovoluje ve společenskovědní oblasti činit závěry do budoucnosti pouze potud, pokud obsahem výpovědi není nic jiného než odhad proměny historické a společenské možnosti v historickou a společenskou skutečnost Z tohoto hlediska ochotně a rádi připustíme podstatné změny společenského vědomí i rozsáhlou proměnu společenské psychiky, vedoucí posléze k realizaci ideálního modelu socialistického člověka i po této stránce – ne však změny psychiky, zjistitelné v rytmu generací, pokud ovšem nezasáhne zmíněné genetické inženýrství nebo jiné faktory, jejichž charakter si dnes nedovedeme představit. Snad i je měl na mysli Lem ve své Summae technologiae, předvídá-li v budoucnosti netechnický, biologický vývoj lidstva. Obávám se však, že by se v tom případě dostal značně blízko žánru, v němž se mu tak zalíbilo a v němž vynikl, k science-fiction.
Všechno nedobré je i k něčemu dobrému: výtěžky dnešní psychologie a obzvláště průzkumy psychiky člověka jako druhu, ať již jsou prováděny kterýmkoli vědním odvětvím a jakýmikoli prostředky, mohou být aplikovány vcelku bez obav a bez rozpadů na ekvivalentní psychiku dávného člověka od onoho okamžiku, „kdy vystoupil z holých potřeb a nutností“, tedy kdy si osvojil řeč, společenské pracovní návyky a kdy počaly působit sociální kultivační impulsy. Tato skutečnost nám dovoluje opatrné a rezervované pohledy do „duše“ našich velmi vzdálených prapředků se slušnou pravděpodobností správných a plodných výsledků.
Od budoucnosti jsme se jakousi smyčkou dostali opět ke vchodům do paleolitických jeskyň s jejich obyvateli, k pradávným táborovým ohňům a snad i – kdo ví? – ke stezkám, vedoucím do oblasti dávných a ztracených civilizací, využívajících klimatické oscilace k horečnému rozvoji, jako by tušily nad hlavou Damoklův meč opět se blížících ledových dob nebo ničivých kosmických kataklyzmat Při jejich hledání je nutné vydat se za hranice, donedávna platící za nepřekročitelné. Tato kapitola měla dokázat, že mezníky nebyly postaveny jednou provždy. Taková představa by byla stejně pošetilá a nevědecká jako motivace ředitele patentního ústavu ve Washingtonu roku 1832, který v žádosti o penzionování prohlásil: „Všechno už bylo vynalezeno a nic nového nelze objevit“ A co více: leckdy se domníváme, že jsme opustili území poznání, možností, vědy a zdravého rozumu, abychom pak s radostí zjistili, že se dosud nacházíme v jejich vnitrozemí a že hranice jsou v nedohlednu, za devaterými horami a řekami.

Posunování hranic do stále vzdálenější minulosti nás přivádí i ke zjištění některých schopností a dovedností, které se vynořily jakoby z ničeho, rázem, a ke všemu bez zjevných kauzálních důvodů.
Mohl jsem zvolit celou řadu příkladů. Vybral jsem poměrně nepříliš senzační případ proutku Jeho Veličenstva pana císaře Yü i proto, že není rozsáhlý a nerozšíří proto kapitolu o posunování hranic, kam by vlastně patřil.

PROUTEK CÍSAŘE YÜ A DRAČÍ ŽÍLY

… nedovolili mi používat ten proutek, přinutivše mne napřed zříci se jakékoli smlouvy s ďáblem, chtěli, abych připevnil kousek posvěceného vosku na konec svého proutku a při otáčení proutku abych pronesl zaklínání ďábla.

Gaspar Schott, 1659

Nejhorší věc se přihodí přírodovědecké teorii tehdy, když počne předpisovat přírodě, jaká fakta mají existovat a jaká nemají právo na existenci, když začne říkat: „Tímto způsobem nedojdeš k ničemu!“ Jev je nutno poznávat různými způsoby a věrohodná nebo nevěrohodná mohou být jedině fakta. Když se tvoří teorie, jsou nejdůležitější ne ta fakta, se kterými je v souhlasu, nýbrž ta, s nimiž je ve sporu. V tom spočívá dialektické rozvíjení teorie.

N. N. Semjonov, 1951

Proutkařství je poprvé v evropské literatuře zaznamenáno u Římana Plinia Staršího (23–79 n. l.), pak prochází souvisle dějinami s občasnými peripetiemi, jakou bylo například odsouzení manželů Martiny de Borterod a důlního inspektora Jeana de Chaseteleta, barona z Bosseaulley, za zřejmě ďábelské objevení sto padesáti ložisek zlata, stříbra, mědi, olova, zinku, antimonu, železa atd. pomocí proutku, do Baštily. Stalo se to roku 1632 na rozkaz krále Ludvíka XIIL, avšak spory o proutkařství pokračují vesele dodnes, právě tak jako proutkaření samo. Zájmem o ně si neposloužil ani chemik J. R. Glauber (1604–1668), ani opat Vallemont, který na rozhraní 17. a 18. století vydal knihu Okultní fyzika neboli traktát o kouzelném proutku a dozvěděl se od pátera Lebruna, že proutkařství a jeho úspěchy nespočívají v elektrických či magnetických jevech, jak se domníval, ale v díle rukou ďáblových. Mnich Menestrier toto mínění vědecky podpořil: příčinou pohybu proutku musí být nějaký duch, a protože tímto duchem není ani bůh, ani andělé, protože by nás na to upozornilo Písmo svaté, znamená to, že je dílem rukou satanových. A bylo to.

Není úlohou této knihy rozhodovat o účasti boha či satana, a už vůbec ne obhajovat nebo naopak zatracovat proutkařství jako podvod a šalbu. Domnívám se, že takto formulovaná otázka byla již opuštěna, aby učinila místo základnímu výzkumu, jehož smyslem je vypátrat, jakým způsobem dochází k obecně známému jevu odklánění nebo otáčení proutku, ocitne-li se operátor nad nalezištěm rud, nádrží ipodzemních vod, tektonickou oblastí, ale i elektrovodnou, kanalizační či vodovodní sítí, podzemními umělými či přirozenými dutinami apod. Ačkoli jsou „teorie proutku“ (gravitační ze 17. století, později elektrická a elektromagnetická) i obecná teorie, objasňující proutkařství jako biofyzikální jev (existence vnějšího pole, proutkařem indikovaného, nebo funkce proutkaře jako aktivního lokátoru, vysílajícího a zpětně přijímajícího jakýsi signál) velmi zajímavé, nebudeme se jimi zabývat Spokojme se zjištěním, že mnohá evropská naleziště rud v 15.–18. století byla objevena proutkaři; že by bez pomoci proutkařů nemohl proběhnout v letech 1908–1909 velkorysý průzkum vodních zdrojů bývalé Německé jihovýchodní Afriky pod vedením L. Uslara, odměněný 79 % úspěchů při osmi stech detekovaných místech, že bojující armády prvé i druhé světové války používaly proutkařů, bez nichž by byla existence Rommelových i italských jednotek na severoafrickém bojišti vážně ohrožena nedostatkem vody, že Džáváharlál Nehrú osobně disponoval šestičlennou skupinou proutkařů, že britská Společnost proutkařů vydává od roku 1932 vlastní časopis, že v USA je nyní registrováno 25 000 „diplomovaných“ proutkařů a že se výzkumem schopností operátorů zabývá z vlastních prostředků UNESCO.

Někteří z nich byli použiti (nebo zneužiti) i ve Vietnamu, kde úspěšně zneškodňovali miny vojsk Vlastenecké fronty, na něž konvenční minohledačky nereagovaly, a při obléhání americké základny Khe-San detekovali systém podkopu, jejichž pomocí se vietnamští vlastenci chtěli dostat do východiště útoku bezprostředně u samotné základny. Zajímavé je, že pro tyto akce byly vyvinuty virgule s jakýmisi „servomechanismy“, jejichž princip se tají, umožňující úspěšné výsledky i operátorům bez mimořádných schopností, které jsou podle B. Tarajeva a F. Šimonova dopřány asi 3 % smrtelníků. Nejzávažnějším příspěvkem poslední doby byly (kromě monografií francouzského fyzika prof. Rocarda a holandského geologa prof. Trompa a zasedání Vědeckotechnické společnosti A. S. Popova v Moskvě roku 1966) dva moskevské semináře, mezioborový v květnu 1967 a mezinárodní s účastí československých odborníků v dubnu 1968. Přítomní geologové, geofyzikové, fyziologové, biofyzikové, matematici, fyzikové, elektronici, psychologové, lékaři a další odborníci uzavřeli zasedání usnesením o několika bodech, z nichž první začíná doslova: „Objektivní existence BFJ (biofyzikální jev = proutkařství + prakticky shodná práce s kyvadlem, pendlem – pozn. L. S.), potvrzovaná také synchronními změnami fyziologických funkcí organismu, je mimo jakoukoli pochybnost.“ Spokojme se s tím tedy i my.

Proutkařství má v Evropě neobyčejně dávnou tradici, jejíž počátky se tratí v nedohlednu minulosti. Všichni autoři jsou však jednotní i v názoru, že na počátku použití virgule bylo proutkařství vodohledačské, a to v dobách, kdy potřeba a zpracování kovových rud byly neznámé nebo omezené, později pak přistoupilo proutkařství rudohledačské. Teprve nedávno byly objeveny resp. objasněny reakce proutkařů na lokální nebo regionální porušení homogenity dosud nepopsaného pole jinými objekty, např. změnami mineralogického složení skal, podzemními kabely, archeologickými vykopávkami atd. Nejpravděpodobněji detekuje proutek změny gravitačního gradientu. Bylo to opětovně prokázáno po obrovském umělém výbuchu poblíže Alma-Aty, sloužícím budovatelům vodního díla. Magnetometry a seizmografy se „uklidnily“ po deseti až třiceti sekundách. Přístroj pro měření gravitačního gradientu však vykazoval zjevné výkyvy ještě plné tři hodiny a přesně stejnou dobu reagovaly i virgule operátorů pod vedením prof. Sočevanova, kteří pochopitelně nebyli o výsledcích geofyzikálních měření informováni a pracovali poměrně daleko od laboratoře.

Ačkoli se z různých důvodů dnes počínají právě tyto možnosti BFJ oceňovat a používat, ležely po celá staletí, ne-li tisíciletí, zcela mimo okruh hlavních zájmů proutkařů. V ohnisku nejen odborného, ale dokonce veřejného zájmu se ocitly díky senzacechtivosti čtenářů a povinnosti novinářů vyjít této lidské slabosti vstříc. V tisku se objevily články varující před jistými místy, kde proutek prudce reaguje na nějakou místní anomálii. Za obzvláště, ba hrozivě nebezpečná byla označena místa, kde se kříží zóny dvou takových anomálií.

Bylo by pošetilé vyloučit možnost vlivů např. zvýšené elektrické vodivosti půdy, způsobené porézní, provlhlou horninou, případně místní magnetické anomálie na zdraví člověka. Lékařská věda objevuje stále jemnější souvislosti zdravotního stavu s takřka nepozorovatelnými a zdánlivě bezvýznamnými změnami zevního prostředí. Možná že tvrzení proutkařů o nemocech, vyskytujících se početněji v domech, kde se uplatňuje „škodlivé zemní záření“ (francouzský termín), např. nespavosti, nervozity, migrény, flebitidy á trombózy atd., má racionální jádro; nepochybné však je, že některé časopisy, zaštítěné autoritou lékařů-kancerologů (Němec dr. von Pohl, holandští badatelé van Dam a Miermet), vzbudily zbytečnou paniku tvrzením o „zcela nepochybné“ souvislosti výskytu rakoviny a „škodlivých zón“. Rakovina je – bohužel – mj. i civilizační chorobou, její etiologie je nesmírně složitá a statistické zpracování příčin ne vždy průkazné. Záležitost jistě zasluhuje zkoumání, toho se však musí ujmout týmy schopných a seriózních odborníků – jinak budou „škodlivé zóny“ přinášet prospěch především podvodníkům, vydávajícím se za proutkaře a tučně podpláceným pozemkovými agenty, aby potvrdili naprostou nezávadnost parcely a pomohli tak podstatně zvýšit její cenu. I to se děje.

(U nás se tato problematika dostala do rozhodně racionálnější a střízlivější polohy – výzkum působení geologického podkladu a geofyzikálních charakteristik prostoru osídlení na fyzický stav, případně frekvenci onemocnění obyvatel, se stal jedním z jmenovitých výzkumných státních úkolů ČSSR. Na problému pracují odpovědní vědci. Intervence lobby pozemkových agentů je vyloučena.)

Toto vše bylo nezbytné předeslat, nežli jsme mohli přistoupit k vlastnímu otazníku nad virgulí, který se vynořil v Číně dříve než před 4000 lety, přesněji řečeno nejpozději za doby vlády císaře Yü, panujícího v letech 2205–2197 př. n. l. a zpodobeného dobovou frotáží, kamenotiskem, s virgulí podoby ladičky v ruce. Nápis v rámu tisku nenechává na pochybách, že jde skutečně o virguli, jež se liší materiálem (dřevěný proutek, ocelový drát, kostice, slonovina, umělá hmota, pryž atd. atd.) i tvarem (od jednoduchého tvaru Y až k složitým a na zlomky milimetru proměřeným konstrukcím, opatřeným měřidly), aniž je znatelný rozdíl v účinnosti a přesnosti detekce. Tarajev a Simonov testovali z hlediska vhodnosti k výrobě virgule nejrůznější druhy dřevin, aniž zjistili jakýkoli rozdíl. Rozštěpy z větví všech Živých stromů reagovaly v nikách disponovaných subjektů naprosto stejně.

To by samo o sobě nebylo podivné – staří Číňané vynalezli ledacos o slušných pár století dříve než Evropa – podivné je, že „kouzelný proutek“, virgule, sloužil za doby císaře Yü, a pokud můžeme soudit z promyšleného a zřejmě mnohými experimenty upraveného tvaru umělé virgule z vyobrazení, i hodně dlouho před ním výhradně ke zjišťování tzv. „dračích žil“, ohrožujících zdraví obyvatel toho či onoho pozemku.

Na první pohled není ani toto exkluzivní využití proutku ničím pozoruhodným; i stará Čína byla tenkrát, ač je to takřka k nevíře, ještě mladou, nepociťovala „hlad“ po kovech, který postihl např. Evropu v raném středověku (čínské bronzy jsou doloženy teprve v polovině 2. tisíciletí př. n. l.) a vedl k roztavení tisíců antických soch a k boření sloupů, obsahujících bronzové nebo olověné jádro, na něž se navlékaly kamenné válce dříku. Čínská říše byla tehdy pouhou oblastí kolem Žluté řeky, spravovanou pololegendární dynastií Sia, k níž Yů náležel, a rozdělenou v několik kmenových území Chán, Čao, Wej, Jen, Čchci a nejmocnějšího kmenového celku Čchu.

Přece však je zde cosi navýsost podivného: jakým způsobem došli Číňané k této aplikaci virgule a jak vůbec stabilizovali vědomí účinnosti proutku, ba dokonce si jej vážili tak, že se stal dostatečně důstojným atributem samotného císaře?

Proutkařství mohlo vzniknout na mnoha místech světa zcela nezávisle, ať již v dobách navzájem časově blízkých nebo vzdálených. Není třeba brát na pomoc spasitelné difúzionistické teorie o jeho vzniku např. právě v Číně, následovaném rozšířením po euroasijském nadkontinentu, ačkoli ovšem ani tuto hypotézu nejsme oprávněni zamítnout. Je pravděpodobné, že u kolébky objevu BFJ stál lenoch, který neměl nic lepšího na práci než zadumaně chodit sem a tam, přičemž bezmyšlenkovitě svíral v dlaních rozvidlený prut. Pojednou zděšeně zjistil, že se mu prut v dlaních samovolně pohnul, ba že se zacloumal tak prudce, až v prstech zabolelo (což je u citlivých operátorů zcela obvyklé – proutkem totiž zjevně pohybuje síla, převyšující až miliónkrát sílu potřebnou k otáčení indikační střelky citlivého galvanometru, a hybné momenty dosahují hodnot stovek i více gramů na centimetr; při průzkumu zabajkalských rudných ložisek, vedeném N. S. Sočevanovem, proutek málem vymkl nad nalezištěm olovozinkové rudy v Arše operátorovi zápěstí).

Náš lenoch a devadesát devět jeho náhodných následovníků prut okamžitě odhodili, pelášili pryč a jaktěživi nic podobného nepodnikali. Vyvolený stý byl povahy prostší, takže nevěřil ve zlé duchy, čerty a jiné vědecky dokázané pravdy. Zdálo se mu, že konec prutu směřuje k zemi, jako by chtěl něco ukázat – a pracovitého blouda nenapadlo nic lepšího než na tomto místě kopat. A ejhle! Objevil se vodní pramen, což mohlo být za jistých okolností velevítané (Mojžíš uhodil holí do skály a vytryskl pramen, když již putujícím Židům hrozila smrt žízní – je zbytečné dodávat, že „hůl“ asi nebyla ničím jiným než virgulí), případně podivné těžké kameny nezvyklé barvy. Náš prosťáček pokus opakoval na jiných místech, možná pod tlakem situace a na naléhání soukmenovců – a s dávkou štěstí opět s příznivým výsledkem. Když se to opakovalo několikrát, dodali si odvahu i druzí, někteří s úspěchem. Proutkařství bylo pojato do thesauru možností, jak čelit havarijním situacím, a v tomto thesauru také zůstalo.

Takto a jen takto lze rekonstruovat počátky proutkařství s výsledky přinášejícími okamžitý zisk lidem v dobách, kdy tvrdé životní podmínky formovaly prosté potřeby a kdy vybírání vhodných sídel bylo určováno neskonale prostšími a zásadnějšími úvahami než obavou z diskontinuity hypotetického silového pole… K takovému zjemnění dospělo evropské proutkařství teprve v polovině 20. století, a to zákonitě ne samo, ale na základě zjištění lékařů, že existují budovy, jejichž obyvatelé, ač nijak příbuzní (jinak by se ovšem pomýšlelo na vlivy dědičnosti), trpí shodnými chorobami časťěji než okolní skupiny, žijící v podobných podmínkách. Dalším předpokladem bylo tušení vlivu, jejž mohou na lidský organismus mít až dosud podceňované a skryté zevní faktory. Třetí podmínkou bylo nashromáždění staletých zkušeností, umožňující – chceme-li věřit tvrzení o „škodlivých zónách“ – přesně rozlišit reakci proutku v místě křížení geologických anomálií a např. nad podzemní vodní nádrží, dutinou, žilou horniny nebo nevinnou stokou. Ani jednu z těchto tří podmínek nenacházíme za doby císaře-proutkaře Yü splněnu.

Staré čínské lékařství se naprosto lišilo od našich představ, spojovaných s tímto povoláním dnes i v minulosti, neznalo patologii ani kauzální léčení chorob, a navzdory pozoruhodným úspěchům empirické terapie (akupunktura aj.), nebylo schopno odkrýt etiologickou shodnost onemocnění. Představy o podstatě chorob se pohybovaly v bludném kruhu pověr. A konečně vývojová epocha obyvatelstva Číny z konce III. tisíciletí př. n. l., přelom pozdního neolitu do počínající doby bronzové v kraji až příliš bohatě zavodněném, neposkytovala možnost uplatnění proutkařů, tím méně jemné zdokonalení jejich schopností určit působící podzemní objekty. Dokonce je na překážku rozumnému vysvětlení samotného vzniku a především tak silné stabilizace proutkařství v povědomí lidí. Vždyť i sám císař mohl být zobrazován s virgulí jako s všeobecně známým nástrojem žádoucího umění!

Zdá se, že jedinou perspektivně plodnou domněnkou je převzetí proutkařství vysoké úrovně od jiné civilizace, z jiného kulturního okruhu, snad dokonce, smíme-li pokročit v domněnkách ještě o kousek dál, jako dar královského umění, vyhrazeného jen nejvyšším zasvěcencům. Čína využila z celého komplexu možností, poskytovaných virgulí, toliko jeden jediný, odpovídající tehdejšímu stupni vývoje místních výrobních sil, ač nejméně podstatný: vyhledávání „dračích žil“… Byl to ostatně dar skvělý a důvtipný, otevírající cestu k osídlování dalších krajů chudých vodou, připravující nástup věku kovů bez zdlouhavého mechanismu náhod odsuzujících k tisíciletému čekání, kdy se nějaká ruda v kombinaci s vhodnými přísadami ocitne za výjimečně příznivých podmínek v ohništi nebo keramické nádobě mimořádně všímavé společnosti…

Tento předpoklad má svou vnitřní logiku i ve skutečnosti, že jediným místem, kde trvale bydlelo větší množství obyvatel, jejichž životy bylo třeba (na rozdíl od životů rolníků a vůbec chudiny) chránit, snad dokonce i preventivně, byl právě – císařský palác.

Svůj vliv sehrála patrně i čínská astrologie, vyvíjející se spolu s rozvinutým hvězdářstvím, vzniklým i zde na podkladě potřeb svrchovaně choulostivého zemědělství; zmýlená o 5–10 dnů v datu osevu do sprašové půdy byla tragická; nenásledovalo-li vzápětí pravidelné období dešťů, odvál vítr lehkou půdu a obnažil semena, která nevzklíčila. Čínská astrologie, doložená již v nejstarších zachovaných pramenech, se velmi pečlivě starala zejména o umístění hrobek předků i obytných domů na šťastná a hvězdopravecky výhodná místa, nezastíněná okolními objekty před příznivými vlivy některých hvězd, jichž si staří Číňané všímali (a v tom se lišila od astrologie babylónského kulturního okruhu – a pak Evropy) daleko bedlivěji než planet. Od nejstarších dob až téměř do současnosti byly soudní spory se sousedy, jejichž novostavby zakrývaly postiženým obzvláště žádoucí části oblohy, na denním pořádku. Je zajímavé, že si touto otázkou, totiž působením stínícího terénu na astrologické vlivy, lámal v Evropě hlavu teprve nejpoctivější a nejdůkladnější hvězdopravec, jakého dějiny poznaly, Jan Kepler, kolem roku 1600.

Snad je to fantastická domněnka, ale počínání Číňanů se nejeví ve světle nejnovějších poznatků vědy tak docela nesmyslným: bylo totiž nade vší pochybnost zjištěno, že zejména zdroje X-emise, objevené na různých místech oblohy a zřejmě různého druhu, působí na naši planetu překvapujícím způsobem a neskonale silněji, než se předpokládalo ještě v nedávné minulosti. Např. záření zdroje SCO XB-1, přicházející ze souhvězdí Štíra a dosud bezpečně neidentifikované se žádným opticky pozorovatelným objektem (pravděpodobně jde o hvězdičku 13m, která má vzhled bývalé novy), ionizuje zemskou ionosféru podobně jako silnější sluneční erupce, jejichž fyziologické působení je statisticky nesporně prokázáno.
Je-li tomu tak, jak se to císař Yü a jeho následovníci dozvěděli?
To je ovšem jen vedlejší otázka. Hlavní problém této kapitoly tušíme v tak trochu nepochopitelné císařské virguli. Kde se vzala v době netoužící nijak zvlášť po kovech a na území oplývajícím vodou? Nebo musíme posunout i zde mezníky do minulosti a připustit rudohledačství a rudné hutnictví i s pomůckami tak jemnými, jakou virgule nepochybně je, v dobách, zařazovaných dnes k mladšímu neolitu, tedy k době kamenné?

Je to podivné a trochu se to podobá nálezu náramkových hodinek na zápěstí Přemysla Oráče. Při jejich objevení bychom patrně nepotlačili zvědavé otázky
– odkud?
– jak?
– proč?
Nepodařilo se mi je, jak vidíte, potlačit ani při setkání s panem císařem Yü a jeho kouzelným proutkem tvaru ladičky.

Nesrovnalosti v dálné minulosti lidstva mají ovšem celou řadu možných vysvětlení, tzv. „normálních“, odvoditelných od stávajících teorií i hypotéz, i vysvětlení mimořádná, existující mimo dosud uznávané názory, nebo dokonce v přímém rozporu s nimi.

Tyto názory procházejí pravou křížovou cestou od posměchu a obecného zneuznání k první rozhodující etapě — vážné a dobře argumenty podložené diskusi.
Jednou z takových „prokletých“ teorií je představa dávných civilizací, schopných —například—objevit a předat dar virgule. O těchto civilizacích jsme se již dosti rozsáhle zmínili v Tušení stínu a vrátíme se k nim, dovolí- li to autorovi neúprosný čas, v Tušení světla. Tušení souvislosti chce několika dalšími kapitolami argumentovat jaksi v doplňkovém směru: existovaly-li dnes v nepaměti zasuté civilizace, musely existovat i katastrofy, kataklyzmata, připouštěná Cuvierem a dalšími vědci, která je zničila.
Stěží nalezneme o těchto kataklyzmatech přímá, nebo dokonce písemná svědectví, ačkoli i těmi se dnes už nepřehledná atlantologická a atlantomanická literatura přímo hemžií. Daleko spíše bychom se měli poohlédnout po svědectvích nepřímých. Jedno z nich — podle autorova názoru — poskytují mamuti.

MAMUTI MAJÍ STÁLE CO ŘÍCT

Hory zajisté přinášejí mu pastvu, a všechna zvěř polní hra tam. V stínu lehá, v soukromí mezi třtím a bahnem. Dříví stín dávající stínem svým jej přikrývá, a vrbí potoční obkličuje jej.
Aj, zadržuje řeku takt ie nemůže pospíchati,
tuší sobě, že pozře Jordán v ústa svá.
Zdaž kdo před očima jeho polapí je jt aneb provazy protáhne chřípějeho?

Kniha Jobova, 40,15–19

Člověk jeden v Městě Tetíně, chtěje sobě loch v zemi udělati, kopal a nalezl hlavu člověčí nesmírné velikosti, která když ze země vyňata byla, dva muži jedva ji mohli obsáhnouti, nalezeny su při tom i jiné kosti jednak všecky jednoho člověka hnátové, byli su na dvacet šest noh vzdýli a to všecko bylo na hrad Tetín přineseno a pověšeno v jedné syni a všem lidem, kteříž tam přišli, ukazováno.

Kronika Václava Hájka z Libočan k roku 785 (1541)

Podivné a v dějinách tvorstva zřejmě neobvykle náhlé vymizení jurské živočišné i rostlinné „dekorace“, především suverénních hromovládců, obrovských praještěrů, je dodnes nevyřešenou hádankou, zasutou ovšem asi 130 milióny let, a tedy příliš vzdálenou v minulosti, než abychom směli doufat v jiné než více nebo méně důvtipné hypotetické vysvětlení. Množství takových hypotéz bylo již zavrženo, další mají své zastánce a mnohé budou ještě nepochybně zkonstruovány s postupujícím poznáním zákonitostí přírody.

Podivnější však je, že se dosud nepodařilo uspokojivě vysvětlit vyhynutí mamutů, žijících – navzdory Cuvierovu tvrzení – nejen jako současníci člověka, jak je dávno známo z četných paleolitických kreseb, rytin a plastik, ale existujících dokonce ještě v době, kdy se v některých částech světa rozvinuly civilizace, schopné např. budovat megalitické stavby.

Evropská věda se počala o mamuty živě zajímat teprve díky podnikavosti a toulavé povaze tunguzského kočovného lovce Osipa Šumachova, jenž se roku 1799 vydal k moři Laptěvů při ústí Leny hledat vhodné místo pro své další dočasné sídlo. Na Bykovově mysu nalezl strašlivé chlupaté zvíře, skryté pod slabou vrstvou ledu, které na něho (jak se mu nepochybně zdálo) výhružně civělo. Milý Šumachov rázem věděl, na čem je: byla to obrovská zemní krysa z pohádek Tunguzů a Ostjaků, strašlivé, vraždící zvíře, které sice na vzduchu, díky bohu, rázem zdechne, ale pod zemí, ve vodě i pod vodou se pohybuje jako doma. Protože vůbec netoužil po intimnějším setkání s uu kýlou (vodním zvířetem) čili uu oguchou (vodním býkem), vzal nohy na ramena a nalezl si místo pro loveckou chatu raději někde jinde.

Bykovův mys však přece jen občas opatrně navštěvoval, a když se konečně roku 1803 přesvědčil, že podzemní krysa je určitě a nadobro mrtvá, urazil jí oba kly, které se zatím odtaním ledovce uvolnily a o nichž věděl, že jsou hledaným zbožím, a prodal je zástupcům kupce Boltunova, jenž měl tehdy na veškerou sibiřskou mamutovinu nejjasnější carský monopol.

O Šumachovově nálezu se čirou a šťastnou náhodou dozvěděl ruský botanik Adams, vracející se tehdy z vědecké expedice do Číny, a rozhodl se koupit tak říkajíc zajíce v pytli, mamuta, kterého nikdy neviděl.

Věděl však asi, že už v letech 1707 a 1739 došly do Moskvy zprávy o nálezech mršin obrovských zvířat a že hrabě A. L Mušinskij-Puškin byl roku 1802 na návrh Akademie věd odměněn zlatým řetězem za několik mamutích kostí a dva kly. Odměnu měli ovšem obdržet spíše hraběcí mužici, kteří pozůstatky mamuta v Povolží nedaleko Jaroslavi nalezli. Adams zaplatil lovci značnou částku, aby mu vynahradil ztracené sezónní lovy, a odejel. Šumachov mamuta poctivě a věrně hlídal až do roku 1806, kdy si Adams konečně přijel pro svůj majetek, doprovázen eskortou kozáků a domorodými pomocníky. Odvezli kompletní kostru, tři nohy, výborně zachovalé oko, mozek a kus kůže s chlupy, takže petrohradští vědci mohli téhož roku dokonale rekonstruovat toto vyhynulé zvíře a definitivně vyvrátit četné báchorky, jež o něm kolovaly. Vždyť amsterodamský purkmistr Witzen dokonce převzal do svého německého „vědeckého“ popisu Sibiře, vydaného koncem 17. století, nejen jakutské pohádky, ale dušoval se, že mamut je obrovským krtkem, jehož pohyb vyvolává zemětřesení. Důkazem je prý sám název: mamut znamená estonsky a finsky „zemní krtek“.

Ve skutečnosti je etymologie slova mamut (podle Anatolije Ložkina) jiná pochází z tatarského dek mamma, což znamená země, půda. Do evropské části Ruska přinesli toto slovo Jermakovovi kozáci, vracející se z výpravy do Sibiře, a z Ruska se pak rozšířilo dál do světa. Mamuti byli ovšem známi již dříve pod jménem indrik, což patrně pochází, smíme-li věřit etymologům, ze slova jengora, pán země. Jedna z nejstarších ruských literárních památek, tzv. Bledě modré rukopisy, přináší tuto charakteristiku mamuta: „Indrik zvíře je všem zvířatům otec a všem zvířatům zvíře, ryje rohy pod zemí, jde si pod zemí kam chce, jako slunce po nebeské klenbě, a když se toto zvíře rozzlobí, celá matička Země se nad ním rozechvěje.“ Rozhodně nelze přijmout vysvětlení, spojující slovo mamut s biblickou potvorou behemotem či arabským strašidlem mehemotem, ačkoli se to lze leckde dočíst. Vědecký název Elephas primigenius udělil mamutovi německý přírodovědec Johann Blumenbach roku 1799.

Nesmíme být ostatně na důvěřivého pana purkmistra Witzena příliš přísní: racionalista a polyhistor G. W. Leibnitz (1646 až 1716) „zrekonstruoval“ kostru mamuta tak fortelně, že vytvořil mohutného dvounohého tvora s jediným mamutím klem uprostřed čela, čímž velmi podpořil lékárníky, prodávající zlatem vyvažovaný a neselhávající všelék, roh jednorožce, unicornum čili ebur fossile. Svou podivuhodnou rekonstrukci, jejíž jedinou zásluhou bylo odmítnutí existence předpotopních lidských obrů, za jejichž pozůstatky byly mamutí kosti všeobecně pokládány, uveřejnil v díle Protogaea.

O čtvrt století před ním vysvětloval realističtější a přesnější pozorovatel, první moravský historiograf Tomáš Pěšina z Čechorodu (1629–1680), nálezy mamutích kostí přenesením zdechlin afrických slonů do naší vlasti vlnami biblické potopy (Mars Moravicus, 1677)…

Teď byl tedy konečně nalezen mamut podivuhodně zachovalý.
Byla to senzace a jako každá senzace povzbudila fantazií obdařené nadšence k horečné činnosti, takže mnohé evropské noviny záhy přinesly zprávu o mamutech, kteří ještě kdesi na dálném a mrazivém severu žijí. Tato zpráva se nepotvrdila. Nepotvrdily se ani údaje, obsažené v pamětech německého barona Zigmunda Herbertsteina, jež vyšly roku 1549 a popisují mj. baronovu cestu na Sibiř počátkem 16. stol. Autor prohlašuje, že se ještě za jeho života na Sibiři lovilo palnými zbraněmi jakési obrovské slonu podobné zvíře, domorodci nazývané „věs“. Bez potvrzení je i setkání se živými mamuty, o němž vyprávěl sám dobyvatel Sibiře ataman Jermak. Stejně dopadla jedna z historických žurnalistických mystifikací, jejíž obětí se stali čtenáři říjnového McClure's Magazinu roku 1899. Autor článku Henry Tukeman popisoval se všemi podrobnostmi, jak předešlého roku na lovecké výpravě, financované milionářem Horacem P. Conradim, zastřelil za vydatné pomoci aljašského Indiána Paula posledního žijícího mamuta…
Otázkou zůstávají čínské prameny ze 4. století př. n. l., popisující zcela bez nadšení mamuta jaksi samozřejmě jako zvíře žijící, avšak „velmi hloupé a netečné“. Anatomický popis je celkem výstižný.
Je ovšem nápadné, že zatímco takřka všude na světě, kde se mamuti vyskytovali, byly jejich lebky, zbavené vykloubením v zubním lůžku klů a poněkud podobné obrovské lebce lidské, považovány za pozůstatky jednookých obrů-kyklopů (nosní otvor byl pokládán za očnici, vlastní nepatrné očnice unikaly pozornosti), případně draků, Sibiřané nikdy nepochybovali, že mamut je jen a jen zvíře. Trvali na tom až do zrození moderní vědy, kdy už (jak alespoň předpokládáme) dávné vzpomínky na osobní setkání člověka s mamutem v povědomí domorodých kmenů vyhasly.
Nelze ovšem popřít, že s myšlenkou podstatně pozdějšího vyhynutí mamutů, než jaký až dosud věda předpokládá, přicházejí v poslední době někteří sovětští vědci. Tak například člen Akademie věd SSSR I. G. Pidopličko se domnívá, že se mamut vyskytoval ve středním Povolží dokonce i v prvním tisíciletí našeho letopočtu (vychází z údajů arabských autorů) a že pro ozdoby z mamutoviny, nalézané tu a tam v hrobech z této doby, nebylo použito fosilního materiálu, ale loveckých trofejí, získaných z čerstvě skolených zvířat. Nelze ovšem popřít, že prameny, o než se opírá, jsou značně mlhavé.
Sovětský geolog Vladimír Puškarev dokonce oznámil, že mu staří jakutští lovci shodně potvrdili historky svých otců o setkáních s obrovskými chlupatými a nosatými zvířaty s velkými kly ještě nedlouho před první světovou válkou a že sám jeden z Puškarevových informátorů nějakou dobu sledoval stopy neznámého, avšak zřejmě obrovského tvora, „veliké jako malá umyvadla“. Podobné stopy byly prý spatřeny koncem třicátých let našeho století dvěma čukotskými chovateli sobů ve stejné oblasti, totiž severně od Jakutska, když hledali ztracené stádo. Jiný sovětský autor A. Moskvin soudí, že důležitou známkou zcela nedávného,, nebo snad dokonce i současného výskytu posledních mamutů jsou hromady lišejníků, mnohokráte nalezené lovci, vydávajícími se do zcela osamělých oblastí. Mamuti prý je shrabují svými kly. Existenci těchto lišejníkových zásobáren potvrdili i staří cestovatelé, avšak nedovedli si vysvětlit jejich vznik.
Podporou těchto ne právě krotkých hypotéz jsou i sibiřské pověsti, tradující se mezi obskými Ugry, Tatary i Rusy, které sebral P. Gorodcov. Na základě jejich vyprávění píše: „Mamut podle jejich představ žije dosud, jenže v malém množství. Toto zvíře je dnes velmi vzácné. Dříve, za starých časů, bylo mamutů bezpochyby mnohem více. Mamut se svým vnějším vzhledem a stavbou těla podobá býkovi nebo losoví, svými rozměry však značně tato zvířata převyšuje. Mamut je pětkrát či šestkrát větší než největší los. Na hlavě má dva obrovské rohy; jeho rohy jsou hladké a čisté, poněkud zahnuté jako u býka, nikoli však rozvětvené jako u losa. Kopyta má rozštěpená…
… Mamut je svým založením zvíře krotké a mírumilovné, vůči lidem přátelské. Při setkání s člověkem na něho mamut nejen neútočí, ale dokonce k němu přilne a lísá se k němu.“
Obyvatelé Sibiře se ovšem mohli seznámit s kostrami nebo i poměrně zachovalými zdechlinami mamutů – přesto je však přesnost anatomického popisu i shoda různých lidových pramenů o naturelu mamuta a jeho neagresivním chování vzhledem k člověku pozoruhodná.
Nelze tedy vyloučit, že část mamutů v některých oblastech přežila dosti dlouho, zejména tam, kde nebyla ohrožena člověkem – je-li tomu tak dodnes (čemuž nevěřím), půjde zřejmě o naprostou výjimku.
Až dosud byly vědcům předány ze severovýchodní Sibiře asi tři desítky velice dobře konzervovaných mamutů se zachovanými měkkými částmi těla – prvního nalezl, avšak neodvezl, roku 1724 polský vyhnanec Michal Molochowicz – jiný byl nalezen roku 1948 na témže místě u ústí řeky Indigirky, a nejslavnější, dosud nejčastěji v literatuře zmiňovaný, roku 1901 na říčce
Berjozovce, přítoku Kolymy. Objevil jej lamutský lovec Semjon Tarabykin a jakutský guvernér Skripicin upozornil petrohradskou Akademii – po dobrodružné cestě se k nálezu dostavili zoolog akademik Otto Herz, preparátor Pfinzenmeyer a student geologie Sevasťanov, kteří dovezli nejen pozůstatky mamuta, ale i další vzácnou vědeckou kořist. Zatím poslední nález zachované mamutí zdechliny byl učiněn roku 1977 buldozeristou na rýžovišti zlata při Kolymě – bylo to znamenitě v ledu konzervované mamutí mládě.
Byly – pochopitelně – provedeny radioizotopové analýzy, které naznačily dvojí dobu zhynutí nalezených mamutů: 44 000 ± 250 let a 11 450 ± 250 let př. n. l Výslovně píši „naznačily“ – poslední zkoumání prokazují stále zřetelněji porovnáním výsledků radioizotopových analýz fosilizovaných zbytků živočichů i rostlin a např. letokruhů nejstarších stromů nebo racemizace původně výhradně levotočivých látek poměrně značné odchylky výsledků této metody od pravděpodobné skutečnosti (rozptyl dat hynutí mamutů však je nápadně malý).
Spočívají ve zvláštnostech asimilace některých sloučenin a prvků a v jejich kolísavém množství v atmosféře, jež mohou časové údaje poněkud zkreslovat. V každém případě je zřejmé, že od zániku mamutů uplynula doba relativně (v geologickém smyslu) velmi krátká.
Naprostá většina až dosud nalezených a radiokarbonovou metodou datovaných mamutů uhynula přibližně v uvedených dobách. Výjimky jsou poměrně vzácné, např. mamut, který však žil na Aljašce, zahynul asi před 21 000 lety. Velmi pozoruhodnou skutečností je, že se v Evropě ani v Asii dosud nepodařilo nalézt mamutí fosilii starší 44 000 let, tedy předcházející „první velké hynutí“, ačkoli mamuti prokazatelně žili již mnohem dříve – jejich éra začala asi před 300 000 lety (T. Bulavincevová), avšak už asi před 800 000 lety se vyvinuli ze svých předků, žijících patrně v Indii a jejím sousedství, a rozšířili se až do dnešní Francie a Severní Ameriky.
Volky nevolky si musíme vzpomenout na legendární „hřbitovy“ slonů, vděčící za svůj vznik a pevné místo v povědomí lidí faktu, že nález mrtvého, přirozenou smrtí uhynulého slona je naprosto ojedinělý. Je to způsobeno jednak zvykem přestárlých a nemocných slonů, hynoucích žízní, když již nejsou schopni použít zesláblého a ochrnutého chobotu k transportu vody do tlamy, uchýlit se na skrytá a odlehlá místa, jednak rychlou likvidací sloní zdechliny čtyřnohými i šestinohými mrchožrouty. Zdá se, že podobně končili i přestárlí mamuti – ovšem kromě zvláštních období „velkých hynutí“.
Z uvedeného se zdá být zřejmé, že nálezy zcela zachovalých mamutů, konzervovaných ledovcem nebo věčně zmrzlou půdou, tedy mamutů s uchovanými měkkými tkáněmi, jsou výjimečné a vzácné a lze je vysvětlovat jen obzvláště šťastnou shodou okolností. Není tomu tak.
Sibiř je obrovskou bonanzou mamutoviny již nejméně 2500 let. Dávno před naším letopočtem odtud odváželi Číňané kly obrovského zvířete, nazývaného – patrně pod vlivem vyprávění domorodců – fen-ši čili hrabavá krysa. Podobné objasňování existence fosilních reliktů, nalézaných v zemi, je ovšem všeobecné. Charles Darwin ve své klasické reportáži o cestě posádky plachetnice Beagle kolem světa (1831–1836) píše o stejném vysvětlení, jež měli obyvatelé státu Páraná pro občas nalézané kostry mastodontů. O zemi, kde se dobývá slonovina, zřejmě o Sibiři a o mamutovině, psal ve 4. stol. př. n. l.
Aristotelův žák Theofrastos a z mamutoviny byl zhotoven nádherný trůn, dar kalífa Hárúna ar Rašída Karlu Velikému. Koncem 1. tisíciletí převzali obchod mamutovinou pro Evropu Arabové – podle letopisů dojížděli na pravidelné trhy v městě Bolghari, ležícím patrně poblíž Nižního Novgorodu. Dalším centrem obchodu mamutovinou byla středoasijská Chiva. Trůn chakána, džihangíra Zlaté hordy, popsaný r. 1246 papežským legátem Giovannim Piano Carpinim, zhotovil ruský zlatník Kosma rovněž z mamutích klů; z tohoto materiálu jsou i normanské válečné rohy, uložené v berlínském muzeu.
Z novověku je již zpráv více než dost. Roku 1611 bylo v Londýně vydraženo větší množství mamutoviny z majetku Josiase Logana; nakoupil ji přímo na místě nálezů od Samojedů. Největším odběratelem však zůstávala Čína, jež pro svůj rozvinutý řezbářský umělecký průmysl dávala přednost sibiřské mamutovině před indickou slonovinou pro její bělost, jak dosvědčuje např. roku 1685 cestovatel Avril nebo ruský vyslanec u čínského dvora Isbrand Ides, jenž o své cestě Sibiří v letech 1692–1695 vydal roku 1704 v Amsterodamu holandsky psaný cestopis s nesmírně zajímavými a zřejmě autentickými podrobnostmi, k nimž se záhy vrátíme.
V soustavné exploataci bílého zlata vynikl za časů Kateřiny II. kupec a lovec Ljachov, jenž nejdříve s úspěchem paběrkoval na tundře mezi řekami Chotangou a Anadyrem, avšak roku 1770 se odvážil cesty po zamrzlém moři na dnešní Ljachovské ostrovy, které nalezl takřka pokryté zbytky nejen mamutů, ale i pravěkých nosorožců a praturů. Po získání nezbytné carské výsady zaplavovali Ljachov a jeho potomci trh „Ijachovskou slonovinou“ plných sto let, aby vyhověli obrovské poptávce, zvyšované obecnou oblibou kulečníku, a tedy potřebou koulí z dokonalého materiálu, i zálibou dívek z lepších rodin hrát na klavír se slonovinovými klávesami. Přes intenzívní těžbu posbíral na Ljachovských ostrovech dr. Bunge ještě v letech 1882–1884, tedy za pouhé tři roky, neméně než 2500 skvěle zachovaných mamutích klů, vážících až 230 kg. Průměrná váha byla ovšem menší – na sibiřské pevnině 98 kg, na ostrovech 48 kg. V práci Bungeho pokračovala ještě roku 1904 expedice K. Volosoviče – a s úspěchem.
Bohatství zdánlivě vůbec neubývalo, ačkoli přikaž sbírat slonovinu vydal už car Petr Veliký a ačkoli množství prodaných párů klů šlo do desítek tisíců. Na trzích v Jakutsku, kam od 18. století dojížděli i angličtí, francouzští a němečtí kupci, bylo každoročně vydraženo asi 30 tun mamutoviny, tuna po 1500 rublech – dr. Middendorf udává dvojnásobek, šedesát tun, a odhaduje počet nalezených mamutů do svého průzkumu v roce 1840 na 30 000 kusů. Ještě roku 1873 přišlo jen na londýnský trh 1140 mamutích klů o průměrné váze 75kg.
Tolik o imponujícím, takřka neuvěřitelném množství mamutů, nalezených v polárních oblastech Sibiře, jež ohromilo badatele. Ve své zprávě carevně píše Ljachov doslova: „Množství pozůstatků mamutů bylo tak obrovské, že se celý ostrov zdál být složen z mamutích kostí a klů, spojených zmrzlým pískem“ Podobný obraz skýtaly ostrovy Nové Sibiře, objevené roku 1805 a 1806.
A ze dna Severního ledového oceánu mezi pevninou a „slonovinovými ostrovy“ dodnes vynášejí pokusně spuštěné vlečné sítě a drapáky znovu a znovu mamutí kosti a kly, svědčící, že je jimi poseto i mořské dno.
Nedaleko Sibiře, oddělena Beringovým průlivem, leží Aljaška, „Ruská Amerika“, jak se kdysi nazývala. Vědecké výpravy sem dříve zavítaly velmi zřídka. Předními hlídkami kolonizace byli lovci kožišin a především zlatokopové, kterým čerta záleželo na mamutech a kteří nalezené kosti nejvýše proklínali, když jim překážely v ražení štol. Trvalo proto dlouhou dobu, než se svět dozvěděl (a do širšího povědomí vlastně nepronikla tato skutečnost dodnes), že naleziště obrovského množství fosilií nekončí Děžněvovým mysem, ale pokračuje v řadě lokalit Aljašky, v oblasti řek Tanana, Koyukuk i Kuskokwim, a pak dál i mimo Aljašku na nejzazším kanadském severu amerického kontinentu. Jednu z prvních zpráv o fosiliích v kanadských nalezištích přinesl do Evropy takřka negramotný český dobrodruh Jan Welzl (1868–1951), o jehož historkách se kdysi tolik pochybovalo. Teprve později byla prozkoumána četná místa Aljašky, odpovídající přesně líčení Strýčka Eskymáka. Díky zájmu vědců a modernímu vybavení těžařských společností těžkými stroji bylo odhaleno nesmírné množství pozůstatků mamutů, mastodontů, praturů a koní, kteří v Novém světě vymřeli na počátku neolitu. Mezi těmito zbytky byly – až v hloubi sta i více stop – nalezeny charakteristickým způsobem opracované kamenné hroty kopí a čepele tzv. yumského typu. Kosti jsou většinou rozlámány a promíseny s rozdrcenými kmeny a větvemi stromů, zčásti fosilizovanými.
Tím se však již dostáváme k dalším zajímavým otázkám, totiž jaký byl stupeň fosilizace nalezených zvířecích pozůstatků, především mamutích, a pokud to bylo možné zjistit, jaký byl fyzický stav uhynulých zvířat.
Zodpovězme nejprve druhou otázku.
Všechny pozůstatky i dobře zachovaný zdechliny mamutů, jež byly podrobeny vědeckému zkoumání, svědčí o tom, že potravy nebyl nedostatek. Šlo o zvířata dobře živená, jež uhynula s plným žaludkem a obvykle i s posledním soustem v tlamě.
Mamut od Berjozovky je docela slušný cvalík, a co hlavního, pro fyzický stav a výživu zvířete příznačná váha klů dokazuje, že sibiřští mamuti jak v průměru, tak i rekordními „trofejemi“ převyšovali zdatností a velikostí mamuty, známé z jiných částí světa, což ostatně odpovídá zoologickému Bergmannovu pravidlu o zvětšování druhu od rovníku k pólům. Výjimkou jsou exempláře z ostrovů, kde byla i tehdy zřejmě o potravu ne-li nouze, tedy přece jen jistá starost N. Vereščagin tu objevil i zrůdné kly, podélné, a tedy abnormální obroubení zubů a jiné znaky degenerace.
Zdánlivé nesrovnalosti mezi chudobou pastvy a velikostí i množství zvěře, jež v tomto případě přímo bije do očí, si povšiml v citovaném už cestopise i Charles Darwin, rovněž informovaný o výskytu fosilií na obou stranách Beringový úžiny. Inspirován úvahami botanika Williama Burchella se snažil odhadnout poměr „živé váhy“ zvěře, spásající na prostorovou jednotku poměrně chudou pastvu afrických stepí, s jejich druhy v neskonale bohatších biotopech jihoamerických. Došel k výsledku 24:l ve prospěch Afriky. Podobný jev zřejmě pozorujeme i u sibiřských a např. středoevropských mamutů.
Opakujeme tedy, že ani v jediném případě nebyl nalezen mamut, jehož pozůstatky nebo zachovaná zdechlina by dovolovaly pomýšlet na smrt hladem či postupným vysílením, vedoucím ke ztrátě plodnosti, případně sešlostí věkem.
Pokud jde o stupeň zachovalosti mamutích zdechlin, kolují o něm tu a tam divoké, avšak ne zcela nepravdivé zprávy o chutných mamutích řízcích a roštěnkách, s oblibou vyhledávaných labužnickými polárníky. Jen několik málo odvážlivců (tvrzení o celé stovce, jež se občas traduje, je jistě přehnáno) však skutečně mamutí maso ochutnalo a shledalo ho sice jedlým, ale pro gurmány nijak zvlášť přitažlivým. Většina se spokojila ohledáním. Bylo však doporučováno a Jakuty také používáno jako lék, hojící horečnatá onemocnění. D. F. Hertz píše, že mamutí maso je „vláknité, prorostlé tukem, připomínající čerstvé, dobře mrazené hovězí“. Podobné svědectví podal Adams, tvrdící, že domorodci toto maso občas pojídají; jisté je, že v několika ověřených případech byli mamutím masem nakrmeni bez jakýchkoli škodlivých následků tažní psi a je velmi pravděpodobné, že tímto způsobem vzalo za své v tomto kraji, kde velmi často potrava pro polodivokou psí smečku rozhoduje o životě a smrti lovce, mnoho zdechlin, (Tak byla ostatně věda připravena o řadu jedinečných nálezů, např. obrovských kalmarů. O jednom případě píše ve svém dopise z roku 1791 islandský prefekt G. Thordarensen:,,… Zvíře bylo nalezeno neporušené, ale já jsem se o něm doslechl, až když bylo úplně v rozkladu a přeměněné jako obvykle v návnadu pro tresky…“ Historie se doslova a do písmene opakovala v prosinci 1853 v dánském Aalbeku a pak znovu a znovu.) Rozhodujícím svědectvím však je zachování nejchoulostivějších částí, podléhajících autolytickému a bakteriálnímu rozkladu v nejkratší době, např. očí a mozku. Jejich dokonalé uchování přes propast tisíců let je dokladem, že tyto nalezené exempláře byly ihned po smrti obklopeny a uzavřeny ledem uprostřed polárního léta, jak dokazují obsahy tlam a žaludků, a tento led již nikdy neroztál. Chránil je před hnilobou i – a na to se dosti často zapomíná – před drobnými i většími mrchožrouty, kteří nezbytně doprovázejí větší zvířata a kteří dovedou v rekordně krátkém čase zlikvidovat i mršinu slona včetně kostry a klů (jejich dřeň je pochoutkou dikobrazů). Je samozřejmé, že tito hrobaři začnou své dílo od nejměkčích částí, především od očí. Ochrana ledem, případně zmrzlým pískem je tedy pravděpodobná, ačkoli by teoreticky postačilo, aby teplota nevystoupila nad 4 °C.
Vše, co bylo řečeno, se týká nálezů poměrně nebo dokonce výborně zachovalých zdechlin mamutů, objevených za posledních 150 let, tedy za dobu, v níž – a to je pozoruhodné – bylo v Evropě nalezeno jen velmi málo mamutích klů, jež by byly svou kvalitou vhodné např. k výrobě kulečníkových koulí, vyžadujících naprosto homogenní slonovinu bez puklin a kazů. V jakém stavu byly tedy, u všech všudy, nalézány kostry mamutů, zásobujících sibiřskou mamutovinou svět a kryjících po staletí podle opatrného odhadu plnou polovinu značné poptávky po slonovině?
Máme o tom pouhé dvě zprávy současníků: Avrilovu, jenž mluví o proslulé bělosti sibiřské mamutoviny, vynikající nad čínskou slonovou kost a závažnější Idesovu, jež zůstala vzhledem k obtížné dostupnosti již zmíněného cestopisu z r. 1704 takřka nepovšimnutou. Cituji: „…Nedaleko na severovýchod od Makovského nad Ketou se nalézají zuby a kosti mamutů. Vyskytují se rovněž při řekách Jeniseji, Truganu, Mongamsenu a Leně od Jakutska až po Severní ledové moře, takže když se zjara tyto řeky rozvodní a jejich dravá voda podemílá a trhá břehy, obnažují se pak ve zmrzlých březích celá tato zvířata nebo jen jejich jednotlivé zuby. Mé výpravy do Číny se zúčastnil člověk, jenž se každý rok vydával tyto kosti hledat Vyprávěl mi, že spolu s druhem nalezli celou mamutí hlavu, vyčnívající ze zmrzlé země. Když vyprostili ze země větší část zmrzlého zvířete, shledali, že maso je již shnilé; kly, které vyčnívaly z tlamy jako u slonů, vylomili s velkým úsilím a rovněž usekli přední nohu, kterou pak přinesli do Truganu. Tato noha měla objem jako trup silného člověka.“
Nesporným a rozhodujícím faktem však je, že sibiřská slonovina byla v tak dobrém stavu, že dovolovala řezbářské práce i soustružení. V případě zuboviny to znamená, že nepodlehla přibývání pórovitosti ztrátou organických látek, následovaným obvykle jejich nahrazením některými minerály, především fosforečnanem vápenatým, ale i jinými, nezbytně způsobujícími rozpad klu v hranolovité segmenty podle průběhu dentinových kanálků. Fosilizovaná mamutovina je obvykle tmavohnědá (záleží na půdním prostředí, v němž ležela), křehká, drobivá, její vyzdvižení vyžaduje konzervaci např. umělými pryskyřicemi, skelným laminátem, sádrou, klihem atd. přímo na místě nálezu. A ovšem naprosto se nehodí k jakémukoli dalšímu zpracování. Závažným změnám podléhají mamutovina i slonovina, vystavené účinku vlhkosti a větrání, již za velmi krátkou dobu; v mnoha východoasijských bazarech, zásobených uměleckými předměty získanými vyloupením hrobů, jsem se přesvědčil, že slonovinové nebo mamutovinové řezby a sošky, podle stylu ne starší dvou či tří set let, byly ve velmi špatném stavu, manipulace s nimi vyžadovala svrchovanou opatrnost a k jejich zachování byla nezbytná složitá odborná restaurace.
Ostatně – mamutovina ze severovýchodní Sibiře slouží jako výtvarný materiál dodnes. Jen v Jakutsku je ke stovce lidových umělců-řezbářů, v čele se samoukem P. Pestěrjovem a zasloužilým umělcem Jakutské ASSR Vasilijem Popovem. Mezi Jakuty má řezba do mamutoviny pradávnou tradici a tematické výjevy ze života národů Dálného severu, šachové figurky či postavičky mamutů a dalších zvířat jsou umístěny v řadě světových muzeí. Vyřezání jedné plastiky z mamutoviny trvá vzhledem k náročnosti práce a nepoddajnosti materiálu tři až šest měsíců a sovětský stát za každou z nich, určenou většinou jako dar významným osobnostem, platí jakutským umělcům nemalé částky.
Velmi přesvědčující je i počínání jakéhosi pana Hedenströma, pověřeného roku 1809 ruskou vládou dalším průzkumem ostrovů Nové Sibiře. Paleontologií se příliš nezabýval – zato z morku mamutích kostí vyrobil pro petrohradské krasavice pleťový krém Pommade á Mammouth… a zbohatl.
Zkrátka: značná část sibiřských mamutů, z nichž byly odebírány kly na vývoz, byla mumifikována ledem nebo věčně zmrzlou sibiřskou půdou, permafrostem, a zachována nezřídka i s měkkými částmi – pro paleontologa vzácný případ, opakující se zčásti pouze v nalezišti pravěkých nosorožců v ozokeritovém ložisku poblíže Staruně v Haliči a v jedné patagonské jeskyni, nalezišti pleistocénního Grypotherium domesticum. Pohádky Jakutů o strašlivých a zabíjejících podzemních krysách a udánlivý, Adamsovi stále zdůrazňovaný strach Osipa Šumachova při nálezu zachovaného mamuta byly patrně předstíráním, jež mělo odradit konkurenty, hrozící podílet se na výnosných nalezištích. Jsem přesvědčen, že po celá staletí byly po stovkách a tisících nacházeny zdechliny mamutů v rozličném stupni konzervace chladem a že tři desítky posledních mohykánů, zachráněných pro vědu, představují exempláře, jež čirou a šťastnou náhodou unikly pozornosti a plánovitému hledání. Všechno svědčí pro tuto skutečnost. Mamutovina, ležící několik tisíců let v periodicky rozmrzávající zemi nebo dokonce na volném prostranství, by určitě nebyla zvlášť žádaným zbožím.
Nejnovější výzkumy severovýchodní Sibiře a její vyhynulé fauny jsou nerozlučně spojeny se jménem předního světového odborníka a nositele státní ceny B. Rusanova, jemuž se podařilo nalézt roku 1972 u říčky Šadrin východně od ústí Indigirky až dosud poslední úplnou mamutí kostru s výborně zachovanými vnitřnostmi a dokonale mrazem konzervovaným obsahem střev.
Tomuto úspěchu předcházela Rusanovova a Vereščaginova komplexní průzkumná výprava roku 1970, která na řece Berelejechu, přítoku Indigirky, nalezla dva metry mocnou vrstvu mamutích pozůstatků, 7513 kostí ze 120 mamutů nejrůznějšího stáří, od embryí až ke stařešinům, ba i kusy kůže se srstí, dosahující délky až 85 cm. Podle radiokarbonového datování uhynulo stádo v „mladší epoše hynutí“, asi před 13 700 lety. Toto unikátní pohřebiště mamutů poskytlo několik zajímavých informací pro naše úvahy (celý výzkum umožnil získat díky účasti geologů, geomorfologů, odborníků na průzkum půdního ledu, paleontologů a mikrobiologů obrovsky materiál). Bylo zjištěno, že hlavní část stáda tvořili mladí a velmi zdatní jedinci ve věku 15 až 30 let, tedy na vrcholu bujarých mamutích sil. Další pozoruhodné zjištění přinesl rozbor pylů a výtrusů rostlin, uchovaných v lebkách a čelistech zvířat i v sedimentu, který tento hromadný hrob překryl. Ukázalo se, že převážná část pylu patřila tundrové stepi, tedy ideálnímu biotopu pro mamuty. Rusanov se proto domnívá, že stádo bylo v údolí řeky překvapeno velkou vodou a utopilo se. Snad. Ale vysvětluje to nahromadění kostí na jednom jediném místě? Neroznesla by spíše povodeň topící se a mrtvé mamuty široko daleko? A shoda s „epochou hynutí“ řady ostatních mamutů na blízkých i velmi vzdálených místech Sibiře je velmi, velmi nápadná…
Jak tedy k obrovskému nakupení pozůstatků velkých pravěkých savců v řadě lokalit došlo? Hromadný výskyt fosilií je dávným předmětem zájmu paleontologie, ať již jde o horniny, přímo vytvářené fosilními organismy (prvoky, houbami, koraly, mechovkami apod), či o zvláště bohatá naleziště vyšších živočichů. Nahromadění fosilií je v těchto případech vysvětlováno takřka vždy mimořádnými okolnostmi, doprovázejícími nebo přímo způsobujícími uhynutí zvířat, např. sopečnými výbuchy, povodněmi, zátopami, panikou stáda či hladem. Jen výjimečně mohly takovou kumulaci způsobit opakující se okolnosti, např. občasné a postupné zapadání zvířat do bahna nebo zvláštní životní zvyky některých druhů.
Velmi početné nálezy devonské rybky Paleospondylus gunni ve Skotsku, ryb z rodu Melleta na Moravě nebo ryby Semionotis capensis v Kapsku jsou vysvětlovány mimořádným vlnobitím, jež ryby vyhodilo na břeh a leklé pokrylo bahnem či pískem. Slavná pískovcová deska z Kalenthalu u Stuttgartu se zbytky čtyřiadvaceti pancéřnatých ještěrů druhu Aetosaurus ferratus vděčí (podle E. Dacquéa) za svůj vznik překvapení ještěrů náhlou a prudkou bouří. Bouře a záplavy mohou také splavovat zdechliny zvířat do tišin, kde po skončení vývinu nadlehčujících je hnilobných plynů klesají ke dnu – což bylo asi příčinou vzniku hromadného hrobu dvaceti tří velkých dinosaurů, objeveného roku 1877 u Benissartu v Belgii, a snad i „paleontologického nálezu století“, jímž se patrně stane obrovské pohřebiště nespočetných dinosaurů v 60 km širokém a 200 km dlouhém údolí dávno vyschlé řeky uprostřed saharské pouště. Pod vedením starého Tuarega z Agadesu Fall Achmuda je jako první Evropané navštívili roku 1970 italští badatelé dr. Giancarlo Ligabue a dr. Gino Baccazzi.
Pokud jde o hromadné nálezy mamutů v jiných částech světa, je nejznámější nález dvou tisíc mamutích kostí a zubů nejméně z jednoho tisíce (K. J. Maska), avšak spíše daleko většího množství individuí (K. Absolon) v předmostecké spraši. Podle domněnky O. Ábela zde zahynulo obrovské stádo v prudké a dlouhotrvající sněhové bouři a vánici, spíše však šlo o pozůstatky potravy u trvalého sídliště lovců mamutů – Štorchův stejnojmenný román ostatně čtenáři dobře znají.
Je téměř neuvěřitelné, že tato jedinečná naleziště, Předmostí u Přerova i Moravský kras, byla v 19. století bezohledně exploatována a do značné míry zničena (podle J. Vignatiové) zásluhou Eisenachovy továrny v Letovicích a Grátzerovy továrny v Holešově, které mamutí kosti a kly ve velkém vykupovaly – na výrobu spódia. Jako první protestovali osvícení školní inspektoři. Ne snad, že by jim drancování nalezišť vadilo, to nikoli, ale dítka, nucená zúčastnit se od útlého věku výprav rodičů za kostmi alespoň jako světlonoši, zanedbávala vyučování… Teprve v devadesátých letech 19. století byl vydán dlouho očekávaný a už značně opožděný zákaz volného vykopávání kostí.
Další a poslední příčinou nahromadění mamutích kostí a klů byl na mnohých místech člověk gravettské kultury, lovec mamutů, odhazující některé kosti po získání morku do tzv. kjökkenmöddingů, kuchyňských odpadových jam, a jiné používající jako nástroje nebo výtvarný materiál.
Vzácnější případy hromadění fosilií (asfaltová jezera, výrony kysličníku uhličitého, vulkanické exhalace, vody otrávené měďnatými sloučeninami atd.) můžeme z naší úvahy vypustit, právě tak jako hromadná hubení pravěké zvířeny sopečným popelem nebo stepními požáry. Žádná z těchto příčin prokazatelně ňesehrála na severosibiřských a aljašských nalezištích rozhodující úlohu.
Důvod vyhynutí sibiřských mamutů a s ním nerozlučně spojená otázka příčiny jejich okamžité mumifikace ledem a věčně zmrzlou zemí vzrušovaly odedávna badatele a byly výzvou jejich důvtipu. Při úvahách je třeba vzít v potaz např. i těžká zranění berjozovského mamuta (zlomeniny pánve a mnohočetné fraktury dlouhých kostí), vysvětlované značně nepravděpodobně zřícením zvířete do rokle. I když taková zranění, způsobená pádem, nelze zcela vyloučit, zdají se být přece jen přílišná; zbytky mamuta poskytují spíše obraz zvířete, vymrštěného obrovskou pěstí do výšky a roztříštěného pádem i následujícím valivým pohybem. Nejpodivuhodnějším výsledkem „soudní pitvy“ této zdechliny však bylo ujištění, že mamut patrně zahynul – udušením. Z toho někteří autoři usoudili, že po nešťastném pádu „dorazilo“ mamuta zřícení většího množství země nebo skály, které ho pohřbily. Situace nálezu však takovému mechanismu smrti neodpovídá. Berjozovka jako ostatní severosibiřské řeky má sice poměrně vysoké svahy břehů, avšak tvořené jemnými sedimenty s dosti značnou soudržností. I když pískovou (spíše než kamennou nebo zemí tvořenou) lavinu nelze vyloučit, není pravděpodobná.
Jiní mamuti však zřejmě zahynuli vestoje, podle velmi sporného vysvětlení zaváti mimořádně prudkou sněhovou smrští – jak ale potom vysvětlit, že zbytky potravy v jejich tlamách a žaludcích svědčí pro letní pastvu (modřínové jehličí a šištice, vrbové a brusinkové listí), kdy je taková vánice velmi nepravděpodobná a setrvání sněhu, zajišťujícího mumifikaci takřka nepoškozeného zvířete, za normálních okolností vyloučeno.
Vzhledem k obtížím, spojeným s vysvětlením záhady vyhynutí sibiřských mamutů, se Charles Darwin dokonce řešení otázky vzdal, připouštěl však správnost tvrzení George Cuviera, velkého francouzského paleontologa (1769–1832), známého autora učení o kataklyzmatech, měnících zemskou flóru a faunu: že totiž mamuty překvapila katastrofa kontinentálních nebo planetárních rozměrů, vyhubila je a zároveň změnila podnebí. Ještě nedávno bohaté pastviny se staly pustými ledovými pláněmi.
Další výzkumy a především (což historikům věd obvykle uniká) nechuť konzervativní Evropy, ještě bledé hrůzou při vzpomínce na Velkou francouzskou revoluci a Napoleona, rozvracejícího idylu kompaktně feudálního kontinentu, připustit jakoukoli možnost náhlé a násilné změny čehokoli, třeba i sibiřské fauny, popřely rozhodně a na dlouhou dobu platnost Cuvierových kataklyzmat Nahradily je nepochybně rámcově správným učením o pozvolném evolučním vzniku druhů přírodním výběrem, jakýmsi „mírným pokrokem v mezích zákona“, a stejně nepochybně nesprávným učením o pozvolném hynutí a odumírání. Obecně se ujalo mínění, že mamuti zkrátka, jak se sluší, generaci po generaci hynuli, jakýmsi způsobem se záhy ocitali v ledu nebo sněhu a k potěšení kupců a později i vědců tu byli chladem mumifikováni.
Tento názor je neudržitelný z mnohých důvodů, z nichž některé byly uvedeny. Výsledky radiokarbonových analýz posilují domněnku, že katastrofa, jež překvapila mamuty, byla náhlá a postihla značnou část severní Sibiře i Aljašky současně a takřka bleskově. Pokryla ledem a záhy i vrstvou věčně zmrzlé půdy zdechliny již zašlých mamutů v různém stupni rozkladu a zabránila tak jejich dalšímu poškození mrchožrouty (každá z nich se musela z ploché tundry tyčit jako mohyla). Žijící generaci tato katastrofa rázem zabila a na tisíciletí v příznivých okolnostech konzervovala. Zřejmě zanesla polámaným dřívím a pískem i zářezy v aljašských údolích a přidala k živočišným pozůstatkům, jež se tam hromadily dlouhá staletí, další, poslední exempláře. Přervala most mezi asijskou pevninou a „ostrovy slonoviny“ snad rázem, snad tak pomalu, že zběsile prchající stáda ještě mohla dosáhnout nejzazších výběžků tehdejší pevniny, jež se záhy změnily v ostrovy, a pokrýt je svými kostrami.
Mamuty v severní Sibiři nevyhubil člověk, jenž byl nesporně jejich zhoubcem na mnoha jiných místech. Dosud nebyl nalezen ani jediný doklad, který by pro takovou možnost svědčil. Zdá se, že sever Sibiře byl na sklonku poslední ledové doby (ač nezasažen ledovcem, pronikajícím např. až na Moravu a pokrývajícím větší část Evropy) a na počátku doby poledové jež byla svědkem vyhynutí mamutů, liduprázdný téměř tak, jak jej popsal ještě na slavné cestě Vegy podél severních břehů Sibiře roku 1878 Nils Erik Nordenskjöld, jenž nespatřil ani človíčka. Střídavě osídlen byl patrně pouze Čukotský poloostrov, kudy procházela část migrace lidí a všech mamutů do Severní Ameriky, pokud jejím svědkem nebyly spíše Aleuty nebo, podle nových sovětských teorií, jejichž zastáncem je např. archeolog V. Dikov z Magadanu, Beringie, ležící mezi Sibiří a Amerikou a vytvářející tisíc kilometrů široký most v místech dnešního Beringová, Čukotského a Východosibiřského moře. Beringie, která se vynořila poklesem hladiny světového oceánu, když byly vody asi před 30–20 tisíci lety vázány ledovci vrcholícího zalednění, měla svůj protějšek v pevnině, spojující souší Amur, Sachalin, Kurily a japonské ostrovy s Kamčatkou.
Nevelké sídliště člověka nalezl N. Vereščagin dokonce nedaleko berelejchovského hromadného hrobu mamutů. Nic však nenasvědčuje tomu, že by tento paleolitický lid mamuty lovil.
Velmi silným argumentem proti častému a plánovitému lovu mamutů v severovýchodní Sibiři jsou výsledky sovětských expedic, organizovaných od roku 1961 magadanským ústavem k Uškovskému jezeru na Kamčatce. Od páté do sedmé vrstvy naleziště byla odkryta polopodzemní sídliště zřejmě nejstarší sibiřské kultury, tvořící donedávna chybějící článek mezi kulturami Starého a Nového světa. Kamenné hroty s bočními žlábky, které tamní obyvatelé vyráběli asi před 14–15 tisíci lety, se ocitly podle radiokarbonového datování kolem roku 8760 př. n. l. až na nejjižnějším cípu amerického kontinentu v Jižní Patagonii. Nás zajímá skutečnost, že ačkoli v oblasti Uškovského jezera žila početná stáda mamutů, nebyl zde nalezen žádný užitkový ani ozdobný předmět vyrobený z mamutoviny. Nástroje (škrabadla) a čepele zbraní byly odštěpovány z živcových předvýrobků (jader), množství korálků, perliček a jiných ozdob, nápadně připomínajících – a patrně ne náhodou – indiánské vampumy, bylo vyřezáno z měkkého barevného minerálu pyrofylitu.
Jisté je, že se s mamuty setkali výrobci zbraní yumské industrie v blízkosti Beringová průlivu, když putovali podél tichomořského pobřeží Asie a pronikali opět po pobřeží Tichého oceánu za Beringovým průlivem na jih, osídlujíce postupně podle dnes téměř všeobecně přejímané teorie, vypracované českým vědcem Alešem Hrdličkou, celý americký kontinent Snad se jim občas podařilo dobít mamuta, jenž se např. zřítil do rokle a nemohl ven. Byla to jediná naděje na tak skvělou kořist; v otevřeném terénu se mohli kolosálnímu zvířeti postavit svými oštěpy s kamennými hroty (a ještě ke všemu drobnými, mikrolitickými) pouze v teorii – nic víc. Systematický lov mamutů, prokázaný např. v Předmostí nebo na zbrusu novém rakouském nalezišti mamutů Rupperstahlu u Kirchbergu, nebyl dosud potvrzen ani jediným sibiřským nálezem a kraj tu byl příliš nehostinný pro trvalé etablování silných loveckých tlup.
Žádná ze zachovalých zdechlin sibiřských a aljašských mamutů nenese stopy zranění, způsobeného člověkem nebo zvířetem. Smíme-li použít analogii lovecko-sběračské společnosti severoamerických Indiánů, lovících „mamuty prérie“, bizony, na straně jedné, a tvůrců yumské industrie s jejich severosibiřskými kolegy na straně druhé, stěží bychom ostatně zbytky ulovených mamutů vůbec nalezli. Kořist by byla totiž v pravém smyslu slova beze zbytku využita, včetně kůže, šlach, žíní, kostí a samozřejmě i klů, poskytujících (jak známo z evropských nalezišť) nejen trvanlivý materiál, ale i vhodné podpěry pro stavbu chatrčí tam, kde je nouze o dřevo. (Nálezy sídliště z mousterienu v Molodově na Dněstru.)
Velmi zajímavý nepřímý důkaz o poměrné vzácnosti úspěšného lovu mamuta člověkem poskytla roku 1957 trpělivá účetnická práce francouzského archeologa Leroi-Gourhana, který zrevidoval náměty 4000 paleolitických kreseb, rytin a sošek zvířat. Nejčastěji jsou zpodobováni bizoni a koně, sob je na pátém místě. Mamut, toto takřka erbovní zvíře paleolitu, získal jen l % zájmu pravěkých umělců, jimž připisujeme především utilitární záměry, totiž přípravu rekvizit pro kouzla, zajišťující úspěšný lov zcela adresného zvířete. Nebylo-li tomu tak, musíme připustit motivaci především estetickou. Pak bychom se ovšem pohybovali na tenkém ledě úvah. Stejným právem by totiž mohl historik umění 20. století ve vzdálené budoucnosti prohlásit, že jsme se, soudě podle malíři zpodobovaných objektů, živili především slanečky a kytarami. Zjevná a tuhá kanonizace kreseb paleolitických obrazových galérií ostatně estetické hře nenasvědčuje.
I podle statistického zhodnocení pravěkého umění se zkrátka zdá, že člověk a mamut vedle sebe žili většinou ve statutu ozbrojené neutrality a neútočení, které zrušila jen výjimečná událost nebo situace.
Dobrá výživa a mohutné kly zachovaných kusů dokazují, že i poslední generace sibiřských mamutů měla dostatek pastvy a že byla životu na tehdejším Dálném severu skvěle přizpůsobena, podle mínění některých zoologů lépe než recentní slon svému dnešnímu biotopu. Mamut neměl přirozených nepřátel – byl vládcem tundry a odešel ze scény současně s dalšími velkými býložravci, s nimiž se dělil o místo pod sluncem. Ostatně – a to je jeden z kardinálních důkazů na podporu našich domněnek – při rozboru obsahu žaludků mamutů, objevených v severní Sibiři, byly nalezeny, jak již víme, např. šišky a šištice, jehličí smrků a modřínů, vrbové haluze apod., tedy vesměs vegetační části stromů a keřů, které dnes v těchto místech nerostou (z vrb nacházíme jen plazivou trpasličí vrbu) a za podmínek, uchovávajících zdechliny mamutů, tedy při teplotě nepřevyšující 4 °C, ani růst nemohly.
Vzhledem k vyjmenovaným skutečnostem jsem v několika knihách formuloval domněnku (kterou zastávají i jiní autoři), že vyhynutí mamutů mohlo být způsobeno dopadem jednoho z 50 000 obrovských meteoritů, jež podle odhadu astronomů, vycházejících ovšem především z četnosti meteoritických kráterů na Měsíci, v posledních 500 miliónech let zasáhly Zemi. Některé z nich mohly dokonce – jsem o tom přesvědčen, i když to řada odborníků popírá – pohnout zemskou osou (přesněji řečeno změnit polohu Země vůči ose), porušit rotaci Země a ovlivnit polohu a tvar kontinentů.
Dopadl-li takový vesmírný projektil (o jehož identifikaci se záhy pokusíme) do oceánu, vyvrhl svým výbuchem, vyvolaným okamžitou přeměnou kinetické energie v tepelnou – nikoli tedy jen pouhým „šplouchnutím“ – obrovské masy mořské vody do prostoru. Voda se odpařováním prudce ochladila a dopadla kdesi daleko zpět na zem jako přechlazený sníh o teplotě mnoha desítek stupňů pod bodem mrazu. Sibiřští mamuti mohli být tímto zvláštním sněhem, snášejícím se pravými vodopády v nepředstavitelném množství, překvapeni, s posledním soustem potravy mezi zuby zaváti, udušeni a uzavřeni do nitra ledovců, jež se z mas sněhu vytvořily po kontinentální změně klimatu, způsobené snad posunem zemského geoidu vůči ose, a tím migrací polohy pólů. Smrště, uragány a rozsáhlé zátopy koncentrovaly množství čerstvých i starších zdechlin na některých místech, zanesly je pískem a hlínou, které pod přechlazeným sněhem rychle promrzly, lámaly větve i kmeny stromů na aljašské straně Beringová moře a smetaly je spolu s masami hlíny a písku do strží.
Velmi zajímavé zjištění, týkající se svým dosahem výpovědi o klimatu i okolností vyhynutí (nebo, podle mého mínění, náhlého vyhubení) mamutů před asi 12 000 lety, poskytl nález z roku 1972. V deltě řeky Indigirky, bohaté na nálezy mamutích reliktů, byl vykopán při řece Šadrin již zmíněný poměrně zachovalý mamut se zbytky vnitřností. Paleontolog B. S. Rusanov objevil v jeho žaludku kromě rostlinné potravy (není ani třeba podotýkat, že mamut byl nalezen v permafrostu, věčně zmrzlé zemi, kde zcela určitě od svého skonu ležel) i nápadně velké larvy dvojkřídlého hmyzu. K. J. Grunin, leningradský zoolog, je popsal jako larvy nového druhu žaludečního střečka Cobboldia rusanovi nového podrodu Mamontia čeledi Gasterophilidae.
Nemám v úmyslu podrobněji popisovat morfologii larev, podotýkám však, že nově popsaný druh má své příbuzenstvo. Druhy podčeledi Cobboldinae vesele cizopasí v žaludku afrických i indických slonů. Vajíčka jsou kladena na kořen klů, larvy pronikají do žaludku a pak zpět do tlamy, odkud se stěhují na zem a zde se kuklí.
Podle názoru odborníků není důvod domnívat se, že by životní cykly současných i paleozoologii náležejících střečků probíhaly zásadně odlišně. Morfologické rozdíly se vyvinuly divergencí. Je to jen další z mnoha argumentů pro tvrzení, že mamuti, zahubení nám dosud neznámou katastrofou, žili těsně před svým zánikem v prostředí zcela odlišném od toho, které je uchovalo a konzervovalo pro potěšení současných vědců.
Sovětští vědci považují všestranný průzkum mamutů za tak důležitý a zajímavý, že byl zřízen Výbor pro studium mamutů AV SSSR, sdružující celou řadu specialistů a vybaveny mimořádně bohatými materiálními prostředky. Tak např. mamut od řeky Šadrin, představující po sedmdesáti letech, jež uplynula od nálezu berjozovského mamuta z povodí Kolymy, další velmi dobře zachovaný exemplář, byl přepraven z Jakutska do Novosibirská speciálním letadlem a se všemi ohledy na zachování co nejbohatšího vědeckého materiálu. Díky této péči, otázce mamutů věnované, můžeme formulovat celou řadu závěrů, které by ještě přednedávnem byly předčasné nebo ryze spekulativní.
Omylem by bylo domnívat se, že z nekonečných rovin severní Sibiře smetly vichřice a snad i zpětné vlny vracející se ze zátopy všechna lehčí zvířata do moře, že jen několikatunoví obři, mamuti, zůstali, tu a tam s přeraženými kostmi, na místě, poskytujíce snad podnět k mylným domněnkám, že se hromadné umírání týkalo jenom jich a nepostihlo veškeré živočišstvo i většinu rostlin.
Nebylo tomu tak. Již odedávna se na severovýchodě nacházely i pozůstatky turů, pižmoňů, vlnatých nosorožců, sajek ruháků, koní a dalších větších zvířat V době, kdy hynuli mamuti, bylo zjištěno i podstatné snížení početních stavů malých savců, hlodavců, lumíků a hrabošů, které ovšem zcela určitě nebylo zaviněno člověkem.
Bude-li bezpečně zjištěn dopad vesmírného tělesa dostatečné velikosti (planetoidy nebo jádra komety), shodující se časově s upřesněným datem vyhynutí poslední generace mamutů, můžeme, podle mého soudu, přijmout tuto domněnku, jež nerozporně vysvětluje celý komplex otázek kolem sibiřských mamutů, alespoň jako výchozí pracovní hypotézu.
Vzhledem k tomu, že četná fakta takové časové shodě, jejíž náhodnost je vysoce nepravděpodobná, nasvědčují (viz dále), měla by být uvedená hypotéza alespoň připuštěna vedle několika dalších, zastávaných rozličnými vědci.
Hypotéz o přirozených, nekatastrofických příčinách vyhynutí mamutů je celá řada – vědci se však dosud nedohodli.
O člověku jako o příčině vyhynutí mamutů jsme se již zmínili a jeho výraznou účast na dvou epochách, „velkého umírání“ mamutů v severovýchodní Sibiři odmítli. Jinak je ovšem jisté, že v jiných částech světa existovaly celé kultury lovců mamutů, např. kultura klovis na amerických Velkých rovinách asi před 13–9 tisíci lety, zaměřená na lov bohatých stád mamutů. Teprve po jejich vyhubení se místní paleoindiánské kultury věnovaly přednostně lovu bizonů. Na Ukrajině byla nalezena (akademik I. Pidopličko) paleolitická sídliště v pravém smyslu slova vybudovaná z mamutích kostí – jedno takové sídliště si vyžádalo skolení až tisíce i více mamutů. Světoznámé naleziště Sungir u Vladimiru je téměř celé z mamutoviny a rutinu jeho obyvatel dokazuje i neuvěřitelná schopnost narovnat nějakým dnes neznámým a zatím nepředstavitelným způsobem 200 kg hmotný mamutí kel, aby mohl být opracován ve dva metry dlouhé rovné kopí. Velmi řídké a nomádské osídlení severovýchodní Sibiře lidem většinou mikrolitické industrie (používajícím drobných kamenných čepelek a hrotů) však v žádném případě nemohlo stavy mamutů ohrozit.
Další navrženou hypotézou je genetické přežití, což je termín, zmítající se v mystickém příšeří naprosté bezobsažnosti. I kdybychom si pod tímto názvem dovedli představit nějaký evoluční nebo genetický děj (matně tušíme, co mají jeho zastánci na mysli), byl by mamut rozhodně naprosto nevhodným demonstračním objektem. Byl to tvor biologicky neobyčejně plastický, schopný přizpůsobit se různým podnebným pásmům od jižní Francie a teplých oblastí dnešních Spojených států až k ostrovům Nové Sibiře, nemluvě ani o území našeho státu. Byl bezkonkurenčním vládcem své doby, ohroženým jen přírodními katastrofami a v některých oblastech člověkem. Svému biotopu se, jak víme, dovedl přizpůsobit podle mínění většiny vědců lépe než recentní slon. A sama kumulace hynutí mamutů těsně kolem dvou navzájem vzdálených radiokarbonově určených dat odsuzuje hypotézu o genetickém přežití do panoptika kuriozit
Třetí domněnkou je hladovění, způsobené změnou klimatu. Tento názor je nejčastěji publikován a zastáván – avšak i pak zůstává řada otazníků. A. Ložkin, jeden z jeho obhájců, sám připouští, že právě v obou obdobích „velkého hynutí“ mamutů nastala období oteplení, kdy se vytvářely příznivější podmínky pro rostlinstvo a kdy např. modřínová tajga postoupila až k pobřeží Ledového oceánu – tedy plných 200 km na sever proti dnešnímu stavu. K severu putovaly nejen modříny, ale i břízy, olše a jiné stromy a keře. Zkrátka a dobře: právě v těchto dobách si mohli mamuti spíše gratulovat k zbrusu novým lahůdkám – ale oni jako naschvál vymírali.
Později, na přechodu diluvia a aluvia, tedy před 13–11 tisíci lety, došlo k prudkému oteplení, k dalekosáhlému vyrovnání zimních a letních teplot a v období před 9,5–4 tisíci lety k hromadnému vzniku bažin, porostlých mechem a ostřicí. Do této doby také v lidských dějinách klademe počátek neolitu, některými autory ne zcela správně formulovaný jako „neolitická revoluce“. Člověk si osvojil řadu nových zručností a schopností, vyráběl účinnější lovecké zbraně, dokonalejší nástroje, a stal se tím pro mamuty smrtelně nebezpečným sokem. Zdálo by se tedy, že pro naše úvahy postačí rovnice
zcela neznámá situace + neolitický lovec = vyhynutí mamutů.
Rovnice by skutečně souhlasila a vysvětlovala by beze zbytku celou naši otázku, kdyby v tomto nepříznivém období nebylo již druhé a poslední „velké hynutí“ mamutů v severovýchodní Sibiři tisíciletou historii.
A. Ložkin tedy na naši otázku neodpovídá.
Je nepochybné, že s příchodem aluvia se dekorace flóry i fauny severovýchodní Sibiře změnila. Suchá travnatá tundra s merlíkovitými travinami a pelyňkem byla vystřídána mechy a křovinami, případně ostřicemi, rostoucími v bažinách. Suchomilný hmyz, jaký dnes nalézáme např. v Mongolsku nebo ve Střední Asii, vymizel Z velkých přežvýkavců se s touto změnou vyrovnal jen los, živící se jívami podél řek, a skromný sob, konzument lišejníků. Tento názor zastává např. pracovník Paleontologického ústavu AV SSSR A. Šer. Sám však připouští, že jeho vysvětlení není nerozporné, že objektivně odráží dosud nevyřešené otázky. Především proč mamut přežil bez úhony v bouřlivé době geologických přeměn celou řadu jiných období oteplení, blížících se oteplení aluviálnímu. Šer doufá nalézt odpověď v dalším podrobném zkoumání sedimentů pozdního diluvia a raného aluvia spolu se studiem zbytku savců, radiokarbonově datovaných. Je to nepochybně program rozumný a úctyhodný, znovu však musíme podotknout, že se vlastně netýká našeho tématu „velkých hynutí“, v němž sibiřští mamuti (omlouvám se jejich památce) slouží toliko jako pozoruhodný indikátor možné kosmické katastrofy.
Ostatně ani toto vysvětlení není, alespoň pokud jde o možnosti mamutů, přijímáno bez výhrad Akademik J. Pavlovskij prohlásil roku 1949 po nálezu tzv. tajmyrského mamuta, jehož životní pouť skončila v mladší etapě „velkého hynutí“, doslova: „Mamut nebyl odkázán jenom na podmínky doby ledové, mohl žít v teplejší, pozdější době.“ Svůj výrok doložil např. rozborem půdy v místě nálezu. Nechybí tedy ani hlasy, že přizpůsobení se novým podmínkám bylo zcela v rámci mamutích možností tím spíše, že byla zjištěna sezónní migrace“ sibiřských mamutů, schopných nalézt přiměřenou pastvu v nejrůznějších biotopech od tundry, lesotundry a lesů až po otevřená luka. Tajmyrský mamut, dopravený roku 1949 do Leningradu, se např. živil, jak ukázal rozbor obsahu žaludku, výhradně trávou. V zimě se mamuti pásli jižněji, v létě prchali před komáry a muchničkami podobně jako dnes sobi daleko na sever a po cestě spásali prakticky vše, co jim nepříliš štědrá příroda poskytla, včetně ostřic (botanikové Voronin a Sukačpvová). Hypotéza chronického hladu má tedy značné slabiny. A co více: jakákoli úvaha o příčinách vyhynutí mamutů v severovýchodní Sibiři (znovu opakuji, že jde jen o ně) ve dvou radiokarbo-novým datováním přibližně určených obdobích, asi 44 000 a 11 500 let př. n. l. (a opět – jde jen o tato období), musí přijatelně vysvětlit několik podivných faktů.
Proč došlo k „velkému hynutí“ právě v těchto dosti ostře ohraničených dobách?
Jaký byl mechanismus nebo příčina hynutí?
Proč toto hynutí postihlo jedince silné, statné a pokud můžeme soudit, dobře živené a zdravé?
Jak je možné, že zvířata, která uhynula, soudě podle zbytků rostlin a pylů, v horkém arktickém létě (podle mínění některých paleontologů dokonce v přesně určeném měsíci srpnu), byla zjevně uchována v teplotě nepřevyšující 4 °C, takže byla ušetřena nejen mrchožrouty, ale i hnilobnými bakteriemi a jejich maso je ještě po tisíciletích jedlé – přinejmenším pro psy?
Jak došlo k nahromadění mamutích zdechlin na určitých místech, takže vytvářejí souvislé vrstvy ve věčně zmrzlé zemi?
Proč se změnilo klima rázem a navždy tak, že zdechliny, jak se zdá, již nebyly vystaveny ani vyšším teplotám, ale ani působení vlhkosti a vzduchu, takže nezvětralá fosilní zubovina klů mohla být nejen dobře používána pro řezbářské práce, ale dokonce jí byla dávána přednost před zcela čerstvou slonovinou?
Proč dosud nebyli mezi mnoha radiokarbonovými a dalšími metodami datovanými zdechlinami mamutů nalezeni jedinci, zahynuvší před prvním, starším katastrofálním úhynem?
Otázek je ještě daleko více – ale již i uvedené postačí ke zjištění, že dosud navržené odpovědi, opírající se např. o klimatické změny a jimi způsobenou proměnu biotopu, nejsou schopny na ně jako na celek odpovědět.
Darwin se vysvětlení vzdal – připouští však, že šlo patrně o jednu z katastrof, považovaných Cuvierem za jakési předěly ve vývoji života na zemi a zároveň za rozhodující evoluční impulsy.
Ivan Sanderson, o němž je na několika místech knihy zmínka, nabídl značně fantastickou, a tudíž nepřijatelnou hypotézu o plynech a popelu vulkánů, vracejících se z horních vrstev atmosféry jako „ledové sloupy vzduchu“, které mamuty zmrazily. Nehledě na to, že podobné jevy nebyly dosud pozorovány ani po pořádných vulkanických výbuších (Krakatoa), nenalezl komplexní vědecký tým Rusanovův a Vereščaginův na nalezišti u říčky Berelejech ani stopy po sopečném popelu.
Š. Gasanov (viz Tušení stínu) vychází z vlastních zkušeností z této oblasti a domnívá se, že mamuti propadli do klínovitých šest až osm metrů hlubokých trhlin, širokých jeden až čtyři metry, vznikajících v permafrostu, věčně zmrzlé půdě. Tyto trhliny byly původně tvořeny bloky ledu, který v arktickém létě začne tát a vytváří tak dutiny se slabým stropem, fungující jako dobře utajená past. Na Čukotce se do podobných dutin občas propadnou traktory i koně.
Některé otázky řeší Gasanovova domněnka přímo brilantně – např. odpovídá, proč k úhynu mamutů docházelo především v létě, za jistých okolností by řešila i obtížný problém trvalé přírodní chladničky a snad i nacházená zranění mamutů, především fraktury dlouhých kostí.
Ani pak ovšem nenacházíme odpověď na velmi závažné otázky další – nesouhlasí především poloha a početnost mamutích zdechlin a fosilií na nalezištích, rozklad mamutů by ve vlhkém prostředí dutiny v půdě bažinaté tundry pokračoval velmi rychle atd. atd. A pasti, Gasanovem popisované, bychom marně hledali např. na skalnatých ostrovech Severního ledového moře, nehledě ovšem ke zřejmé hromadnosti hynutí.
Zkrátka – musíme pokračovat v pátrání, na jedné straně ulehčeném novými pokroky věd nejrůznějších oborů, na druhé však ustavičně svízelnějším pouhým faktem, že čas ubíhá, civilizace pokrývá celou řadu zajímavých oblastí a přetváří je, mýty přírodních národů berou za své, jsouce nahrazeny televizními seriály, a dokonce i významné a zjištěné lokality, vypovídající o dávné minulosti člověka a předkládající vzrušující hádanky, jsou ničeny stejně bezohledně a brutálně jako naleziště mamutích kostí již zmíněnými továrnami na spódium. Rozdíl je v tom, že pánové Eisenach a Grätzer patrně neměli ani tušení, k čemu by mohly být staré hnáty dobré, ne-li k výrobě jejich artiklu. Američtí turisté, ničící z lenosti pojížděním kamionetů zbytky kreseb na Nazkánské plošině, porušené již trasou panamerické dálnice, vědí ze senzacionalistických knih a článků velmi dobře, že se nacházejí na „letišti bohů“. Vždyť sem proto vážili cestu. Nijak je to nevzruší – a Nazca za několik let nenávratně zmizí ze soupisu památek dávných civilizací.
Ani pro vysvětlení smrti mamutů v severovýchodní Sibiři se čas nezastavil a civilizace mění zvolna tvář Země i zde – doufejme, že ještě není pozdě.
A nyní už je nejvyšší čas, aby autor vyložil a podle svých možností obhájil domněnku, ve které se mu zalíbilo.
Věříme-li v nezbytnost posunování hranic do minulosti a přijímáme-li tuto nezbytnost i pro společenskou paměť lidstva, měli bychom nalézt stopy kataklyzmatu, které otřáslo naší planetou a jehož vedlejším, avšak shodou okolností dobře zhodnotitelným výsledkem bylo podivné vyhynutí mamutů v severovýchodní Sibiři v „mladší epoše umírání“. Starší epochu, určenou radiokarbonovými datovacími metodami na dobu asi před 46 000 lety, zatím nedohlédneme.
Pro naše úvahy je velmi cenný zájem, projevovaný v posledních letech řadou specializovaných observatoří planetkám, schopným přiblížit se Zemi, meteorům, dotýkajícím se svou dráhou dráhy Země, a meteoritům, tuto dráhu protínajícím. I tato tělesa se pohybují po drahách výjimečných planetek, vlastně jsou samy planetkami (asteroidy) nebo jejich troskami, – naštěstí pro Zemi řádově menších až miniaturních rozměrů a hmotnosti. Rozměry asteroidů se pohybují mezi rozměry balvanu až k průměru 770 km, přičemž počet planetek o průměrech větších než 1,5 km, obíhajících většinou mezi dráhou Marsu á Jupitera, je odhadován na půl miliónu. Planetek menších je daleko více.
Naprostá většina planetek krouží ukázněně v drahách o malé výstřednosti a v rovinách blízkých rovině ekliptiky. Dnes však známe řadu výjimek – Adonis, Hidalgo, Icarus, Betulia a další. Některé planetky se mohou přiblížit Zemi nebo její dráhu protnout. Dostaly dokonce zlověstný název earth
-grazers čili ohryzávači Země.
V podrobnostech odkazuji zájemce např. na článek O. Obůrky (Těsná přiblížení planetek k Zemi – Říše hvězd 57, 1976, č. 10), z něhož zčásti čerpám. Zde uveďme toliko, že vyhledání nejmenších planetek je možné jen největšími dalekohledy, a nejsou-li parametry dráhy určeny s dostatečnou přesností, je to jen díky dobrotivé Štěstěně a náhodě. Ani hledání „ztracených“ asteroidů s dávno dobře známými dráhami nemusí být úspěšné. Naše vědomosti o earthgrazers jsou tedy zatím velmi kusé a neúplné, zplna však dostačí, abychom – zcela bez senzacechtivosti, a tím spíše ovšem bez jakýchkoli katastrofických a eschatologických úvah – připustili možnost srážky naší planety s kosmickými tělesy relativně značné hmotnosti.
Rozhodně ji nelze vypustit ze zřetele v naší při o vyhynutí sibiřské skupiny mamutů. Právě naopak.
Za nejpravděpodobnější příčinu katastrofy považuji dopad vesmírného projektilu, nejspíše planetoidy, která – podle výpočtů rakouského badatele Otty Mucka a po malé úpravě – dopadla 6. června 8498 př. n. l. v 01 hodin greenwichského času poblíže Floridy do Atlantského oceánu. Její trosky vyryly na území Severní a Jižní Karolíny asi 3000 kráterů tvořících pouhou výseč ze zasažené oblasti. Váhu planetoidy A, jak ji nazývá, odhaduje Muck na přibližně 1–2 biliony tun, průměr na 10 km a objem na 600 km³. Energie, uvolněná dopadem, činila kolem 2 ∙ 10¹⁹Kgm ∙ J. L. Zajdler, z jehož knihy Atlantida (české vydání Orbis, 1972) tyto údaje čerpám, uvádí pro srovnání energii některých největších zemětřesení, jaká v historické době postihla svět:
1. listopadu 1755 v Lisabonu – 1,9 ∙ 10¹⁷Kgm
18. dubna 1960 v Kalifornii – 1,8 ∙ 10¹⁶Kgm
28. prosince 1908 v Kalábrii – 5,8 ∙ 10¹⁵Kgm
4. března 1914 v Japonsku – 5,6 ∙ 10¹⁴Kgm
Jak je vidět, byl dopad planetoidy A doprovázen uvolněním stokrát většího množství energie, než jaká dokázala roku 1755 zničit zemětřesením, proti němuž ve jménu lidství Voltaire protestoval (!), hlavní město Portugalska a zabít 50 000 lidí. Ostatní uvedená zemětřesení byla po stránce energetické bilance tisíckrát až stotisíckrát slabší než výsledek kolize planetoidy A se Zemí, což platí i o pozdějších proslulých zemětřeseních, postihujících roku 1920 Kansu v Číně, roku 1939 Anatolii v Turecku a jedno z nejtěžších zemětřesení vůbec, Assam v Tibetu roku 1950.
Pokud jde o zničenou plochu, byla by při dopadu planetky na souš kolem 25 000 000 km², tedy asi rozměru poloviny euroasijského nadkontinentu. Při dopadu do oceánu (a vzhledem k předchozímu rozpadu původně kompaktního tělesa) by byla přímá zkáza menší, ale nepřímé škody, působené obrovitými vlnami a dalšími vedlejšími účinky, tím horší a rozsáhlejší.
Muck vychází při svém výpočtu data katastrofy jednak ze zvláštní polohy Slunce, Venuše, Země á Měsíce, seskupených tou dobou na jedné přímce, jednak z Platónových údajů, a především z jednoho z možných dat počátku mayského kalendáře. Jeho datum lze považovat za velmi přibližné a s tolerancí nejméně ± 1000 let; ač značně spekulativní, souhlasí i s mladší etapou vyhynutí mamutů i s celou řadou dalších událostí místního nebo planetárního významu, umožňujících alespoň přibližné datování některým ze způsobů dnes vědě známým, nehledě na nedávno nalezený papyrus z hrobky Ramesse III., panujícího v Egyptě od roku 1200 do roku 1168 př. n. l., kladoucí zkázu Atlantidy asi k roku 8500 př. n. l.
Uveďme namátkou (atlantologové snesli neskonale více argumentů):
– Golfský proud vznikl teprve před asi 12 000 lety, jak zjistil vědecký tým sovětské oceánografické lodi Sadko především rozborem pylu i jinými způsoby. Tehdy byla odstraněna překážka v podobě pevniny nebo souostroví někde v oblasti dnešních Azorských ostrovů a teplé vody z Mexického zálivu se mohly vydat k pobřeží Evropy, oteplujíce ji průměrně až o 24 °C (severní Norsko v lednu).
– Egyptské a asyrské „roční kruhy“ (1460 let, tj. 365 × 4, a 1005 let, od roku 712 př. n. l.), jimiž byla počítána období – jinak tyto národy letopočty v našem smyslu slova neznaly a probíhající rok označovaly pořadovým číslem roku vlády toho či onoho panovníka – se v minulosti setkávají roku 10 583 př. n. l., kdy, jak se zdá, oba „kruhy“ vznikly, resp. byly „spuštěny“. U jejich kolébky byla patrně nějaká výrazná a významná událost.
– Geologové určují ponoření rozlehlých ostrovů v Atlantiku na dobu asi 10 000–11 000 let př. n. l. – souhlasně to tvrdí nejen atlantologové, např. N. F. Žirov, ale i antiatlantologové R. Malaise, L. S. Berg, J. Boucard, H. Petterson a další.
– Halleyova kometa při svém návratu roku 9564 př. n. l. pravděpodobně přešla v takové, blízkosti Země, že nelze vyloučit vytržení části hmoty její hlavy zemskou přitažlivostí a slapovými silami. (Pravděpodobně proto, že vliv negravitačních sil brání přesnému propočtu dráhy.) Nestálost hlavy Halleyovy komety se ostatně potvrdila roku 1909, kdy byly v hlavě i chvostu pozorovány prudké exploze a turbulence. Datum, které určuje na základě výpočtů i nové interpretace starých záznamů o kometách Kamieňski, nemusí být právě přesné (autor sám počítá s přesností asi ±0,2 roku) – exaktně známe pohyby Halleyovy komety ode dneška do roku 837 n. l., jakžtakž přijatelně do roku 86 př. n. l.. Vypočítat její dráhu a návraty ještě dále do minulosti je neobyčejně svízelné, ne-li docela nemožné vzhledem k účasti mnoha gravitačních i negravitačních sil. To ovšem neznamená, že by tím tato domněnka padla.
Výzkumy jednotlivých vrstev Velké jeskyně Šanidaru v Kurdistánu při řece Velký Zab (i na jiných místech) prokázaly kontinuitu lidského osídlení, trvající tu již 100 000 let (!) a přinesly pozoruhodné nálezy pro historii lidstva, např. zjevně záměrnou amputaci pravé ruky neandertálce nad loktem. Končetina byla, podle kosterního nálezu soudě, od dětství ochrnuta a spíše překážela. Nás však zajímá především skutečnost, že osídlení Šanidaru, zkoumané např. B. Soleckým a T. D. Stewartem, bylo kolem roku 10 000.př. n. l. na velmi dlouhou dobu – minimálně 5000 let – přerušeno patrně otřesy, které způsobily částečné zřícení stropu, a zaplavením povodní, ačkoli jeskyně je dnes 750 metrů nad mořem.
Materiálními památkami a stopami nejsou indicie vyčerpány. Zbývá obrovská oblast mýtů, tolik oblíbená autory spekulativní literatury. Jestliže využití mýtů jako zdroje informací o době, o níž pojednávají (nikoli o době, v níž jako útvar lidové slovesnosti vznikaly), vyžaduje nejvyšší opatrnost a zdrženlivost, neznamená to zdaleka, že by byly zcela nepoužitelné.
Je však nutno zodpovědět základní otázku: může vůbec mýtus, báje, pohádka překlenout propast desetitisíce let, byť i v zašifrované, metamorfované a zkreslené formě? Nevyhasne docela v povědomí téměř nepřehledného sledu generací? Nevyhasne.
Přesvědčující důkaz o trvalosti mýtů, navozených skutečnými událostmi, především mýtů katastrofických a astrálních, podala skupina archeologů, vedená Williamem A. Cassidym z Kolumbijské univerzity a argentinskou geoložkou Marií Luisou Villarovou. Vydali se po stopách indiánských pověstí, tradovaných až do současnosti, o domýšlivém náčelníkovi, který vyzval na souboj samo Slunce. Slunce, rozhořčené takovou opovážlivostí, přispěchalo k povrchu Země a spálilo ho ohnivým plamenem.
W. A. Cassidy nehledal nazdařbůh. Věděl, že se s touto pověstí setkali již španělští konkvistadoři, kterým Indiáni vyprávěli o rozžhavených skalách, padajících z nebe. Roku 1576 konečně našli na území dnešního Chile balvan z téměř čistého železa, vážící odhadem 25 tun. Podle indiánských zkazek nazvali naleziště Campo de Cielo, Nebeské pole – protože však v takové zázraky jako padání železa z nebe nevěřili, usilovně v okolí hledali přísně utajenou huť, která železo vyrobila. Pochopitelně marně.
Cassidy určil datum dopadu železného deště – šlo opravdu o déšť, protože železoniklové meteority totožného složení byly nalezeny v meteoritických kráterech v Chile, Peru i Argentině – na rok 3835 ±50 let př. n. l. Použil radiokarbonového datování popele ze stromů, zapálených pádem meteoritů. Asi třítunový železoniklový cvalík je zkoumán metodami strukturální analýzy. Edward P. Henderson ze Smithonského institutu ve Washingtonu zjistil, že nebeské projektily naprosto totožného složení, a tedy nejspíše z jednoho mateřského tělesa, pokryly jedním nebo několika železnými dešti (celkem bylo nalezeno téměř tisíc sideritů) dráhu, táhnoucí se po polovině zemského obvodu od Chile přes oceán ke Španělsku a odtud až k hranicím SSSR s výrazně protaženým tvarem všech impaktních kráterů od jihozápadu k severovýchodu. Připisuje to rozpadu železné planetky nebo jiného tělesa, případně shluku železných meteorů, obíhajících jako dočasný druhý Měsíc Zemi. Kdoví jak dlouho tento adoptivní satelit naši planetu obíhal – byl-li za noci viditelný, měli bychom o něm nalézt zprávu v podání legend. Při přestupu kritické tzv. Rocheovy meze se toto těleso slapovými silami Země rozpadlo – nejspíše v místě perigea svého oběhu nad Tichým oceánem – a smrtonosný železný déšť zabubnoval do pralesa a do pamp.
Nás v této souvislosti zajímá především skutečnost, že se plných pět tisíc let v oblastech předinckých kultur zachovala pověst živá a poměrně málo zkreslená – vždyť čemu se žhoucí bolid podobá spíše než sestupujícímu Slunci, pálícímu ohnivým plamenem výbuchu při proměně kinetické energie v termickou a zažehujícímu požáry?
Vědcům, pracujícím v oblasti kalendářnictví, a historikům zcela nezištně předávám zajímavý poznatek: rok 3853 př. n. l., nebo roky blízké jsou jedním z „prokletých“ dat Poblíže nich byly „nastartovány“ některé kalendáře, stýkají se tu velké kalendářní cykly a bloudí tu pověsti a báje…
Roku 1891 si geologové povšimli velkého kráteru v Arizoně nedaleko Ďáblovy rokle. Má průměr 1,2 km a je 174 m hluboký. Nedovedli vysvětlit jeho vznik – stěny kráteru jsou pískovcové, účast vulkanismu je tedy vyloučena. Indiánské kmeny měly vysvětlení: ohnivý bůh tu sestoupil z nebe do pekel Když geolog Barringer skromně vyrukoval s myšlenkou, že by kráter mohl být meteoritického původu, byl zesměšňován a jeho názor byl rázně odmítnut Dnes o tom není pochyby, právě tak jako není pochyby o tom, že vesmírný projektil, jehož pád a výbuch se zachoval ve společenské paměti Indiánů, dopadl (soudě podle oxidace železa a zvětrání stěn kráteru) před 5000 lety nebo dříve (někteří uvažují o 50 000 letech).
Pravděpodobně ještě starší je meteoritické pole kráterů v poušti Henbury ve střední Austrálii, nazývané domorodci „slunce dráha čert oheň skála“, což, jak trefně poznamenává M. Plavec (Komety a meteory, Orbis, 1957), zní jako zápis obrázkovým písmem…
Buď jak buď, právě astrální báje a mýty projevují největší soudržnost a trvalost, sahajíce od nejstarších dob lidstva až k dnešku, od doby před ovládnutím ohně člověkem až do věku kosmických korábů. Podívejme se tedy do světa mýtů.
Velmi mnoho možných reflexí impozantní katastrofy nacházíme v bájích celého světa, především ve vyprávění o potopě; dostatečně známy jsou potopa biblická, Deukalionova, Utnapištimova a mnohé další, básnicky překrásné i primitivní podle úrovně societ, kde vznikaly a kde byly vyprávěny. I když je zřejmé, že obrovské vlny, zdvižené impaktem planetoidu A, musely vyvolat rozsáhlé zátopy, tím spíše, způsobil-li dopad náhlé posunutí zemského geoidu vůči rotační ose naší planety, nelze ignorovat ani hlasy, tvrdící, že potopy, předlohy bájí, byly místními nebo oblastními katastrofami, způsobenými mimořádnými meteorologickými podmínkami toho či onoho kraje, a že ke globální potopě nikdy nedošlo
– platí to především o potopě, popisované eposem o Gilgamešovi.
Jisto je, že bez rozpouštění arktických a antarktických ledovců nemůže hladina světového oceánu ani po deštích, vyčerpávajících všechnu atmosférickou vláhu (což je fyzikálně a meteorologicky vyloučeno), stoupnout více než o několik málo decimetrů, nebo dokonce pouhých centimetrů. Neméně jisté je, že vlny „supertsunami“ zdvižené explozí planetoidu A, mohly obejít v podobě ničivých vodních přívalů takřka celou zeměkouli. Ponechme však báje o potopě stranou a věnujme se jiným, téměř stejně početným a rozšířeným, které můžeme souborně nazvat bájemi faethónskými.
Pověst o Faethónovi je z tohoto okruhu nejznámější a patrně nejkrásnější. Héliův syn tak dlouho na tatíčka naléhá, až mu (jak už to se syny a otci pravidelně bývá) tatíček se zničenými nervy a zlomenou schopností odporu půjčí opratě ohnivých koní, táhnoucích vůz Slunce po obloze. Faethón pochopitelně nedbal dobře míněných otcovských rad, a ztrativ kurs, přiblížil se k zemi. Lesy se vzňaly, obyvatelé mrazivých končin na sever od oikuméné, obyvatelného pásu mezi Dunajem a Egyptem, pocítili ve svých kožešinových oblecích žár. Vida nezbytí a chtěje zachránit, co se dá, srazil Zeus Faethóna bleskem. Mrtvý jinoch padl do řeky Eridanu.
Georg Gerland přečetl tabulku Aššurbanipalovy knihovny, kde potopa byla ohlášena deštěm bahna, upozorňujícím Utnapištima, že je nejvyšší čas vstoupit do pracně vybudované archy.
Perské báje vyprávějí, jak Ahuramazda předem oznámil Yimovi zlou zimu, mrazy, mocné sněhové vánice a krupobití, které postihnou zemi jako boží trest
V mexickém Chimalpopockém kodexu, nazývaném též Kronika Chauhtitlanu, jehož části klade Brasseur do „velmi dávné doby… více než tisíc let před Kristem“, nalézáme zprávu, že v průběhu kosmické katastrofy byla noc podstatně prodloužená a trvala velmi dlouho – což lze připisovat jednak znečištění atmosféry, jednak posunu samotnému. Zvláštní zprávu přináší i Sahagun: při kosmické katastrofě vyšlo Slunce jen nevysoko nad obzor a dlouho setrvalo na témž místě (Historia generál de las cosas de Nueva Espaňa). Manuskript Quiché to potvrzuje, dodává, že se země zachvěla a voda v řekách zrudla – snad prachem nebo bahnem, rozpuštěným ve vodě otřesy.
Déšť meteoritů se zřejmě neomezil jen na území, jehož část zjišťujeme na východním pobřeží USA. Buď šlo v těchto případech o jiné meteoritické deště, nebo snad část hmoty planetoidu A, rozervaného za Rocheovou hranicí slapovými silami Země, zůstala nějakou dobu na oběžné dráze kolem naší planety. Prameny Midrašim a Talmud popisují deště obrovských žhavých kamenů, jaké Egypt nikdy dříve nezažil. Používají pro ně výrazu barad – kroupa, který biblisté ztotožňují s občas pozorovanými meteority.
V Ipuverově papyru se dočítáme o katastrofě, jež „zničila stromy… nezůstalo ovoce ani listy… Země byla pak pustá jako kus sukna“.
Finský národní epos Kalevala vypráví o dnech, kdy z nebe padalo krupobití železných kamenů, Slunce a Měsíc byly ukradeny z oblohy a neobjevily se devět dnů. Když tma pominula, byly nahrazeny jinými, novými nebeskými
tělesy.
Gaius lulius Solinus, zajímavá postava antické literatury, žijící ve 3. stol. n. l., také přispěl svým dílem. Podobně jako Charles Hoy Fort sbíral celý život pozoruhodné kuriozity z nejrůznějších pramenů (především od Suetonia a Piinia). Shrnul je posléze ve velmi populární spis, kýmsi v 6. stol. zredigovaný a nazvaný Polyhistor. Tvrdí tam, že po dešti kamenů, který doprovázel Ogygeovy dny (tj. dny bájného krále Ekténů, současníka potopy, přecházející v mytologii potopu Deukalionovu), nastala dlouhá a temná noc. Podle překladatele M. A. Agnanta (1847) trvala devět dní, v jiných překladech devět měsíců. První údaj je poněkud pravděpodobnější. Peruánské tradice mluví o pěti dnech tmy, kdy vlny oceánu zalily souš a hory změnily svůj tvar.
Brasseur se domnívá, že mayský Troanský rukopis lze překládat mj. jako zprávu o kosmické katastrofě, při níž oceán zalil pevninu a strašlivé vichřice pustošily celou zemi za spoluúčasti řetězů oživených sopek. Tvář země se změnila, jedny hory se zřítily a druhé se počaly tyčit z rovin, řeky měnily stará koryta. To vše způsobil bůh Hurakan, mimochodem řečeno, kmotr hurikánů.
Vysvětlovat mayské hieroglyfické rukopisy (kodexy) kdekoli tam, kde nejde o dnes už objasněné matematické kalendářní údaje, je obtížné i riskantní. Je však nutno Brasseurovi a jeho práci z roku 1869 přiznat, že podobné zprávy se zhusta vyskytují i ve spisech autorů píšících Španělsky nebo alespoň latinkou nedlouho po konkvistě, kdy domorodé ságy ještě nebyly zatlačeny a překryty katolickými legendami. Nelze tedy vyloučit, že na jeho výkladu může být zrnko pravdy.
Katastrofické faethónské báje zná i Polynésie, Otec bouří a vichrů Tawhirima-tea v nich zaplavuje zemi mořem, jehož vlny se“ zdvíhají k nebi jako hory, a za doprovodu deště kamenů pustoší lesy. Bez zajímavosti není ani, že tyto efekty na polynéském Paumotu obstarával bůh Tefaafa-nau, který „potopil ostrovy úderem hvězd“, na jiných ostrovech Taafa-nua, u Arabů je ničivý vítr personifikován démonem Tufonem, v Číně totéž ministerstvo obsadil Ty-fong a v řecké mytologii drak Typhon, odvažující se napadnout dokonce i nejvyššího boha Dia. A teď, prosím, pozor: Plinius Starší ve své Historía naturalis (II. kniha, 91 kap.) popisuje kometu téhož jména, „kterou spatřili obyvatelé Egypta a Etiopie… valící se nebem… nepodobající se hvězdě, ale ohnivé kouli…“ Kometa byla prý nazvána Typhon po tehdy vládnoucím egyptském faraónovi – což by byla zvláštní shoda, nehledě ke skutečnosti, že dějiny pečlivě sestavené díky grafomanským starým Egypťanům, krále tohoto jména neznají.
Hevelius (1611–1687), vycházeje z dnes většinou ztracených rukopisů Calvisia, Helvika, Herlicia a především Rockenbacha, se ve své Cometographii o této kometě zmiňuje a klade ji do roku 1495 př. n. l. – což je odhad, inspirovaný patrně Heveliovou vírou v souvislost této komety s mimořádnými událostmi, doprovázejícími Exodus. Jinak jsou rozličné maléry, které tehdy postihly Zemi, popisovány v podstatě shodně s ostatními legendami. Božstva mnoha národů jsou zpodobována s hromovým klínem, kamenem nebo kladivem v ruce. Tyto atributy mají zřejmě zdůraznit schopnost rozbít hříšný okrsek země napadrť. Platí to o řeckém Diovi, severském Odinovi, ugrofinském Ukkovi, slovanském Perunovi, germánském Wotanovi, perském Ahuramazdovi, babylónském Mardukovi i hindském Šivovi.
Značnou soudržnost prokazují pohádky a pověsti afrických kmenů. Ovahererové vyprávějí, že „Velcí z nebes, Eyuruové“, nechali nebe spadnout na zem, přičemž většina lidí zhynula. Jen nemnozí se zachránili. Podobné pohádky vyprávějí kmeny Kanga a Loanga. Viníkem v podání Vanyorů je bůh Kagra, který rozšířil kamennou oblohu, aby zahubil lidský rod – stejně nepříjemného boha, který provedl totéž, mají např. západobrazilští Kašinauové.
Číňané mluví o novém pořádku věcí, který nastal v době, kdy se hvězdy posunuly z východu na západ (Bellamy).
V Ugaritu byla nalezena óda na planetární bohyni Anat, „která změnila postavení hvězd“.
Grónští Eskymáci vyprávěli misionářům, že se ve velmi dávných dobách Země pootočila a že se lidé stali v krátké době protinožci. Je to zajímavé, protože astronomie Eskymáků rozhodně není a nebyla příliš na výši. (Stačila však na důvtipné „věčné“ kalendáře z mrožích klů se zastrkovanými kostěnými jehlami, označujícími den.)
Korán mluví o bohu „dvou západů a dvou východů“, což způsobuje bolení hlavy mohamedánským exegetům. Jedno z možných vysvětlení je obou východů a západů, tedy minulých i dnešních, jinými slovy – bůh je odvěký.
A tak,dále a tak dále.
Citované báje i poznatky, zčásti získané díky chudákům sibiřským mamutům, naznačují, že kromě výbuchů částí předpokládaného planetoidu A (případně kometárního jádra, meteoritu nebo druhého Měsíce), které vyhloubily několik tisíc většinou eliptických impaktních kráterů na americké pevnině, rozdrtily a ponořily souostroví či pevninu v oblasti dnešních Azor, vyslaly ke břehům nepředstavitelné a ničivé vlny, způsobující zátopy značných ploch, kromě zemětřesení, otřásajícího celou zemskou kůrou a měnícího reliéf hor a kromě vyzdvižení obrovských mas přechlazeného sněhu, případně bahna z oceánu, došlo i k okamžité změně klimatu, postihující takřka celou planetu. Tato klimatická změna spadá časově do konce poslední doby ledové, přesněji a v lepší shodě s naší domněnkou pád planetoidu A konec poslední doby ledové způsobil. Podílely se na tom rozličné faktory, mezi jiným i „propuštění“ teplého Golfského proudu, do té doby toliko obkružujícího Sargasové moře a tím prospěšného leda láskychtivým úhořům, ke břehům Evropy. Snad se zúčastnilo i znečištění horních vrstev atmosféry zplodinami výbuchů při impaktech s následným zvýrazněným skleníkovým efektem. V žádném případě však nelze pustit ze zřetele ani možnost rychlého, a tedy katastrofického přemístění zemského geoidu vůči rotační ose, a tím změnu geografické polohy zemských pólů.
Úvahy o takovém kataklyzmatu vyžadují značnou opatrnost a střízlivost – Impey Barbican a jeho poradce J. T. Mason se ve Vernově románu Zmatek nad zmatek marně pokoušeli pohnout matičkou Zemí kopancem, uděleným jí zpětným rázem superkanónu. Malým přehlédnutím došlo k tomu, že jejich dělo vyvinulo biliónkrát menší energii, než by bylo třeba. Bylo by trapné dostat se do jejich situace. Jde tedy o to, zda je představitelná katastrofa, především srážka Země s impaktogenním tělesem, schopná pohnout zemskou osou, resp. polohou zemského geoidu („bramboroidu“) proti rotační ose.
Většina astronomů – alespoň myslím, že většina – odpovídá zamítavě. Po uveřejnění první zkrácené verze této kapitoly v Tvorbě za ně odpověděl astronom V. Vanýsek v témž časopise (č. 50–53, 1976).
Upozorňuje, že pole eliptických prohlubenin v Jižní Karolíně, vytvořené podle Muckovy domněnky jeho „planetoidem A“, není podle novějších výzkumů považováno za meteoritické. Vím, že se takové názory vyskytly, vím, že i Riess Kessel, „otcovský kráter“ českých a moravských vltavínů, je dnes prohlašován některými geology za kryptovulkanický útvar, což přispělo k provedení hloubkových vrtů, jež nenalezly ani stopy vulkanismu, zato minerály, typické pro impakty a astroblémy (schreibersit aj.). Věřím, že všechny jmenované útvary budou definitivně uznány za meteoritické. Odpovídá to všem dnes známým poznatkům.
Vanýsek odhaduje účinek srážky z kinetické energie předpokládané planetky na 4 ∙ 10²³joulů, což je 1,5 ∙ 10²⁴kalorií. Taková energie by ohřála vodu celého světového oceánu o l °C nebo uvedla do varu Středozemní moře, přesto je však (podle Vanýska) nejméně půlmiliónkrát menší než energie rotačního pohybu Země. Pro porovnání uvádí, že část rotační energie Země, proměněná prostřednictvím slapů v teplo a vyzářená do prostoru, zmenší energii rotačního pohybu naší planety právě za sto let asi o tolik, kolik energie by se uvolnilo při dopadu malé planetky – znamená to však zpomalení rotace a prodloužení dne toliko o 0,0007 sekundy za 100 let.
Kromě toho autor upozorňuje, že se kolize planetky nebo jádra komety se Zemí za jistých okolností odehraje v poměrně rozloženém časovém úseku alespoň několik vteřin, čímž bude snížen ničivý účinek dopadu. Tato kalkulace však předpokládá poměrně malou hmotnost kolidujícího tělesa, jeho relativně malý úhel dopadu vzhledem k zemskému povrchu, případně rozervání tělesa zemskou gravitací na několik malých (několikatunových) úlomků. Jistě je to pravda – ovšem takovou srážku nemáme v rámci panychidy za mamuty na mysli.
Vanýsek shrnuje: dopad planetky na Prahu by nepochybně znamenal zničení celých Čech, ale neměl by vliv na rotaci, tím méně na polohu pólu Země. Jedině srážka s tělesem větším než je planetka Ceres (o průměru asi 70 km) by mohla Zemí poněkud pohnout.
To vše díky tomu, že Země je rotační elipsoid (zploštělý) a osa souměrnosti, které přísluší největší moment setrvačnosti, je současně osou rotační. Tím je splněna podmínka maximální možné stability rotujícího tělesa. Do této příznivé situace se Země dostala velmi záhy po svém vzniku nikoli náhodou, ale díky své plasticitě. Rotace zformovala Zemi do tvaru, jaký dnes má. A znovu: Země je ohromný setrvačník rotující kolem své osy s maximální stabilitou…
Tolik tedy V. Vanýsek za odpůrce – citoval jsem z jeho názorů jen zkráceně a útržkovitě, ale s poctivou snahou nezkreslit argumenty. Jinak odkazuji čtenáře na původní články v Tvorbě.
Všechno chápu – a nesouhlasím. Přinejmenším ne se vším.
Je nejspíše skutečností, že by kolize Země s planetkou průměrného kalibru (míním cvalíka o průměru řádově desítky km) sotva podstatně změnila moment hybnosti Země, odkázaný naší planetě Prasluncem, a že by tedy nedošlo k výrazné změně rychlosti rotace – i když srovnání mechanismu impaktu se slapovým třením mi připadá poněkud odvážné.
Jestliže by však nebyla výrazně dotčena rychlost rotace, nelze to tvrdit o poloze geoidu. Země totiž není ve stabilní poloze, nelze ji srovnávat se setrvačníkem např. gyrokompasu nebo dětským „vlkem“, a už vůbec nelze v souvislosti s naší planetou mluvit o maximální možné stabilitě. Nedorozumění by mohl přinést termín rotačního elipsoidu, navozujícího představu jakési zploštělé koblihy, poměrně slušně napodobující skutečný setrvačník, tedy těžké kolo s převahou hmoty na obvodě, velkou kinetickou energií nejen udržující rovnoměrný chod stroje, ale zachovávající při zavěšení nebo podepření polohu rotační osy v prostoru.
Skutečnost je jiná. Rovníkový průměr Země je asi 12 756 776 metrů, polární průměr 12 713 824 m, zploštění pak činí pouhých 21 476 m, tedy asi 1/500 průměru Země. Znamená to, že by model Země, glóbus o průměru 0,5 m, byl zploštěn o pouhý l mm, to znamená bez přesného proměření absolutně nepozorovatelně. Míče takto zploštělé by byly v mezích i nejpřísnějších norem a uspokojily by i nejpuntičkářštější primadony. Připočteme-li skutečnost, že Země nemá tvar rotačního elipsoidu, ale speciálního trojosého elipsoidu (L B. Listing, 1872), podle družicových měření ještě deformovaného do známého „bramboroidu“, že hmota zemské kůry je rozdělena zcela nepravidelně, o čemž svědčí pestrá mozaika tíhových „hladin“, a že, jak se zdá podle gravimetrických měření, jsou nehomogenity i v podkorových vrstvách, pak je jasné, že o maximální stabilitě nelze mluvit, ba dokonce o stabilitě vůbec. Země je v poloze trvale labilní a její poloha vůči rotační ose může být – domnívám se – vychýlena působením překvapivě malé energie. Rovněž nemyslím, že by zploštění Země setrvalo na svém místě od raných dob jejího formování – příčina je zde asi zaměňována s následkem: naše planeta se díky plasticitě svého pláště, moderní vědou stále znovu a znovu potvrzované, při jakékoli změně polohy rotační osy nebo zemského geoidu vůči ose nově formuje a zploští i „roztáhne“ na nových místech, odpovídajících minimální a maximální odstředivosti. Jsem přesvědčen, že se to v minulosti stalo nejednou.
Toto přesvědčení není aktem pouhé víry. Geomorfologie se v poslední době živě zajímá o genezi puklin a zlomků nejen zemské kůry, ale i – díky poznatkům z družicových snímků – povrchu Marsu, Merkuru, Venuše a Měsíce. Poměrně nedávné zvýšení zájmu o tyto geologické útvary lze vysvětlit jejich malou „čitelností“ a překrytím mladšími jevy. V jejich rozložení je nesporná zákonitost, jejímž studiem a využitím v prospekci se dnes zabývá řada geologů, u nás především R. Květ, který formuloval teorii planetárních ekvidistačních poruchových systémů, jejíž základní myšlenkou je představa o zákonitém uspořádání směru puklinových zón a souvisejících zlomů, vázaném především ke změnám polohy zemské osy, případně rychlosti otáčení, i ke kontinentálnímu driftu. Studium puklin poskytuje významné argumenty k domněnce, že v době vyvrcholení horotvorných pochodů dochází k náhlému vyrovnávání dlouho vznikající nerovnováhy přemístěním polohy zemského geoidu vůči ose. Tento pochod se opakoval několikráte (přinejmenším) a zanechal svědectví v podobě geneticky a geometricky shodných puklinových sítí, lišících se vzájemnou polohou.
Ani to není vše. Mezi početnými úvahami o příčinách periodicky se opakujících ledových dob si v poslední době dobývá hlasu názor, že by příčinou mohla být labilizace polohy Země vůči ose, způsobená vahou ledu v polárních oblastech. Ledové čepičky Země posléze geoid „převáží“ a přemístěním pólů dochází k zalednění v oblastech s dosud mírným, nebo dokonce subtropickým klimatem.
Popsané změny se, přirovnáme-li Zemi k jablku, odehrávají v jeho slupce. A přece by podle seriózních výpočtů postačily změnit rovnovážné poměry naší Země vůči rotační ose. O maximální stabilitě tedy opravdu lze mluvit jen stěží.
Přiznám se, že nejsem schopen vyjádřit a řešit tento problém matematicky. Jistě je to možné – ale nikdo to, pokud vím, neudělal. Pokusil jsem se tedy o experiment, ačkoli moje fascinace astronomickými experimenty (sebral je např. ve své knize J. Meurers roku 1956) už dávno polevila a s extrapolacemi jejich výsledků nakládám velmi opatrně. Ideální uspřádání by byl stav beztíže, v němž by se vznášela rotující koule o průměru 15 cm s kovovým jádrem, potažená např. nevulkanizovaným kaučukem, schopným přijmout celou kinetickou energii projektilu, otáčející se rychlostí asi 10 obrátek za sekundu. Tato koule by byla pod různými úhly zasahována normálním brokem, vystřeleným vzduchovkou. Poměry hmot a rychlostí jsou zhruba ve správné modelové relaci a výsledek by byl zajímavý a poučný – myslím, že ho mohu předvídat předem. Provedl jsem totiž experiment v dostupném uspořádání (nejsem, žel, kosmonaut, a ani s přizváním k programu Interkosmos zatím nepočítám), totiž s koulí, vznášející se v kapalině stejné měrné hustoty. I relativně zcela nepatrný náraz, ba dotek, způsoboval řádné změny polohy koule vůči rotační ose. Hráči kulečníku o tom ostatně také vědí své.
Mimochodem podotýkám, že ani změny polohy planetární rotační osy k rovině dráhy planety kolem Slunce nelze vyloučit. Svědčí o tom pestrost tohoto údaje v rodině našeho slunečního systému, ačkoli téměř všechny planetogenetické teorie soudí, že se protoplanety otáčely velmi přibližně ve shodné poloze. Tak zatímco např. Země (23,5°), Mars (25,2°) a Saturn (26,8°) se spolu s Neptunem (29°) zdají přibližně zachovávat „zděděný“ sklon rovníku k rovině dráhy, bylo Jupiteru naměřeno pouze 3,1° a Uran se otáčí dokonce „na štorc“ s 98°.
Kolísání zeměpisné šířky, jeho průběh a příčiny byly jedním z hlavních bodů programu Mezinárodního geofyzikálního roku a ve spolupráci řady vědních oborů přinesly cenné a zajímavé výsledky, potvrzující daleko starší hypotézy. Některé z nich shrnul ve své již jmenované knize L. Zajdler, z něhož je i část materiálu o této otázce čerpána.
Před několika milióny let byl severní zeměpisný pól v oblasti dnešní Beringový úžiny, pak putoval podél severního pobřeží Ameriky ke Grónsku, kde se ustálil za poslední doby ledové (podle S. Wegenera, tvůrce teorie kontinentálního driftu; 1880–1930) právě uprostřed tohoto ostrova, 15° s. š., jižně od jeho dnešní polohy. Podle Allana O. Kellyho a jeho novějších výzkumů byl dokonce ještě jižněji, v blízkosti ostrova Akpatok v Hudsonově zálivu na dnešní zeměpisné Šířce 60°.
Tato poloha nerozporně vysvětluje poslední glaciál – zatímco tehdy zaledněné oblasti ležely vesměs v polární oblasti, byl donedávna platný světový pól zimy, Verchojansk v severovýchodní Sibiři (jehož primát převzala Antarktida), vzdálen od zeměpisného pólu 500 km a na 37° s. š., což odpovídá dnešní střední Číně, Turecku nebo Sicílii. Velmi podobný posun, mimochodem řečeno, by tedy postihl i oblast našeho „mamutího sporu“, rozkládající se nedaleko.
Po nárazu planetoidy A nebo jiného vesmírného projektilu – připusťme to jako pracovní hypotézu – se zemský geoid pohnul vůči rotační ose o 30 stupňů ve směru působení síly, zjištěném podle tvaru kráterového pole i jednotlivých impaktních kráterů samotných. Děj byl nepochybně doprovázen mohutnými otřesy a intenzívním vulkanismem, který vyvrhl do atmosféry masy prachu a plynů – skleníkový efekt je tedy velmi pravděpodobný. Vždyť ještě několik měsíců po erupci sopky Mont Pelé na Martiniku bylo sluneční záření v Evropě filtrací oslabeno o 20 % proti obvyklému průměru.
Možná že atmosféra byla nasycena vodními parami a znečištěna sopečným prachem tak dalece, aby poskytovala vysvětlení pro četné báje, popisující dobu „bez hvězd nebo „před hvězdami“. Snad je to vzdálená vzpomínka na období, kdy hvězdná obloha byla nápadně dlouho neviditelná.
Klimatologická mapa Země se následkem úderu, jehož výslednice se co do směru shodovala s dnešním 70. poledníkem a vzhledem k „předkataklyzmatické“ zeměpisné síti směřovala od severozápadu k jihovýchodu, velmi změnila. Místo dopadu a „starý“ i „nový“ pól leží na jednom poledníku. Antarktida, dříve v podobratníkové oblasti, se přesunula k pólu, klimaticky poměrně mírná severovýchodní Sibiř se stala chladničkou pro zdechliny mamutů, zahubených masami přechlazeného sněhu, zanesenými do této oblasti.
Geofyzikálním argumentem pro relativně nedávnou markantní změnu polohy geografického pólu je jeho nesoulad s pólem magnetickým, alespoň podle některých autorů, např. Edwarda Stenze. Přijmeme-li sice otřesenou, ale dosud nevyvrácenou teorii zemského dynama, indukujícího magnetické pole a magnetosféru, měly by se geografické a magnetické póly krýt. Stenz a další podle výsledků paleomagnetických sond soudí, že tomu tak opět v dohledné době bude, ale zatímco se geografický pól posunul náhle, katastroficky, magnetický pól za ním „pokulhává“ krůček za krůčkem daleko pomaleji, takže až dosud urazil sotva polovinu vzdálenosti. Také tento názor má své fyzikální opodstatnění – domnívám se, že se v případě náhlé změny polohy zemského geoidu vůči rotační ose chovalo tekuté zemské jádro jako samostatný „vnitřní gyrokompas“ a zachovávalo po jistou dobu, měřitelnou alespoň v tisíciletích, svou původní orientaci rotace. Teprve třením na rozhraní jádra a pláště a strhováním rotujícího jádra by se rotační osa fluidních hmot jádra zvolna blížila rotační ose zemského pláště a kůry, až by s ní splynula.
Velmi pěkný soubor argumentů pro domněnku o náhlé nebo alespoň nápadně rychlé změně geografické polohy zemského pólu, a tím pochopitelně i pólu nebeského přináší dnes už takřka nepřehledná literatura z dějin astronomických pozorování. Upozornila na ni již interpretace hvězdné mapy, nalezené v proslulé Senmutově hrobce, která „nesouhlasí ani s přímým pozorováním, ani s propočtenou polohou hvězd v době zřízení stavby, v níž je znázorněna“ (A. Pogo, 1931).
Jediná zpráva by byla ovšem nedostatečná – naštěstí jich máme více než dost.
Podle Senekova dramatu Thyestes (v jednom ze zpěvů sboru) byla Polárkou kdysi jedna z hvězd Velkého medvěda (vozu) (Seneka ji nazývá Plostra V), teprve později se jí stala Alfa Ursae min., hvězda Malého medvěda. Totéž tvrdí Džajminia-Upanišád-Bráhma (Bentley, 1825; Thibaut). Jiné egyptské prameny výslovně tvrdí, že souhvězdí Velkého medvěda dříve ani zčásti nezapadalo za obzor (Wainwright, 1932), což ovšem mohlo být způsobeno precesí a nutací pólu. Polárkou hindů byla tehdy hvězda zvaná védami Dhrura, která se podle pověsti mohla pohnout ze svého výsadního místa na obloze jen po katastrofě, ničící celou Zemi (Kunike; A. B. Keith, 1917). Totéž ostatně věřili např. severoameričtí Indiáni Pawneeové (G. A. Dorsey, 1906).
Podobně bychom mohli pokračovat a citovat prameny čínské, babylónské a další. Pozoruhodné např. je, že podle babylónských zpráv usuzoval na změnu polohy Babylónu v síti poledníků a rovnoběžek již starověký Klaudios Ptolemaios (asi 90–160 n. l.), středověký arabský astronom Arzachel (al-Zar
-kalí, žijící kolem r. 1080 v Toledu), který tuto domněnku dokonce matematicky zpracoval v rukopisu Sto hvězdářských problémů, uloženém dnes v Escorialu, s nímž se seznámil a z něhož při úvahách o této otázce vycházel i Jan Kepler (v Astronomiae opera omnia, VI), i další.
Na jiném místě knihy popisujeme důsledky lunárního a solárního kultu pro nejstarší pohřby – zvyk se přenesl i do plánování staveb chrámů, podle možnosti co nejpřesněji orientovaných svými významnými částmi (vchod, oltář, božiště, obětní místo apod.) k západu nebo k východu. Astronomickou orientaci dokazují i četné obelisky, určující např. dny rovnodennosti, kdy slunce vychází přesně na východě a zapadá přesně na západě. Přes nepochybnou schopnost našich předků světové strany s chybou nejvýše několika málo minut nejen určit, ale i stavbu realizovat (egyptské pyramidy v Gíze) shledáváme dnes u většiny nejstarších staveb odchylky, nevysvětlitelné pouhým omylem nebo ledabylostí. Konstatují je s jistým podivem archeologové, zabývající se babylónskými chrámy, francouzští vědci, odkrývající komplex eleuzínských svatyň, i např. obelisky západně od Cuzka, zvanými inti-huatlana a funkčně odpovídajícími kalendářním i časoměrným obeliskům egyptským.
Také tyto stavby potvrzují domněnku Plutarchovu („Pól se pootočil nebo klesl“) a Ovidiovu („Země klesla poněkud níže, než bylo jejím přáním“)…
V egyptském Fajjúmu byly nalezeny staroegyptské sluneční hodiny obvyklé konstrukce s horizontální deskou, opatřenou ciferníkem, a kolmou tyčí, gnómonem, vrhajícím stín. Podle nejistého odhadu pocházejí z doby asi kolem 850 př. n. l., není však vyloučen původ daleko starší. Na 27° s. š., kde Fajjúm leží, nemohly tyto hodiny ani přibližně ukazovat správný čas, což zjistil např. L. Borchardt, věnující staroegyptským slunečním hodinám monografickou práci (1911). Před posunem zemského geoidu vůči ose, který naše domněnka předpokládá, by však v tehdy daleko jižněji položeném Fajjúmu zcela vyhovovaly. Váhu tohoto argumentu ovšem snižuje nevelké stáří hodin – předpokládáme-li jejich vyrobení podle dostatečně starších místních vzorů, byla by setrvačnost tradice opravdu obdivuhodná. Tím spíše se ovšem fajjúmské sluneční hodiny hodí I. Velikovskému, který klade geografický posun zemského pólu do okamžiku, kdy Jahve zastavil ve prospěch bojujících Židů Slunce nad Gabaónem, a datuje jej rokem 747 př. n. l. Vzhledem k tehdy v této oblasti již plně historické době považujeme jeho domněnky, dokládané v řadě knih s mravenčí pílí hodnou lepšího cíle, za nepřijatelné, a odůvodnění výpadku této globální katastrofy ze všech písemných záznamů kromě židovských „kolektivních amnézií“ za absurdní.
Pokračujme však posledními podpůrnými argumenty. Vzhledem k nutně omezenému rozsahu knihy vypouštím celou řadu faktů geologických, paleontologických, glaciologických, etnografických atd atd. Prosím čtenáře, aby se po nich poohlédli v odborné literatuře – naleznou jich dost a dost.
Pro domněnku o posunu Země vůči rotační ose zajímavou skutečnost objevili odborníci již počátkem našeho století v konstrukci egyptských vodních hodin (řecky klepsydry), podle bájného podání vynalezených v dávných dobách samotným bohem Thovtem – díky poněkud pro boha překvapujícím pozorováním intervalů, v nichž močí paviáni. Zásluhou neúnavné pracovitosti egyptologů i řady šťastných náhod se původní egyptské vodní hodiny (nejstarší z dob panování Amenhotepa II., 1415–1380 př. n. l.) i jejich podrobný popis, pořízený ministrem Amenhotepa I. (1555–1534 př. n. l.) velmožem Amenemhetem, zachovaly. Stručně řečeno: kalibrovaná nádoba, z níž zvolna vytékala voda, byla tvarována záměrně tak, aby poměr délky nejdelšího dne ke dni nejkratšímu (hodiny starých Egypťanů byly nestejné, ale klepsydra je umožňovala měřit v kterýkoli den roku) byl 14:12, Amenemhetův „návod k použití“, nalezený v jeho hrobce, výslovně uvádí, že tento kánon, užívaný prý ostatně i pro sluneční hodiny různé konstrukce (fajjúmské jsou jedny z nich) převzal z prastarých svatých textů. Dotyčné svaté texty se sice, žel, nezachovaly, jednoduchý výpočet a porovnání však ukáží, že kánon 14:12 nebyl správný v žádné oblasti starověkého ani dnešního Egypta a že je přiměřený teprve pro zeměpisnou šířku 1000 km jižně od hranic Egypta faraónů. Teprve helénismus, importovaný sem po dobytí Egypta Alexandrem Makedonským, přinesl kromě jiného i opravu kánonu vodních a slunečních hodin na správnou hodnotu 14:10, platnou pro Alexandrii.
V Tušení stínu i jinde jsem vzdal zasloužený hold staroegyptské astronomii, schopné např. znamenitě určit orientaci pyramid podle světových stran, i staroegyptské technice, umožňující provést neméně dokonalou nivelaci a vyrovnat se i s problémy stavby pyramid, mohutných chrámů a kolosálních soch. Lze si těžko představit, že by se v těsném sousedství rozvinutých věd, přímo určujících možnosti časomíry, udržela po celá tisíciletí nepřesnost stejné kvantity, jakou by vykazovaly např. dnešní hodinky, vesměs se předcházející nebo opožďující o několik hodin denně, a že by se vlastní zdroj této nepřesnosti dostal i do svatých knih se zřejmě návodným obsahem.
Zinner připisoval tento rozpor jakési „mystice čísel“, jiní autoři, atlantologové, v něm hledali důkaz spojení civilizace Mayů se starým Egyptem – pro 15° s. š., procházející zemí Mayů, je totiž kánon 14:12 zcela správný. Zdá se, že vysvětlení nabízené např. Zajdlerem, je jednodušší a přijatelnější: před dopadem planetoidy A a před posunem zeměpisné sítě probíhala 15. rovnoběžka pouhých 75 km jižně od Karnaku, kde byly nalezeny nejstarší vodní hodiny, a jen 20 km od dnešních arabských vesnic Edfu a El-Kab, které podle mínění egyptologů stojí v místech prvního hlavního města Horního Egypta Nechenu, kvetoucího ještě před nástupem panovníků L dynastie a před vznikem tzv. Staré říše sjednocením Horního a Dolního Egypta pololegendárním faraónem Menim (asi 3000 let př. n. l.). Tehdy ukazovaly „vadné“ vodní hodiny zcela uspokojivě – jestliže připustíme možnost přenosu jejich detailní konstrukce (nejspíše kněžským, chrámovým podáním) do dob historického Egypta – a autor je tomuto řešení nakloněn –, byla by hádanka vysvětlena a Muckova hypotéza by získala velmi silnou oporu dobrého argumentu.
Alespoň tolik tedy jako epitaf sibiřským mamutům, kteří ostatně, jak se zdá, neumírali při obou epochách „velkého hynutí“ sami. Mohlo je těšit škodolibé vědomí, že i jejich rodní bratři, obývající tehdy Anglii, a s nimi srstnatí nosorožci, divocí koně, jeskynní lvi a medvědi, šavlozubí tygři, hyeny, lišky a králíci podlehli – soudě podle radiokarbonového datování jejich pozůstatků v kirkdalských jeskyních v Yorkshiru, poprvé prozkoumaných Williamem Bucklandem (jeho kniha Reliquiae diluvianae vyšla roku 1823) – v téže době následkům stejné katastrofy. Jejich těla byla v úkrytech zatopena přívalem vod, bahna a písku. Nebyly tu nalezeny stopy člověka a jeho možné účasti na hromadění těchto fosilních reliktů – opracované pazourky, přítomné např. v jeskyních Thames Valley (J. Geikie, 1881) nebo poblíže francouzského Breugne (Cuvier) spolu s kostrami různých zvířat, zde chybí.
Proslulý Georges Cuvier (1769–1832) k pojednání o Kirkdale přidává: „Co bylo příčinou, zda změna sklonění zemské osy, nebo přílišné přiblížení se komety, Či jiná příčina, nebo konečně kombinace příčin ryze astronomických, je otázkou do diskuse, vymykající se dosahu dnešní paměti lidstva.“
Jak je vidět, myšlenky neumírají a vracejí se vždy znovu a znovu. Mamuti nám pomohli dostat se v úvahách o dávné a pozoruhodné minulosti lidstva k dalším argumentům o její skutečné podobě, nepochybně ovlivňující bezprostředními i zprostředkovanými důsledky nejstarší dnes známé civilizace, a dokonce snad i celou epochu, která by mohla mít pro naše úvahy o zdrojích podivných nesrovnalostí, podivných nálezů a podivných mytických i věcných zpráv klíčový význam.
Jsem potěšen, že uvedené domněnky podporuje i praktická kosmonautika: právě když píši tyto řádky, věnují sovětští kosmonaute J. Romaněnko a G. Grečko na palubě orbitální stanice Saljut 6 (v prosinci 1977) mimořádnou pozornost „kruhovým strukturám dosud nejasného původu, jež by mohly být vizitkami minulosti Země“. Jsou viditelné pouze z vesmíru…
Než se rozhodneme vzpomínat na budoucnost, jak doporučuje Däniken, měli bychom ověřit alespoň hlavní položky minulosti. Teprve pak pod nimi smíme učinit tlustou čáru a dát se do sčítání. Tím spíše, jestliže právě položky dosud neověřené označuji děje a místa, kde a kdy se patrně rozhodujícím způsobem formoval pozoruhodný obraz našeho dnešního světa a kde jeho předobraz zmizel ve vlnách a v dešti kamenů, padajících z nebe.

Úder železné nebo kamenné pěsti obrovitého meteoritu, vytvářejícího na tváři naší Země astroblém a působícího podle okolností i katastrofy celoplanetárního dosahu, byl ovšem událostí okázalou a nepřehlédnutelnou. To však neznamená, že v dávné i méně dávné minulosti lidstva neexistovaly katastrofy stejně ničivé, ba svou plíživostí ještě ničivější. Jejich existence je i mementem pro budoucnost tím spíše, že některé z nich jsme schopni poprvé v dějinách lidstva navodit vlastními silami a vlastní neopatrností

Kosmické poruchy, o nichž vypráví příští kapitola, však život nejen braly, ale snad i rozdávaly. Právě ony tvoří jakýsi most mezi dvěma hlavními body, kolem nichž se obírají naše úvahy: civilizacemi dávnými a vzdálenými, civilizacemi nepoznanými v čase a civilizacemi nepoznanými v prostoru.

HROZBA MAGNETICKÉHO POLE

Člověk už dříve jednal z nevědomosti: nyní si nevědomost vyžadovala vysokou daň. Van Allenovy pásy, prstencovitá pole záření kolem zeměkoule, byly jadernými výbuchy mocně aktivovány. Radiační pásy počaly pulsovat, stahovat se a opět roztahovat. Viditelný efekt těchto poruch byl pramalý a omezoval se zejména na efektní polární záře, viditelné až v severní Africe. Účinky pro život na Zemi byly daleko trvalejší Biosféra byla skropena dvěma krátkými, ale řádnými sprškami tvrdého záření. Dlouhodobé výsledky těchto vysokých dávek záření nebylo lze dosud, sotva rok po událostí, předpovědět Avšak bezprostřední výsledky byly zřetelné ažaž. Většina obyvatelstva Země dočasně onemocněla příznaky nemoci, podobné chřipce a spojené s dávením. Děti utrpěly nejvíce. Mnohé – jako Frank – zemřelyt jiné pozbyly vlasy nebo nehty. Většina těhotných žen potratila nebo porodila zrůdy. Zvířata, zejména žijící pod širým nebem, trpěla stejně. Zprávy z afrických rezervací hlásily, že velká zvířata byla těžce postižena. Jen polární tur pižmový a plachý sob neutrpěli, jak se zdálo, žádné škody. Vysoké procento – odborníci mluvili o 85 % – domácích koček a psů onemocnělo rakovinou a prašivinou a muselo být utraceno.
To všechno byla lekce, kterou jsme se měli naučit už dávno, pomyslel si Artur. Nikdy nevěřit bandě všivých politika, že obstarají myšlení za nás. Měli mít alespoň dost rozumu, aby své prokleté bomby odpálili na Měsíci…

Brian W. Aldiss, Greybeard, 1964

Tvář Země odhaluje povrch naší planety, její vnější oblasti, které ji oddělují od kosmického prostředí Tato tvář Země stává se viditelnou díky světelným paprskům nebeských hvězd, které ji pronikají a v prvé řade paprskům Slunce. Ze všech bodů nebeských prostorů dostává nekonečný počet rozmanitých záření z nichž námi viditelné světelné záření tvoří nepatrnou část Dosud známe jen malý počet neviditelných paprsků. Sotva si začínáme uvědomovat jejich rozmanitost, chápat, nakolik naše představy o světě těchto záření, která nás obklopují a pronikají k biosféře, jsou kusé a neúplné, uvědomovat si jejich základní význam, který náš duch, navyklý na jiné obrazy Vesmíru, sotva dovede chápat

V. L Vernadskij, Biosféra, 1929

Věřím nyní, že události v přírodě jsou řízeny přísnějším a závažnějším zákonem, než jaký uznáváme, když mluvíme o tom, že jedna událost je příčinou jiné. Jsme jako dítě, které posuzuje báseň podle rýmů a neví nic o rytmické skladbě. Nebo se podobáme začátečníku ve hře na klavír, který váže jednu notu jen k té předcházející nebo právě následující V určité míře by to docela dobře stačilo, kdyby se tak přehrávaly velmi jednoduché a primitivní skladby; rozhodně by se to však nehodilo pro interpretaci Bachovy fugy.

Albert Einstein

Ne – van Allenovy pásy nevzplanou, alespoň to podle všech fyzikálních předpokladů neočekáváme. Přesto však projevil Brian W. Aldiss slušnou dávku až děsivé jasnozřivosti a naznačil jednu z možností sebezničení lidstva jemnějším a důvtipnějším způsobem než vulgárním kobercem atomových a termojaderných bomb: porušením magnetického pole, magnetosféry naší planety.

K umělému porušení magnetosféry, naštěstí nikoli trvalému, již došlo. Mementem pro svět by však měla být skutečnost, že zjištěné výsledky byly pro vědce překvapením a naprosto se vymykaly i nejodvážnějším odhadům. Hrátky s jadernou energií, především s jadernými výbuchy, na základě pouhých extrapolací laboratorních pokusů, by se nemusely vyplatit

Již po prvních jaderných výbuších ve velké výšce (tři americké jaderné, patrně vodíkové bomby, vypuštěné v rámci projektu Argus, velkorážové sovětské bomby v říjnu 1961) bylo zřejmé, že kromě rozptýlení značného množství lithia ve stratosféře dochází i k výrazným poruchám magnetického pole, hlásícím se polárními zářemi, poruchami rozhlasového příjmu atd. Mnozí vědci varovali před dalšími pokusy tohoto druhu jako nebezpečnými a co do výsledků nepředvídatelnými. Proti generálům se ovšem ani tentokráte neprosadili. Američtí odborníci se shodli na nezbytnosti dalšího pokusu, jenž by měl prokázat nebo vyloučit možnost ovlivnění, resp. úplného vyřazení několika pásů americké radarové obrany umělými polárními zářemi, vzniklými vysokými výbuchy jaderných náloží.

Pokus byl pečlivě připraven a již 29. července 1961 byla v jeho rámci vypuštěna umělá družice Injun I (doba oběhu 104 minuty, vzdálenost oběžné dráhy od Země 890 až 1010 km), konstruovaná k měření intenzity záření v oblasti vnitřního van Allenova pásu. Fungovala uspokojivě a hlásila na Zem hodnoty mezi 700–1200 elektronů a protonů za sekundu.

Teprve za rok, 9. července 1962, se po několika nezdarech Američanům podařilo uskutečnit stratosférický výbuch větší atomové bomby ve výšce 320 km poblíže Johnstonova ostrova asi 1200 km od Honolulu.

V okamžiku exploze byl Injun 886 km vysoko, minul místo exploze a blížil se nad Tichým oceánem břehům Kanady. Za 45 minut míjel Jižní Rhodesii – a již začalo překvapení: počet registrovaných a hlášených částic se zvýšil za tuto krátkou dobu desateronásobně a dosahoval 11 000 částic cm⁻²∙ s⁻¹. Hodinu po explozi přibylo v geomagnetickém poli Země 10²⁴elektronů. Dokonce i v blízkosti Země, kde byla dříve registrována průměrně jedna částice záření za vteřinu, hlásil Injun kolem stovky částic s energií, schopnou prorazit i olověné kryty jeho přístrojů. Země byla až do výšky 600 km obklopena pásem intenzivního záření, jež mj. dokázalo těžce poškodit i pancířem chráněnou přístrojovou komoru satelitu Ariel již za 20 vteřin po explozi, ačkoli se tato britsko-americká družice vznášela v okamžiku výbuchu 7400 km vysoko a byla tedy od exploze vzdálena více než 7000 km.

Poruchy magnetického pole se lavinovitě zvětšovaly, nastala jakási jeho pulsace, výkyvy intenzity v intervalech asi osmi minut.
Závěrem bylo konstatováno, že elektrony dodané do geomagnetického pole Země vytvořily dvacet minut trvající pás aktivity záření kolem naší planety s maximy podél 20° severní i jižní šířky. Elektrony vnikly až 30 000 km hluboko do magnetosféry, dosáhly tedy a překročily i druhý, zevní van Allenův pás. Záření pokleslo k normálu teprve za tři dny po pokusu.
Výsledky řádově překročily očekávání. Kromě zničení obou jmenovaných družic, k experimentu záměrně použitých a chráněných (Ariel se odmlčel čtyři dny po explozi, Injun I byl těžce poškozen a jeho údaje se staly nespolehlivými), doplatily na výbuch naprosto neplánovaně i dvě nevinné navigační družice Transit 4b a Traac, jemuž olověná ochrana počítače prodloužila „život“ toliko o měsíc. Vážně poškozeny byly i sluneční články komunikačního satelitu Telstar, vrcholu tehdejší spojovací a kosmické techniky, a – ač se o tom nepsalo – zaniklo i několik tajných zpravodajských družic USA.
F. L Boschke, z jehož knihy (1965) převážnou část údajů o tomto pokusu čerpám, nepřipojil vlastní stanovisko, lze je však snadno vycítit: podobné experimenty jsou hrou s ohněm uprostřed hořlavin, o jejichž vlastnostech nejsme dost informováni…
Dnes už ovšem omluva neznalosti neplatí, a co více: přesvědčili jsme se o překvapujícím vlivu zdánlivě bezvýznamných faktorů na pozemskou ionosféru, například s důsledky jejich působení pro přenos rádiových signálů atd. Ještě před několika lety by žádný astronom neuvěřil, že rádiové zařízení vzdálených hvězd může mít jakékoli měřitelné účinky na naši planetu, a přece tomu tak je. A nejen to. Skupina vědců, pracujících při laboratoři nukleárních věd v Cambridgi (USA) ve spolupráci s kolegy v New Delhi zjistila, že občasné asi půlhodinové vzplanutí zdroje X paprsků v souhvězdí Stírá, nazvaného SCO XR-1, jenž se nám pravděpodobně jeví jako slabá, pouhým okem zcela neviditelná hvězdička 12. či 13. magnitudy, vzdáleného patrně plných 170 parseků, ionizuje pozemskou ionosféru podobně jako silnější sluneční erupce, vyvolávající tzv. Dellingerovy efekty. V zájmu úplnosti informace dodávám, že jejich zjištění nebylo přijato obecně a bez odporu.
X-zdrojů je dnes ve vesmíru známo již dvě stě – rádiové mlhoviny, kvasary, zbytky po supernovách, některé horké hvězdy, některé pulsary a dvojhvězdy (L. Křivský), případně i zbrusu nové a dosud nepotvrzené typy objektů. Všechny tyto zdroje, jak se zdá, působí zprostředkovaně měřitelnou ionizací nejbližšího okolí naší planety, aniž můžeme s jistotou pronést konečný soud např. o jejich biologickém, meteorologickém nebo jiném působení. Tím spíše je ovšem třeba varovat se zásahů, brutálně měnících koncentraci elementárních částic v ionosféře prostředky, jimiž dnes disponují vojska atomových mocností.
Lidstvu ostatně hrozí nebezpečí i ze zcela pravidelného a jakžtakž poznaného vývoje naší Země, nenarušeného žádnými schválnostmi. Je podivné, že se o tomto aspektu více nepíše a nemluví – patrně proto, že ruší idylický dojem, jako by lidstvo uzavřelo s Prozřetelností jakousi generální pojistku, zajišťující mu budoucnost tím světlejší, čím varovnějšími příznaky překypuje přítomnost.
Časovanou pumou, skrytou v naší planetě, jejíž zápalník měl už vlastně dávno odpálit nálož, je periodicita změn směru magnetického pole naší planety.
Magnetické pole, obklopující naši Zemi, chrání mj. všechno živé na jejím povrchu před účinky pronikavého kosmického záření, jehož podstatnou část odchyluje a nutí vytvořit v uctivé vzdálenosti 1000–50 000 km již zmíněné radiační van Allenovy pásy, ohrožující sice do jisté míry kosmonauty (Discoverer XVII se vrátil na Zemi značně radioaktivní), avšak pro „přízemní“ život nekosmonautického zbytku lidstva neškodné; naopak obyvatelům poblíže severního magnetického pólu a při značné aktivitě Slunce dokonce i daleko jižněji poskytují pohled na polární záře.
Van Allenovy vnitřní pásy objevil zcela neočekávaně Explorer I, startující 1. února 1958 s úkolem registrovat intenzitu záření všeho druhu. Občasné selhávání počítače vysvětlil správně tým fyziků iowské univerzity, vedený J. A. van Allenem, jako přetížení počítače, schopného registrovat a oznamovat jen postupně dopadající částice, a v určitých úsecích své oběžné dráhy ve výšce od 348 km do 1170 km nad povrchem Země vystaveného příslušným dávkám. Domněnku potvrdili sovětští vědci. Později byl pomocí vesmírné sondy Pioneer III zjištěn další, tzv. zevní van Allenův pás, vzdálený asi 25 000 až 50 000 km od středu Země, popsaný ovšem už dříve Vernovem a jeho týmem v SSSR.
Magnetometrické analýzy vzorků hornin, vyňaté z hloubky až 6000 metrů, dokázaly, že za posledních 75 miliónů let (starší vyvřelé horniny, trvale zachovávající po ztuhnutí původní orientaci magnetického pole, nebyly dosud zjištěny) se naše Země „přepólovala“ výměnou magnetických pólů celkem 171krát Přibližně v dnešní poloze setrvávalo magnetické pole průměrně 420 000 let, v opačném směru působilo vždy asi 480 000 let. K poslednímu „otočení“ došlo však již před 700 000 lety; takové opoždění bylo zjištěno za zmíněné období 76 milónů let teprve patnáckrát. Lze tedy očekávat, že v nejbližší době, geologicky vzato každým okamžikem, lidskými měřítky každým stoletím nebo tisíciletím, nastane změna, další periodické přepólování, jemuž bude patrně předcházet podstatné oslabení, ne-li dokonce dočasné vymizení magnetického pole naší planety, a tím i období, v němž budou pronikavé kosmické paprsky nerušené dopadat na povrch Země se všemi důsledky pro život, především pro zárodečnou hmotu.
Poslední výsledky, uveřejněné např. R. L. Wilsonem z liverpoolské univerzity roku 1972 nebo jeho spolupracovníkem J, Shawem, publikované roku 1975, potvrdily opakované změny polarity zemského magnetického pole (podle jmenovaných autorů průměrně dokonce každých 200 000 let) – zároveň však značně zpochybnily naše dosavadní představy o vzniku a charakteru tohoto pole.
Dosud převládá mínění, že zemské magnetické pole je vytvářeno jakýmsi nitrozemským samobudícím dynamem ve fluidním, tekutém kovovém jádru planety. Menší část vědců vidí jeho zdroj v mimozemských oblastech kosmu, resp. atmosféry. Pokusy s laboratorními dynamy prokázaly, že i samovolné přepólování je možné a že se přihází. Překvapení se dostavilo při studiu islandských láv, které mělo odpovědět na otázku, co se s geomagnetickým polem děje v době přechodu z jednoho směru do druhého, zda poklesá na nulu a pak znovu vzrůstá v opačném směru, nebo zda se dipól prostě otáčí o 180°.
Islandské lávy odpověděly. Obvykle v průběhu inverze polarity klesá intenzita magnetického pole (dnes asi 0,5 Oe, přičemž l Oe = 79,6 A/m) asi na 1/5 výchozí hodnoty a dipól je orientován do přechodových směrů. Po výměně míst dipólu intenzita vzrůstá na původní hodnotu, přičemž celé období inverze je mnohem kratší než období stability. Ani to nebylo překvapením. Překvapující bylo zjištění, že dipól může být silný i v přechodních orientacích, např. na rovníku, a že existoval metastabilní stav v období, kdy zde byl orientován a kdy tedy jeho směr svíral úhel 90° se zemskou osou. V tomto období prokázala intenzita magnetického pole Země ostrý vzrůst a i v této nezvyklé poloze dipólu dosáhla hodnoty 0,4 Oe, tedy příliš vysoké, než aby byla vysvětlitelná lokální anomálií nebo jiným dnes známým možným faktorem.
Jestliže tento metastabilní intermediární stav, zjištěný na Islandu, byl celosvětový (a patrně byl), bude nutno opustit teorii o zemském dynamu a hledat pro vznik magnetického pole Země i ostatních planet jiné vysvětlení.
V zájmu úplnosti musím dodat, že jedno z nabízených vysvětlení vůbec odmítá připustit možnost „přepojování“ zemských magnetických pólů a snaží se výsledky paleomagnetometrie vysvětlit změnami poloh kontinentů, driftujících a otáčejících se na plastickém podloží. Historie lidstva je příliš krátká, abychom podle zkušeností mohli tuto hypotézu přijmout nebo zavrhnout – domnívám se však, že obrovské množství až dosud získaného materiálu tuto domněnku nepodporuje, ba že je s ní v přímém rozporu. A setkává-li se tu a tam s odporem a námitkami i Wegenerova teorie kontinentálního driftu, podle níž se prakontinent Gondwana rozdělil v jednotlivé kry, které velebně doputovaly na svá dnešní místa, tím spíše asi nelze přijmout představu zemědílů, otáčejících se jako na obrtlíku a ještě ke všemu synchronně jako ozubené soukolí.
V žádném případě se tyto vcelku ojedinělé hlasy nesmějí stát – ač je k podobné reakci lidská přirozenost nakloněna – zdrojem úlevy a šťastného povzdechu, že je tedy všechno vlastně planý poplach a že se můžeme nadíti nekonečného klidu a pohody. Spolehlivé zjištění zdrojů zemského magnetického pole zůstává pro lidstvo nezbytností a jedním z aktuálních vědeckých úkolů.
Tuto nezbytnost ostatně naznačily již výsledky, odeslané na Zemi první úspěšnou kosmickou sondou, vypuštěnou k Merkuru, Marinerem X, jež se k cílové planetě přiblížila 29.3. a 21.9.1974. K překvapení astronomů objevila magnetické pole Merkuru i jeho magnetosféru. Byly zjištěny i náhlé změny jnagnetického pole při průchodu Marineru různými zónami, vytvářenými interakcí magnetosféry se slunečním větrem (tj. proudem částic, především protonů, vysílaných Sluncem a překonávajících jeho gravitaci). Bude-li to potvrzeno, přesněji řečeno, není-li magnetické pole Merkuru indukováno pouze slunečním větrem (ale vše nasvědčuje tomu, že není), pak bude opravdu třeba hledat novou teorii jeho vzniku. Tradiční představa o planetárním dynamu se totiž hodí pouze pro planety rychle rotující s určitou precesí; Merkur, jak bylo zjištěno radarovým pozorováním roku 1965, se otočí jednou za necelých 58,6 dne. (Tato skutečnost dosud nepronikla ani do povědomí, ani do učebnic, kde se stále tvrdošíjně traduje omyl o synchronní rotaci Merkuru, tedy o jeho ustavičném „nastavování jedné tváře“ Slunci.)
Uvedené výzkumy by ovlivnily do jisté míry i naše úvahy. Závažnější a upřímně řečeno praktičtější zjištění však je, že patrně k přepólování Země právě dochází, a to neočekávaně prudce. Americký geofyzik K. McDonald z Kalifornské univerzity vypočítal, že za posledních 300 let klesla intenzita magnetického pole o 15 %, od roku 1830 o 6 %. Podobné výsledky získal prof. Manfred Siebert z Geofyzikálního ústavu v Göttingen: odhaduje pokles intenzity magnetického pole o 5 % za 100 let
Extrapolací zjišťujeme, že by při trvalém ústupu nezměněným tempem poklesla magnetická ochrana Země na nulu v roce 3900 – avšak již kolem roku 3400 nebude schopna zachycovat tvrdé kosmické záření, rozhodujícím způsobem ovlivňující genetické procesy.
Vědci, např. dr. Dietrich Beischer, zabývající se působením magnetického pole na organismy, se předstihují v pesimistických prognózách co do budoucnosti života na naší Zemi, a to i kdyby nebyla vystavena sprškám tvrdých paprsků. Samo odpadnutí magnetického pole je totiž zdrojem nežádoucích genetických změn. Spolu s ozářením by mohlo mít tragické důsledky především pro nejvyšší živočichy, mezi nimi pochopitelně i pro člověka, a to tím spíše, že podle nových výzkumů kostní dřeň savců, poškozená pronikavým zářením a ustávající produkovat krvinky nebo produkující jejich zrůdné, funkčně méněcenné formy, regeneruje daleko rychleji v silném magnetickém poli, které dokonce umožní přežít i pokusným zvířatům, ozářeným smrtelnou dávkou. Při odstínění magnetického pole je tomu naopak. Zdá se, že dnešní empiricky zjištěné přípustné dávky ozáření jsou již do jisté míry výsledkem spolupůsobení zemského magnetického pole s produktivitou kostní dřeně a při jeho vymizení by musely být značně sníženy. Pro plazy a hmyz by mohl tento stav znamenat naopak urychlení vývoje – což je slabá útěcha i pro nejnesobečtější z nás. Stěží nás může utěšit i ujišťování jiných vědců, že i při úplném vymizení ochranných pásů by pronikavá radiace byla z 95 % pohlcována atmosférou a množství korpuskulárního i jiného záření, dopadající na zemský povrch, by se zvýšilo o pouhých 5 °/o. Tyto výpočty jsou nedůvěryhodné a sám mechanismus značně komplexní, rozhodně složitější a v důsledcích fyziologicky účinnější.
Moji myšlenku ostatně potvrzují výsledky badatelů Archeologického ústavu Akademie věd SSSR, publikované na samém sklonku roku 1976. Tým vedený Maťušinem dokonce vyslovil názor, že geomagnetická inverze a s ní spojené zvýšení radioaktivního pozadí je periodicky se opakujícím rozhodujícím mutagenním faktorem, který „stvořil“ před milióny let prapředky člověka, opolidi a předlidi, snad dokonce i za účasti zemního záření ložisek uranových rud. Paleomagnetické inverze měly – podle tvrzení Maťuškinova kolektivu – rozhodující význam při proměně pračlověka a opočlověka v Pitecanthropa, neandertálce a posléze druh Homo sapiens sapiens. Klíčové etapy těchto proměn spadají do období inverzí.
Sovětští badatelé jsou si vědomi rozporu tohoto tvrzení se základní myšlenkou vývojové teorie o polidštění „opice“ (správněji společného prapředka opic a hominidů) prací a doporučují v tomto smyslu obecnou teorii doplnit: zatímco používání nástrojů i jakási jejich výroba je u nižších primátů jevem náhodným, nesystematickým a oželitelným, stalo se po rychlé genetické změně, indukované zvýšeným zářením, pro člověka a jeho předky podmínkou sine qua non, chtěl-li jako druh přežít. Sama genetická proměna byla danajským darem a beze změny životního stylu by vedla k rychlému podlehnutí „nahé opice“ v kruté konkurenci raných čtvrtohor, kdy vzpomínky na „třetihorní ráj“, oplývající životem živočišným a rostlinným, a tedy i potravou, byly už jen dávnou minulostí.
Dnes již zkrátka nikdo nepochybuje, že magnetické pole ovlivňuje živé organismy všeho druhu, nejen věřící nositele magnetických náramků. Není to nic podivného ani neočekávaného – bioproudy rostlin i živočichů indukují kolem všeho živého elektromagnetické pole, integrující a nevyhnutelný doprovod všeho života (smrt je dnes, jak víme, konstatována vymizením akčních proudů mozku na elektroencefalografickém záznamu, nikoli zastavením dechu nebo tepu), které je opět pozměňováno jak působením siločar magnetosféry Země, tak případně magnetickým polem umělým.
Roku 1975 se podařilo kolektivu vědců z oddělení nízkých teplot Ústavu jaderné fyziky ČSAV v Řeži změřit např. pulsující magnetické pole lidského srdce, což je světový úspěch, s nímž se smí pochlubit jen velmi málo pracovišť. Supravodivý kvantový magnetometr, s nímž bylo měření provedeno, umožňuje zaznamenat magnetická pole slabší než milióntina magnetického pole zemského – kromě lékařsko diagnostických aplikací nalezne své použití jistě i v planetologii a užité kosmonautice.
U rostlin byl zjištěn magnetotropismus (A. V. Krylov), ohýbání kořínků některých druhů převážně k jižnímu pólu a rychlejší růst takto situovaných jedinců (prof. Kogan). Mouchy „přistávají“ naprostou většinou kolmo na směr magnetických siločar. Prvoci, např. trepky, Paramecia, jeví magnetotaxi, pohyb k jednomu pólu, zrychlující se úměrně se zesilováním síly magnetického pole. U ryb lze změnami magnetického pole vyvolávat nebo tlumit podmíněné reflexy (J. A. Holodov), jsou tedy bezesporu disponovány tyto změny registrovat. Podobně reagují holubi – ostatně nejistota poštovních holubů v oblastech geomagnetických anomálií nebo nad elektrárnami s mohutnými generátory je dávno známá. Umělé magnetické pole prodlužuje u žab interval mezi smyslovým podnětem a reakcí až o 53 °/o, a může dokonce vést ke kataleptickému stavu pokusného zvířete. Také člověk jeví měřitelné biologické změny, je-li vystaven umělému magnetickému poli: počet leukocytů narůstá a zvyšuje se jejich aktivita, srážlivost krve klesá právě tak jako rychlost sedimentace červených krvinek; snad se změnou elektrických a magnetických vlastností erytrocytů. Tyto změny, ač jistě druhotné, by mohly mít příznivý vliv na některé srdeční a cévní choroby.
Vymizení a následné obrácení magnetického pole Země jistě nezpůsobí vyhynutí všeho života – jinak by se to již bylo v dějinách naší planety nejednou stalo. Může však vést ke značným a pro člověka tragickým změnám. Při poslední repríze této události se – ne náhodou – Homo sapiens objevil. Bude na něm, aby v geologicky nesmírně krátké budoucnosti neustoupil na takzvané scéně světa a svou roličku, vlastně pouhý „štěk“, neuvolnil jiným hercům.
Prostředky jsou v podstatě dva: zachování magnetického pole Země jiným způsobem, než jak to činí sama naše planeta, případně jeho nahrazení jiným ochranným štítem. Dalším východiskem by byla stabilizace dědičných vlastností člověka tak, aby nebyly zářením porušeny. Ať tak či onak, bude tento úkol před lidstvem stát v dohledné době, takže by si novorozené genetické inženýrství, z mnoha stran ovšem napadané, mělo pospíšit. Doufejme, že nic nebude bránit jednotné akci, poprvé snad zachraňující člověka jako druh.
Tento případ ohrožení není zdaleka jediný, i když je jedním z nejaktuálnějších; lze dokonce mluvit o štěstí, že se opět jednou „zpozdil autobus“ a že kosmické záření nezasáhlo bezbranné lidstvo v období bouřlivého vývoje, probíhajícího před několika desítkami tisíců let. Můžeme se jen dohadovat, jaké následky by takové bombardování pronikavými částicemi mohlo mít – nesporně je však známkou bujarého ducha a nezkrotného optimismu domnívat se, že by biologicky směřovaly ke kladným a vývojově žádoucím genetickým změnám.
Se vstupem člověka do vesmíru nastal bouřlivý rozmach snad o pochopení vzájemných souvislostí geologické historie naší planety a vnějších kosmických procesů, považovaných donedávna za astronomicky sice zajímavé, pro vlastní život lidstva však pramálo významné. Některé aspekty kosmických vlivů na Zemi propracovali např. sovětští geologové Ličkov, Nalivkin, Lungergauzen a další. Závěry nejsou příliš potěšující. Geologové ve spolupráci s astronomy věnovali mj. pozornost roli, kterou může hrát pohyb naší sluneční soustavy kolem středu Galaxie.
Navzdory mimořádně vysoké rychlosti asi 250 km ∙ s⁻¹ (vztažené k nehybnému uměle konstruovanému systému souřadnic, procházejících rotační osou Galaxie) trvá jeden „galaktický rok“, jeden úplný oběh naší soustavy a s ní pochopitelně i Země kolem středu Mléčné dráhy 230 miliónů let. Naše planeta je tedy mladice, stará sotva 20 galaktických let, jestliže její věk odhadneme asi na 5 miliard let (4,6) slunečních. Svou geologickou minulost však až dosud poměrně úspěšně tají, takže její život můžeme podrobněji sledovat pouze v posledních 600 miliónech let, po tři galaktické roky. A ejhle! Vždy ke „galaktickému Novému roku“, k okamžiku, kdy se naše Slunce i s věrnou rodinou planet ocitá nejblíže rotačnímu středu Galaxie, dochází na Zemi ke geotektonickým bouřím, lámajícím kůru, otevírajícím vulkány a zdvíhajícím nové horské masívy. Toto vzplanutí geologické aktivity trvá 10–15 miliónů let – pak se opět gigantické horotvorné síly víceméně uklidňují a vyčkávají až do dalšího oživení v „bodu obrátky“ Země (perigalaktiku) na dráze kolem středu Galaxie.
K prvému galaktickému Novému roku, k němuž jakžtakž můžeme geologickými metodami dohlédnout, došlo ke kaledonskému vrásnění, jehož stopy jsou dnes již takřka úplně setřeny. Eroze i pokles pevninských ker snížily skandinávské velehory, strmící zprvu do výšky 6000 i více metrů, na jejich dnešní úroveň. Druhý galaktický Nový rok přinesl hercynské vrásnění, kdy vznikal pra-Ural, středoasijské masívy pra-Ťanšanu a Appalačské pohoří. Poslední oblet jádra Galaxie vyzdvihl Alpy a Himálaj. Podle akademika N. Strachova vytvořilo např. hercynské vrásnění“. v podstatě to nerostné bohatství, kterým v současnosti SSSR disponuje…“ Někteří autoři kaledonské i hercynské vrásnění spojují v jeden orogenní cyklus, což je sice velkorysé, ale patrně nepřesné.
Počátkem každého galaktického roku vznikala mohutná ložiska nafty, jejichž stáří lze dnes datovat. Jsou patrně – jak se dnes značná část vědců domnívá – organického původu. Nesvědčí to snad o velkém, hromadném umíráni, jež vystřídalo epochy, překypující životem? Jistě – život ani v těchto etapách nevyhynul a nebyl nucen začít opět od počátku, od beztvarých chuchvalečků aminokyselin.
Dokázal odolnost i později, jak dosvědčili v nedávných letech zejména švédští badatelé entomolog C H. Lindroth a geolog T. N. V. Karlstrom. Navzdory donedávna kategorickému opačnému tvrzení geologů prokázali, že přinejmenším v průběhu posledních dvou zalednění existovala malá území, refugia, útočiště, kde přežily četné živočišné i rostlinné druhy, ba dokonce, že tato refugia jsou daleko četnější a rozsáhlejší, než se předpokládalo, a to i v místech značně severně položených, např. na aljašském ostrově Kodijak, kde se na jednotlivých skalách, nunatacích, zachoval z předledové doby terrestrický nelétající střevlík, nebo na Islandu. Toto refugium je tím zajímavější, že těsně hraničí s největším islandským ledovcem Vatnajökullem. Zachovaly se zde rostliny subarktické povahy, křoviny, a dokonce stromová bříza i četné druhy živočichů.
Prokázal daleko větší odolnost, když Země přitáhla z vesmíru bývalou planetu Měsíc a podřídila ji svému gravitačnímu poli, což mělo za následek katastrofu planetárního, globálního rozsahu, kdy se příbojové vlny světového oceánu valily od pólu k pólu, zalévajíce i nejvyšší vrcholky velehor a drtíce vahou miliard tun vše, co se jim postavilo do cesty. Tehdy byl ovšem život omezen jen na oceány, byl primitivní, a oč primitivnější, tím vzdornější a hůře zranitelný – ale i tak. Nové teorie o původu Měsíce, vlastně starší Gerstenkornova teorie, upravená a doplněná Singerem z Virginské univerzity, předpokládá pro „ulovený“ Praměsíc dráhu s perigeem kolem 10 000 km nad povrchem Země. Vznikaly nepředstavitelné slapové síly, které deformovaly nitro Země a zvyšovaly její teplotu, zrodily vulkanismus a uvolnily množství plynů, jež se zachytily v atmosféře a v oceánech. Praměsíc dopadl ještě hůře – byl rozerván a jeho části se později znovu spojily v Měsíc, záhy poznamenaný impakty vlastních, dceřiných střepin značných rozměrů, které nepochybně tu a tam zasahovaly i Zemi se všemi příslušnými efekty.
Toto vše se odehrálo asi před dvěma miliardami let, kdy život na Zemi již nejméně jednu nebo dvě miliardy let existoval… (A opět budiž pro úplnost informace poznamenáno, že jiné teorie přisuzují Měsíci stáří 4,5 miliardy let a soudí, že bombardování impaktními úlomky větších rozměrů skončilo nejpozději před 3,9 miliardy let – život, s výjimkou nejjednodušších forem, by byl tedy radovánek, spojených se zachycením Měsíce, ušetřen.)
Zjištěné tři epochy zvýšené horotvorné činnosti však již v každém případě zastihly živou hmotu diferencovanou v nesčetné druhy rostlin a živočichů a dobře souhlasí se „změnami dekorací“ flóry i fauny, určujících geologická období, jež se zachovala ve fosiliích, vydávajících svědectví o ztracených hlubinách času a o jeho mrtvých, hromadně zahynuvších svědcích.
To nelze vysvětlit jen vrásněním, jež probíhalo vcelku zvolna, nepozorovaně, jen občas a místně doprovázeno mohutnými vulkanickými erupcemi nebo náhlými tektonickými zlomy, způsobujícími katastrofální zemětřesení. Vrásnění je ostatně jen výsledkem působení nám dosud neznámých sil, jejichž účinky byly nepochybně širší a možná pro život daleko zhoubnější než pouhá horotvorná činnost, kterou dnes můžeme retrospektivně zjišťovat. Do hry jistě nevstoupilo jen předpokládané zvýšení úhlové rychlosti Země, vyvolávající napětí uvnitř planety a zesilující tak tlak podzemních sil, ale i mocné gravitační pole centra Galaxie, pronikavé záření i další energie těžko představitelných hodnot.
A nejen síly. Jedním z faktorů, periodicky ovlivňujících poměry na povrchu naší planety při obězích kolem centra Galaxie jsou, podle mínění W. H. McCrea z univerzity v Sussexu, oblaka galaktického prachu, ve skutečnosti mračna poměrně koncentrovaných plynů, vyskytujících se při přední hraně ramene naší Galaxie. Stlačování mezihvězdného plynu je podle McCrea jakýmsi předembryonálním stavem velmi mladých hvězd, které v těchto oblastech posléze vznikají a vlivem tlaku je opouštějí, zaujímajíce místo ve spirálovém rameni Galaxie. McCrea se domnívá, že při průchodu slunečního systému tímto oblakem dochází na Zemi k ledovým dobám, a to v poměrně pravidelných interalech asi sto miliónů let
– předpokládá tedy oběh rychlejší než většina ostatních autorů.
McCreaova domněnka je ovšem stejně spekulativní jako všechny ostatní modely, snažící se vysvětlit mechanismus vzniku ledových dob – dostalo se jí však jisté podpory díky výsledkům houstonské laboratoře pro výzkum Měsíce. Její pracovníci J. F. Lindsay a J. L. Srnka zjistili periodické změny ve složení měsíční půdy v rozličných hloubkách, projevující se střídáním poměrného zastoupení velkých a malých částic. Lindsay a Srnka se domnívají, že tyto změny jsou projevem opakovaných průchodů Měsíce napříč pásmem galaktického prachu – prokázali i dobrou shodu s McCreaem odhadnutou periodou sto miliónů let (ovšem s výhradou, že v měsíčních půdách nejsou přímá měření stáří možná).
Bez ohledu na stupeň pravděpodobnosti McCreaovy domněnky jsme mu alespoň vděční za předpověď klidných a teplých sto miliónů let, které nám slibuje…
Podobně jako v případě nadcházejícího „přepojování“ magnetického pole Země se však i vzhledem ke galaktickému roku ocitáme těsně před dalšími očekávatelnými maléry – žijeme totiž podle většiny odhadů v jakémsi jeho prosinci, „adventu již na krátku a blízko, blizoučko Štědrý den“. Není to sice důvodem k apokalyptickým úvahám ani k překotnému zbavování se majetku
– do galaktického Silvestra prý zbývá 12 miliónů let, což je měřeno lidskými měřítky takřka nepředstavitelná doba, ve vývoji druhu však reprezentuje toliko třetinu obtížné a trnité cesty člověka od opočlověka a předčlověka k hvězdám pop-music, a geologicky sotva dva galaktické týdny…
Kromě cyklických, a jak se z obou uvedených příkladů zdá, nevyhnutelných období ohrožení života dochází patrně čas od času k neperiodickým a nepředvídatelným „kosmickým útokům“, podle intenzity a kvality agens ohrožujícím, ba v krajním případě vyhlazujícím život nám známého bílkovinného typu rozličnými škodlivinami. Mohl bych se odvolat na hypotézy o vyhynutí ještěrů ve svrchní juře, připsané německým paleontologem Schindewolfem i jinými autory prudkému zvýšení kosmického záření vzplanutím blízké supernovy. Podobných případů je však v historii naší planety daleko více. Pro příklad nemusíme daleko – jen asi o 250 miliónů let zpět na rozhraní permu a triasu, nazývaného poněkud zastarale permotrias, kdy se na Zemi udaly podivné a dodnes uspokojivě nevysvětlené věci, hluboce se dotýkající samotné existence života. Bylo to v relativním klidu na hranici dvou horotvorných (orogenních) epoch – hercynské (resp. appalačsko-kaledonsko-hercynské), jež skončila, změnila permské uhelné vrstvy výlevem celých oceánů lávy v tuhu, vyzdvihla kontinenty a snížila hladinu moří na úroveň 50 metrů pod dnešní stav
– což by mohlo svědčit pro rozsáhlé zalednění, blokující masy vod (dnešní zalednění Grónska a Antarktidy snižuje nejvyšší možnou hladinu světového oceánu o 70 m), kdyby ovšem nebyly tehdejší klimatické podmínky naprosto odlišné. Již počátkem století napsal o permotriasu geolog Johann Walter v knize Dějiny života a Země:“ Jestliže dnes zaujímají pouště dlouhodobě zbavené vláhy 1/5 souše, pak tehdy se téměř veškerá souš nacházela v klimatických podmínkách, které… můžeme pozorovat v nejvyprahlejších pouštích současné doby.“ Walterův závěr zůstal dosud v platnosti. Podnebí permotriasu bylo tak suché a teplé, že dokonce v bezprostřední blízkosti jižního pólu byly jen ojedinělé a nevelké horské ledovce.
Změna klimatu byla doprovázena a podle některých autorů přímo způsobena základní proměnou biologické dekorace, jež proběhla v geologicky velmi krátké době, asi 10 miliónů let, a podle dalších autorů ještě mnohem prudčeji. Po karbonu a vlhkém permu s mimořádně bohatou flórou, jež umožnila vznik většině kamenouhelných ložisek, už není stopy. Hynou tropické lesy kapradin, přesliček a plavuní i pra-tajgy nahosemenných rostlin mírného pásma, po nichž rovněž zůstávají ložiska pečorského a tunguzského uhlí. Souše Země se mění v obdobu dnešního Marsu, jak si ho alespoň představujeme: pouště, kde vichřice přesýpají rudé písky, mezi nimiž živoří skromný a ojedinělý život; svědectvím jsou mocné vrstvy rudých pískovců. Ještě daleko výraznější a podivnější však byly změny, které postihly faunu.
Poměrně dlouhá epocha předchozího klidného vývoje umožnila obratlovcům dosáhnout významného prahu mezi životem v oceáně a na souši, v biologickém vývoji druhů pak vytvořit formy, jež se jevily jako slibný náběh k progresívnějším savcům. Předcházely mořské rostliny devonu, „zabydlující“ se během pomalého ústupu oceánu na souších, za nimi následovaly ve výletech na pevninu dvojdyšné a lalokoploutvé ryby, přímí předkové obojživelníků. Objevili se labyrintodoni, kotylosauři a pelicosauři, poslední sice podle současného ideálu krásy nijak zvlášť přitažliví, zato však nezávislí na vodě jako životním prostředí, kladoucí vejce s pevným obalem na souš a do jisté omezené míry teplokrevní, tedy s jakousi termoregulací. Počínající vysychání, nastupující po hercynské horotvorbě, zpočátku podporovalo emancipaci suchozemských tvorů od zbytků závislosti na oceánech – vyvíjejí se pareiosauři, a faunistická dekorace souše dokonce umožnila i existenci prvních dravců, teriodontů.
Téměř se zdá, jako by vývoj, tak jak jej dnes známe nebo jak si ho představujeme, měl být nejméně o. 100–150 miliónů let urychlen: tvorové, ovládající konec permu dávno před objevením se dinosaurů, therapsidi (krytolebci), byli podle nálezů kosterních zbytků a zubů velmi blízko savcům; neskonale blíže než jejich nástupci, dinosauři. Svědčí o tom i zmíněná termoregulace, doprovázená, jak dnes předpokládají mnozí odborníci (Stebbins a další), vývojem srsti. Zdá se, že po sobě zanechali vzácné a téměř zázrakem zachované potomky v podivné australské fauně, ježuru a ptakopyska, lišící se kostrou i chromozómovou skladbou od ostatních savců tak dalekosáhle, že lze předpokládat jejich přímý původ z velmi starých a dávno vyhynulých druhů.
Vysychání však pokračuje a na souši brzy dochází k takřka panickému návratu do ochranné náruče moří. Suchost vzduchu je neslučitelná s existencí obojživelníků, obdařených vlhkou kůží, mimo vodní prostředí. Mnozí z nich ztrácejí nedávno nabyté plíce, jiní vyhynou nebo se zachrání neotenií, trvalým setrváváním v larválním stadiu, jako dnes např. macaráti, aby mohli žít výhradně ve vodě. Poslední opouštějí souš plazi, měníce se v mořské hady. Podle německého paleontologa A. Müllera klesá počet živočišných druhů na naší planetě o 27 %, což převážně postihuje i tak dost chudou faunu na souši. Zdá se, že tento odhad je značně podceněn.
Ani dno oceánů však nezůstalo ušetřeno. Ačkoli by se zdálo, že jeho obyvatelům mohlo být celkem lhostejné, co postihlo „dezertéry“ na souši, skutečnost byla opačná: jak se podle nálezů v naplaveninách zdá, hlavní úder byl daleko prudší a postihl navzdory Müllerovu mínění právě živočichy mělkých moří, měkkýše, korály, houby…
Velmi výrazně byl decimován hmyz. Sovětský geolog a paleontolog A. B. Martynov, jehož práce Étude sur l’histoire géologique et de phylogénie des ordres des Insectes Ptérygotes, uveřejněná roku 1938, je dnes již klasická, podnikl až dosud nejvážnější pokus o vysvětlení vzniku a vývoje hmyzu, z něhož vyplývá úplné vyhynutí celé plejády hmyzích řádů na přechodu permu a triasu, zatímco vymizení jiných řádů v ostatních geologických epochách je poměrně vzácné a ojedinělé. Je to tím podivnější, že hmyz byl – jak ukazují početné nálezy jeho fosilií – počátkem druhohor již velmi diferencován a znamenitě přizpůsoben životním podmínkám. Dosud nevyvracena, ač značně modifikovaná teorie vídeňského znalce hmyzí paleontologie A. Handlirsche, zveřejněná v základním díle Fossile Insecten (1908), považuje za přímé předky křídlatého hmyzu trilobity, ovládající moře především v siluru a devonu. Nasvědčují tomu společné znaky – složené oči, tři jednoduchá frontální očka, jediný pár tykadel aj. Podle Handlirschova dosti všeobecně přijatého názoru se hmyzí křídla vyvinula z tzv. pleurálních výběžků trilobitů. Bezkřídlý hmyz je patrně ještě starší – jeho fosilie byly nalezeny v Evropě i v Americe v devonských vrstvách, zatímco nejstarší dosud známá Pterygota (křídlatý hmyz) pocházejí ze svrchního karbonu, např. u nás z ostravských lokalit Příčina, která dovedla decimovat značnou část této velice perspektivní třídy živočichů (jež by patrně jako jediná přežila i značně intenzívní radiační zamoření), musela být bezesporu závažná a výjimečně působivá.
Planetologie, vysvětlující dějiny naší Země a v širších souvislostech i vznik a rozvoj života na ní, se vrací v dílech některých svých představitelů k obdobě zdánlivě dávno odložené Cuvierovy katastrofické teorie dějin Země, ovšem s použitím modernějších rekvizit, než jakými byly v Cuvierově díle střídavé potopy a zhoubná sucha, resp. se snahou tyto pohromy vysvětlovat J. Schindewolf již zřejmě ztratil veškeré zábrany a domnívá se, že nejen výměna živočišstva a rostlinstva ve svrchní juře, ale i převratná epocha permotriasu, představující zdržení, ba dokonce regresi vývoje živočišstva o mnohé desítky miliónů let, byla způsobena výbuchem nedaleké novy, jež k naší planetě vyslala spršku pronikavého záření, měnícího genetické vlastnosti rostlin na souších i živočichů v mořích, hromadně vyvolávajícího nepříznivé mutace, hynutí, a z toho následující proměnu ještě nedávno porostlé a plodné půdy v pouště.
Sovětský geolog a paleontolog A. Gangnus (z jehož studie čerpám část údajů o permotriasu) není s Schindewolfovou domněnkou srozuměn, i když ji připouští jako jedno z možných vysvětlení. Zdá se mu, že je demobilizující, že podrývá další zájem o bádání a činí další výzkum zbytečným.
Jako jediný důvod by bylo toto vysvětlení nedostatečné.
Výbuch nov se stal – a v tom je nutné s Gangnusem souhlasit – jakýmsi deus ex machina prehistorie života na Zemi a zdomácněl díky novinářským článkům i v povědomí širší veřejnosti, bohužel většinou v kuriózní a naprosto nereálné formě. Představa, že by pojednou na obloze vzplál sršící uzel ohně, spalující všechno živé, jako pronikavá radiace jaderné bomby, je naprosto mylná, a to i při blízkém a mohutném výbuchu. V každém případě by supernova dávno a dávno nejen zhasla, ale byla i zapomenuta, než by (opomineme-li možné účinky ionizace svrchních vrstev atmosféry mohutným tokem ultrafialových paprsků) k nám dospěla chapadla mlhoviny a ponořila naši sluneční soustavu do prostředí s mnohonásobně (až stokrát) zvýšenou hustotou primárního kosmického záření. Při velmi blízkém výbuchu supernovy by uplynulo od spatření děsivého zjevu na obloze k prvním salvám protonů a částic alfa asi 10 000 let a jejich účinek by se projevil daleko zákeřněji a plíživěji.
(Pro zajímavost: zvuk by se, pokud by bylo vůbec jeho šíření vesmírným vakuem možné, ještě poněkud opozdil Od nejbližší hvězdy Alfy Centauri, zvané Proxima a vzdálené 4,3 světelného roku, by k Zemi letěl 3,8 miliónu let…)
Radioastronomie nám dovolila nahlédnout do minulosti vesmíru – jaksi „dohonit“ prstenec nebo lépe řečeno sféru neutrálního vodíku expandujícího od okamžiku výbuchu supernovy. Rickard (1968) tímto způsobem zjistil výbuch v ramenu Galaxie v souhvězdí Cassiopey a Persea. Odehrál se před 30 milióny let ve vzdálenosti asi tři kilopaprsky od Slunce, tedy v bezpečné vzdálenosti (jak předpokládáme s optimismem sobě vlastním).
Pro historii Země zajímavější objev oznámili kanadští astronomové V. A. Hughes a D. Routledge roku 1972 – objevili další sféru, tušenou již roku 1967 Lindbladem. Její teplota je výrazně nižší než okolí – menší než 100 K. Je patrně zbytkem exploze supernovy, která za uvolnění energie kolem 1053 erg vybuchla poměrně blízko Slunce a – prokletá shoda! – právě na konci druhohor, před 65 milióny let, v období další výměny dekorace pozemské flóry i fauny. Tento výbuch musel zaplavit po určitou dobu naši planetu kosmickým zářením a dalšími složkami pronikavé emise. Oba kanadští vědci uvádějí výbuch této supernovy v souvislost s výraznými změnami životních forem na konci druhohor, a dokonce i s výskytem uhlíkatých sloučenin, zjištěných na Měsíci.
Ani tato kosmická katastrofa, která se odehrála asi ve vzdálenosti 270 parseků (l pc = 3,26 světlených let), nebyla na Zemi nijak zvlášť nápadná, opomineme-li pravděpodobně velmi malebné polární záře, jednu z posledních radostí, jež byly dinosaurům poskytnuty. Člověk ještě dřímal v lůně budoucnosti. Avšak nenápadnost neznamenala neškodnost.
Radiobiologové vědí, že zářivá energie, spolehlivě usmrcující člověka, by neohřála ani šálek vody. Genetikové se přesvědčili, že pouhý zlomek této dávky je schopen vyvolávat těžké změny pohlavních a zárodečných buněk, sterilitu, odumírání plodu nebo jeho zrůdnost. Paleontologové šli dále a potvrdili možnost velmi složitého, avšak pro zachování rodu osudově zhoubného poškození nejjemnějších mechanismů dávkami ještě podstatně menšími a – dodejme – pocházejícími možná z nov, vzplanuvších pro pozemšťany bez okázalých efektů a iluminací.
Jedním ze zastánců této myšlenky je např. ředitel ústavu pro geologii a paleontologii v Bonnu, profesor Heinrich K. Erben, který se domnívá, že lidstvo může vyhynout naráz (v geologickém časovém měřítku) právě tak jako kterýkoli jiný druh a že nepochybně biologickým automatismem vyhyne, dojde
-li k jeho přílišné biologické (druhové) specializaci. Nevylučuje ani působení kosmického záření, které podle jeho názoru mohlo být příčinou náhlého vymizení veleještěrů koncem druhohor, a to pozoruhodným biologickým mechanismem, který objevil při průzkumu fosilních praještěřích vajec, nacházených dnes především na určitých místech Utahu, Mongolská a jihofrancouzských provincií Languedoku a Provence.
Erben a s ním i další paleontologové zjistili, že zachovaná vejce, patřící patrně posledním generacím hromovládců jurské doby, mají nápadně silnou skořápku, sestávající až ze sedmi dokonale vyvinutých vrstev. Donedávna byly tyto zřejmě patologické změny připisovány porušení sekrece vápníku změnami podnebí, např. chladem. Erben navrhl pravděpodobnější, i když složitější vysvětlení: porušení sekrece vastocinu, hormonu, jenž vyvolává stahy, vylučující vejce opatřené skořápkou z vejcovodu, a způsobuje jeho snesení. Porušení vnitřní sekrece praještěrů zevním agens, nejpravděpodobněji zářením, vedlo k návratu „hotového“ vejce do tzv. istmu vejcovodu, kde bylo znovu opatřeno membránou a po novém vstupu do dělohy další skořápkou atd. – da capo al fine. Je pochopitelné, že dinosauří mládě nebylo schopné proklubat se tak bytelnou rakví, a nemohlo se tedy vylíhnout – ostatně bylo tohoto strašlivého zážitku ušetřeno: již druhá vápenná stěna ucpala póry stěny prvé, takže dinosaure zhynulo v embryonálním stavu nedostatkem kyslíku.
Ani tato domněnka není ovšem bez problémů – počátkem svrchní křídy totiž zatopilo tehdejší šelfové moře Thetys části rozpadlého superkontinentu Gondwany a silné deště teplého a vlhkého klimatu vyplavovaly lehce rozpustné minerály z půdy a odnášely je do moře, kde vznikaly mocné nánosy především vápenatých sloučenin. Vápenné soli se stávaly nedostatkovým artiklem a jejich obsah ve vegetaci klesal, o čemž svědčí známky křivice (rachitidy) na nalézaných kostrách. Proto byly formulovány i další hypotézy, např. hromadná otrava alkaloidy krytosemenných rostlin, jež nahradily rostliny nahosemenné. Také proti nim jsou však námitky příliš silné.
Je ovšem možné, že záření působilo zprostředkovaně, tím spíše, že porucha tvorby vaječných skořápek postihla současně (v geologickém smyslu slova) řadu druhů druhohorních plazů, jak dokazují např. nálezy z jižní Francie. Vlastní příčinou byla porucha sekrece hypofýzy – šokem, infekcí, nejspíše však tepelnou nebo jinou změnou prostředí. Stress je velmi složitý jev a jsme teprve na samotném prahu jeho výzkumu u člověka. Na dinosaury se v tomto ohledu dosud v dostatečné míře nedostalo. Prosíme je však, aby nezavěšovali. Jsou v pořadí. Jejich vyhynutí nám může podobně jako vyhynutí mamutů v severovýchodní Sibiři ledacos povědět o minulosti Země, a především varovat nás před eventuálními nepříjemnostmi a hrozbami budoucnosti.
Profesor Erben výslovně připouští možnost stejně fatálního poškození hormonálního metabolismu člověka, možnost tím hrozivější, oč je lidská humorální korelace (patrně) složitější, jemnější a labilnější, než bývala humorální korelace veleještěřích hromotluků.
Gangnus nabízí vlastní vysvětlení, zatím ovšem neúplné a v podstatě rovněž katastrofické, i když nepočítá s primární účastí mimozemských faktorů. Domnívá se, že na počátku řetězu zkázy života v permotriasu bylo odslanění moří ukládáním ložisek soli a sádrovce na dnech moří. Potíž vzniká, snažíme-li se vysvětlit, proč k takovému usazování docházelo v geologické minulosti Země a proč je nepozorujeme např. dnes. Jinou svízelí je skutečnost, že v dodnes zjištěných permských ložiscích je asi čtrnáctkrát méně soli, než by bylo zapotřebí k poklesu slanosti oceánů alespoň o 1/2 %, což by již mohlo mít závažné následky biologické i klimatické. K tomu by však bylo třeba odčerpat tehdejšímu světovému oceánu asi sedm biliard tun soli. A. J. Fischer se domnívá, že se nasycené solné roztoky slévaly v hlubokovodních proláklinách a teprve dalšími geologickými pochody jimi byla mořská voda „dosolena“ na žádoucí dřívější i dnešní hustotu, zachovanou ostatně jako vzpomínka na oceánské předky i v hustotě krve člověka. Bohužel – i toto vysvětlení postrádá potvrzení a fyzikálně chemické odůvodnění.
Akademik N. Strachov má za to, že hromadný zánik života v permotriasových mořích způsobilo explozivní rozmnožení anaerobních bakterií, které – jak dnes víme – otrávily až na svrchních 200 metrů hlubiny Černého moře. Strachov se domnívá, že tomu tak bylo v globálním měřítku a že fauna příbřežních mělkých vod byla vyhubena roztokem sirovodíku, produktu těchto anaerobních bakterií. Jeho pozorování, týkající se Černého moře, jsou nepochybně seriózní – vtírá se však myšlenka, zda nebyla příčina zaměněna s následkem, zda naopak vyhynutí bujné a rozsáhlé suchozemské flóry dočasně nezpůsobilo takové snížení podílu atmosférického kyslíku, že nepostačil okysličovat hlubší vrstvy oceánu.
Celkem tedy je patrně hypotéza o supernově, ačkoli vystupuje i zde jako deus ex machina, nejpravděpodobnější.
Proč jsme se zabývali všemi třemi druhy kataklyzmat? Především abychom dokázali, že lidstvu hrozí i z „přirozeného průběhu“ věcí periodická zkáza, jejíž aktuální hrozba se opakuje po statisících či miliónech let, případně nepravidelně a neočekávaně, jako v případě výbuchu nov v blízkosti slunečního systému, putujícího vesmírem. Za posledních tisíc let bylo astronomy pozorováno pět výbuchů supernov v naší Galaxii a podle počtu pravděpodobnosti se Země od svého vzniku ocitla nejméně desetkrát ve spršce kosmického záření z blízké novy, převyšující dnešní, i tak nepochybně biologicky ne bezvýznamnou intenzitu, desetkrát až stokrát. Nejsme schopni kosmické záření na objednávku vyrábět a exponovat jím např. pokusná zvířata – všechny zkušenosti radiobiologů však se shodují na tragických důsledcích, jež by taková expozice, před níž není úniku, měla na zárodečnou hmotu, především na zárodečnou hmotu déle žijících, a tedy vyšších a diferencovanějších živočichů.
Tento fakt může být pro vývoj inteligentních bytostí na kterékoli planetě, podobné Zemi a podrobené podobným osudům, limitujícím. Jestliže kritické období přechodu, nastávající ve vývojové etapě, kdy se jisté perspektivně účelné orgány, návyky nebo vynucené způsoby existence (u člověka např. vzpřímená poloha, uvolnění předních končetin, opuštění bezpečných větví pralesa, přechod do travnatých lesostepí atd.) stávají spíše dočasnou přítěží, proběhne v epoše planetárního neklidu a hromadného hynutí nejzranitelnějších, může být a pravděpodobně bude slibný vývoj takového druhu navždy přerván. Bylo by pošetilé a idealistické domnívat se, že by matka příroda z jakési tvrdohlavosti podnikla totožný experiment znovu – brání tomu i objektivní podmínky. Jurští ještěři, hromovládci své doby, uvolnili přes svou absolutní a nepopiratelnou hegemonii místo na slunci mrňavým a dost ohyzdným Ictidosaurům, podobným myším, a nalézaným dnes v podobě kosterních fosilií v konkrecích pískovců pouště Gobi i jinde. Jejich téměř jediným progresivním znakem byl zvláštní způsob dlouhého embryonálního života mláďat, umožňující větší „vyzrání“ nepatrného mozku. Praještěři zmizeli, ačkoli vládli moři, souši i vzduchu a ačkoli pronikli do všech obyvatelných koutů planety. Dokonce poblíže jižního pólu, v Antarktidě, objevila skupina geologů operace Deep Freeze 1969 až 1970 pod vedením Davida Elliota (členem skupiny byl i český vědec Josef Sekyra) paleontologický nález století: kosterní zbytky praještěra Lystrosaura ve vertikálně uložené lavici triasových pískovců. Byl pravděpodobně jedním z posledních mohykánů… (Nález ovšem neznamená, že by si praještěři oblíbili právě polární oblasti nebo že by nalezený Lystrosaurus byl výstředním milovníkem otužování. Potvrzuje spíše buď Wegenerovu teorii kontinentálního driftu světadílů, spojených původně v jediný superkontinent Gondwanu, jejíž součástí byla i dnešní Antarktida, nebo klimatickou proměnu v této oblasti, případně obojí.)
Lystrosaurus ostatně není jediným fosilním plazem, jehož pozůstatky jsou nepietně používány jak argumentační střelivo v diskusi o kontinentálním driftu. Již před řadou desítek let byly jak v Jižní Americe, tak v jižní Africe nalezeny zbytky koster menšího Mesosaura v trasových horninách, starých asi 200 miliónů let. Identifikace však nebyla nepochybná.
Tím bezpečněji však bylo prokázáno, že Iguanodoni a Hypsilophodoni, vyskytující se v britských wealdenských vrstvách starých asi 110 miliónů let, mají vlastní bratry ve formacích podobného stáří v Jižní Dakotě, jihovýchodním Utahu a v Nebrasce (P. Galton a J. Jensen v New Scientist, 68,1975). Padlo zkrátka další slovo do pranice.
Dnešní mobilisté, tj. zastánci teorie kontinentálního driftu, opírající se především o výsledky paleomagnetických výzkumů a o hypotézu konvekčních proudů, přemisťujících pevninské bloky, trvající odpradávna, tj. od prvohor, přibližně ve stejné podobě, právě tak jako oceány, vysvětlují takové nálezy existencí původního superkontinentu Gondwany. Podle J. Tuza a J. T. Wilsona se k jeho jižnímu cípu, tvořenému jižní Afrikou a jižním cípem Amerik, přimykaly kromě Madagaskaru a tehdy ještě geologicky samostatného indického subkontinentu i navzájem sousedící Antarktida a Austrálie. Lystrosaurus by tedy přešel odkudsi suchou nohou, právě tak jako Iguanodoni a Hypsilophodoni.
Protivníci mobilistů, fixisté, zastánci dynamické proměnlivosti reliéfu zemského povrchu i kontur pevnin a oceánů, se snaží nalézt východisko v poměrně pozdní, až druhohorní tvorbě oceánu ve spodní juře, tj. asi před 180–190 milióny let. Jeho vlnám zřejmě náš Lystrosaurus včas unikl jako Židé, přecházející Rudým mořem.
Spor mobilistů a fixistů je však tak tuhý a temperamentní, že se do něho raději nebudeme vměšovat…
Jen málokterému svědkovi těchto dávných dob se podařilo přežít tak úspěšně jako Sphenodonu, ještěrce z dávno vyhynulého řádu Rhynchocephalia, rozšířené v takřka dnešní formě již před 150 milióny let, kdy dinosauři teprve nastupovali. Přežila díky izolaci na ostrovech Nového Zélandu, kam nepronikli praještěři a až do kolonizace bělochy ani savci.
Malí savčí ohavové se na volné aréně světa, zbaveného jurských příšer, takřka explozivně rozmnožovali a diferencovali v nesčetné druhy, jež v čele s člověkem a krysou ovládli Zemi (i když na to mají možná komáři jiný názor). Jakýkoli pokus o restauraci ještěrů ve větším měřítku musel ztroskotat; všechny ekologické výklenky byly již obsazeny a odevšud se cenily tesáky šelem a zuby žraloků, hrozila kopýtka a parohy…
Myslím, že se sovětský vědec Dmitrij Bilenkin mýlí, domnívá-li se, že druhohorní veleještěři vyhynuli jako oběti savců, lépe přizpůsobených a „vybavených zbraní, která byla účinnější než nejsilnější svaly, nejostřejší zuby a nejtlustší pancíře; tou zbraní byla inteligence… Namísto hrubého násilí nastoupil zápas inteligence. Zvítězili ti, kteří byli lstivější, pohyblivější, přizpůsobivější novým podmínkám, i když byli hůře vyzbrojeni než jejich protivníci. Skvělé důkazy o tom podali naši předchůdci, kteří přemohli jeskynní medvědy, šavlozubé tygry a mamuty.“
Naši předchůdci se ovšem s vyjmenovanými vládci zvířecí říše kvartéru osobně setkali – veleještěři, o nichž sám Bilenkin připouští, že se „ani nejsilnější a největší savci všech dob nemohli pouhou silou měřit s těmito giganty mezozoika“, však zažili na sklonku své éry jen drobné formy savců, kteří své inteligence a přizpůsobivosti mohli nejlépe využít k tomu, aby před obludami s mozkem sice velikým jako tenisový nebo dokonce pingpongový míček, ale zato s vypracovanými reflexy a ostrými zuby i drápy, co nejrychleji utekli. Primitivní savci, současníci posledních jurských ještěrů, neměli prostředky, jak tyto plazy ohrozit, tím spíše, že dnes považujeme celou řadu druhů ještě nedávno vyhlašovaných za býložravé (např. Iguanodoni), za dravce s příslušným dravčím biologickým vybavením i naturelem. Domnívám se ostatně, že na výřadu paleolitického lovu se sotva kdy ocitl šavlozubý tygr. Já bych se mu uctivě vyhnul i se svou dobře nastřelenou kulovnicí. Daleko spíše vyhynul hlady po vyčerpání lovišť člověkem.
V třetihorách byli ovšem savci již zabydlenou a bezkonkurenční skupinou, vylučující jakékoli pokusy zbylých ještěrek, krokodýlů a želv o evoluční návrat k veslu zoologických dějin Země.
Stabilizace druhů nastala v okamžiku optimálního přizpůsobení zevním podmínkám a vývoj pokračoval pak již jen s jejich případnými změnami. Tohoto stavu dosáhly nejprve relativně nejjednodušší organismy. Života a množení schopné bakterie, staré 200–300 miliónů let (pěstované z permských solí, např. Nikolajem Čudinovem z Ústavu mikrobiologie AV SSSR nebo Heinzem Dombrowskim z Neuheimu), jsou shodné s dnes známými a běžnými druhy, např. Pseudomonas halocrenea nebo Bacillus circulans a mají ovšem své daleko starší, k nerozeznání podobné, ač již života neschopné předky. Třetihorní mravenec Lasius schiefferdeckeri je jak vejce vejci podoben našemu dnešnímu a každému známému druhu Lasius niger, právě tak jako Formica flori dnešnímu mravenci Formica fusca. Anatomie žraloků se stabilizovala již v druhohorách, kdy bylo dosaženo naprosté shody potřeb a prostředků (s výjimkou „nepodařených“ obrů druhu např. Carcharodon megalolon, dlouhých až 20 m). Tak bychom mohli pokračovat velmi dlouhým výčtem druhů anatomicky starobylých a proti dávným předkům nezměněných buď vůbec, nebo jen málo. Jestliže tyto druhy postrádají početnější současné příbuzenstvo, můžeme právem mluvit o „živých fosiliích“. Mezi úctyhodně starobylé druhy patří např. z rostlin ginko (jinan dvoulaločný), z vyšších živočichů dvojdyšné ryby. Mnoho „živých fosilií“ žije v hlubokomořské oblasti – hvězdice Platasterias, plž Neopilina – nebo vůbec v oceánech – mlži čeledí Numulidae a Trigoniidae či ostrorepi (Xiphosura), přežívající již 330 miliónů let od karbonu takřka po všech mořích. Zajímavé je, že „živými fosiliemi“ se staly nejen specializované druhy, kterým se podařilo obsadit některý dosud volný ekologický výklenek s mimořádnými podmínkami, vyžadujícími přizpůsobení, ale i „generalisté“ (dobrým případem jsou právě ostrorepi, konkurující se „specialisty“ raky), těžící ze své univerzálnosti. Pokud se také člověk – doufejme – za dlouhé milióny let stane genetickou stabilitou „živou fosilií“, bude nepochybně zařazen do kategorie generalistů. Vývoj člověka jako druhu, jak se zdá, skončil poměrně velmi brzy realizací optimálního umělého mikroklimatu, přizpůsobujícího zevní podmínky danému biologicky dosaženému stavu organismu a nikoli naopak. Tohoto postupného cíle, jistě nesmírně důležitého, bylo dosaženo, jak víme, šťastnou shodou okolností v intervalu mezi planetárními katastrofami. Exponenciální vzrůst technických možností a vědecká exploze, jejímiž jsme svědky, poskytuje jisté naděje předvídatelným planetárním katastrofám čelit buď přímo opatřeními, směřujícími k jejich likvidaci, nebo – v brzké budoucnosti – emigrací na pohostinnější planetu. Zejména na této možnosti se všichni autoři science-fiction shodují v radostném optimismu, s rozkoší popisujíce šťastná lidská společenství, skotačící pod kupolemi, oddělujícími je od kyanovodíkové atmosféry dotyčné planety. Lidstvu trvalo dosažení této mety potenciálních možností od stabilizace druhu několik desítek tisíců let Je velmi těžké aplikovat pozemská časová měřítka na cizí vesmírné inteligence. Rodící se exosociologie, zatím ryze hypotetická, však takový přenos připouští.
Existují ovšem i očekávatelné vesmírné katastrofy takového rozsahu, že si dnes ani v nejbujnější fantazii nedovedeme představit lidstvo budoucnosti, čelící jim. Bylo-li by koneckonců možné bránit se pozvolnému vyhasínání Slunce, v něž se ještě nedávno – jeden z paradoxů vědy – věřilo jako v jedinou naprosto bezpečnou jistotu budoucnosti, je ochrana proti postupnému zvyšování jeho teploty i ve velmi vzdáleném výhledu mimo perspektivní možnosti – máme tu co činit s energiemi, jejichž ekvivalent, použit v pozemském měřítku v jakékoli formě, by rázem učinil konec všemu životu a patrně i rozrušil kontinuitu celé planety. Přílišný optimismus zde tedy není na místě ani z hlediska fyzikálních zákonitostí, jež nelze beztrestně obcházet, tím méně pak z porovnání s naší vyspělou technikou, na niž jsme tak pyšni. Létáme sice k Měsíci a nemoudře odpalujeme termojaderné nálože, nejsme však dosud schopni řídit fázové změny v oblacích a přimět hydrometeory, jak se dnes říká kapkám, sněhovým vločkám a kroupám, aby se kondenzovaly do velikosti, překonávající výstupné vzduchové proudy, a aby zavlažily žíznící zemi, nebo naopak ochránit např. vinice před krupobitím. Metody, požívané v SSSR a ve Francii (vystřelování šrapnelů s účinnou chemikálií do mraků), jsou stále ve fázi počátečního výzkumu.
Jiné katastrofy planetárního měřítka vznikají daleko nenápadněji a projevují se plíživěji a nedramaticky. Některé z nich rovněž – podobně jako spršky kosmických paprsků v mezidobích inverze zemského magnetického pole – působí na flóru i faunu „otevřením nového okna“ do vesmíru a vpuštěním elektromagnetického vlnění takové frekvence, na jakou není pozemský model života vývojem dostatečně adaptován. Jednou z takových možností je ohrožení života na naší Zemi ultrafialovými paprsky.
Mohlo by se to stát mnoha způsoby s jediným finálním výsledkem: podstatným narušením, oslabením nebo úplnou likvidací ozónosféry, ochranné vrstvy ozónových molekul, obklopující naši Zemi ve výšce od 15 km a pohlcující životu škodlivé ultrafialové záření nejkratších vlnových délek, a tedy energeticky nejvydatnější.
Narušení ozónosféry hrozí především lidskou činností. Již před několika lety se ozvaly varovné hlasy, že výfukové plyny z trysek nadzvukových letadel by při jejich větším nasazení mohly ozónosféru atakovat kysličníky dusíku, štěpícími ozón (O₃) na normální kyslíkové molekuly (O₂), které nemají schopnost ultrafialové záření zachycovat. Podle posledních údajů z roku 1975 by každodenní provoz pěti set nadzvukových letadel nad Atlantikem do konce století snížil obsah ozónu v ozónosféře o 30 %, což by mohlo mít velmi nepříznivé účinky nejen na člověka a vyšší živočichy, ale, a především, na fotosyntézu, probíhající v mořském planktonu a zajišťující podle některých autorů až 70 % celkové produkce kyslíku. Mořský plankton je již ohrožen pokračujícím znečišťováním moří. Povrchový film, tvořený naftou a jejími deriváty i jinými civilizačními zplodinami, hrozí otevřít cestu anaerobním bakteriím k otravě světového oceánu, nehledě už k částečnému odrážení slunečních paprsků. Kdyby k těmto faktorům přistoupilo ještě porušení ozónosféry a následující zhoubné spršky UV záření, mělo by to pro kyslíkovou bilanci a veškerý život na Zemi patrně katastrofální důsledky.
Kysličníky dusíku by mohlo v atmosféře vytvořit i rentgenové záření nebo kosmické paprsky – např. vznikající výbuchem supernovy bližší padesáti světelných let, a to především v kritických obdobích inverze magnetického pole Země. Vzhledem k tomu, že k výbuchu supernovy v Galaxii dochází přibližně jednou nebo dvakrát za sto let, měl by tento efektní děj postihnout uvedenou oblast kolem slunečního systému přibližně jednou za sto miliónů let Je to uklidňující, ale není to zaručená životní pojistka.
K porušení ozónosféry ostatně v minulosti, oživené již druhem Homo sapiens sapiens, nebo alespoň jeho předchůdci, patrně došlo. Soudím tak podle nových lékařských výzkumů, týkajících se léčení psoriázy, lupenky, postihující dnes na světě několik desítek (nejméně však patnáct) miliónů lidí a traumatizující je především psychicky. Ve Vídni a v Denversu (Massachusetts, USA) je od r. 1975 s mimořádným úspěchem zkoušena nová metoda léčby, spočívající v intenzívním ozařování poměrně dlouhovlnnými ultrafialovými paprsky, kombinovaném s podáváním metoxalenu ze skupiny furokumarinů neboli psoralenů. Jde o koncentrovaný výtažek z celeru, mrkve, petržele, fíků, datlí a jiných rostlin, jehož účinné látky nebyly dosud přesně identifikovány. Vynikající úspěchy dosud experimentální léčby dovolují domněnku, že ultrafialové záření a metoxalen do jisté míry rekonstruují podmínky, jimž byl vystaven náš prapředek a především jeho pokožka: intenzivnímu ozáření krátkovlnnými paprsky po celém těle a saturaci látkami, obsaženými v hlízách a planém ovoci. Po vytvoření filtru ozónosféry a přechodu z kořistnického způsobu života k lovu a zemědělství zůstala část populace nepřizpůsobená novým podmínkám a její pokožka zaplatila daň vrozenou méněcenností, ústící v psoriázu.
Velmi vážným problémem se stávají tzv. freony, jimiž je vzhledem k jejich inerci a bezzápašnosti plněna asi polovina sprayových lahví s nejrůznějším obsahem (kosmetika, barvy, laky, lepidla atd.). Obsahují rovněž složky, které stoupají až do výše 32 km, neslučujíce se s atmosférickým kyslíkem, až k ozónové vrstvě, kde působí za spoluúčasti ultrafialového záření destrukci ozónových molekul. Jejich koncentrace stoupá ročně o 9 %.
Freony kolují i v chladničkách, naštěstí vždy ve striktně uzavřeném okruhu. Bývají náplní měřicích přístrojů.
Problém je vážný – freonů je každoročně ze sprayových lahví vypouštěno nikoli zanedbatelné množství, řádově statisíce tun. Jen v USA je ročně plněno do sprayí statisíce – asi 600 000 tun. Výrobci jsou si vědomi, že se ocitli v palbě hygieniků, meteorologů a futurologů. S krvácejícím srdcem vydávají ročně milióny dolarů jednak na výzkum účinků freonů v ozónosféře, jemuž je zasvěcena např. speciální výzkumná družice USA Explorer 55, jednak na vývoj dosud drahých a ne zcela uspokojujících mechanických rozprašovacích ventilů, které by měly dosavadní přetlakové sprayové láhve nahradit Usiluje o to americká Komise pro bezpečnost spotřebních produktů (CPSC) i Správa pro potraviny a drogy (FDA). Některé firmy již ohlásily přechod k této technice ambaláže.
Jaký vliv by expozice pozemského života ultrafialovým paprskům nepříznivých vlnových délek po dobu několika generací měla, nelze bezpečně říci. Dr. Ruderman z Kolumbijské univerzity se domnívá, že by nešlo o přímé usmrcení, spíše o změny genetického fondu a u lidí o zvýšenou frekvenci zhoubných nádorů kůže. Velmi závažná je možnost zvýšené tvorby vitamínu D se všemi příznaky chorobné hypervitaminózy. Objevilo by se asi předčasné a nadměrné kostnatění i další poruchy orgánů, postižených ukládáním vápna, které by měly vliv zejména na vývoj plodu a porod. Ještě pesimističtější je ředitel Agentury pro kontrolu odzbrojení Fred C. Ikle, který považuje za možné v případě narušení ozónosféry porušení hlavních článků výměny mezi rostlinným a živočišným světem a z toho vyplývající změnu komplexní ekologické struktury naší planety.
Biologové dokázali, že tyto prognózy a tato varování mají velmi vážný faktický podklad a postoupili od klasických a malebných pokusů se zakrýváním bakteriálních kultur v Petriho miskách vystříhanými písmeny s jejich expozicí slunečním paprskům (nápis je záhy tvořen bakteriemi, které ve stínu přežijí) trochu dál. Bylo zjištěno, že citlivým objemem buňky, zasahovaným ultrafialovým zářením, je její „srdce“, geneticky klíčová pentlice molekuly DNK (desoxyribonukleové kyseliny) a její stavební kameny, purinové a pyrimidinové b.áze. Zejména pyrimidinové báze tymin a cytosin jsou ultrafialovým zářením velmi rychle měněny – postačí asi sto fotonů, z nichž průměrně jeden zasáhne cíl. Další bádání Beukerse, Berendse, Marmura, Grossmana a dalších dokázalo, že poškozené báze tvořící diméry přímo v pentlici DNK, pronikavě zhoršují jednak replikaci (bezchybné zdvojení) molekuly, klíčovou pro přenos dědičných znaků, za druhé a především však vedou k chybám v zápisu genetické informace, což by mohlo mít v několika generacích zhoubný vliv nejen na bakterie (ostatně vlastnící ochranné enzymové mechanismy, schopné do jisté míry poškození opravit rozštěpením vazby mezi thyminy nebo „vyoperovat“ poškozený úsek DNK), ale i na vyšší živočichy a člověka.
Celá problematika je značně složitá a dnes ostře sledovaná, V této kapitole vyjmenované vlivy tedy působí velmi komplexně, zjevně i skrytě, dlouhodobě i téměř okamžitě. Inverze magnetického pole Země neznamená jen dočasné zeslabení nebo vymizení štítu van Allenových pásů, chránících Zemi před sprškami pronikavého záření, ale i bezprostředně ovlivňuje nejrůznější organismy včetně člověka (Presman 1968, pražské sympozium o životě v magnetickém poli 1975). Vždyť i krátkodobé kolísání vlivů sluneční aktivity, vyjádřené např. tzv. Wolfovým číslem, způsobuje kolísání početnosti populací celé řady druhů zvířat, např. hlodavců, a tím zprostředkovaně i populací dravců nebo např. frekvence onemocnění člověka vzteklinou. Nesporný vztah je mezi jedenáctiletými periodami maxima sluneční aktivity a celou řadou infekčních chorob, epidemiemi břišního tyfu, cholery, záškrtu, spály, malárie, poliomyelitidy, úplavice, tetanu, ale i infarktu (je při zvýšené sluneční aktivitě čtyřikrát častější) atd. (Údaje čerpám převážně z materiálů E. Hadače.)
U nás se korelací sluneční aktivity (erupcí) s úmrtími a autonehodami zabývali např. astronomové Valníček a Křivský. Boris Valníček uveřejnil následující tabulku:

Klidný den Den
Den erupce
+ 1 den
+ 2 dny

Úmrtnost (srdce) 1950–1964
0,18
0,28
0,42
0,30

Autonehody 1958–1964
0,07
0,14
0,25
0,14

Dětská úmrtí (plicní) 1950–1964
0,05
0,16
0,20
0,10

Souvislost náhlých příhod s chromosférickými erupcemi Slunce i s magnetickými bouřemi (a kromě vyjmenovaných např. i mozkových mrtvic nebo hypertonických krizí) zkoumali i sovětší vědci K. P. Sedov a N. N. Korolev z Irkutsku. Zjistili, že se nehody a náhlá úmrtí dostavují současně s magnetickou bouří, schopnou v několika minutách, ba i vteřinách převýšit o dva až pět řádů energetické prahy lidského organismu (N. L Muzalevskaja z Pulkovské astronomické observatoře AV SSSR), zpožďují se však o l–2 dny po slunečních erupcích. Kosmické vlivy, tak nepříznivě působící na naši planetu a její obyvatele – jsem přesvědčen, že podobné obtíže postihují i zvířata, ale dosud se, pokud vím, nikdo tímto problémem hlouběji nezabýval – jsou zřejmě zprostředkované indukcí napětí v biosféře. Přímé působení je zatím vzhledem k pohlcování záření a elementárních částic atmosférou popíráno (Boris Valníček).

Není vyloučeno, že statisticky zachytitelné vlivy mají i vesmírné radiační zdroje mimo naše Slunce, radiohvězdy a objekty zájmu rentgenové astronomie (Centaur X-3, Herkules X-1, Cygnus X-1 atd), nehledě na značné rentgenové záření pozadí, snad zbytek tzv. záření reliktního. I zde je výzkum zatím ne v plenkách, ale spíše ve stavu embryonálním.

Nehodlám tím ani v nejmenším naznačovat možnost rehabilitace klasické astrologie, navrhovanou právě z těchto a podobných důvodů řadou autorů. Bylo by to pošetilé počínání. Upozorňuji jen, že do vývoje života na Zemi a se vší pravděpodobností i na jiných životem obdařených planetách našeho vesmíru zasahovaly velmi účinně faktory, které teprve dnes zjišťujeme nebo začínáme tušit. Že vývoj života nebyl ustavičným „mírným pokrokem v mezích zákona“, lineárním zdokonalováním a zjemňováním pohybu hmoty, ale dramatickou epopejí, plnou katarzí a katastrof, dialektických střetů, ústupů až na nejzazší pozice a naopak neočekávaných vítězství.

V předlouhých dějinách vesmíru způsobovaly tyto často skryté faktory zpoždění trvající stamilióny let (popsané období permotriasu a následující geologická období) nebo naopak umožnily šťastnou konstelací řady okolností kvalitativní skoky vpřed (hominizace člověka, vznik Homo sapiens sapiens). Život se nesmírně plasticky přizpůsoboval – je poněkud překvapující, že biologie dosud taktně mlčí o nepochybné skutečnosti vzniku a vývoje života na Zemi (pokud platí dnes uznávané, avšak nedlouho známé fyzikální zákony o statisticky vyčíslitelném a nejadernými prostředky neovlivnitelném samovolném rozpadu radioaktivních látek) v podmínkách z dnešního hlediska přímo vražedné radiace. Podle dosti jednoduchých výpočtů, za něž děkuji ing. dr. R. Nedvědovi, muselo radioaktivní pozadí v. minulosti přímo úděsně převyšovat jakékoli dnes představitelné normy nebo snesitelné hladiny.

Celosvětovou dohodou radiologů byla přípustná dávka na osobu a rok odhadnuta na 170 miliremů, z čehož dodává přirozené pozadí měnící se geologickými podmínkami (blízkostí nalezišť radioaktivních minerálů), průměrně 100 miliremů, rentgenové vyšetřování (opět proměnlivě podle technické a zdravotnické vyspělosti oblasti) asi 70 miliremů a další zdroje přibližně 10 miliremů. Překračujeme tedy horní mez tolerance – podle časopisu Science z roku 1972, uveřejňující výsledky U.S. National Academy of Science, se tím zvyšuje riziko smrti zhoubnými nádory o 10 % (cit. J. Charvát). Vzhledem k tomu, že naše planeta je, jak věděli už starověcí filozofové, v mnoha ohledech finitním systémem (jinými slovy – všichni jsme kosmonauty na kosmické lodi zvané Země) s vyčerpatelnými a konečnými přírodními zdroji, jejichž recyklizace se uskuteční teprve za milióny nebo stamilióny let, bude zřejmě budováno s ohledem na energetické nároky stále více jaderných elektráren, zvyšujících pozadí pronikavého záření. Východisko, totiž čerpání fosilních paliv a jiných energeticky bohatých surovin z mimozemských těles, je dosud jednak spíše v poloze vědeckofantastických románů, jednak skrývá čertovo kopýtko nezbytnosti podstatného zvýšení produkce energie, dříve než by se takové projekty vůbec mohly začít realizovat.

Energetická situace naší planety zkrátka není růžová. Již v příštím století prostě nemohou fosilní paliva krýt energetický schodek. Čtvrtá mezinárodní konference o mírovém využití atomové energie v Ženevě se po zvážení všech trendů shodla v tom, že budoucích deset až dvacet miliard obyvatel naší planety by muselo ke krytí své energetické spotřeby za méně než sto let ode dneška postavit 24 000 jaderných elektráren, odpovídajících dnešnímu pojmu největších provozů tohoto typu. Již naše děti na přelomu tisíciletí by byly nuceny uvádět do provozu dvě takové elektrárny denně, aby nepocítily energetický hlad, promítající se velmi nepříznivě do sféry těžby surovin, dopravy, výživy atd. A zásoby uranu, ač značné, rozhodně nejsou nevyčerpatelné (to by snad vyřešily tzv. rychlé množivé reaktory, samy produkující štěpné materiály), nehledě na nevyhnutelné zvýšení pozadí pronikavého záření. Zdá se, že první krok k řešení spletité situace učinili pracovníci Ústavu atomové energie v Moskvě, když se jim 3. února 1976 podařilo při teplotě dvaceti miliónů K. sloučit atomová jádra vodíku za výdeje energie. Byla to první řízená termojaderná reakce, sice laboratorní, probíhající v experimentální aparatuře Tokamak 10, ale naznačující do budoucnosti obrovské možnosti. Ředitel Ústavu atomové energie A. Alexandrov odhaduje, že prototyp termojaderné elektrárny může být uveden do provozu asi za patnáct let – budou-li ovšem další pokusy s rozměrnějšími aparaturami úspěšné a ukáží-li cestu. Po Tokamaku 10 a americkém analogickém zařízení PLT, instalovaném v Princetonu a o objemu plazmové komory 5 m³, budou do boje o energii nasazeny americký TETR a japonský JT-60 s objemem komory 60 m³, společná západoevropská aparatura JET (200 m³) a sovětský Tokamak 20 (400 m³). Výzkum je nesmírně obtížný a nákladný, ale nezbytný. Nad pozemskými energetickými zdroji se šeří a pronikavé záření sílí. Je nejvyšší čas – vždyť výzkum trvá již čtvrt století a mohutné aparatury, které jsme vyjmenovali, budou v provozu až počátkem osmdesátých let. Podaří-li se, dá půllitrová sklenice jakékoli vody ekvivalent energie 150 litrů benzínu. Jeden z nejtíživějších problémů lidstva by byl vyřešen.

Ostatně není vyloučeno, že budeme nuceni přejít na bázi atomové energetiky daleko dříve, než budou vyčerpána ložiska klasických minerálních paliv dnes známá i dosud neobjevená; někteří hygienici upozorňují, že váhový podíl kyslíku v atmosféře (23,2 %) klesá ve prospěch kysličníku uhličitého a že rostliny již nejsou schopné porušenou rovnováhu zcela obnovit. Pokles na 20 % vyvolává u lidí deprese a později onemocnění. Přípustný je pokles o l %. Z ovzduší lze tedy odstranit nejvýše 5,2 ∙ 10¹³tun kyslíku, k čemuž by postačilo spálit (a tedy oxidovat převážně v kysličník uhličitý) 2,2 ∙ 10¹³tun standardních paliv, tedy méně, než činí dnes předpokládané zásoby. Problém nedostatku atmosférického kyslíku by, jak je vidět, mohl předcházet problému nedostatku fosilních paliv a přispívat k rozšiřování jaderné energetiky, zhoršující i při všech bezpečnostních opatřeních zářící pozadí, v němž žijeme.

Toto zamoření pronikavým zářením ovšem je i v nejpesimističtějších prognózách opominutelné proti přirozenému pozadí radioaktivity v nepříliš dávné i dávné minulosti, o níž jsme se zmínili.
Podle celkem shodného mínění geologů se dnes obsah uranu v povrchových horninách pohybuje kolem 10⁻⁶g v l g horniny, thoria je 10⁻⁵g, přičemž kyselé horniny jsou radioaktivními prvky bohatší než bazické; žuly proti čedičům asi pětkrát. Někteří autoři, např. V. G. Chlopin, souhlasí s názorem, že Země kdysi dávno obsahovala daleko více radioaktivních prvků než dnes, a dovolávají se jejich tepelného účinku na podporu svých teorií o charakteru a trendu termického režimu Země. Připouštějí však jen poměrně nevelké, asi dvojnásobné množství štěpných látek. Jiní vědci o jejich zvýšeném podílu neuvažují vůbec.
Jak tomu tedy je?
Jak známo, jsou množství a z místního hlediska i hustota výskytu radioaktivních látek fyzikálně definovány tzv. poločasem. Před n-násobkem tohoto poločasu, různého u různých prvků, bylo tedy na Zemi jejich množství 2nkrát větší, resp. tolikrát byla vyšší jejich hustota. Jestliže zaokrouhlíme poločas prvku rádia na 1600 let, dojdeme k výsledku, že před 16 000 lety ho bylo na naší planetě 2¹⁰, tedy přibližně tisíckrát víc, před 32 000 lety, kdy se počal stabilizovat Homo sapiens sapiens, dokonce 20²⁰, tedy asi miliónkrát více.
V době předpokládaného vzniku života před několika miliardami let by musela být hustota radioaktivních látek přímo obrovská a Země by se podobala nejspíše jaderné náloži.
Jestliže je tedy dnes přirozené pozadí pronikavého záření asi 10 miliremů ročně, byl by mezolitický lovec mamutů vystaven dávce 100 000 miliremů, a neandrtálci i cromagnonci, soupeřící v paleolitu o vládu nad světem (tento výraz je ovšem poněkud přehnaný a platný tedy spíše v historické perspektivě), dávce 100 000 000 miliremů. První z nich by tedy inkasoval dávku asi 2500 miliremů denně, druzí kolem 2 500 000 miliremů. Obojí dávky jsou samozřejmě pro dnešního člověka naprosto a nevyhnutelně smrtelné – za mezní hodnotu, poskytující ještě jakou takous možnost přežít, je považováno jednorázově 500 mr. Šanci by měli dnes jen štíři, jejichž některé druhy snášejí dávky 10 000–70 000 mr, avšak ani oni by dlouho takové spršce pronikavého záření nemohli odolávat.
V našich úvahách musí být tedy chyba, nedostatek, mylná neb zkrácená informace.
Matematicky lze tyto výpočty napadnout stěží, snad jen připomínkou o vztahu celkové hmotnosti ložiska. Stejně nepravděpodobné je, že by se vlastnosti radioaktivních látek (především rádia samotného – poločasy ostatních izotopů zemské kůry jsou podstatně delší) a statistické zákonitosti jejich samovolného rozpadu změnily, a to dokonce v geologicky velmi krátké době. Ani podstatné převraty zemské kůry, vynášející do blízkosti biosféry již většinou „vyhořelé“ radioaktivní krby, zprvu skryté v hlubinách a ovlivňující tam tepelný režim naší planety, nebyly zjištěny. Poslední podstatné tektonické změny, jež vyzdvihly Alpy a Himálaj, spadají do dávných dob samotného. vzniku lidského druhu – dokonce podle některých autorů to bylo právě vyzdvižení himalájského masívu, které zadržením monzunové vláhy změnilo pralesy na území dnešní Gobi v lesostep a přinutilo šplhavé tvory, žijící v korunách lesních velikánů, stát se vzpřímenou holou opicí s odvíjející se mozkovnou, s uvolněnými předními končetinami, a posléze člověkem.
Ani tak dalekosáhlé proměny genetického Tondu nejsou pravděpodobné a odborníci je nepřipouštějí. Představa, že cromagnonec, který se nám fyzicky dokonale podobal, ba který ve skutečnosti už byl Homo sapiens sapiens se všemi přednostmi a nevýhodami, jimiž jsme obdařeni my, měl zcela jinou jemnou strukturu buněčného jádra, zbaveného „citlivého objemu“, jehož zásah částicí pronikavého záření spouští mechanismus zkázy a odúmrti buňky, je absurdní. Znamenalo by to přestavbu celého aparátu dědičného přenosu, celého genómu, a tak rychlá přestavba nebyla dosud ani zjištěna, ani předpokládána. Naopak – např. v Tušení stínu jsme se už zmínili o úctyhodné genetické stabilitě vačice opossum, jejíž genóm se nezměnil za posledních 60 miliónů let ani v nejmenším. A vačice by byly exponovány pronikavým zářením stejně jako člověk i ostatní kolegové živočišné a ovšem i rostlinné říše.
Odpověď nedaly – i když snad poněkud naznačily možnost, kudy by se naše úvahy mohly ubírat – ani biologické výzkumy na atolech Bikini a Eniwetok v Tichomoří, kde USA prováděly v letech 1948–1958 zkoušky nukleárních zbraní různého tritolového ekvivalentu. Komplexní expedice v srpnu 1964 nalezla sice známky explozí, nepodařilo se však prokázat ani živočišné, ani rostlinné mutace, s výjimkou několika málo exemplářů rostlin. Neznamená to, že by mutace nevznikly; daleko spíše byly ze života vyloučeny v tropech obzvláště agresivní konkurencí.
Rozpaky biologů způsobila populace krys na ostrově Engebi v souostroví Eniwetok, kde bylo postupně odpáleno jedenáct jaderných náloží. Krysy přežily, ačkoli radiace ještě roku 1959, rok po ukončení zkoušek, vysoce přesahovala letální dávku. Je to tím podivnější, že u suchozemských organismů dochází na rozdíl od mořských forem života ke stálé recirkulaci radioaktivity z půdy do rostlin a zpět. U krys se zřejmě vyvinula jakási forma rezistence, jejíž podstata nám dosud uniká a o níž autor této zprávy A. D. Welander nebyl schopen referovat – patrně pro utajení americkými vojenskými místy. Je však jisto, že engebijské krysy byly vystaveny daleko nižším dávkám záření, než jaké jsme propočítali pro celkem nedalekou minulost.
Ostatně se domnívám, že krysa, pověstně odolávající všem protivenstvím osudu, není vhodným demonstračním zvířetem. Potvrzuje to i výsledek dlouhodobého průzkumu působení zvýšené přírodní radioaktivity na živý organismus, prováděného pracovníky Ústavu experimentální genetiky lékařské vědecké rady při University College v Londýně a pod vedením ředitele ústavu H. Grineberga. Pro jednu z posledních studií na počátku sedmdesátých let bylo vybráno pobřeží indického státu Keraly, kde úzký pruh pobřežních písků, bohatých monazitem, vykazuje sedmkrát vyšší intenzitu gama záření než kontrolní oblasti. Posuzovány byly krysy, vedle člověka jediný savec, žijící zde hromadně. Přes velmi podrobná vyšetřování, např. velikosti a tvaru zubů a kostí, i zjišťování plodnosti, prenatální úmrtnosti a charakteristik narozených plodů nebyly prokázány téměř žádné rozdíly proti kontrolní skupině.
Grineberg se domnívá, že záření buď nepřesáhlo hraniční dávku, pod níž dochází ke genetickému poškození, nebo že byly přece jen existující (a očekávatelné) genetické změny zamaskovány jinými činiteli, např. přirozeným výběrem nebo nevhodným sestavením vzorku zkoumaných zvířat.
Sami pracovníci tohoto výzkumu prohlašují výslovně, že jejich negativní výsledek nemůže být podkladem jakýchkoli úvah o neškodnosti trvale zvýšené radiace na genetický fond a vyjadřují se velmi skepticky o možnosti v dohledné budoucnosti tuto otázku dalším studiem definitivně vyřešit.
Zkrátka – nevíme. Zatím nevíme.
Jisto však je, že se život na Zemi vyvíjel v minulosti za složitějších podmínek, než dosud předpokládáme. Že se za takových podmínek mohl vyvíjet i na jiných kosmických tělesech, která jsme dosud považovali za naprosto „pustá a nesličná“, zapomínajíce, že hodnotíme nejen lidskými měřítky, ale dokonce pouze dnešními lidskými měřítky, tedy s platností velmi, velmi omezenou. Velké Jupiterovy měsíce, bombardované mateřskou planetou všemi druhy záření od gama a rentgenové emise až k tepelným paprskům, jsou při vší bídě přímo klimatickou idylou a rekreační oblastí proti povrchu Země, byla-li opravdu vystavena tak fantastickým dávkám pronikavého záření z přirozených geologických zdrojů. Totéž platí i o jiných měsících a planetách našeho systému a ovšem o nespočetných hypotetických planetách v Galaxii i v celém námi pozorovatelném vesmíru.
Křehké klíčky hrachu, jemné a napohled zcela bezmocné, zdvihnou skleněnou desku, zatíženou několikakilogramovým závažím. Život je neuvěřitelný, a jak se zdá, nepotlačitelný. Je integrující fází vývoje hmoty, krajně jemný a zranitelný, ale jen po jistou mez poslední obranné linie. Tam se zachycuje a připravuje k protiofenzívě.
Konečně se tedy smíme vrátit k vlastnímu důvodu, proč byla tato kapitola napsána. Z několika set čtenářských dopisů jsem se přesvědčil o zájmu, který vyvolala domněnka o změně barvy Marsu a o příčinách této proměny, krátce a – připouštím – nedostatečně vysvětlené pouhým odkazem na podivnou a pro život na Zemi velmi svízelnou epochu přechodu mezi mladšími prvohorami a nejstaršími druhohorami, permem a triasem.
Na příkladu Země a podivného období permotriasu, které zdrželo vývoj života na ní proti předpokládaným (ovšem hypotetickým, ale vcelku rozumným a podloženým) možnostem o předlouhé desítky miliónů let planetární katastrofou a vynucenou reprízou dobývání souše rostlinami i živočichy, jsme ukázali některé z možností celoplanetárních katastrof, jež mohou postihovat nejen Zemi, ale podle všeho i nespočetné planety jí podobné a kroužící kolem hvězd podobných Slunci. Tím spíše ovšem sesterské planety sousední, v tomto případě Mars.
K Marsu byla již vyslána řada kosmických sond. Sovětští vědci vyslali sondy Mars l (1.11.1962) až Mars 7 (9.8.1973), Američané zvolili Mars za cíl letů sond Mariner 4 (28.11.1964) až Mariner 9 (30.5.1971 – s výjimkou Marinerů 5 a 8, směřujících jinam). Odeslaly pozoruhodné výsledky měření i fotografie. Objevily krátery (patrně meteoritické), vulkány impozantních rozměrů (sopka v oblasti Nix Olympica, nyní nazvaná Olympica Mons, má základnu o průměru 500 km, výšku 18 km – Čomolungma čili Mount Everest 8882 m! – a průměr kráteru 65 km), mohutné zlomy, hluboké až 6000 m a z hlediska našeho zájmu především nepochybná meandrovitá koryta řek, protínající planiny a vytvářející síť v kráterových oblastech. Některé horské svahy jsou svou konfigurací přesným obrazem pozemských hor, opracovaných ledovcovou erozí. Jiné snímky zobrazily vyschlá krátká koryta, podobná např. korytům občasných řek v pozemských pouštích (na Sahaře se jmenují vádí, v Austrálii creeky), dokazujících, že na Marsu kdysi docházelo k vydatným dešťům – souhlasí s tím i areologové (vědci, zkoumající Mars). Soudí, že se na Marsu střídají periodicky mírná a drsná období podle vzájemné polohy Marsu a Slunce. Pak může roztát jedna z polárních čepiček, zavlažit přilehlou polokouli vodou a do atmosféry Marsu odevzdat množství uvolněného kysličníku uhličitého, vyvolávajícího skleníkový efekt a dále zvyšujícího teplotu. Není vyloučeno, že v tomto období může atmosférický tlak dosáhnout poloviny atmosférického tlaku na Zemi a že se dočasně vytvoří i jezera (M. Codr). Dnes je ovšem na Marsu vody jako šafránu, i když zase ne tak málo, jak se soudilo. Atmosférická vlhkost by vytvořila vrstvičku jen 7 mikronů silnou (měření sondy Mars 5 roku 1971), daleko větší množství vody je však zřejmě ve formě ledu v polárních čepičkách, v půdě a nesčetných trhlinách.
Žádná z kosmických sond neobjevila magnetické pole a magnetosféru Marsu, která buď neexistuje, nebo je její intenzita pod prahem citlivosti použitých přístrojů. Dovoluji si navrhnout malé upřesnění a zároveň domněnku: magnetosféra Marsu dnes neexistuje. Magnetické pole Marsu se právě nachází v období inverze, kdy, jak víme, magnetické pole planety obvykle slábne nebo mizí, než dojde k výměně míst dipólů, případně k zaujetí metastabilního intermediárního stavu s jejich novým umístěním.
Můžeme tedy doplnit kapitolu o Marsu z Tušení stínu domněnkou, že právě asi před třemi tisíci lety, před rokem 1000 př. n. l., poklesla inzenzita invertujícího se magnetického pole Marsu tak dalece, že nastalo vážné poškození života na „rudé planetě“, postihující, jak se zdá, především život rostlinný. Porosty vymizely a obnažily rychle větrající holý podklad, podobný památce na pozemský permotrias, červený pískovec s příměsí sloučenin železa. Možnost, nechceme-li říci pravděpodobnost tohoto děje se zvyšuje zjištěním, ověřeným praktickou kosmonautikou na Měsíci přímo a na dalších planetách zprostředkovaně kosmickými sondami: vývoj vnitřních planet sluneční soustavy a jejich satelitů byl podobný a v astronomickém smyslu slova současný.
Kosmické záření, jemuž magnetosféra nebránila v bombardování povrchu planety, brzy proměnilo ekologickou situaci. Ustala nebo se podstatně snížila produkce kyslíku, schopného vytvářet ozónosféru, a k zhoubnému kosmickému záření záhy přistoupily i ultrafialové paprsky, které dokončily dílo zkázy. Snížení a stále řídnoucí atmosférický plášť umožňoval vyzařování tepla do kosmu, klima Marsu se ochladilo, voda přešla z kapalného do pevného skupenství, a v polárních oblastech se snad dokonce počal usazovat „suchý sníh“ kysličníku uhličitého.
Mars se ze zelené, modré či zlaté planety stal červenou planetou a jeho astrologické aspekty se pronikavě měnily.
Bylo by vlastně zvláštní, kdyby Mars za „obvyklých“ okolností postrádal magnetické pole a jím indukovanou magnetosféru. Jestliže vysvětlujeme existenci magnetického pole činností jakéhosi samobudícího dynama ve fluidním jádru rotující planety, pak není důvodu, proč by je Mars postrádal; jeho rotační perioda (24 h 37 min 23 s) je velmi blízká rotační periodě Země (23 h 56 min 04 s), sklon rovníku k rovině oběžné dráhy 25°10 (Země 23°27). Střední hustota (g ∙ cm⁻³) je proti Zemi poněkud nižší – 3,94 (Země 5,52), také rovníkový průměr 6760 km je zhruba polovinou rovníkového průměru Země (12 757 km) a objem Marsu tedy činí jen 15 % objemu Země, ale magnetické pole má i podstatně menší Merkur s rovníkovým průměrem 5140 km a velmi pomalou rotací. Ke všemu se, jak víme, zdá, že planetární magnetosféry patrně vznikají na jiném principu – ani v tom případě by asi neměl být Mars jako vskutku sesterská planeta Země o magnetické pole trvale zkrácen.
Řadu otazníků rudé planety alespoň napověděly dílčí výsledky sond Viking l a Viking 2, kterým se po úspěšném přistání 20.7.1976 v oblasti Chryse-Xanthe a 3.9.1976 v Utopia Planitia podařilo vyslat na Zemi pravou záplavu informací. Šlo o až dosud nejsložitější a také nejdražší kosmické sondy – program stál plnou miliardu dolarů a podle toho také vypadají četné výzkumné možnosti, jimiž byly orbitální sekce (hmotnost 2325 kg) i přistávací sekce (hmotnost po přistání 577 kg) obou sond vybaveny. Svědčí o tom i složitost aparatury přistávacího modulu – zatímco např. Surveyory obsahovaly celkem 28 727 součástí, má přistávací sekce Vikinga bezmála milión ekvivalentních součástí, přesně řečeno 966 948.
Úkolem orbitální sekce, jejíž životnost je maximálně rok (vyčerpání dusíku pro stabilizační trysky), je systematické fotografování, teplotní mapování povrchu Marsu, detekce vodních par, sondáž atmosféry a ionosféry a získávání znalostí o gravitačních nehomogenitách, snad typu měsíčních masconů.
Přistávací sekce je rovněž vybavena fotoaparáty pro geologický a topologický výzkum krajiny v okolí přistání, zařízením pro fotometrii, pozorování družic Marsu, Slunce, Venuše a Jupitera, sloužícímu pro zpřesnění určení místa přistání a získání dalších údajů o atmosféře. Je zde složitá mechanická lopatka opatřená sítem a čidly pro měření vlastností horniny. Laboratoř v přistávací sekci je schopná provést molekulární analýzu vzorků atmosféry i půdy, a to pokud jde o organické i anorganické sloučeniny, provádět meteorologická komplexní pozorování, registrovat a hlásit otřesy povrchu Marsu atd. Životnost přistávací sekce by měla být alespoň dva měsíce, možná podstatně déle.
Hlavním úkolem sond Viking, resp. přistávacích sekcí však byl a je biologický průzkum, hledání života na Marsu. V biologické laboratoři sondy (krychli o hraně 33 cm a hmotnosti 21,4 kg) je pyrolýzou zjišťována případná asimilace kysličníku uhličitého, látková výměna, projevující se po přidání živin ke vzorku, a konečně plynová výměna, obdobná pozemskému procesu dýchání. Vzorky jsou studovány pomocí radioaktivních izotopů, plynovým chromatografem, hmotovým spektrometrem i jinak. Kontrolní vzorky jsou sterilizovány žíháním při teplotě 650 °C
Jaké jsou předběžné výsledky průzkumu sond Viking l a Viking 2?
Byly změřeny některé parametry vysoké atmosféry Marsu a znovu analyzována atmosféra hmotovým spektrometrem (95 % CO₂, 2,5 % Na, Ar nejvýše 1,5 %, O₂nejvýše 0,3 % – ve vysoké atmosféře l–2 % –, CO 0,1 %). V minulosti byl obsah kyslíku i dusíku nepochybně značně vyšší. Jen kyslíku totiž uniká do prostoru za den 250 000 litrů po disociaci molekul kyslíku rekombinací iontů O²⁺ s elektrony; jejich rychlost pak nejméně o 10 % převyšuje Marsovu únikovou rychlost.
Viking l naměřil teploty od 241,8 K až k 187,2 K, rychlost větrů 4–15 m ∙ s⁻¹, převážně jižních a jihovýchodních. Bylo zachyceno klesání atmosférického tlaku, nejspíše v souvislosti s usazováním CO₂ v polárních čepičkách v tuhé fázi. Byly proměněny rozměry prašných zrn v atmosféře i částic v půdě. Odběrem vzorků byl zjištěn celkem konstantní poměr prvků v povrchových horninách. Značný je podíl kysličníku železa. Podle výsledků poměru magnetického a nemagnetického materiálu jsou nejvážnějšími kandidáty magnetit, pyrhotit a montmorillonit. A jak to vypadá se životem?
Člověk by už byl pomalu schopen věřit v jakousi škodolibost vesmíru, která se projevila i při programu Apollo; přinesl sice spoustu nových poznatků o Měsíci, jen ten hlavní a nejtouženěji očekávaný ne, totiž jak Měsíc vznikl. Byl vytržen ze Země? Byl přitažen jako planeta? Utvořil se z oblaku prachu současně se Zemí? Vznikl akrecí roztříštěných částí původní zachycené planety, rozervané zemskou gravitací? Nejsme o nic chytřejší než dřív, alespoň pokud jde o tyto otázky…
Také Mars si s námi zalaškoval. Výsledky biologického průzkumu mají výrazně janusovskou tvář.
Aparatura je schopna určit i lOOOOkrát menší podíl organických látek, než jaký obvykle nalézáme v uhlíkatých chondritech – nebyly však objeveny žádné složitější organické látky než propan nebo metanol. Tyto výsledky získané chromatograficky by měly život naprosto vylučovat Biologická laboratoř však takřka při všech biologických analýzách odpověděla kladně: vzorky se vcelku chovaly, jako by obsahovaly živé organismy podobné pozemským. Vykazovaly biologickou aktivitu rovnající se nejméně aktivitě vzorků z Antarktidy s obsahem mikroorganismů, která po sterilizaci klesla a mizela. Jevily ve tmě nižší asimilaci uhlíku. Po vstříknutí živin docházelo k prudkému uvolňování CO2, sterilizací byl vzorek „umrtven“. Uvolňování O2 po vstřiku vody bylo 18krát intenzivnější, než se očekávalo. Atakdále atakdále.
Závěry jsou tedy zatím značně nejednotné a rozporné – zdá se však, že si možnost života na Marsu v sázkových kancelářích vědců, soudících před přistáním Vikingů pouze na jednu padesátinu možnosti jeho průkazu, přece jen polepšila. Snad se i rozmnožil počet vedoucích pracovníků projektu Viking, kteří věřili v objev života – bylo jich původně devět ze sedmnácti. Buď jak buď, biologické reakce svědčí pro život, pro přítomnost živé hmoty, analýzy, pátrající po organických látkách, proti. Někteří odborníci soudí, že reakce, probíhající v biologické sekci modulu, lze vysvětlit anorganickými procesy. Jiní, především Sagan a Klein, viní chromatografickou analýzu z nedostatečné přesnosti a spolehlivosti a věří v existenci např. mikroorganismů s odolnými ochrannými vrstvami. Nelze vyloučit ani přežívání života v nespojitých oázách refugií, nelze opomenout možnou různorodost živé hmoty (ačkoli v tu příliš nevěříme).
Snad příští zkoušky, které budou sondy ještě schopny provést, napovědí! více. Škoda, že sondy Viking nemohou zjistit život fosilizovaný, mrtvý, zhynulý globální katastrofou. Nemohou zjistit ani život „nepozemského modelu“ který by např. odmítal chutné a lahodné živné půdy, pravé pamlsky pro naše mikroorganismy. Mřížovaná lopatka, jíž je třímetrová teleskopická tyč odebírajícího systému zakončena, také sotva polapí a ke zkumavkám dopraví například nosorožce, pokud by snad náhodou na Marsu žili, nebo ještě rozměrnější osminohé thoaty, kteří, jak my, znalci sci-fi a čtenáři pentalogie Edgara Rice Burroughse o Marsu víme, slouží kmenům Zelených Marťanů jako váleční oři.
Přesto jsem i já optimista. Věřím, že všechen život nepodlehne ani kosmickým a ultrafialovým paprskům – v každém pokusu s jakoukoli škodlivinou obvykle část zkoumaného vzorku přežívá. Věřím, že pozemský model bílkovinného života je závazný pro většinu planet podobných Zemi a že živné půdy zachutnají i marťanským bakteriím, jsou-li jaké. Věřím, že všude, kde žijí nosorožci a osminozí thoati, žijí i mikroorganismy jako ubytovatelé a nezbytní průvodci jakýchkoli vyšších forem života.
Utvrzují mne v tom i pokusy L. K. Lozina-Lozinského s vakuovou komorou, nazvanou Fotostat-1, umožňující modelovat plynné i radiační režimy nejrůznějších planet Vývěvy a bomby se stlačenými plyny vytvářejí jakoukoli myslitelnou atmosféru, zvlášť vybrané lampy imitují kompletní sluneční spektrum včetně celé šíře ultrafialového záření.
Díky experimentu s Fotostatem-1, doplněným studiemi Marmura a Grossmana, byla prokázána možnost života i mnoha neadaptovaných pozemských druhů v podmínkách, jaké předpokládáme na Marsu. Byly získány nové a zajímavé poznatky o působení světla. Některé housenky například vydrží třicetihodinovou expozici ultrafialovými paprsky vlnové délky 260 až 280 nm (nanometrů), z biologického hlediska nejúčinnějšími. Jiné hynou, jsou-li po takovém ozáření umístěny do tmy, avšak světlo delších vlnových délek (viditelné) o vlnové délce v rozmezí 320 až 500 nm navodí biochemické „oživovací“ procesy a pokusné objekty přežívají. Tato fotoreaktivace má protějšek ve fotoprotekci, osvětlení před aplikací ultrafialového záření.
Uvidíme.
Zatím mohu jen doufat, že tato kapitola pomohla vysvětlit nejen podivnou změnu astrologických aspektů Marsu, ale i některé další otazníky. A ovšem i některé přidala – ale tak už to na světě chodí.

Věříme- li v existenci života ve vesmíru i mimo naši Zemi (a těžko je v ni nevěřit nejen z velmi žádoucí skromnosti tváří v tvář triliardám hvězd podobných Slunci, ale i vzhledem ke zřejmé zákonité tendenci hmoty zjemňovat svůj pohyb a strukturu až k autoregulujícím se formám, schopným bezchybné reprodukce a úspěšně čelícím entropii, jinými slovy životu), věříme- li dokonce v jakousi jeho ubikvitu obecnou rozprostřenost, musíme si dříve nebo později položit otázku, která padla již v Tušení stínu. Proč zde ještě nejsou?

S. Šklovskij, který se z Pavla, vášnivého obhájce hnohosti vesmírných civilizací stal na pražském kosmonautickém kongresu roku 1977 překvapujícím nevěřícím Šavlem, hlásajícím unitárnost lidské civilizace a snad i unitárnost pozemského života ve vesmíru vůbec, odpovídá nejjasněji: „Protože tu nemohou být. Neexistují prostě.“

Šklovského argumenty jsou však stejně subjektivní a emocionální, popírá- li mimozemský život a civilizace, jak subjektivní a emocionální byly argumenty jeho vášnivých zastánců v minulosti, svatosvatě věřících na existenci Selenitů, ba i Slunečňanů. Soudobá astronomie Šklovského stanovisko nepodporuje, naopak mu mnoha nepřímými argumenty odporuje. Ani u filozofů (s výjimkou nejzarputilejších kreacionistů, odmítajících i novotomismus) nenalezne podporu a pochopení. Já sám proti jeho stanovisku, které polemicky rozviklal již polský spisovatel a futurolog Lem, protestuji z hlediska ontologie vesmíru a člověka, povolaného stát se spolu s dalšími civilizacemi dialektickým vývojem hmoty a zjemňováním jejího pohybu kosmickým činitelem, jsou-li kosmické zákonitosti všeho druhu objektivní a není-li nás obklopující vesmír cirkusem. O tom ale až jindy a jinde. Otázku „Proč zde ještě nejsou?“ můžeme zkrátka položit s klidným svědomím. Ba ještě více. Podle mého mínění je stejně oprávněná otázka ještě trochu odvážnější: A nejsou tu opravdu?

METEORITY PODIVNÉ,ZNEUZNANÉ A PODNĚTNÉ

Jedním z nejsmutnějších závěrů plynoucích z dějin vědy, jsou dlouhá časová zpoždění mezi myšlenkou a jejím uplatněním.

John D. Bernal

Vesmír je nejen podivnější, než si myslíme; je dokonce podivnější, než si vůbec dovedeme představit.

J. B. S. Haldane

Pro lovce nespočetných a málokdy zcela průkazných indicií z dávné minulosti lidstva je vysloveně odstrašujícím případem a varováním tunguzská katastrofa, čtenářům jistě dobře známá. Pro upamatování: dne 30. června 1908 v 07 hodin 17 minut místního času prolétlo nad Sibiří žhavé těleso, popisované některými svědky jako „trubka“ nebo „kláda“, dopadlo o jedenáct vteřin později do oblasti severně od faktorie Vanovary v povodí Kamenné Tunguzky (60° 55' s. š., 101° 57' v. d.) a způsobilo značné zpustošení širého okolí. Zájemci naleznou podrobnosti v odborném nebo populárně vědeckém tisku.

Jde tedy o událost například proti hypotetické zkáze Atlantidy planetkou A velmi nedávnou, necelých sedmdesát let starou, jejímuž vysvětlení se věnovalo množství kvalifikovaných odborníků ve svých pracovnách i na místě samém. Byli vyzbrojeni potřebnými vědomostmi a záhy i moderními přístroji, znali cenu dostatečné míry sebekritiky. Oblast výbuchu byla sice trochu pozdě (první Kulikova výprava se na místo v pravém slova smyslu prosekala teprve roku 1927), ale přece jen dokonale prozkoumána.

Data a poznatky, nasbírané za padesát let, umožnily třem sovětským matematikům, Korobelnikovovi, Čiškonovi a Šuršalovovi (Acta Cosmonautica, 3, 615, 1976), odvodit roku 1976 model pádu. Na ploše 2150 km²bylo balistickými vlnami zničeno 60 tisíc stromů. Obrys zničené tajgy není kruhový, ale má tvar rozepjatého motýla, širokého 75 km a dlouhého 50 km. K výbuchu došlo ve výšce 6,5 km nad tajgou a dráha tělesa svírala s povrchem země úhel 40° (při dopadu). Celková energie výbuchu a balistických vln byla asi 9,5 Mtun, což je ekvivalent velkorážové termonukleární nálože.

Měli bychom tedy zdánlivé právo očekávat jisté sjednocení duchů na nejpřijatelnější domněnce nebo alespoň na skupině domněnek, na výchozí pracovní hypotéze, prokázané experimenty, průzkumem, vyhodnocením zpráv svědků (jichž bylo více než dost), seizmografických záznamů atd. atd.

To je teorie – podle Goetha šedivá, zatímco žití strom se prý zelená. Opak ovšem bývá pravdou. Každá teorie.je nádherným a slibným drahokamem, skrývajícím, kazy a rozpory praxe. Slibuje modré z nebe, okouzluje perspektivami – v tomto případě jednotným názorem odborníků na výjimečný přírodní úkaz. Žití strom poskytuje střízlivější obraz.

Redakce známého sovětského časopisu Příroda se nedávno rozhodla sestavit přehled hypotéz, který zkráceně a po úpravě cituji.
—————
První skupinu tvoří hypotézy, předpokládající působení inteligentních bytostí:
1. Atomový výbuch marťanského kosmoletu (1946)
2. Meziplanetární loď, brzdící raketovými motory (1950)
3. Odlet lodi po krátkém pobytu na Zemi (1955)
4. Přílet lodi z Venuše (1958)
5. Kosmická loď s měděnými vodiči a polovodiči (1958)
6. Průzkumná automatická sonda z Venuše (1959)
7. Raketa s tryskami, jež určily tvar tlakové vlny (1960)
8. Jaderný výbuch neznámého původu (1960)
9. Létající talíř (1961)
10. Paprsek laseru, vyslaný ze souhvězdí Labutě (1964)
11. Kosmická loď, která na Zem dopravila yettiho, sněžného muže (1965) 12. Relativistický kosmolet, cestující proti času (1965)
13. Srážka několika kosmických lodí (1966)
14. Havárie manévrujícího kosmoletu (1967)
—
Hypotézy kolem antihmoty: 1. Pád antimeteoritu (1947)
2. Anihilace antihmoty v atmosféře (1958)
3. Rozpad kosmického tělesa, podobného planetě Faethón (1959) 4. Dopad kousku hmoty supertěžké trpasličí hvězdy (1966) 5. Dopad normálního meteoritu s malou družicí z antihmoty (1968) 6. Přeměna času, prostoru atd. v energii (1969)
—
Náboženské hypotézy:
1. Sestoupení evenského boha Agdy (Oglua) na Zemi (1908) 2. Přelet ohnivého draka (1908)
3. Opakování katastrofy Sodomy a Gomory (1950)
—
Hypotézy geofyzikální:
1. Výbuch jednoho nebo několika kulových blesků (1908)
2. Neobvyklé zemětřesení (1908)
3. Japonská dělostřelba (1908)
4. Uragán, doprovázený požárem (1928)
5. Katastrofa továrny na výrobu umělých diamantů (1958)
6. Výbuch obrovského mračna komárů a típlic (1960)
7. Výboj ionosféry, vyvolaný dopadem meteoritu (1962)
8. Výbuch zemního plynu po dopadu meteoritu (1962)
9. Kataklyzma v protilehlé oblasti Země (1964)
10. Výbuch bahenního plynu, zapáleného bleskem (1967)
—
Meteoritické hypotézy:
1. Exploze skupinového meteoritu (1908)
2. Pád obrovského meteoritu do povodí Kamenné Tunguzky (1922) 3. Vzdušná exploze meteoritu s tlakovou vlnou (1925)
4. Dopad meteoritu v podobě střepin a plynů (1927)
5. Průlet meteoru po tečně a jeho odlet do vesmíru (1929)
6. Srážka s kompaktním mračnem kosmického prachu (1932) 7. Dopad železoniklového meteoritu do bahna (1939)
8. Vznik meteoritického kráteru, jenž se naplnil bahnem (1949) 9. Meteorit neobvyklého složení, např. z ledu (1958) nebo sněhu (1975) 10. Balistická vlna přeletujícího meteoru (1958)
11. Déšť žhavých meteoritů, jenž vytvořil v půdě dutiny (1959) 12. Balistická vlna meteoritu, jenž se nad zemí odpařil (1959) 13. Bouřlivé odpaření (tepelná exploze) ledového meteoritu (1960)
14. Postupný rozpad meteoritu tlakem vzduchu (1964)
15. Průlet jasného bolidu nad Dánskem (1908)
16. Dopad meteoritu u Filimonova (1908)
17. Dopad meteoritu k řece Keť (1948)
18. Meteorit se po dopadu odrazil k severu (1958)
19. Železný meteorit, rozpadlý v prach, který ve vzduchu shořel (1958)
20. Dopad kamenného meteoritu u potoka Curgim (1959)
21. Zkázu způsobil elektrostatický náboj meteoritu (1959)
22. Srážka dvou meteoritů v atmosféře (1959)
23. Srážka částí rozpadlého meteoritu ve vzduchu (1959)
24. Destrukce způsobená nestabilností lesa při dopadu meteoritu (1960)
25. Meteorit letící od západu dopadl na Nižní Tunguzce (1960)
26. Uhlíkový meteor shořel ve vzdušném kyslíku (1966)
27. Meteor rozerván při průletu atmosférou tepelným napětím (1967)
—
Kometami hypotézy:
1. Dopad „planety“ nebo komety za Angaru (1908)
2. Dopad Pons-Winneekeovy komety a roje Bootid (1926)
3. Srážka s malou kometou s prašným ohonem (1934)
4. Srážka s Enckeho kometou, ocitající se roku 1908 poblíže Země (1958)
5. Podle dráhy i fyzikálních vlastností neznámá kometa (1960)
6. Exploze rozkladem volných radikálů v kometě (1960)
7. Exploze bouřlivě odpařeného ledu v jádru komety (1960)
8. Dopad téže komety, jež zničila Atlantidu (1963)
9. Exploze jádra komety z mechanických příčin při průletu atmosférou (1964)
10. Průlet komety 1874/11 a její tlaková vlna (1965)
11. Výbuch třaskavého plynu, vzniklého disociací vody v kometě (1966)
—
Syntetické hypotézy:
1. Disociace ledového meteoritu a za vysoké teploty zahájená termojaderná reakce (1961) 2. Kosmická loď poháněná antihmotou, maskovaná jako kometa (1963)
3. Kometa z antihmoty, vybuchující v atmosféře (1965)
—————
Skromně podotýkám, že jsem bez zvláštní námahy dodal další domněnku, tuším již sedmdesátou pátou: dopad částí jedné z přirozených a dočasných družic Země, jež dosáhla kritické, tzv. Rocheovy meze, kdy slapové síly naší planety rozrušily její soudržnost
Snad stojí za zmínku, že se mi v roce 1969 přihlásil pozoruhodný svědek, pan Bohdan Berka z Dolanek u Terezína, který byl podle svého tvrzení jako chlapec po dva dny předcházející tunguzské katastrofě svědkem přeletu zvláštního tělesa vždy před půlnocí, kolem 23.00 SEČ. Těleso se jevilo první den pozorování jasně zlaté, jakoby rozžhavené, druhý den žhnulo rudě. Také pan Berka, který patrně nebyl informován o podrobnostech svědeckých výpovědí, je popisuje jako „trubku“ nebo válec, první den s jakýmisi výtrysky plamenů, silnějšími na zadním a slabšími na předním konci, druhý den již bez výtrysků a bez strukturální rozlišenosti, patrné při prvním pozorování, zato však se zřetelnou kouřovou stopou. Průlet nad místem pozorování, jež je dodnes zachováno – kamenná lavička před starým domem – trval v obou případech asi dvě vteřiny.
Pan Berka působil veskrze střízlivým a důvěryhodným dojmem. Pozorování si zachoval i s datem díky svému deníku v paměti naprosto přesně, vyprávěl o něm v minulosti mnoha lidem, ale teprve daleko později se dozvěděl o události v povodí Podkamenné Tunguzky. Na celé věci je nejpozoruhodnější fakt, o němž můj informátor (zprávu o průletu jakéhosi tělesa ve dnech bezprostředně předcházejících tunguzskou událost uveřejnil jen francouzský hvězdář-amatér) téměř jistě nevěděl: po dosti složitém propočtu rekonstruované dráhy pozorovaného objektu, pro nějž jsme určili na místě pozorování úhlovou „rychlost, předpokládali charakter tělesa na oběžné dráze, přihlédli k rotaci Země atd. atd., jsme s přítelem astronomem pracně dospěli k závěru, že by se předmět na této oběžné dráze a pohybující se touto úhlovou rychlostí nalézal v okamžiku tunguzské katastrofy nejspíše – nad střední Sibiří…
A ještě jedna velice exkluzivní hypotéza nám byla nabídnuta americkými fyziky A. A. Jacksonem a M. P. Ryanem, pracovníky střediska pro teorii relativity na univerzitě v Austinu (Texas). Tvrdí, že objektem, pojmenovaným dnes tunguzský meteorit, byla ve skutečnosti „černá díra“. Její rozměry nebyly nijak impozantní, byla menší než zrnko prachu, ale při své hmotnosti kolem l06 tun a rychlosti 40 000 km za hodinu způsobila v místě dopadu známé jevy a zkázu, prolétla Zemí jako brok hrudkou másla a vynořila se opět z nitra Země někde v severním Atlantiku mezi New Foundlandem a Azorskými ostrovy. Bylo by – soudí oba originální Texasané – dobré, prozkoumat záznamy přístrojů a lodní deníky z této oblasti a ze dne 30. června 1908.
Domněnka je trochu divoká, dokazuje však nejen trvalý zájem o tuto událost, ale i zákonitost zbrusu nových interpretací, objevujících se s novými poznatky základního i aplikovaného výzkumu.
Nejhezčí na ní je, že nejen není tak bláznivá, jak se na první pohled zdá, ale naopak fyzikálně zcela přípustná. A co více, že by setkání s takovým objektem bylo patrně doprovázeno ještě efektnějším doprovodem, než jaký vědci i laičtí pozorovatelé registrovali při pádu tunguzského tělesa.
M. J. Rees, který v časopise Observátory (1974) uveřejnil shrnující materiál o všech fyzikálně možných i nemožných černých děrách a o našich vědomostech o nich, soudí, že velmi mnoho „miniděr“ mohlo vzniknout při samém zrodu vesmíru, v první milióntině vteřiny po „velkém třesku“, big bangu (viz Tušení stínu). Mohou existovat dodnes. Minidíra hmotnosti Země by měla průměr (Schwarzschildův poloměr násobený dvěma) několik milimetrů, minidíra velikosti protonu by měla hmotu kolem 10 na 15 g – názorněji řečeno miliardu tun. Mohla by cestovat velmi daleko a opravdu projít celou naší planetou nejen bez obtíží, ale i bez valného snížení rychlosti. Někteří badatelé dokonce soudí – a nelze jim oponovat pozorovacími argumenty právě tak, jako dosud nelze pouhým pozorováním vyvrátit domněnku, že Jupiter je osídlen malými růžovými slony – že plnou polovinu celkové hmoty naší Galaxie tvoří tyto bizarní a názorně nepředstavitelné objekty.
Minidíry s hmotností v rozmezí 10¹⁵ až 10¹⁸gramů (miliarda až bilion tun) mohou za jistých okolností působením kvantově mechanických efektů explodovat a v době kratší než jedna vteřina uvolnit energii asi 10³⁵ergů. Takový ohňostroj by měl být registrovatelný v celé oblasti Galaxie a někteří autoři soudí, že záblesky gama-záření, zaznamenávané našimi stále zdokonalovanými přístroji, mají právě tento původ. Je to odvážná domněnka, ale o nic spekulativnější nebo exotičtější než mnohé jiné.
Proti Jacksonově a Ryanově hypotéze tedy svědčí nejspíše fakt, že výbuch tunguzského tělesa postihl poměrně nepatrnou část povrchu naší planety. Exploze o energii l035 ergů by se nespokojila se surovým vyhozením odpočívajícího kočovníka Ljučetkana z lože, ale zničila by přinejmenším polovinu povrchu naší planety přímo, zatímco zbytek by patrně devastovaly sekundární jevy vulkanické, seizmické, nepředstavitelné vlny tsunami atp. Pro porovnání: Až dosud největší zjištěný meteoritický astroblém na území SSSR je Popigajská kotlina na severní Sibiři nedaleko moře Laptěvů o průměru více než sto kilometrů. Vytvořilo ji před 30 milióny let svým dopadem těleso o průměru 0,6 až 1,5 km, jež vybuchlo v hloubce asi 1,5 až 2 km a zpustošilo statisíce čtverečních kilometrů širého okolí. Energie výbuchu je odhadována na 10³⁰ergů – exploze černé minidíry by tedy uvolnila 10 000krát více energie. Prostý průlet by naopak nemusel být vůbec zpozorován. Myslím, že pozorování je dostatečně plastické.
Uvedl jsem tuto domněnku spíše jako doklad okamžité aplikace nových objevů na dávno známá fakta než jako příspěvek, rovnocenný kometám, meteoritické, ba i „návštěvní“ hypotéze. Astronomové nebyli Jacksonovou a Ryanovou myšlenkou nijak zvlášť nadšeni a prof. Kenneth Brecher, astronom univerzity v Cambridgi (Massachusetts), vydavatel astronomického Dikobrazu nazvaného Černá díra, si neopomněl omočit dne 14.2.1974 článkem Texaští troufalci testují tunguzskou tragédii (překlad J. Grygar), kde mj. píše: „… Náš zpravodaj navštívil v této souvislosti námořníka Pepka, jenž se zotavuje po svém 110. infarktu v Bethesda Memorial Hospital, Washington D. C, a je už zase na zcela špenátové dietě. Proslulý hrdina comics prohlásil, že byl v uvedené době shodou okolností jen asi pět nautických mil od místa vynoření černé minidíry, jak je udali Jackson a Ryan, a neslyšel ani žbluňknutí konzervy. Poznamenal též, že nikdy předtím neslyšel nic tak potrhlého a že tohle je možné asi jen v Texasu…“ Takže černých děr v souvislosti s pádem tunguzského tělesa raději nechme.
Sám výpočet domněnek o podstatě tunguzské katastrofy naznačuje, že se nemůžeme pouštět do podrobnějších výkladů. Diskuse však neustávají a můj „tunguzský archív“ utěšeně roste. Stále častěji do něho přibývají články a studie s hrdým názvem Konec tunguzské záhady. Každý autor považuje své řešení za konečné a definitivní – např. akademik V. G. Fesenkov, který uzavřel diskuse kometami hypotézou. Ne nadlouho.
Odpůrci zásahu jakékoli nepozemské inteligence argumentují spíše emotivně než logicky. Akademik Arcimovič v souvislosti s tunguzskou katastrofou důvtipně poznamenal: „Kdyby někdo zazvonil u dveří mého bytu a já myslil, že to je někdo z mých známých nebo listonoš, a pak by vyšlo najevo, že to není ani ten, ani onen, proč by to nutně musela být anglická královna?“
Jistěže by to nemusela být anglická královna (bůh ji ochraňuj!). Kdyby náčelník kmene karibských Indiánů spatřil daleko na obzoru bílý bod, plachtu, a domníval se, že je to nejodvážnější rybář celé vesnice Šedý kormorán nebo návštěva sousedního spřáteleného kmene, a pak by vyšlo najevo, že to není ani ten, ani oni, proč by to právě museli být příšerní bílí vetřelci z neznámé a podle všeho neexistující země za nekonečným mořem, přicházející vyhubit ohnivými rourami jeho lid?
Nemuseli, pochopitelně. Ale jednoho dne přece jen byli.
Ostatně – ono těch „klepání na dveře“ je v poslední době více a mají několik společných podivností; především se odehrávají nad nejméně zalidněnými oblastmi pevnin, za druhé, obvykle nejsou nalézány zbytky kosmických projektilů, ačkoli jsou to střely velice slušných kalibrů a ačkoli jejich naměřená rychlost (méně než 20 km/sec) připouští dopad alespoň částí na povrch Země.
20. srpna 1969 ve 22.58 hodin proletěl nad Britskou Kolumbií bolid jasnější než Měsíc a zmizel nad pralesem v okolí jezera Tábor. Rachot se rozléhal v okruhu několika set kilometrů, čtyři seizmografické stanice registrovaly silné otřesy půdy. Průzkum předpokládaného místa dopadu byl velmi pečlivý a provedený za účasti letadel, vrtulníků i pozemních skupin, povzbuzených příslibem prémie ve výši 1000 dolarů. Nebylo nalezeno zhola nic.
31. března 1965 prolétl rovněž nad Kanadou, tentokráte jižní, neméně nápadný bolid, jehož let zakončil hromový výbuch, slyšitelný do vzdálenosti 200 km, a otřesy půdy, registrované v kanadských provinciích Alberta, Montana a Britská Kolumbie. Tlaková vlna byla zaznamenána až v 1600 km vzdáleném americkém Coloradu. Výsledek velkorysé pátrací akce byl neobyčejně hubený: po měsíci nalezli dva studenti na zamrzlé hladině jednoho jezera několik odštěpků, vážících dohromady méně než gram. Jejich souvislost s bolidem je ovšem nejistá.
(Poznamenejme, že nálezy meteoritů na ledu jsou možné a vzhledem k nápadnosti dosti časté. Řada meteoritických kamenů z pádu u Pultusku v Polsku 30. ledna 1868 neprorazila ani tenký led, právě tak jako kámen spadlý 12. března 1899 u Bjurbölle nedaleko Helsink.)
A do třetice: 5. února 1967 v 18.55 prolétl nad kanadskou provincií Alberta tiše se pohybující rudomodrý bolid zářící tak intenzívně, že na dráze letu způsobil vypnutí fotobuněk, ovládajících pouliční osvětlení. Za obvyklých efektů rázové vlny a otřesů půdy vybuchl bolid – jak bylo možné zjistit na snímku jedné z fotokamer, zaznamenávajících průběh polárních září – ve výšce 13 km, což samo o sobě je fyzikálně přípustné: při rychlosti kolem 30 km ∙ s⁻¹dosahuje již ve výšce kolem 20 km nad povrchem Země odpor atmosféry hodnot kolem 8,5 t ∙ m⁻². Mohutné brždění meteoru přechází v neméně mohutnou explozi, uvolňující na l kg hmoty meteoru ekvivalent 100 kg tritolu. Podle pozorování se však tento bolid pohyboval řádově menší rychlostí a jeho efektní zánik je tak trochu otazníkem. Výsledky hledačích skupin se blížily nule: byly nalezeny dva nepatrné úlomky šedého chondritu (nejobvyklejší typ meteoritů vůbec) o hmotnosti 48 mg a 94 mg, jejichž mateřským tělesem bolid mohl, a nemusel být.
Velice pozoruhodný a velice podivný meteor prolétl 10.8.1972 – jak zvláštní shoda! – opět nad územím USA a Kanady. Podrobně jej popsal známý americký astronom L. Lacchia v červencovém čísle časopisu Sky and Telescope 1973. Těleso o hmotnosti asi 1000 tun bylo během svého více než minutového letu nad Utahem, Montanou a Albertou fotografováno z různých míst (astrofyzikální observatoř v Cambridge sleduje šestnácti pozorovatelnami 400 000 čtverečních mil území USA), což umožnilo zpracovat potřebné údaje a zjistit nejen 1500 km viditelné dráhy, ale extrapolovat i původní dráhu ve sluneční soustavě. Těleso vlétlo do atmosféry pod velmi malým úhlem, sestoupilo nad Montanou do výše 58 km a poté se opět zemskému povrchu vzdalovalo, opustilo atmosféru a zmizelo ve vesmíru. McCrosky, který spočítal jeho dráhu, určil i průměrnou rychlost – 15 km ∙ s⁻¹, z čehož soudí, že se rozhodně nejednalo o těleso umělé.
Patrně opravdu ne, ale… Ale průlet tohoto meteoru s velmi výjimečnou dráhou byl provázen neméně výjimečnými úkazy, především akustickými. Hluk se totiž ozval pouze při vstupu meteoru do atmosféry ve výšce 76 km, pak ustal, ačkoli zvukové efekty registrujeme u meteoru obvykle teprve ve výškách pod 60 km. Rychlost 15 km ∙ s⁻¹není nijak nedosažitelná i pozemské technice; některé umělé kosmické sondy, urychlené gravitačním polem planet, se v tomto okamžiku řítí kosmem několikanásobně rychleji. Také hmotnost by mohla řádově odpovídat např. kosmickému korábu blízké budoucnosti (a ovšem několikastupňovým nosným raketám dneška). A konečně výpočet změny dráhy tělesa zbrzděním v atmosféře a účinkem gravitačního pole Země v interpretaci McCroskyho se opírá o matematicko-fyzikální předpoklady. Není – a bohužel už ani nemůže být – potvrzen pozorováním. Pozoruhodný host putuje zase vesmírem a jeho návrat, šlo-li o meteor, je velmi, velmi nepravděpodobný…
Jeden z dosud posledních pokusů o ukončení vleklé „tunguzské diskuse“ učinil koncem roku 1969 obsáhlou; velice podrobnou monografií sovětský geofyzik A. Zolotov. Nazývá se Problém tunguzské katastrofy v roce 1908 a vydalo ji nakladatelství Nauka. Autor píše na závěr knihy jakési shrnutí:
„Tunguzské kosmické těleso nemohlo být ani kometou, nemohl to být ani roj částic nebo oblak kosmického prachu, nemohl to být ani běžný železný, kamenný nebo ledový meteorit…
Nad tajgou došlo k jadernému výbuchu. Ve výšce 5–7 km došlo k explozi kosmického tělesa o průměru 50–70 metrů a o délce 550–560 m, jež se pohybovalo rychlostí l–2 kilometry za vteřinu.“
Své vývody dokládá přísnou matematickou kontrolou a kritickým hodnocením existujících svědeckých výpovědí, což se zdá být perspektivnějším a přijatelnějším způsobem než odmítání hypotéz per analogiam z nevíry v návštěvu anglické královny, případně naopak na základě víry, že kmenový bůh ohně Oglu občas sestupuje na Zemi.
Pokud se dalšími výzkumy – o nichž nepochybujeme, ačkoli jsou se vzrůstajícím odstupem času stále obtížnější – potvrdí nebo alespoň nevyvrátí Zolotovovy závěry, skvěle souhlasící nejen s místní situací po výbuchu, ale i s výpověďmi svědků, spatřujeme zatím v události na Podkamenné Tunguzce jev, nevysvětlitelný dosud známými přírodními ději, a nasvědčující spíše havárii umělého objektu vysoké technické úrovně. Vesmírem – pokud víme – nelétají ani meteory ani komety ve tvaru protáhlých válců, pohybujících se na kosmické poměry šnečí rychlostí přepadové stíhačky a vybavené štěpnými materiály. Přirozené procento radioaktivních prvků v dosud prozkoumaných meteoritech je mizivě malé a nikdy nemůže vést ke vzniku samovolné jaderné reakce.
Kromě velmi účinného brždění podivného tělesa, jež podle podrobné studie aerodynamika a leteckého konstruktéra A. J. Monockova při letu, probíhajícím v úhlu nejvýše 20° k zemskému povrchu, což je pro meteor dráha značně neobvyklá, snížilo rychlost z 45 km ∙ s⁻¹dokonce na pouhé 2 M (asi 700 m ∙ s⁻¹), je zde i opomíjená nebo spíše některými autory taktně zamlčovaná neshoda údajů o směru, kterým „trubka“ letěla. Je to tím podivnější, že svědky byli vědci, školení, zkušení a ovšem kritičtí pozorovatelé. Ředitel irkutské observatoře A. V. Vozněsenskij udal směr letu od jihu k severu, L S. Astapovič na základě shrnutých výpovědí od jihozápadu na severovýchod.
Krinov proměřil situaci míst, kde se nacházeli svědkové, a jejich svědectví o tvaru a směru kouřové stopy, jež by měla naprosto odstranit jakékoli pochybnosti, porovnal s mapou – došel ke dráze od jihovýchodu k severozápadu. Konečně expedice, jež roku 1963 prozkoumala na území 60 000 km²(a tedy větším než Čechy) rozložení kosmického prachu, mikrometeoritů a podivných srostlic, železných a silikátových kuliček, nalezených poprvé v okolí roku 1961 expedicí K. P. Florenského, objevila úzký „jazyk“ zvýšené koncentrace částic, svědčící pro přílet tělesa od jihojihovýchodu…
Logické vysvětlení této neshody je dvojí: buď jde o lidskou nedokonalost a jakési kolektivní poblouznění, zabraňující určit alespoň poněkud přesně směr průletu mimořádně nápadného tělesa, zanechávajícího zřetelnou kouřovou stopu (ačkoli mnoho meteoritů bylo nalezeno i bez fotografického zachycení, pouze vyhodnocením dvou kratičkých pozorování z extrapolace průmětů dráhy), nebo, což ovšem není snadné připustit, těleso v poslední fázi letu manévrovalo a měnilo směr, jevící se pak pochopitelně pozorovatelům v různých místech různým. Vzhledem k tomu, že dosud nebyly zjištěny ani meteority ani komety s kormidly nebo směrovými tryskami a že je jejich existence velmi nepravděpodobná, byla pozorování o změnách směru průletu tělesa pro klid duše raději založena ad acta.
Právě v nich však může být klíč.
Evenkijský národní okruh, kam 30. června 1908 tunguzské těleso dopadlo, se svou rozlohou vyrovná Finsku a Švédsku dohromady – a přece je dnes, kdy je o kočovníky pečováno a kdy zde existují prosperující kolchozy a sovchozy, zabývající se chovem sobů a zajišťující i lékařské ošetření a zdravotnickou osvětu, v této obrovské oblasti toliko 30 tisíc obyvatel. Těleso, odsouzené ke zkáze jaderným výbuchem, jenž zcela zničil více než 2000 km²tajgy, si nemohlo „vybrat“ příhodnější místo. Zdá se dokonce, že i v rámci samotné oblasti, obývané Evenky, byla náhodou nebo záměrně provedena co nejoptimálnější volba: podle všeho nedošlo k obětem na životech (nehledě na pozdější nepotvrzená úmrtí podivnou nemocí). Nejbližším očitým svědkem byl kočovník Ljučetkan s manželkou, kteří se ocitli na samém okraji prudce vzplanuvšího lesa a celou příhodu odnesli jen několika modřinami, když je tlaková vlna, shodila z lůžek.
Rovnoběžka dopadu tunguzského tělesa však prochází nejen hustě osídlenými místy, ale i velkými městy: Petrohradem, Helsinkami, Oslem, takřka se dotýká Talinu a Tobolsku i Jakutsku. Na americkém kontinentě protíná osídlené pobřeží jižní Aljašky a prochází velmi řídce osídlenou Britskou Kolumbií a Albertou do opět osídlených oblastí až k nehostinnému Labradoru. Dopady velkých meteoritů – přijmeme-li všeobecně uznávanou meteoritickou hypotézu – se tedy v posledních sedmdesáti letech a podle situování astroblémů (Popigajská kotlina, Vredefort Ring, krátery v Austrálii, pády obrovských kovových meteoritů v historické době na území Jižní Ameriky, Barringerův kráter v arizonské poušti nedaleko Canyon Diablo, meteoritické impakty pod ledem Antarktidy atd.) i daleko dříve odehrály buď do světového oceánu nebo na nejneobydlenější místa pevnin, nejčastěji poblíže 60° s. š., přičemž frekvence zásahů do těchto liduprázdných rajónů nejen daleko převyšuje počet pravděpodobnosti, ale je s ním v jistém rozporu. Na rozdíl od starších domněnek (Galle, Nielsen aj.) se totiž dnes domníváme, že oběžné dráhy meteoritů a bolidů jsou krátkoperiodické a že se do značné míry podobají drahám planetek, z nichž tato tělesa pravděpodobně, byť ani ne všechna, pocházejí. Tím ovšem předpokládáme prostorovou kumulaci meteorů zhruba v rovině ekliptiky, kde snad kdysi kroužila mezi Marsem a Jupiterem hypotetická sesterská planeta Faethón, jejíž existenci předpokládá řada vědců sovětských i amerických, i např. významný holandský astronom Oort Rozložení zaznamenaných dopadů však tomu neodpovídá, i když jejich poměrná vzácnost nedovoluje seriózní statistický průzkum. Jisto je, že v historických dobách žádný z „velkorážových“ nebeských projektilů nenatropil škody, které by lidstvo postihly, ačkoli možností bylo dost a frekvence dopadů poměrně značně hmotných meteoritů je asi podstatně větší, než se obecně předpokládá.
Je to jen náhoda? Nebo je to argument pro možnost stejného úmyslu, jaký vede letce, aby neopouštěl své hořící letadlo a prokázal poslední službu lidstvu jeho dovedením do neobydlených míst, kde zahyne ve vraku? Či snad – ve stylu fantastických románů – trosky a snad ani obsah těles neměly být nalezeny?
Tunguzskou katastrofu zkrátka – kromě výmluvného poučení o obtížích se sjednocováním názorů – až na další raději přijímáme do arzenálu stop dávných i méně dávných stínů. Tím spíše, že tento názor zjevně zastávají i mnozí sovětští vědci. V létě roku 1976 se uskutečnila do oblasti katastrofy další společná výprava tomské univerzity (vedená J. Lvovem) a Všesvazové astronomické a geodetické společnosti, zkoumající půdu v oblasti o rozsahu 50 000 km². Na vyhodnocení nálezů, spektrálních a izotopových analýzách, se podílí Ukrajinská akademie věd. Je ještě mnoho co vysvětlovat – především zjištěné biologické následky katastrofy v dědičných vlastnostech a genómech místních rostlin. Tempo změn dědičnosti se zrychlilo podle pečlivých odhadů dvanáctkrát, nejsilněji v prodloužení dráhy letu tělesa. Za sedmdesát let byla zakrslá tajga nahrazena vysokým borovým lesem. Odborníci soudí, že semena borovic byla při katastrofě vystavena mocným mutagenním faktorům. Jsou opatrní, a vedle záření, které se vnucuje do úvah samo sebou, uvažují i o možné účasti lesního požáru a magnetických bouří.
Takřka neuvěřitelně zní závěr příprav expedice Tunguzka 1976: posledních tři sta kilometrů letělo těleso takřka přesně od východu na západ. „Je to tedy další do pestrého souboru údajů o směru letu.
Výslovného zdůraznění zaslouží, že zájem o pád a výbuch tělesa není v žádném případě motivován skutečností, že šlo o jev efektní a nevšední. 12. února 1947 v 10 hod. 48 min. místního času spadl např. do tajgy na okraji Sichotskoalinského pohoří asi 400 km na sever od Vladivostoku železný meteorit, nazývaný dnes sichotsko-alinský. Stopy jeho dopadu zjistili letci již třetí den a 24. února byla na místě skupina geologů z Chabarovská a Vladivostoku. Bolid zářil jako Slunce, sršel jiskry, vlekl za sebou ohnivý ohon, a několik hodin značil jeho dráhu pruh tmavého klubkovitého dýmu, který se jen pomalu rozplýval. Před vstupem do atmosféry byla jeho hmotnost asi 1000 tun – do míst impaktu se sneslo nejméně 100 tun – šlo tedy o dosud největší pozorovaný železný meteorit (snad s výjimkou meteoritických želez z Campo de Cielo, o nichž je řeč jinde, za ním následují jihoafrický Hoba-West s 60 tunami, grónský Zelt o 311, mexický Bacubirito-Ranchito, hmotný asi 141 a kdesi na konci pelotonu slovenská meteoritická železa Magura, 300 kg, Lenartov, 108 kg, a konečně český loketský „zakletý purkrabí“ o hmotnosti 107 kg), a ještě ke všemu – opět s výhradou možné výjimky v Jižní Americe – první známý případ deště železných meteoritů. Sichotsko-alinský meteorit se totiž před dopadem rozpadl asi na 10 000 kusů, které byly šesti až dosud vyslanými vědeckými expedicemi většinou vysbírány.
Přes mimořádnost a efektnost události nedošlo v případě sichotsko-alinského meteoritu k žádným romantickým intepretacím. Nebyl pro ně žádný důvod. Sichotsko-alinský meteorit se na rozdíl od svého tunguzského bratrance (byl-li opravdu z přízně) choval podle všech pravidel, platných pro meteority…
Nic záhadného nebudeme hledat ani v pádu kamenného meteoritu u Innisfree, východně od města Edmontonu v provincii Alberta v Kanadě 5. února 1977, zaznamenaného sítí dvanácti meteorických fotografických přístrojů – díky snímkům bylo možné potřetí v dějinách astronomie nalézt podle vyhodnocení fotografií místo dopadu (poprvé to byl meteorit u obce Luhy 7. dubna 1959, podruhé meteorit z Lost City v Oklahomě 3. ledna 1970) a kamenný meteorit o hmotnosti 2,07 kg. Jeden den hledání čtyřčlenné výpravy postačil. Stejně uspokojivě objasněn je až dosud největší popsaný déšť kamenných meteoritů, který se 8. března 1976 zřítil v severovýchodní Číně a zanechal 1770 kg hmotných úlomků olivínbronzitových chondritů.
Dráhy mateřských meteoritů se takřka přesně shodovaly s rovinou ekliptiky, meteoroid, který posléze zanechal zbytek hmoty u Innisfree, se od této roviny odchyloval o 10°.
Kromě všeobecně známé, byť i, jak vidíme, nejrůznějším způsobem vykládané tunguzské katastrofy, kromě mnoha dalších pozoruhodností a do jisté míry i astronomických bizarností přinášejí meteority i jiné otázky.
Vyberme jen jeden jediný okruh, jímž se zabývají např. sovětský astronom docent Felix Zigel a jeho odborný komentátor a oponent akademik Vsevolod Fedinskij, před nimi pak celá řada vědců i romantických sběratelů pozoruhodných zpráv ze starých letopisů či mladších ročníků novin a časopisů. Jde o takzvané pseudpmeteority, jejichž chemická struktura se zcela vymyká jednak složení naprosté většiny ostatních meoritů, jednak víceméně všeobecně uznávané představě o společném vzniku meteorů a planetek roztříštěním hypotetické planety Faethón, kroužící kdysi mezi Marsem a Jupiterem a velikostí poněkud převyšující Mars, nebo vzájemnými kolizemi planetek (asteroidů). Tyto meteority mají odlišné chemické složení, leckdy tak neuvěřitelné, že se přes prokazatelně kosmický, nebo abychom byli opatrní a přesnější, nadoblačný původ nedostaly do kategorie meteoritů pravých a nesporných.
Pseudometeority byly odjakživa vděčným námětem pro kronikáře a zájemce o přírodní pozoruhodnosti. Nezkrotně zvídavý Plinius Starší např. napsal (II, 56): „…Za konzulů M. Acilia a C. Porcia pršelo mléko a krev, za P. Volumnia a Servia Sulpicia maso, které nehnilo, pokud se ho nedotkli ptáci. Stalo se rok před nešťastnou porážkou P. Crassa od Parthů v Lukanii (53 př. n. l. – pozn. L. S.) a v bitvě pak zahynuli vojáci z tohoto kraje. Když pršely železné houby, haruspikové ten úkaz uváděli v souvislost s otvory v nebi, jež zůstaly po šípech Parthů. Za konzulátu Lucia a Paula Marcella pršela vlna okolo hradu Carissanu, u něhož za rok zahynul P. Annius Milo. Tamže pršely podle záznamů pálené cihly během soudní řeči uvedeného muže.“
Déšť „železných hub“ bude nejspíše hromadným pádem železných meteoritů, sideritů, pro něž je přirovnání k železné houbě docela plastické a přiměřené.
5. dubna 1820 dopadl na palubu britské plachetnice, plující na širém moři, rozžhavený kámen. Prozkoumal ho německý geolog Wichmann, určil – jistě správně – jako kalcit, a jeho meteoritický původ zcela nelítostně odmítl.
Roku 1855 dopadla poblíž litevského městečka Igast hrouda pemzy. Pád byl pozorován několika svědky, ale vzhledem ke složení byl kámen zařazen mezi pseudometeority.
Ještě více svědků sledovalo z bezprostřední blízkosti 11. dubna 1925 dopad jasného bolidu ve Švédsku. Meteorit se zaryl do země a roztříštil se. Rozbor ukázal, že jde – jako v případě z roku 1820 – o kalcit, avšak nepodobný všem švédským vápencům. Obzvláště pikantní bylo, že ve zlomcích kamene byly nalezeny zkameněliny mušlí a živočichů „podobných trilobitům“ (F. Zigel).
V květnu 1931 si farmář Coster z Batonu ve státu Colorado (USA) spálil prsty obrazně i v pravém smyslu slova, když po překonání prvního leknutí dobýval z půdy své zahrádky žhavou kovovou hrudku, která přiletěla z nebe a těsně ho minula. Předal ji odborníkům, kteří zjistili, že třicetigramová hrudka je z mosazi, tedy ze slitiny mědi, olova a zinku, vyráběné na Zemi uměle a stěží představitelné kdekoli na cizích planetách jako přirozený minerál. Coster byl označen za podvodníka a hrudka, ačkoli pozoruhodně „meteoritický“ tvarovaná i obalená struskou, za pseudometeorit, ne-li dokonce falzifikát
V mineralogickém muzeu mongolského hlavního města Ulánbátaru je mezi vzorky nerostných pokladů této podivuhodné země jako kuriozita chována i pracně poslepováná kamenná deska, šedozelená a s bílými skvrnami roztaveného křemene. Dopadla 21. března 1950 přímo před očima mongolských pohraničníků a roztříštila se na 355 pečlivě sebraných kousků o celkové váze 28 kilogramů. Kerulenský kámen, jak se desce říká, dopadl, buď jak buď, z oblak, kde v tom okamžiku zcela určitě žádné letadlo neletělo. Složení je však příliš osobité. Rozsudek: pseudometeorit.
Také u nás bylo nalezeno požehnaně pseudometeoritů. Roku 1819 při Studené u Telče křemen se slídou, 1848 v Kašperských horách nigrín s ilmenitem, 1854 v Rokycanech železná struska, 1857 v Chocni pozemské železo v opuce. Podobné nálezy pozemských želez, resp. strusky z tzv. vlčích pecí nebo kusů železných pískovců, hlíz pyritu, valounů limonitu atp. byly hlášeny roku 1863 ze Žamberka, 1864 z Kremnice, 1877 z okolí Lokte, 1883 ze Smidar, z Holina u Prahy, Veselé u Berouna a Kláštera nad Jizerou, 1933 z Teplic (K. Tuček). Zajímavé je, že někteří pozorovatelé již od roku 1820 vejmi sugestivně líčili pozorovaný pád, ačkoli „nebeský“ původ meteoritů byl váhavě přijat teprve po dnes již klasickém dešti meteoritických kamenů 26. dubna 1803 v okolí UAigle ve francouzském departementu Orné a prosadil se teprve po slavné Chladniho knize, zakládající novou vědu o meteoritech (1819).
Mezi pseudometeority jsou dnes počítány i tektity.
F. Zigel píše ve své práci, že bohužel nikdo nikdy neviděl pády tektitů. Mýlí se. Byly publikovány zprávy o dvou pádech tektitů v Austrálii. První byl pozorován v létě 1932 u Lake Grace (váha tektitů 31 g), druhý roku 1935 u Gonesloe nedaleko Perthu (156 g). Oba pády potvrdilo několik svědků a tektity byly vykopány z hloubi asi 30 cm ještě teplé – přesto prese všecko nebo právě proto je svrchovaná opatrnost zcela na místě.
Australity, mimochodem řečeno, kladou i další dosud nerozřešené otázky. První z nich je zřejmý nesoulad mezi jejich absolutním stářím, určeným podle kalium-argonové metody na 700 000 až 860 000 let, a jejich stářím pozemským. Australský mineralog G. Baker, považovaný y tomto oboru za autoritu, se domnívá, že povrchové sedimenty, kde jsou australity nalézány, jsou velmi mladé, sotva 5000 let staré. Roku 1972 byly jeho výsledky zkoumány znalci Loveringem, Masonem, Williamsem a McCollem, kteří stáří těchto sedimentů, tzv. dun Lake Torrens, určili na 16 000 až 24 000 let. Rozdíl obou odhadů a především neobyčejně dlouhá doba, která uplynula od vzniku australitů (předpokládáme-li jejich impaktní původ při pádu velkého meteoritu) k jejich uložení v sedimentech, nebyly dosud objasněny. Bez definitivního vysvětlení je i nápadná tvarová variabilita australitů. Některé hypotézy se ji snaží vysvětlit simultánními impakty rozpadlého velkého meteoritu nebo jádra komety – toto vysvětlení však není bez zranitelných bodů. Konečně posledním pozoruhodným zjištěním je nejnovější a dobře fundovaný odhad celkové hmoty mikrotektitů v australsko-asijské oblasti, na níž se podílejí převážně australity: podle W. Gentera a O. Míillera tato hmota představuje asi sto miliónů tun (!), tedy nejméně stotisíckráte více, než se předpokládalo ještě před několika lety. Je zřejmé, že tento odhad, bude-li potvrzen, pozmění i naše představy o frekvenci a kalibru vesmírných střel, jimiž byla naše planeta v minulosti zasažena a které patrně – zrodily i tektity.
Po všech vyjmenovaných „výstřednostech“ australitů bych se, upřímně řečeno, ani těm pozorovaným pádům příliš nedivil…
O tektitech bylo podrobněji psáno v Tušení stínu. Zde pouze připomeňme, že dnes je takřka všeobecně přijímána hypotéza o vzniku tektitů při dopadu kráterotvorných meteoritů s mimořádnou kinetickou energií, schopnou při změně v energii termickou vyvinout teplotu 10–20 tisíc K, vyslat horkou plazmatickou tlakovou vlnu, schopnou dokonce vytvářet diamanty z uhlíku karbonátových hornin a rozstříknout protavené horniny do širokého okolí – pole australitů se např.' táhne takřka po čtvrtině zemského glóbu.
Dosud se nepodařilo nalézt všechny matečné krátery pro různé skupiny tektitů – Chybí např. pro tektity americké. Australity a jejich příbuzenstvo v jihovýchodní Asii (indočinity aj.) vznikly patrně, jak již bylo řečeno, podle této domněnky simultánními impakty, jejichž stopy nejspíše skryly anktarktické ledovce. Vltavíny-moldavity jsou vcelku jednomyslně připisovány impaktu, který vytvořil kráter Ries. I o tom byly vysloveny pochybnosti (pracovníky geologického oddělení Národního muzea v Praze) a kráter Ries byl připsán na konto kryptovulkanismu, provedené vrty však spolupůsobení vulkanismu neprokázaly. Nejpřesvědčivěji se zdá být prokázána korelace mezi tektity Pobřeží slonoviny a kráterem Ašanti, vyplněným zčásti jezerem Bosumtwi (Ghana).
Další, některými autory přijímanou domněnkou je žárem způsobená metamorfóza místních hornin v tektity, např. granulitu (bělokamene) ve vltavíny.
Moldavity se totiž markantně liší jak chemicky, tak i např. poměrem izotopů kyslíku od rieských skel, což bývá trochu násilně vysvětlováno účastí směsi pískovců a jílů z okolí kráteru nebo dopadem obrovských uhlíkatých chondritů.
Hypotézy meteoritické, tj. o přímé přeměně meteorů v tektity, nebo vulkanické (především o vyvrhování tektitů měsíčními sopkami) byly sice tiše, ale zato takřka úplně opuštěny. Z tohoto hlediska by byly ověřené dopady tektitů velmi pozoruhodné, tím spíše, že zájem o tato prazvláštní přírodní skla, neobyčejně podobná složením, strukturou, dehydrací a protavením sklovité strusce, vznikající při jaderném výbuchu, se stále stupňuje. Tektitů se totiž zmocnila nejen věda, ale i móda, zejména od chvíle, kdy se britská královna Alžběta ozdobila šperkem s tektitem, darem svého manžela, vévody z Edinburghu. (Moje manželka naopak rázně odmítla okrášlit se mým darem, vltavínem. Vypadá prý jako sklo z pivní láhve, což je bohužel pravda. A kromě toho nejsem vévoda.)
Dovolím si navrhnout novou hypotézu: Burns, Greenstein a Verosub provedli roku 1976 kvantitativní analýzu průchodu černé díry naší Zemí. Předpokládají (Mon. Not R. astr. Soč. 175, 355; 1976), že přenesením energie z černé díry na atomy pozemské hmoty nastane roztavení a následné utuhnutí hornin v okolí 0,5 km až 4 km od místa dopadu, odpaření vody a rozrušení organických i anorganických materiálů. S dopadem by byla spojena seizmická aktivita, odhadovaná autory na 1019 až 1021 J, přesahující tedy padesátkrát nejsilnější dosud registrované zemětřesení. Odhad může být značně nadsazen, počítáme-li se subminiaturními černými děrami – mechanismus účinku však dobře odpovídá předpokládanému vzniku nejen tektitů, ale i dosud nevysvětlených ploch zesklovatělého písku v Gobi a některých jiných podivných minerálů. Teď jde. o to, co na to námořník Pepek…
Věda neuznává ani ledové meteority, ačkoli byly pozorovány a už v dávných kronikách popsány tak často, že by jen jejich soupis vydal pěkných pár stránek. Za všechny jen několik vybraných případů docenta Zigela:
8. května 1970 spadl v Jagotinu (Kyjevská oblast, SSSR) z bezmračné oblohy a s nápadným hlukem patnáctikilogramový nazelenalý kus ledu. Dvě obyvatelky sebraly několik úlomků, které rychle tály, a uložily je do skleněných nádob. Na místě dopadu zůstal po rozpuštění a vypaření ledu jakýsi solný nálet Tekutina v nádobách pekelně čpěla čpavkem a sirovodíkem, takže méně odolná občanka svůj poklad vylila, druhá jej naštěstí odevzdala do povolaných rukou profesora Astapoviče. Chemický a mikroskopický rozbor doplněný zprávou občanky A. Romanovové umožnil určit, že se ledová hrouda skládala ze zmrzlé vody, amoniaku, metanu a drobných železoniklových a kamenných částic – odpovídala tedy našim představám o kometárních jádrech, ovšem v miniatuře. Není však důvodu, proč by vesmírem nebloudily na velmi výstředních drahách kolem Slunce v tzv. Dortově oblaku nebo lépe Oortově sféře kromě impozantních komet i nespočetné minikomety, v něž se koneckonců změní rozpadem nebo odtáváním a ztrátou hmoty tlakem slunečních paprsků dříve nebo později všechny komety (Halleyova kometa ztrácí při každém průchodu kolem Slunce třímetrovou vrstvu), proč by neměly občas vnikat do zemské atmosféry a dopadat jako ledové meteority mezi vzrušené diváky. Roku 1843 dopadl ve Francii kus ledu jako mlýnský kámen, orientální analisté dokonce zaznamenali pád kusu ledu, velkého „jako slon“. Ve všech těchto případech lze vyloučit přelet letadla, z něhož by se odloupla část námrazy – i to se totiž občas může stát a stává, avšak jen vzácně a na trase dopravních linek. Ostatně stěží bychom našli letadlo, schopné unést váhu ledu „jako slon“.
Jisté ovšem je, že i v mracích mohou vznikat hydrometeority slušných rozměrů a hmotností, kterým již ani s největší licencí nelze říkat „kroupy“. Jeden z nich se roku 1975 představil se zvláštním smyslem pro přesný výběr cíle britskému fyzikovi R. R. Griffithsovi, jehož při bouřce minul o pouhé tři metry. Griffiths spěchal s nezbedným kusem ledu domů, uložil ho v lednici a druhý den předal k rozboru. Mikroskopickým i chemickým zkoumáním bylo bezpečně zjištěno, že ledový „meteorit“ vznikl z vodních par, kondenzovaných v mracích, že tedy opravdu jde o maxikroupu hmotnosti 600 g, až dosud největší, jaká kdy byla spolehlivě a ověřeně nalezena, Zdá se, a fyzikální předpoklady to potvrzují, že ledový hydrometeofit, který málem připravil britskou vědu o vynikajícího představitele, dosáhl takřka mezní a zcela mimořádné velikosti a hmotnosti. Staré kroniky se však přímo hemží zprávami o kusech ledu daleko a daleko větších a těžších. Doložené případy pádů ledových hmot tedy stěží vysvětlíme pouhými přerostlými kroupami.
Odmítání existence ledových meteoritů je vlastně poněkud zvláštní. Vezmeme-li v úvahu dnešní představy o kometách (souhrnný materiál uveřejnil např. roku 1973 v časopise Astrophysics and Spáče Science Ernest J. Öpik), musíme připustit, že ačkoli při pozorování velkých meteorických rojů, vzniklých patrně a někdy zcela určitě rozpadem komet, nepadají meteority, není uvolňování částí kómetárního jádra a jejich vniknutí do zemské atmosféry v rozporu s fyzikálními předpoklady. Naopak.
Z jader některých komet se opravdu větší balvany nebo kusy ledu uvolňovat nemohou – např. mateřská kometa Perseid „nepropustí“ kamének větší než 1,5 cm. U menších komet, zejména přiblíží-li se značněji k Zemi, je situace příznivější. Z Enckeovy komety se mohou uvolňovat balvany až 85 cm v průměru, což dobře odpovídá jak „mlýnskému kameni“, tak ledovému tělesu z Jagotinu. Ostatně sám Opik se domnívá, že k dceřinnému meteoritickému roji Enckeovy komety, Tauridám, je třeba přiřadit několik ověřených pádů meteoritů.
Vyjmenované případy zdaleka nejsou nejbizarnější – letopisy a jiné záznamy vyprávějí o dopadech zřejmě organických hmot značných rozměrů a hmotnosti, o svítících hmotách, které se rychle vypařovaly, á o celé řadě dalších příhod tohoto druhu. Jen na ukázku uveďme dva dobře ověřené případy, které by patrně žádný seriózní vědec nejen nezařadil mezí pády pravých meteoritů, ale vůbec do oblasti, o níž má smysl uvažovat.
26. září 1950 spatřila policejní patrola John Collins a Joseph Keenan svítící objekt, který spadl do polí jihozápadně od Filadelfie v Pensylvánii. Povolali na pomoc dva policejní důstojníky a za nějakou dobu předmět objevili. Byla to podivná věc nepravidelného tvaru, asi dva metry dlouhá a třicet centimetrů silná, která se rytmicky rozsvěcovala a zase zhášela. Collins si dodal odvahy a dotekem zjistil, že hmota, z níž je „věc“ složena, je měkká, podajná, na omak podobná želatině. Bez obtíží se mu podařilo kousek oddělit – roztál mu na dlani jako sníh (a poznamenejme: jako tzv. „andělské vlasy“ nebo podivné pentlicovité útvary, ještě nad zemí tající, jejichž déšť pozorovaly stovky svědků ve francouzských městech Oloronu a Gaillaku i jinde roku 1952). Celý objekt se bez zápachu za půl hodiny vypařil – lépe řečeno sublimoval, protože nezanechal ani stopy nějaké tekutiny nebo náletu. Všemi, členy patroly ověřenou zprávu přinesly filadelfské listy 27. září 1950.
(Z chemického hlediska by „andělské vlasy“ mohly být např. z pevného kysličníku uhličitého a patrně i z některých amonných solí nestálých kapalin, např. dusitanu, azidu, uhličitanu apod. [V. Patrovský]. E. U. Condon, provádějící do roku 1968 průzkum UFO, uvádí, odvolávaje se na Hallovo mínění z roku 1964, že šlo většinou o pavučiny. Tato vysvětlení nelze dobře přijmout).
28. února 1958 spadla zářivě bílá koule z čisté a slunečné oblohy do dvorku Faustina Gallegose v Miami na Floridě. Byla poloprůhledná a zřetelně pulsovala, což potvrdili i rychle přivolaní sousedé. Světelná emise nebyla pozorována – zanikla možná ve sluneční záři. I tento objekt v krátké době několika minut bez zápachu vysublimoval.
Tato kniha ovšem v žádném případě nechce být sbírkou bizarností – pokud jde o podivné meteority jen upozorněním, že každý meteorit poskytuje cenné informace z kosmického prostoru a měl by být co nejrychleji a bez poškození, vyplývajícího obvykle z nezkrotné touhy po suvenýru, odevzdán odborníkům. Možná, že by pak dříve nebo později došlo i k rehabilitaci tzv. pseudometeoritů a kdoví, snad i k zajímavým závěrům, týkajícím se dosud otevřených otázek o mnohokrát pozorovaných tělesech, potulujících se poněkud fantomaticky v nejbližším okolí naší rodné planety.
Čím alespoň některá tělesa mohla být, naznačil ve svém souborném příspěvku do listu Spaceflight (1973, 122–131) Duncan A. Lunan z glasgowské univerzity. Pokračoval vlastně ve výzkumu, započatém R. N. Bracewellem z radioastronomického ústavu stanfordské univerzity (USA), publikovaném již roku 1960 v časopise Nátuře (186, 670). Jde o novou vzrušující interpretaci zpožděného „odrazu“, lépe řečeno zpožděného navrácení rádiových signálů, zjišťovaného již od roku 1920 norskými, holandskými a francouzskými odborníky. (Za laskavé upozornění a zapůjčení původních materiálů děkuji prof. R. Peškovi.)
Lunanova dosti odvážná domněnka vychází z celkem rozumného předpokladu: jestliže se chce jakákoli vyspělá vesmírná civilizace ohlásit do značné vzdálenosti např. stovky světelných let, je technicky nejschůdnějším prostředkem odeslání kosmické sondy, předvídané již roku 1960 I. S. Šklovským a Australanem R. N. Bracewellem, schopné v (astronomicky vzato) bezprostřední blízkosti cílových planet vyhlédnuté hvězdy detekovat umělé elektromagnetické vlny a signály, jimi zprostředkované, a po několika vteřinách nebo minutách je vracet odesílateli jako nepochybné poselství o přítomnosti technicky poměrně náročného zařízení v blízkém kosmu. Modifikace a záměrné deformace signálu mohou být – jak uvidíme – nositelem další informace. Až dosud získané výsledky vedly např. J. Stronga (1965) k úvaze, že taková sonda již v blízkosti Země a Měsíce existuje, a to v některém tzv. ekvivalentním (libračním) bodě (centru) systému Země – Měsíc, nebo v jeho blízkosti, kde by její poloha byla relativně nerušena gravitačními vlivy, a tím stálá. V soustavě dvou těles, např. Země a Měsíce, existuje pět takových libračních center.
Další výzkumy dokázaly, že tato hypotéza rozhodně nemůže být odmítnuta jako pouhá fantazie – ale i kdyby nebylo těchto výsledků, považuji ji přinejmenším za velmi uváženíhodnou pracovní domněnku vzhledem k několika skutečnostem.
Není dosud zcela jisto, zda je možné počítat s relativistickým zkrácením času a tím prodloužením života kosmonautů proti délce života obyvatel Země, zvolené jako východisko souřadnic inerciálního systému, vzhledem k nimž se kosmická loď pohybuje. Právě když píši tuto kapitolu (1976), probíhá na stránkách Vesmíru na autorsky nejvyšší úrovni (Z. Horák, J. Langer, J. Grygar, J. Koštíř aj.) diskuse mezi astronomy, fyziky a biology o reálnosti takového jevu, využitelného případně kosmonautikou i k dosažení vzdálených hvězd, ba i cizích galaxií v rozmezí jednoho jediného lidského života kosmonauta, zatímco by na Zemi uplynuly milióny a miliardy let. Diskuse byla uzavřena neshodou prof. J. Koštíře s ostatními účastníky. Otázka tedy není definitivně vyřešena ani po stránce biologicko-fyzikální, tím méně po stránce etické.
Velmi pochybuji, že by mravně vyspělá společnost vůbec podobné lety připustila, i kdyby o ně byl zájem, což je nepravděpodobné. Nezkrotná vědychtivost není v tomto případě argumentem. Badateli, těžce postiženému faustovským nutkáním, který by se chystal vypravit se na dno mořského příkopu bez možnosti návratu, a především bez možnosti podat o výsledcích své cesty zprávu (cestovní zpráva za milión let či miliardu let, nedojde-li jen ke hrobům civilizace, bude asi stejné ceny, jako zpráva žádná; její aktuálnost znatelně vyvětrá), by bylo jistě v sebevražedné expedici zabráněno. A právem.
Vraťme se však ke zpožděným signálům.
Poprvé zpoždění registrovali roku 1927 Američané A. H. Taylor a I. C. Young, kteří zjistili odrazy ze vzdálenosti asi 2900 a 10 000 km, vysvětlitelné dnes ovšem bez obtíží reflektováním vln ionosférou, vnitřními van Allenovými pásy. Na sklonku téhož roku však sdělil inženýr Hals, pracovník experimentální stanice firmy Philips v holandském Eindhovenu, profesoru C. Strömerovi z Oslo, že zjistil zpožděni odrážených signálů o plné tři vteřiny (při pokusech Taylora a Younga to byly setiny vteřiny). Hals předpokládal odraz o povrch Měsíce, Strómer o magnetosféru Země. Společně podnikli několik nezdařených pokusů. Teprve 11. října 1928 se úspěch dostavil – ale s překvapením. Zpoždění navrácených signálů totiž kolísalo od tří do patnácti vteřin. Strómer o tomto divu telegraficky informoval předního odborníka v oboru bezdrátové sdělovací techniky van der Pola, který ještě téhož večera experiment opakoval vysíláním přesně oddělených a omezených signálů v půlminutových intervalech. Zpoždění činila postupně 8, 11, 15, 8, 13, 3, 8, 8, 8, 12, 15, 13, 8 a 8 vteřin. Frekvence přesně souhlasila, poněkud pozměněno bylo trvání některých signálů.
Celkem přijatelnou interpretaci těchto signálů, jejichž zpoždění bylo v době experimentů všemi zúčastněnými pochopitelně považováno za dosud neznámý přírodní a přirozený fenomén, podal elektronik P. Morrison (Bull. Phil. Soc., Washington, 16, 58, 1962), který nad výsledkem, pokud lze podle článku soudit, zkoprněl.
Materiál je příliš obsáhlý a jeho doložení nemůže být bez zkreslení zkracováno – Morrison zkrátka zjistil, že při vynesení frekvence signálů a jejich návratů na souřadnice grafu se objeví rozdělený diagram se zřetelnou hvězdnou mapou souhvězdí Pastýře (Bootes), přičemž pozice největší a nejznámější hvězdy tohoto souhvězdí, Alfy Bootis, Arktura, naznačuje, že program pro tento originální způsob sdělování domovského souhvězdí byl vypracován asi před 13 000 lety. Arktur, obr spektrální třídy K 2, má asi 23× větší průměr než Slunce a je relativně nedaleko, 35 světelných let – kosmický objekt by se tedy od této hvězdy k Zemi za 13 000 let dostal leda při průměrné rychlosti letu řádově desetitisíce km za vteřinu. Je to možné? Nevíme. Možná, že projekce souhvězdí Boota na naši oblohu byla vypracována pro dobu před 13 000 lety, kdy se sonda ocitla mezi planetami slunečního systému, což mimochodem řečeno dost dobře souhlasí s předpokládaným zánikem Atlantidy a umožňuje zajímavé domněnky. Například spojitost této katastrofy s nepozemšťany a ponechání radiosondy v blízkosti Země až do doby, kdy se po vzniku nové civilizace objeví signály, jež bude možné přijmout a s přesně určeným zpožděním opět odvysílat…
Doplňkem a potvrzením smělé Morrisonovy domněnky je vlastní Strómerův materiál. 11. října 1927 zachytil čtyři série navrácených signálů se zpožděním čtyři až patnáct sekund. Po malé úpravě (sám Strómer připouští, že jeho měření nebyla absolutně přesná, že však „poskytují spolehlivý obraz o kvantitativních ukazatelích jevu“) a opětném vynesení do systému navzájem kolmých souřadnic se objevuje znovu hvězdná mapa, tentokrát zpodobující větší část naší oblohy, kde ústředním a zřejmě hlavním objektem je opět Arktur.
24. října 1927 se zpožďování signálů opakovalo – bylo zaznamenáno celkem 48 „ozvěn“, naštěstí většinou současně a souhlasně stanicemi v Oslo i v Eindhovenu, takže je možné vyloučit vliv místních podmínek (pokud si ho lze vůbec představit), nebo nedokonalosti přístrojů. Diagram těchto zpoždění, bohužel až do Lunanovy práce z roku 1973 neúplný, vyšel v řadě odborných časopisů a byl zařazen i do Strómerovy knihy Polar Aurora (Oxford University Press, 1955). Grafické zachycení sledu všech zpoždění poskytuje hvězdnou mapu se souhvězdími Velkého Medvěda, Honících psů, Severní koruny, Vlasu Bereniky, Hada (hlavy), Herkula, Draka, Lyry a patrně i s několika hvězdami souhvězdí Malého medvěda a Lva. Ve středu je opět souhvězdí Bootes (Pastýř) – vše nasvědčuje tomu, že mírné posuny hvězd proti dnešnímu stavu představují zdánlivé změny jejich polohy za posledních 13 000 let. Podrobná a důvtipná interpretace této hvězdné mapy a jejího originálního podkladu se zdá ukazovat spíše než na Arktur na hvězdu Epsilon Bootis, Izar, na jejíž hypotetické planetární rodině však můžeme jen se značnou dávkou fantazie předpokládat život. Izar je totiž dvojhvězdou, a s další vzdálenější hvězdou dokonce vizuální trojhvězdou (v dalekohledu tak pěknou, že dostala název „pulcherrima“, nejkrásnější), vzdálenou 230 světelných let. Pokud kolem dvojhvězd vůbec předpokládáme planety, byly by jejich dráhy patrně (ale ne určitě – dostatečně přesvědčivé propočty drah dosud nebyly zveřejněny) značně komplikované a vystavovaly by planety střídavě extrémním podmínkám všeho druhu.
Zpoždění signálů zachytil Hals ještě 20. února, 28. února, 4. dubna, 9. dubna, 11. dubna a 23. dubna 1929. Šlo o menší množství „ozvěn“ a přesnější údaje nebyly publikovány.
Pokusy opakovala francouzská expedice, vyslaná v květnu 1929 do Indočíny, aby provedla komplexní průzkum úplného zatmění Slunce. J. B. Galle a G. Talpn provedli sérii pokusů s krátkovlnným 500wattovým vysílačem, umístěným na lodi Inconstant a napájeným generátory lodi La Perouse. 9. května 1929 zachytil řadu zpožděných ozvěn o jednu, dvě atd., ale i 32 sekund. Interpretace paralelogramem, navržená D. A. Lunanem, se velmi podobá možné interpretaci pozemské zprávy, odeslané z popudu amerických vědců Deakeho a Sagana na pozlacené destičce o rozměru 150×230 mm. Sonda Pioneer 10, která destičku unáší, bude urychlena gravitačním polem Jupitera a vydá se do širšího kosmu. Na destičce je čtrnácti pulsary graficky určeno umístění naší sluneční soustavy v Galaxii, přičemž čárky a tečky ve dvojkové soustavě identifikují frekvenci kmitů neutrálního vodíku jednotlivých pulsarů, z čehož je možno (vzhledem k zákonitostem změn frekvence) určit i dobu startu sondy. Je zde graficky zachycena planetární rodina Slunce se vzdálenostmi uvedenými ve dvojkové soustavě i dráha sondy. Podobně je u kreseb ženy a muže uvedena v binárním řádu jejich velikost a složení zemské atmosféry.
Také zpráva, vyslaná ze Země do vesmíru z obřího třistametrového radioteleskopu z Areciba (Portoriko) dne 16, listopadu 1974 je šifrována do dvojkové soustavy a obsahuje jednak strukturní vzorec desoxyribonukleové kyseliny s dvojicemi thymin-adenin a guanin-cytosin, jednak okótovanou siluetu člověka a schéma vysílacího radioskopu.
Velmi podobně, stejně důvtipně (a pro laika stejně kabalisticky nesrozumitelně) šifrované poselství zpožďovaných „ozvěn“ v Lunanově podání zní:

Odtud začněte číst
Naším domovem je hvězda Epsilon Bootis. Je to dvouhvězda.
Žijeme na šesté planetě ze sedmi
počítáno od našeho Slunce,
které je větší z obou hvězd dvouhvězdy.
Šestá planeta má jeden měsíc, čtvrtá planeta tři, první až třetí po jednom.
Naše sonda je na oběžné dráze kolem vašeho Měsíce. Odeslané mapy vám určují pozici Arkturu. Jak je vidět, máme adresu.

Systematický výzkum zpožděných rádiových ozvěn byl navázán teprve roku 1967 Ústavem pro výzkum plazmy při stanfordské univerzitě (Kalifornie), a to bez ohledu na negativní výsledky občasných pokusů Buddena a Yatese v Essexu v letech 1947–1949. Oba autoři používali nevhodné aparatury, příliš rušené pozemským vysíláním. Stanfordští vědci, přistupující k výzkumu s pracovní hypotézou o zpožďování signálů jako o výsledku dosud neznámé interakce elektromagnetických vln s plazmou, získali první ověřené zpoždění roku 1970. Od roku 1932 do 1969 prý však bylo podle zpráv rozhlasového odborného listu QST (O. G. Villard, C R. Graf, J. M. Lomasney) zachyceno nejméně čtyřicet LDE (Long-Delayed-Echoes, dlouho zpožděných ozvěn)…

Podle názoru převážné většiny odborníků souvisí pravděpodobně tyto zpožděné rádiové ozvěny s tzv. libračními body v soustavě Země–Měsíc, případně Země–Slunce. Takových libračních bodů (center) existuje v soustavě dvou těles vždy pět; tři na spojnici obou těles, a to jedno mezi tělesy a dvě na vnějších stranách, zbývající dvě centra tvoří s tělesy dva rovnostranné trojúhelníky. Tyto gravitační anomálie se chovají jako pasti na nejrůznější kosmické „smetí“, které se ionizuje slunečním zářením a odráží rádiové vlny.

Mnozí astronomové a spojovací odborníci považují proto tato librační centra a odrazy od nich za uspokojivé a prozatím vyčerpávající vysvětlení zpožďování radiových ozvěn. Snad je tomu opravdu tak, ale pak zůstává záhadou proměnlivost odrážejících útvarů, zjevná ze změny délky zpoždění, dosud nevyjasněné změny v podmínkách odrazu v krátkém časovém intervalu, kdy se podle našich vědomostí nezměnily ionosférické a jiné podmínky přenosu signálů atd. Snad do hry vstupují jiné přirozené příčiny.

Snad jde skutečně o dosud neznámý přírodní jev setrvávání rádiového signálu v plazmatické „pasti“, případně jeho několikavteřinového kroužení kolem Země. Nutno však přiznat, že Lunanovy argumenty jsou velmi přesné a důkladné, i když jsme je nemohli v této knize ani přibližně uvést – např. zodpovězení otázky, která patrně napadne každého hloubavějšího čtenáře, totiž proč by předpokládaní nepozemšťané užívali jako časovou jednotku sekundu atd. atd. Rozhodně by stálo za pokus, ostatně ne příliš nákladný, zdroj LDE směrově určit a ozvat se mu ve stejném kódu (i když by doručení naší zprávy trvalo pořádně dlouho, nejspíše 230 nebo dokonce 13 000 let, ale kdo ví?), případně zkusit to s laserem, jehož paprsek může přenášet neočekávaně mnoho informací současně.

Prosím čtenáře, aby tuto exkurzi do oblasti vzrušující radioelektroniky považoval i za příspěvek k možnému řešení otázky, jak se co na naší Zemi vzalo, odkud se to vzalo a proč. Například slitina hliníku ve 2000 let starém hrobě čínského pana generála…

K dešifrování zpožďovaných signálů sluší ještě podotknout, že nebyla nahodilá ani bez určitých teoretických předpokladů, vypracovaných již řadou autorů jednak přímo pro program CETI, jednak nezávisle na něm (L. M. Cindilis, J. Lehmann, D. M. A. Mercer, H. Nováková, B. V. Suchotin, D. Žukov a další). Náplň poselství ke hvězdám a otázky jeho dešifrování se staly i jedním z hlavních témat semináře o možnosti spojení s mimozemskými civilizacemi, pořádaného roku 1976 v Praze (K. Mišoň). Literatura, věnovaná otázkám luštění mezihvězdných zpráv, obsahuje dnes pravidelně stati o metodách vojenského šifrování i lingvistického dešifrování. Zajímavé je, že většina autorů očekává v kosmickém styku nejspíše šifrování lingvistické se všemi obtížemi, spojenými s dešifrováním, kde svou úlohu hraje i šťastná náhoda i intuice luštitelů, postupujících od elementárních signálů přes sdružovací algoritmy až k skupinám znaků, morfémám. Pozemská praxe však ukázala (poselství nesené sondou Pioneer 10), že schůdnější cestou je řeč obrazů, kombinovaná s matematickým sdělením v dvojkovém kódu, společném patrně pro všechny představitelné druhy samočinných počítačů. Skutečnost, že stejnou metodu zvolili i předpokládaní odesílatelé zpráv, zachycených ve dvacátých letech, je dalším bodem ve prospěch snahy o pečlivé prověření a rozšíření tohoto výzkumu.

Osobně mám ještě jeden argument pro interstelární komunikaci prostřednictvím kosmických sond, i když je to vzhledem k jejich omezené cestovní rychlosti styk zdlouhavý, komplikovaný a co do objemu informací limitní. Domnívám se totiž, že stále vzrůstající produkce umělého elektromagnetického vlnění, používaného nejrozličnějšími spojovacími a lokačními prostředky (již dnes emituje Země v pásmu rádiových vln řádově daleko více energie než

Slunce) nejen není důkazem existence každé technicky vyvinuté civilizace, ale že její další vzrůst může být dokonce ze sebezáchovných důvodů omezován a bržděn.
Aniž se chci vracet do dob útoků bulvárního tisku na Marconiho, jehož rádiové vlny byly obviňovány z vyvolávání nejrůznějších chorob, kleptomanií a impotencí počínaje a rakovinou konče, nemohu přejít mlčením zjištění celé řady badatelů (u nás např. Z. Frank, J. Štverák, J. Dvořák aj.), totiž že se rádiové vlny hrozí stát další metlou civilizace. Z fyzikálního hlediska jde o část spektra elekromagnetického záření od 100 kHz až do 30 GHz, což odpovídá vlnovým délkám od 3000 m do l cm. Část spektra, od 100 kHz do 300 MHz, využívají především rozhlas a televize, vyšší část (300 MHz až 30 GHz) je vyhrazena radiolokační technice. Nejsme schopní smyslově vnímat toto záření, pronikající ustavičně prostorem kolem nás ve značných intenzitách. Naštěstí – stěží bychom se vyrovnali s přílivem informací, s nimiž se člověk ve svém fylogenetickém vývoji ve větší míře (nepočítaje emisi Slunce) nikdy nesetkal ani jako s informačním kanálem, ani jako s jedním z faktorů, spolupůsobících při vzniku a vývoji života. Neschopnost smyslově zjišťovat neznamená ovšem neškodnost – nevnímáme ani RTG a gama záření, necítíme smrtelně nebezpečný kysličník uhelnatý, mnohé jedy nás svou chutí nevarují.
Aniž situaci sebeméně dramatizujeme, musíme připustit, že fyziologické působení rádiových vln existuje a že je bezpečně prokázáno. Je to především jejich účinek tepelný, používaný dnes ostatně nejen k fyzikální terapii, ale i k sváření plastických hmot a kovů, k sušení dřeva, k tepelné úpravě potravin atd. Při pohlcení rádiových vln organismem se část zářivé energie změní v energii tepelnou, která působí lokálně a uvádí v činnost termoregulační mechanismy, snažící se hrozbu poškození tkání teplem odstranit. Většinou k němu při setkání organismu s rádiovými vlnami nedochází – výjimkami jsou např. oční čočka nebo zárodečné buňky, které mohou být při dostatečné intenzitě vysokofrekvenčního pole postiženy vážně a nevratně.
Závažnější je však, jak se zdá, netepelné působení, shodně potvrzené seriózními experimenty i při intenzitách mnohem nižších, než jaké vyvolávají poškození tepelná. U mikrovln byly po expozici zjištěny poruchy nervového systému, spočívající v postižení spojení mezi výběžky neuronů, tzv. synapsí. Tyto účinky se projevují zejména při působení poměrně ostře ohraničených a směrovaných svazků mikrovln, tak jak se emitují a usměrňují např. radiolokátory s paraboloidními anténami značných velikostí. Čtenáři, kteří měli v průběhu vojenské základní služby možnost seznámit se s obsluhou radiolokátorů, patrně znají z vlastní zkušenosti účinek lokačního kužele mikrovln, namířeného těsně před paraboloid, na nevinné myši. Je to experiment jako zábava krutý, ale přesvědčující.
Zdravotní poruchy, zjištěné vyšetřováním posádek radiolokátorů za II. světové války, kdy ještě nebyly známy principy a zásady ochrany (vyčerpání, únavnost, nespavost, poruchy potence, změny EKG, změny frekvence tepu, snížení krevního tlaku, poruchy čichu, změny krevního obrazu, v jednom případě dokonce smrt), vedly všeobecně ke zvýšené opatrnosti. Vyjmenované příznaky se dnes již neobjevují – přetrvávají jen velmi vzácně se vyskytující poškození oční čočky –, byl však jimi podán nesporný důkaz o interakci rádiových vln s živými organismy, stoupající od vln milimetrových k centimetrovým s obzvláště aktivním pásmem vln kolem vlnové délky 10 cm a dalším maximem v pásmu 70–80 cm. Nepochybně histologicky i neurohistochemicky zjištěné patologické změny mohou být vyvolány intenzitami záření tak nízkými, že o tepelném působení nemůže být vůbec řeč.
Vedlejším výtěžkem těchto výzkumů bylo zajímavé zjištění, že zcela výjimeční jedinci jsou vybaveni k jakési detekci rádiových vln.
Vnímají např. zapojení a vypnutí mikrovlnného generátoru, v jehož blízkosti se nalézají. Jiní jsou schopni detekovat rádiové vlny jako svisty a šumy a poměrně značný podíl zkoumaných osob byl schopen přijmout centrální nervovou soustavou signál, vyvolávající např. podmíněný reflex, dodaný mikrovlnami, tedy mimosmyslovou cestou.
Tato skutečnost je zajímavá pro psychotroniky. Pro antropology a biology předkládá otázku, kde a odkud se tato schopnost některých jedinců vzala. Příroda, materialističtěji řečeno vývoj života vůbec a člověka jako druhu zvláště, si nepotrpí na exkluzivní zbytečnosti a lidské orgány i jejich schopnosti se vyvíjely jen v dialektickém vztahu vzájemného ovlivňování zevního a vnitřního prostředí, konfrontací s vlivy, jimž byl organismus vystaven. Pokud je nám známo, nepatřilo k těmto vlivům rádiové záření, opět s výslovnou výjimkou záření Slunce a některých vesmírných zdrojů, tzv. radiohvězd, jejichž intenzita je však patrně biologicky podprahová a jejichž existence rozhodně nevyžadovala žádné specializované „rádiové“ smysly. Vysokofrekvenční pole nadprahóvé intenzity v oblasti rádiových vln zrodila teprve nedávná technika. Nebo se snad mýlíme?
V každém případě pracuje dnes řada týmů na vývoji ochranných opatření a pomůcek, syntetických nebo zčásti kovových obleků a kapuci, brýlí s reflexními vrstvami, dálkových manipulátorů pro obzvláště exponované provozy atd., chránících obsluhy zařízení, emitujících centimetrové a decimetrové vlnění. Tedy radiolokátorů, mágnetronových pecí, přístrojů na vysokofrekvenční ohřev, synchrotronů apód Tyto osoby jsou pod stálou lékařskou kontrolou a hygienickým dohledem. Intenzita polí rádiových vln, s nimiž se setkává obrovská většina ostatní populace, nemůže zdraví člověka ohrozit.
Nemůže opravdu?
Netvrdil bych to s naprostou jistotou. Počet zdrojů rádiového záření na naší planetě vzrůstá geometrickou řadou. Naše zkušenosti o jeho biologickém účinku jsou kratičké, sotva několik let staré, a dosud zdaleka neopustily půdu experimentálních laboratoří. Nemáme představu, jakými mechanismy by mohlo rádiové záření působit např. na genetický základ, genóm člověka. Mohlo by to být působení plíživé, protrahované, manifestující se teprve po řadě generací. Vzpomeňme na „případ DDT“. Objevitel jeho insekticidního účinku švýcarský vědec P. H. Müller obdržel roku 1948 Nobelovu cenu. Jistě právem – uchránil milióny lidí malárie, různých encefalitid, spavé nemoci atd. Dnes je jednou z vážných starostí lidstva snaha o zákaz používání DDT vůbec a pokusy o jeho odstranění ze světového oceánu a z tkání všech zvířat a bohužel i člověka, kde působí prokazatelně nepříznivě. A kromě toho kvantová fyzika s jistým překvapením stále znovu a znovu zjišťuje, že ke „spuštění“ biologických procesů, jichž se zúčastňuje např. celá buňka nebo dokonce celý orgán, postačí neočekávaně nepatrný impuls. Při úvahách o fotosyntéze zelených rostlin se licitovalo od několika tisíc potřebných fotonů ke stovkám, desítkám a posléze několika málo elementárním částicím světla. Definitivní výsledek zní: k zahájení velesložitého komplexu fotosyntetických reakcí postačí jeden jediný foton. V tomto případě se osvědčilo husitské heslo „na množství nehleďte“. Neosvědčí se i v budoucnosti po dalším zkoumání dávky rádiového záření, schopného navodit procesy, vedoucí k netepelnému poškození buněk a tkání?
Kdyby tomu tak bylo, lze očekávat, že každá technická civilizace bude hledat jiné možnosti komunikace než bezdrátové spojení a jiné možnosti lokace než vysílání svazků mikrovln a přijímání jejich odrazů. Snad by to byl jen jeden z kroků na přechodu (nikoli při návratu, ten není možný) k netechnické civlizaci, předvídaný S. Lemem v knize Summa technologiae. Snad jen dílčí ústupek, kompenzovaný např. využitím gravitačních vln, soustavy retranslačních laserových stanic nebo jiným zařízením. V každém případě by pak snahy o dorozumění mezi planetami vzdálených hvězd neprobíhaly podle dnešní představy programu CETI, totiž vysíláním mimořádně silných směrovaných signálů k vytipovaným oblastem oblohy, nebo naopak pokusy o jejich odposlech z prostoru obzvláště perspektivních hvězd. Hygienikové těchto planet, jejichž populace, jak čtenáři Tušení stínu vědí, by se patrně principiálně biologickou skladbou příliš nelišila od člověka, by instalaci zdrojů vysokofrekvenčních polí na mateřské planetě zakázali. Schůdným východiskem byť i opožděného ukojení nezkrotné zvědavosti by se mohly nejspíše stát kosmické sondy, zahajující činnost teprve po zachycení rádiových signálů civilizace dobrodruhů, která si toto riziko ještě dopřává.
Jak je vidět, dostali jsme se od tunguzského tělesa dost daleko. Autor doufá, že ne tak daleko, aby nebyl jasný záměr naznačit potřebu trvalého a opětovného zkoumání všeho, co kolem naší Země létá a co vzbuzuje pochybnosti a otázky jakéhokoli druhu. Možná, že tato zvědavost přinese v budoucnosti vytoužené ovoce.

Je otázkou, jaké štěstí by lidstvu objevení mimozemského života přineslo. Někteří odborníci jsou značně skeptičtí, ne
-li přímo pochmurní Tak přední světový astronom prof. Z. Kopal (narozený 1914 v Litomyšli, od 1937 v USA, od 1951 na Manchesterské univerzitě v Anglii) je přímo studnicí pesimismu: „… je vůbec možné, aby nám kontakt s cizí civilizací… přinesl ně jaký prospěch? Druh života, který by byl na mnohem nižší vývojové úrovni než náš vlastní, bychom museli jít hledat sami; a kdybychom jej objevili, zajímal by patrně jen mikrobiológy, kteří by jím mohli naplnit své zkumavky. Kdyby se naopak na naši planetu dostaly mimozemské bytosti, jež by byly natolik inteligentní, aby odhalily naši existenci, ocitli bychom se možná ve zkumavkách my sami. Možná, že bychom se do nich dostali dříve, než bychom si vůbec uvědomili, co se s námi vlastně děje… Návštěva příslušníků mimozemské civilizace, k níž by po takovém objedu mohlo dojít, by však mohla pro lidstvo velmi snadno znamenat opravdovou katastrofu… Nezvaní návštěvníci by například mohli přenést na naši planetu takové jednobuněčné bakterie, vůči nimž jsou sami imunní, ale jež by mohly přivodit náš rychlý konec. Kdybychom proto někdy z kosmu zachytili signály, jež by byly předzvěstí návštěvy nějakých mimozemských bytostí, nemělo by nás ani napadnout na ně odpovídat. Měli bychom se naopak snažit chovat se tak nenápadně, jak je to jen možné, Kdyby toho bylo zapotřebí, měli bychom dokonce na určitý čas zastavit i provoz našich televizních stanic. I když by nebylo mnohým z nás příjemné být po určitou dobu bez televize, byla by to malá obět ve srovnání s osudem pro lidstvo daleko horším.“

(Zpráva o vesmíru) Snad je to dobrá rada, ale impulsy pozemských rádiových signálů k blízkým hvězdám jsou už na cestě, právě tak jako vizitka se zpáteční adresou na sondě Pioneer 10. Teplota Země v oblasti metrových vlnových délek dosahuje asi 10⁸K, což musí případné nepozemšfany, vybavené patřičnými přístroji, přímo frknout. Vyslali jsme rádiové signály, a z vesmíru se snad — kdoví? —ozvaly programově opožděné ozvěny. Atmosféru opustily první rakety — a objevily se neidentifikované létající předměty, UFO, rojící se jako včely (pokud můžeme alespoň trochu věřit četným pozorováním) kolem atomových střelnic, kde došlo k dalším kosmicky pozorovatelným projevům lidské aktivity a důmyslu. Vypustili jsme družice a kosmické lodi s posádkou – a jejich posádky hlásily, že jsou doprovázeny objekty, které by na onom místě a v onom čase neměly být a nemají tam co dělat (posádky Gemini 4, 5, 6, 10 a dalších pilotovaných lodí). A na Zemi, naší krásné modré planetě, se děje ledacos zajímavého.

OD ZMIZELÝCH LODÍ K JINÝM VESMÍRŮM

Pan Rybka se najednou zastavil: právě když chtěl přejít přes běloučkou ulici ke svým vrátkům, viděl, že i ty šlépěje, které byly před ním, odbočují z chodníku a míří přes ulici k vrátkům. Kdo by to ke mně šel? řekl si zaraženě a sledoval očima ty šlépěje. Bylo jich pět; a přesně uprostřed ulice se končily ostrým otiskem levé nohy; dál už nebylo nic, jen neporušený a nedotčený sníh.
To jsem blázen, řekl si pan Rybka.

Karel Čapek, Šlépěje

„Člověk by myslel,“ řekl jsem, Je v dnešní době by jakékoli ‚zmizení‘ beze stopy mělo být nemožné.“ Poirot přesunul o půl centimetru talířek s chlebem a zabručel stroze:
„Buďte přesný, příteli. Co si představujete pod ‚zmizením‘? Jaký druh zmizení máte na mysli?“ „Cožpak jsou zmizení různá, roztříděná a onálepkovaná?“ zeptal jsem se s úsměvem. Japp se také usmál a Poirot na nás pohlédl úkosem.
„Samozřejmě! Dělí se na tři kategorie: první a nejčastější je dobrovolné zmizení. Druhá kategorie má původ ve ztrátě paměti, třetí – vražda a víceméně úspěšné ukrytí mrtvoly.“

Agatha Christie, Zmizení pana Daveheima

Jednou z pobuřujících myšlenek pana Charlese Fořta je představa o mimozemských bytostech, jejichž identitu se nesnaží, blíže určit, občas lapajících – patrně ze studijních důvodů – ubohé pozemšťany.

Většinou se jim to, jak se zdá, daří bez obtíží a aniž by vzbudili přílišnou pozornost. Každé světové město má zvláštní oddělení policie, pátrající po pohřešovaných. Jenom v Paříži se ročně ztratí několik tisíc lidí, o jejichž vyhledání je požádána prefektura. Zkušení odborníci obvykle většinu pohřešovaných objeví, živých nebo mrtvých. Stále však zbývají stovky případů, připisovaných na účet dokonalých zločinů, obchodů s bílým masem, útěků před spravedlností a dalšími známými důvody.

Jsou však i zmizení pozoruhodná a nevysvětlitelná, mezi něž patří jakési rozpuštění se britského diplomata Benjamina Bathursťa na zalidněné návsi rakouského městečka Perleburgu 25. listopadu 1809 či farmáře Davida Langa na přehledné louce v Tennessee 23. září 1880. Dodnes nebyl založen ad acta případ zmizení jedenáctiletého Oliviera Thomase ze dvora rodného statku poblíže Aberporthu ve Wallesu na Štědrý večer 1909 (jeho stopy končily stejně záhadně jako ony, nad nimiž žasl pan Rybka), i mnoho dalších.

Řekněme, že to vše jsou výplody okurkových sezón a zoufalé snahy novinářů, aby v jejich novinách konečně bylo Něco Pořádného Ke Čtení. Stěží však lze vysypat z rukávu hromadná zmizení, která, nejsou-li záměrně utajena, vzruší úřady i veřejnost a leckdy inspirují umělce – jen v české románové literatuře vznikly o tajuplné katastrofě lodi Mary Celeste tři knihy různých autorů. Týká se to především posádek a cestujících na lodích, které jsou nalézány na hladině prázdné, opuštěné a bez známek zápasu či paniky, ač zcela schopné plavby. Záchranné pomůcky i cennosti a osobní zavazadla bývají na palubě.

Nejznámějším případem byla právě Mary Celeste, nalezená lodí Dei Gratia 5. prosince 1872 mezi Azorami a Lisabonem, zcela prázdná a zřejmě v pořádku opuštěná. Skvrny, považované za krev, krví nebyly. Podrobnou zprávu přinesly londýnské Times 14. února 1873.
Mary Celeste nezahájila nešťastnou řadu, jen pokračovala v sérii nevysvětlitelných zmizení, odehrávajících se v trojúhelníku mezi Floridou, Bermudami a Portorikem, nazývaném „trojúhelníkem smrti“.

V červenci 1850 připlula k anglickým břehům poblíže osady Eastons Beach zjevně neřízená velká plachetnice Seabird, na níž posádku jako poslední živá bytost zastupoval vyděšený a třesoucí se lodní pes. Lidé zmizeli. Na lodi bylo vše v pořádku, nic nechybělo ani z navigačních přístrojů, ani z nákladu kávy a dřeva z Hondurasu. Poslední zápis – „Přepluli jsme podmořské skály Brenton“ – dokazoval, že ještě několik mil před Eastons Beachem bylo na lodi vše v pořádku.

Katastrofa je dnes vysvětlována úmyslným navedením vysloužilé lodi na břeh, aby bylo vyplaceno pojistné. Řada argumentů svědčí proti tomuto vysvětlení. Nechyběl ani jediný záchranný člun, pes byl do krajnosti vyděšen, a především by se takovým darebáctvím posádka odsoudila k doživotní nečinnosti nebo skrývání pod jinými jmény. A za to patrně pojistné Seabirdu nestálo.

3. října 1907 vyplul z mexického přístavu Manzanillo německý clipper, čtyřstěžník Freya. Po sedmnácti dnech byl nalezen silně nakloněný na bok a se zlámanými stožáry, ačkoli z této oblasti nebyla hlášena žádná bouře. Posádka zmizela.

8. listopadu 1958 objevila posádka anglické lodi Rannie dvě stě mil od Nikobarských ostrovů nákladní motorovou loď Holkou, poškozenou bouří a opuštěnou posádkou, ačkoli záchranné čluny byly na svých místech a zásoby potravin i pohonných hmot – motor lodi fungoval – byly nedotčeny. Pět mužů zmizelo.

Roku 1955 v září zmizelo z paluby zcela nepoškozené lodi Conemara IV, plující po Tichém oceánu, pětadvacet členů posádky. Záchranné prostředky zůstaly na místě.
16. července 1969 byly v oblasti Azorských ostrovů zjištěny současně dvě luxusní jachty s nedotčenými zásobami potravin, vody i se záchrannými prostředky. Prázdné.
Další nevysvětlitelná zmizení nebo opuštění lodí uveďme (podle (Ch. Berlitze) alespoň telegraficky. Odehrála se vesměs v oblasti bermudského trojúhelníku a nezaznamenávají menší plavidla, případně utajené ztráty plavidel vojenských.
1840 byla nalezena opuštěná a nepoškozená francouzská loď (velký clipper) Rosalie. Plachty byly napjaté, na palubě jen lodní kanárek.
1880 v lednu zmizela britská f regata Atalanta se 290 muži posádky.
1918 zmizela stejně záhadně mohutná americká nákladní loď Cyclops, 500 stop dlouhá a o 19 000 BRT s 309 muži posádky. Zmizení se odehrálo za ideálního počasí. Účast německých ponorek byla spolehlivě vyloučena.
1924 zmizela japonská nákladní loď Raifuku Maru po podivném a nevysvětleném vysílání signálu o pomoc. O rok později zmizel tanker Cotopaxi. Roku 1931 Stavenger s 33 muži posádky.
1932 nalezena opuštěná a zcela nepoškozená americká loď John and Mary.
1938 zmizel Anglo-Australian s posádkou 39 mužů záhy poté, co rádiem ohlásil „Vše v pořádku“.
1940 opuštěna nepoškozená jachta Gloria Colite.
1944 nalezena opuštěná kubánská nákladní loď Rubicon – v podpalubí zůstal jen zděšený pes.
1950 zmizela 350 stop dlouhá nákladní Sandra. Byla naposledy spatřena z floridského St Augustinu.
1963 zmizela 425 stop dlouhá nákladní loď Marině Sulphur Queen zcela beze stopy. Poslední hlášení z blízkosti Dry Tortugas. Téhož roku zmizela rybářská Sno' Boy se 40 muži posádky.
V prosinci 1967 záhy po sobě zmizely dvě luxusní a na moři zcela spolehlivé jachty Revonoc a Witchcraft.
1970 nákladní loď Milton latrides.
1971 byla nalezena opuštěná portugalská loď Rangos. 24 mužů zmizelo.
1973 plně automatizovaná nákladní loď nejmodernější konstrukce Anita s dvaatřiceti muži posádky.
Ani tento výčet není zdaleka úplný.
Při pokusech o logické vysvětlení těchto záhadných událostí se novináři obvykle předstihují v domněnkách, mezi nimiž na prvém místě figuruje vzpoura posádky, k níž se, pokud jde o událost dávno minulou a slibující pěkný článek, „přizná na smrtelné posteli poslední člen vzbouřené posádky“.
(V případě populární Mary Celeste to prý byl po třiceti letech plavčík Wellinghan, jeho „výpověď“ však patří do říše legend.) Je to velmi vratké vysvětlení, které ostatně ihned napadne pojišťovny, vyplácející vysoké životní pojistky, policii i postižené rejdařství. Vyšetřování pečlivě vylučuje tuto možnost, v poslední době naprosto výjimečnou a nevídanou. Velké moderní lodě jsou továrnami s přesnou dělbou práce, kde románový zarputilý podněcovač, např. topič, za celou plavbu kapitána ani nevidí a své případné, ač nepravděpodobné spory s ním řeší spíše prostřednictvím odborové organizace nebo osobního oddělení rejdařství než bambitkou.
Trochu krutým k ochotným zachráncům z posádky trojstěžníku Dei Gratia, spěchajícím zachránit na palubu Mary Celeste, co se zachránit dá, se mi zdá být tvrzení Harolda Wilkinse v knize Tajemné příhody v čase a prostoru. Domnívá se totiž, že námořníci z Dei Gratia byli zkrátka raubíři a hrdlořezové. Povraždili prý nejspíše posádku Mary Celeste a s ní i manželku a dcerku kapitána a poté ohlásili „objev“ lodi, aby získali odměnu.
Toto vysvětlení se hodí leda do námořnických horrorů. Mary Celeste zkoumala komise pojišťovny, která by jistě objevila stopy zápasu. Kromě toho bylo daleko jednodušší ukořistěnou loď vyloupit (kromě peněz vezla v podpalubí náklad jemných lihovin, pravý poklad pro jistě neabstinující ničemy, za jaké pan Wilkins námořníky lodi Dei Gratia považuje), a poslat ke dnu.
Uvažovalo se i o chronické otravě vřeckatou houbou námelem, paličkovicí nachovou (Claviceps purpurea), jehož vlákna a později sklerocia parazitují na zrnech dozrávajícího žita a jiných trav. Než byla vypracována metoda odstraňování námele ze zrn zamořených a ochrana proti němu, dostával se námel do mouky a s ním i jeho velmi účinné alkaloidy, sice nesmírně důležitá surovina farmaceutického průmyslu, ale také jed. Lodní chléb prý mohl vyvolat při delším požívání psychické poruchy a sebevražedné či vražedné šílenství, ba i smrt.
Lékařsky s tím nelze souhlasit Otrava námelem, ergotismus, byla v minulosti velmi častá ve formě křečové, konvulzívní (známé „epidemie“ tzv. tance svatého Víta), tak ve formě snětivé, gangrenózní (té se zase, jak věděly naše babičky, říkávalo oheň sv. Antonína). Nevedla však ke stavům, vysvětlujícím podivná opuštění lodí. Psychické postižení otravou námelem vypadá zcela jinak. Typické jsou např. halucinace a záchvaty, dobře známé ze středověkých čarodějnických procesů. Psycholožka Linda Caporaelová (časopis Science, sv. 192) snesla přesvědčivé důkazy, že „výpovědi“ děvčat, které vedly roku 1691 v americké vesnici Salemu k odsouzení a popravě několika osadníků, byly učiněny pod bezprostředním vlivem otravy námelem. Objevila se v prosinci 1691 po vlhkém jaru a horkém létě, podporujících výskyt paličkovice nachové, když začalo být konzumováno obilí nové sklizně. V zimě roku 1691 (po suchém létě) záchvaty ustaly, jako když utne. Obzvláště citlivé na otravu námelem jsou mladé ženy a dívky; u námořníků máme právo očekávat větší odolnost.
Zkrátka – dosud nevíme.
Nepozemšťané důvtipného pana Fořta, lovící „vzorky“ pozemské populace, se v poslední době zřejmě zmodernizovali a kromě lodí napadají i letadla, která nechávají zcela beze stopy zmizet Dokonce se zdá, že pro tuto činnost vyhradili především stejnou oblast nedaleko amerického pobřeží, trojúhelník s vrcholy na Floridě, Bermudách a Portoriku. Tento prostor už dostal svůj název – sky-trap, nebeská past, nebo děsivěji „trojúhelník smrti“.
Název „trojúhelník smrti“ není nový – bermudskému trojúhelníku se takto i jinak („ďábelský trojúhelník“, „moře přízraků“, „hřbitov Atlantiku“ atp.) říkalo již před rokem 1945, kdy zde tu a tam zmizelo jednotlivé letadlo. Piloti už dávno dávali přednost trasám, které se prostoru mezi Floridou, Bermudami a Portorikem vyhýbaly.
Název ovšem nevymysleli a nerozšířili jen romantičtí nebo přestrašení námořní kapitáni a piloti. Ve zcela oficiálním úředním oběžníku United States Coast Guard (Pobřežní ochrana Spojených států) číslo 5720 čteme jeho definici: „Bermudský“ neboli „ďábelský“ trojúhelník je oblast při jihovýchodním atlantském pobřeží USA, známá vysokým počtem případů nevysvětlených zmizení lodí, malých člunů a letadel. Vrcholy trojúhelníku jsou umístěny zhruba na Bermudách, Miami (Florida) a San Juanu (Pprtoriko).
Tolik tedy úřední dokument.
Díky intenzívní propagační činnosti urologů, připisujících (jak jinak?) veškeré záhadné katastrofy na konto létajících talířů, jsou události v oblasti nebeské pasti dostatečně známy. Již několik let však zajímají i autory, odmítající UFO a jiná nebeská strašidla. O záhadných příhodách v této oblasti vyšlo několik knih, např. The Bermuda Triangle Charlese Berlitze (Doubleday, 1974).
Spokojme se s jejich stručnou rekapitulací.
Na rozdíl od celkem nenápadného vynoření se UFO 21. června 1947 nad lodí Tacoma Harbour Patrol, jehož si novináři ani nepovšimli, zahájila skytrap poválečnou činnost okázale a ve velkém měřítku nevysvětlitelnou zkázou pěti dokonale vybavených torpédonosných letadel typu Navy Grumman TBM 3 avenger s dvou a tříčlenými posádkami (celkem pět pilotů a devět členů posádek), jež 5. prosince 1945 startovala za ideálního letového počasí ke zcela obvyklému a mnohokrát provedenému cvičnému letu s kódovým názvem Flight 19 v délce pouhých 360 mil (pohonné hmoty stačily na 1600 km) po trase, nevzdalující se z dohledu pevniny nebo ostrovů. Plánovaná doba letu byla dvě hodiny. Letouny vzlétly ze základny Fort Lauerdale na Floridě jako vždy – první ve 14.02 hod, další do šesti minut za ním. Úvodní část letu proběhla bez závad při stálém spojení se základnou. První podivné hlášení došlo po cvičném bombardování v 15.45, kdy velitel letky poručík Charles Taylor (2500 letových hodin) ignoroval povel k manévru pro návrat na základnu, a stísněným hlasem oznámil: „Nevidíme zemi… Nemůžeme si být jisti svou polohou… jsme na pokraji katastrofy…“
To samo o sobě bylo nepochopitelné – počasí bylo ideální, ovzduší průzračné, nejmodernější navigační přístroje na zemi i v letadlech v nejlepším pořádku. Posádky neodpovídaly na volání, hovořily mezi sebou (magnetofonový pásek se záznamem je zachován) a kladly si, jak se vyjádřila vyšetřovací komise, „podivné a absurdní otázky“. Další absurditou, zachycenou ve sluchátkách základny, byl rozkaz, jímž velitel letky v 16.00 hod předal velení jinému důstojníku, druhému pilotovi kapitánu Stiverovi.
Stejně podivné bylo pokračování rozhovoru, který ve své knize Bermudský trojúhelník zveřejnil Charles Berlitz:
Velitel: „…Zdá se, že jsme se odchýlili z kursu… Opakuji, nevidíme zemi…“
Dispečer: „Sdělte své souřadnice!“
Velitel: „Je to obtížné. Vůbec nevíme, kde vlastně jsme. Zdá se, že jsme se odchýlili z kursu.“
Dispečer: „Obraťte směrem na západ!“
Velitel: „Nevíme, kde je západ. Všechno se popletlo. Je to divné. Nemůžeme zjistit směr. Dokonce i moře vypadá nějak neobvykle…“
Důstojníkům na letišti Fort Lauerdale bylo jasné, že s poručíkem Taylorem není rozumná řeč. Podařilo se jim spojit se s velitelem jednoho z letounů. Ani ten je nepotěšil – hlásil, že oba kompasy přestaly fungovat a že se pokouší letět směrem na Fort Lauerdale, „ztratili jsme se po obrátce… kompasy se zbláznily…“
Mimochodem poznamenejme, že vojenský tribunál i zvláštní komise vojenského námořnictva USA, vyšetřující katastrofu, shledaly, že přístroje byly řádně a podle předpisů před letem kontrolovány a se vší pravděpodobností v pořádku.
Spojení se nevysvětlitelně zhoršovalo. Letiště Fort Lauerdale totiž slyšelo vzájemné hovory posádek, vysílané slabými přístroji pro „domácí“ styk roje, jeho vlastní silná rádiová stanice však nedokázala navázat styk. Pasivním poslechem se letiště dozvídalo další Jobovy zvěsti: pohonné hmoty docházejí, vane silný vítr (ještě před hodinou hlásila letadla ideální počasí se slabým severovýchodním větrem), gyroskopické i magnetické kompasy přestaly fungovat, ručičky přístrojů se zbláznily a ukazují nesmyslné a diametrálně odlišné údaje.
Poslední jednostranný styk se základnou navázal kapitán Stiver v 16.25. Hlásil doslova: „… nevíme, kde vlastně jsme… moře je divné… jsme asi 225 mil severovýchodně od základny… Pravděpodobně přelétáme nad Floridou a jsme teď někde nad Mexickým zálivem… Jsme úplně ztraceni…“
Pak, aniž své rozhodnutí odůvodnil, změnil kurs o 180°, aby se vrátil na Floridu, ale vyhodnocení kvality a hlasitosti příjmu prokázalo, že se patrně i s celým rojem vydal právě opačným směrem nad širé moře. Je to takřka neuvěřitelné, uvážíme-li meteorologickou situaci (slunečno s několika obláčky) v celé oblasti, která umožňovala i nejprimitivnějšími prostředky alespoň hrubou navigaci podle zapadajícího Slunce. Svědkové, zdržující se v této vypjaté a tragické chvíli na dispečerském stanovišti letiště Fort Lauerdale, potvrdili, že poslední, špatně slyšitelná slova zněla: „Zdá se, že jsme… Obestírá nás bílá voda. Docela jsme ztratili orientaci…“ To byla poslední známka života posádek pětičlenného roje. Takřka současně se ozval i poručík Como, jeden z důstojníků pátracího letadla, které sotva před deseti minutami vzlétlo z Báňaná River Naval Air Station s třináctičlenou posádkou, aby pátralo po zmizelých avengere.ch letu Flight 19. Byl to velký záchranný hydroplán martin, osvědčený za II. světové války při vyhledávání a zachraňování spojeneckých letců i námořníků, a to i při velmi neklidném a rozbouřeném moři. Jištěn byl automatickými radiomajáky, uvolňujícími se při havárii, i dalšími zabezpečovacími prostředky.
Poručík Como hlásil, že ve výšce 1800 metrů, kde se martin nachází, vane silný vítr. Pak se odmlčel přímo uprostřed hovoru s pozemní službou a už se neozval. Je vůbec pozoruhodné, že žádný z pilotů a radistů nestačil před katastrofou sdělit konkrétní údaje – všichni zmlkli po nejasných hlášeních „moře je divné“, „obklopuje nás bílá voda (mlha?)“, „obloha se zbarvila žlutě (?)“ apod.
Spolehlivý „dělník války“ martin i s třinácti zkušenými muži na palubě zmizel. Nikdy po něm nebyla objevena ani stopa.
Kolem 19.00 zachytila rádiová vojenská stanice v Miami slabý signál FT, část kódového označení zmizelé skupiny FT 28. V té době však už musely být pohonné hmoty avengerů dvě hodiny vyčerpány a signál byl velmi nezřetelný.
Posádka nákladního letadla, prolétajícího vpodvečer v den zmizení roje Flight 19 nad Floridou, udala, že nad pevninou zpozorovala jakýsi červený záblesk. Byl-li to havarující hydroplán, je zvláštní, že za dlouhou řadu let nebyl nalezen ani pátracími jednotkami, ani Seminoly, indiánským kmenem, obývajícím po zatlačení z původních sídel i nejnehostinnější bažinaté oblasti Floridy a obeznámeným takřka s každou čtvereční pídí svého vnuceného domova.
Jakási obchodní loď hlásila, že v 19.30 spatřila nad mořem východně od Floridy „něco jako výbuch“, přesněji řečeno rovněž červený záblesk. S avengery měl tento světelný jev sotva co společného – v tuto dobu totiž byly už nejméně půltřetí hodiny bez pohonných hmot.
Druhý den se rozvinula jedna z nejrozsáhlejších záchranných akcí v dějinách. K předpokládané oblasti katastrofy vyplulo 240 civilních lodí všeho druhu, osmnáct plavidel pobřežní ochrany, čtyři torpédoborce, řada ponorek a nepočítané množství pátracích a záchranných člunů, soukromých jachet a rybářských škunerů, nehledě ke spolupracujícím jednotkám britského válečného námořnictva. Vzlétlo 67 letadel z letadlové lodi Salomon, která shodou okolností operovala v blízkých vodách, a tři sta dalších strojů vojenských i civilních. Bylo prohledáno 380 000 čtverečních mil souše i moře, nalétáno 4100 hodin. Marně. Nebyla nalezena žádná troska, žádný z pilotů ani žádné z automatických zařízení nevyslalo v posledních okamžicích signál SOS.
Zpráva komise končila neobvykle a nevojensky: „Nedokážeme ani uhodnout, co se mohlo stát.“
Jeden ze členů komise to vyjádřil ještě důrazněji: „Zmizeli, jako by odlétli k Marsu.“ Instruktor letu z Fort Lauerdalu k tomu dodal: „Slovo zmizeli je důležité a rozhodující.“
Incident byl velmi vážný – nehledě ke ztrátám na životech, bylo v prvních vzrušených hodinách předpokládáno, že by mohlo jít o nepřátelský, útok. Svět se, aniž to tušil, nebezpečně přiblížil třetí světové válce.
Naprostá záhadnost zmizení strojů i mužů Flight 19 a záchranného létajícího člunu (avengery jsou vybaveny samonafukujícími záchrannými čluny, uvolňujícími se při přistání na hladině, kde se stroj udrží nejméně 90 sekund, zatímco posádky byly vycvičeny opustit jej ve 30 sekundách) podnítily i celou řadu mimořádných pokusů o vysvětlení. Dr. Manson Valentine, který se již léta otázkou bermudského trojúhelníku zabývá, napsal v Miami News: „Jsou stále zde, ale v jiném rozměru, kam byli přesazeni magnetickými jevy, sledovatelnými i kolem UFO.“ Art Ford, novinář, sledující dění v této oblasti od roku 1945 dodnes, sdělil v roce 1974 v televizní relaci výsledky svého rozsáhlého pátrání, podporovaného rodinami zmizelých pilotů. Podle shodných výpovědí několika radioamatérů zněla poslední slova poručíka Taylora: „Nenásledujte mne… vypadají jako z jiného světa…“ Teprve pak se prý odmlčel.
Oficiální vojenská místa to nepopřela, právě tak jako nepopřela několika svědky potvrzená poslední slova kapitána Mantella, první oběti střetnutí s čímsi, co se později proslavilo pod názvem UFO: „Proboha… vždyť v tom jsou lidé…“
Tragédií letu Flight 19 události nekončily.
V červnu 1947 zmizel v oblasti „nebeské pasti“ robustní americký bombardér B-29, jeden z devíti, které na pozvání maršála RAF lorda Teddera přilétly na návštěvu do Velké Británie. Naposledy se ohlásil asi 100 mil od Bermud. Odborníci považovali oficiální odůvodnění, rozlámání letadla turbulencí v kumulonimbu, za značně nepravděpodobné. Po osvědčeném a spolehlivém letadle se zkušenou posádkou jako by se slehla země, lépe řečeno moře.
Nevysvětlitelné tragédie v oblasti sky-trap pokračovaly. 29. ledna 1948 – opět zcela beze stopy za krásného počasí a po hlášení, že je vše v pořádku – zmizelo čtyřmotorové dopravní letadlo značky Avro-Tudor IV se 40 cestujícími čtyři sta mil od Bermud.
Stejně beze stopy se ztratil dopravní letoun US Air Force 29. prosince 1948 s dvaatřiceti cestujícími na palubě. Pilot hlásil, že počasí je pěkné a že už vidí světla Miami, kam směřuje, vzdálen sotva padesát mil.
O tři týdny později, 17. ledna 1949, při letu na Jamajku, stihl týž osud čtyřmotorové letadlo britské společnosti za myslitelně nejlepšího počasí a po naprosto normálním hlášení kapitána.
Stovky letadel marně hledaly sebemenší zbytek, slibující vysvětlit katastrofu. Žádná z početných lodí, křižujících v okolí, nepotvrdila pád letadla. Obrovský stroj zmizel jako všechny předcházející. Letadla nic podezřelého nezjistila, dobrovolníci, přeletující jako pokusná morčata nebezpečnou oblast za všech možných povětrnostních podmínek, nespatřili nic mimořádného, nesetkali se s anomáliemi, rušícími gonio, viditelnost, elektrický režim letadla, s mirážemi: Nic. Nic – nepočítáme-li ovšem články urologických časopisů s obligátními létajícími talíři.
Letecké katastrofy jsou sice tragickou, ale nevyhnutelnou daní, kterou platíme pohodlí a rychlost cestování. Lze vypočítat, v jakém zlomku promile letů selže některý z podstatných mechanismů, nebo dojde k havárii z jiných příčin, jež obvykle nazýváme ne zcela vhodně „přirozené“. Nakupení tragédií letadel v bermudském trojúhelníku v poměrně krátkém časovém období z „přirozených“ příčin je však stejně nepravděpodobné, jako kumulovaná smrt sedmnácti svědků, vyslechnutých ve věci zavraždění prezidenta Kennedyho. Do tří let byli všichni mrtvi. Podle výpočtů pojistných matematiků, vyžádaných londýnským listem Sunday Times, je taková epidemie smrti s ohledem na pravděpodobnou délku života zmíněných svědků vyjádřitelná pravděpodobností 10¹⁷:1 – jinými slovy sto tisíc bilionů k jedné.
Další šetření ostatně ukázalo, jak tomu s „přirozenými příčinami“ bylo: šest svědků bylo zastřeleno, tři přejeti autem nebo usmrceni ve svém automobilu jiným řidičem, u dvou byla zjištěna sebevražda, dva byli zjevně zabiti (proříznuté hrdlo a smrtící úder karate), tři udánlivě zemřeli infarktem a zbylí dva – z „přirozených“ příčin…
Ještě se k nebeské pasti vrátíme a pokusíme se odpovědět, zda letadla postihla „přirozená“ havárie nebo zda i zde nezasáhly příčiny, s nimiž statistiky, pojišťovny ani konstruktéři letadel nepočítají.
Je si ovšem těžko takové příčiny představit – již dlouhá léta vydává společnost Aerospace Maintenance Štafety časopis Aircraft Accident Briefs (Krátké rozbory mimořádných leteckých událostí), popisující podrobně všechny nehody v americkém letectvu a jejich příčiny, často velmi kuriózní. Poctivě jsem probral několik ročníků, ale nic, co by se podobalo „vypaření“ letadel v tzv. trojúhelníku smrti, jsem nenalezl, a ovšem ani vysvětlení pro ně.
Dalšími oběťmi se stal americký obří globemaster (březen 1950), britský York Transport (2. února 1952 – 33 cestujících), Super Constellation námořního letectva USA (30. října 1954 – 42 pohřešovaných), B 25, změněné v nákladní letadlo (5. dubna 1956 – 3 muži posádky), Navy Martin P 5 M (9. listopadu 1956 – 4 muži posádky), tankovací letadlo KB 50 (8. ledna 1962), dva čtyřmotorové stratosférické tankovací letouny KC 135, vzdálené v okamžiku katastrofy vzájemně 160 mil (28, září 1963), C 132 cargomaster (22. října 1963), C 119 (5. června 1965 – 10 cestujících), nákladní letadlo YC 122 (11. ledna 1967 – 4 muži posádky)…
V tomto výčtu nejsou uvedena menší soukromá a sportovní letadla ani letadla vojenská, jejichž zmizení bylo utajeno. Po roce 1967 byly potlačovány i zprávy o nehodách a neštěstích dopravních letadel v této oblasti.
K leteckým katastrofám, přesněji a výstižněji řečeno k dlouhé a úděsné sérii dosud nevysvětlených zmizení letadel nad „nebeskou pastí“ můžeme připojit i „mořskou past“, nastraženou trojúhelníkem smrti lodím. Ani ona nevstoupila v činnost teprve po II. světové válce, ale daleko dříve. První zmizelou lodí, kterou v lodních a pojišťovacích záznamech objevil Charles Berlitz, byla americká plachetnice Insurgent. Zmizela v pojednávané oblasti roku 1800. Následovala celá řada daších – a jak se zdá, ztráty dosud neustaly. To lze koneckonců vysvětlit – zmíníme se i o přirozených, lidských příčinách –, nepochopitelné však je, že ani v případech zmizelých lodí, které obvykle nepodléhají bleskurychlým katastrofám, schopným v okamžiku zničit letadlo (turbulence, vzájemná srážka, exploze atp.), nebyly zachyceny signály volání o pomoc. A přece zde zmizela 119 metrů dlouhá loď Marině Sulphur Queen i americký osobní parník Cyclops o výtlaku 19 tisíc BRT s 309 cestujícími a početnou posádkou na palubě. V květnu 1968 zde zmizela americká ponorka Scorpion s 99 muži posádky – ta však, byla záhy nalezena 740 km jihovýchodně od Azor v hloubce několika tisíc metrů, umožňující přiblížení jen batyskafům. V této oblasti ostatně nastala i katastrofa proslulé a již zmíněné Mary Celeste. Prostírá se zde Sargasové moře, objevené před pěti stoletími španělskými a portugalskými plavci. Jeho námořnická jména „moře ztracených lodí“, „hřbitov lodí“ či „moře hrůzy“ svědčí o nevalné pověsti, zapříčiněné změtí řas a chaluh (které však nikde nevytvářejí souvislé plochy a nebrání plavbě), bezvětřím a nedostatkem mořských proudů, což dohromady představovalo vážnou, ne-li smrtelně nebezpečnou překážku pro plachetnice. Dostatečně makabrózně to líčí Australan Allan Wollers, který roku 1957 Sargasové moře, jehož přesné obrysy nejsou dosud na námořních mapách zaneseny, přeplul – dobrodruh! – na plachetnici. Nalezl zde jednu ze zmizelých, dávno pohřešovaných lodí. Soudí, že „… loď, která je pro bezvětří nucena stát na místě, dokud jí nedojdou všechny zásoby, pravděpodobně začíná obrůstat vodními řasami a mušlemi, které ji nakonec zbavují možnosti pohybu… Tropičtí dřevokazi vykonají své a prohnilý trup lodi, plný koster, pomalu klesne pod mořskou hladinu…“
I to by mohlo být vysvětlení pro některá, ne však všechna a rozhodně ne pro nedávná zmizení lodí v bermudském trojúhelníku.
Bermudský trojúhelník smrti není ostatně jedinou obávanou oblastí oceánu. Mezi Japonskem a ostrovem Bonin leží tzv. „ďábelské moře“ s pověstí mezi letci a námořníky tak špatnou, že ho dokonce japonská vláda prohlásila za nebezpečné pásmo. Jistě k tomu přispěla kuriózní a poněkud děsivá příhoda z roku 1955: když se totiž ztráty lodí a letadel v této oblasti opakovaly s tragickou pravidelností a navzdory všem bezpečnostním opatřením, vyslala sem komplexní vědeckou výpravu, která měla prozkoumat celou nebezpečnou část moře a odhalit příčiny opakovaných neštěstí. Výpravě byla dána k dispozici velmi moderní oceánologická loď Kaye Maru 5. Loď i s posádkou a vědeckým týmem v cílové oblasti beze stopy zmizela – ani ona nevyslala volání o pomoc a ani její trosky nebyly nalezeny…
Bermudský trojúhelník sice nebyl vyhlášen nebezpečným pásmem, jediný pohled na reklamní mapu některé z velkých leteckých společností, zajišťujících mezikontinentální dopravu, však ukáže, jak uctivě se letecké linky pro klid duše cestujících i akcionářů této oblasti vyhýbají.
„Trojúhelník smrti“ i „ďábelské moře“ mají z hlediska geomagnetismu, polohy vůči pevnině, kolizí studených a teplých proudů, konfigurace mořského dna, teplot v různých hloubkách, frekvence magnetických bouří, vyvolávajících poruchy nebo hluchotu bezdrátových pojítek a dalších charakteristik mnoho společného. A nejen ony – zdá se, že ve světovém oceánu je šest takových elipsovitých oblastí, vesměs mezi 30. a 40. stupněm severní i jižní šířky a v intervalu přibližně 73 délkových stupňů. Z nich je nejfrekventovanější bermudský trojúhelník, hned po něm se nejvíce letadel a lodí pohybuje v japonském „ďábelském moři“. Ostatní oblasti jsou mimo pravidelné dopravní linky a případné mimořádné události tu vzhledem k malé početnosti snáze uniknou pozornosti, zejména díky chladnokrevnosti námořníků, beroucích klidně na vědomí události, které by otřásly i značně otrlým suchozemcem.
Mám v této souvislosti na mysli „strašidelné“ lodi, jejichž posádky ze zjištěných nebo nezjištěných, přirozených nebo nepřirozených (nikoli nadpřirozených), zkrátka jakýchkoli příčin opustily svou loď, případně vylidněnou epidemií, aby pak bloudila často dlouhá léta světovým oceánem. Jedna z posledních proslulých Köhlerových nautických ročenek odhaduje počet opuštěných lodí, bloudících pouze v mlhách severního Atlantiku, na plné tři stovky (!).
Některá setkání s těmito loděmi jsou takřka snová: roku 1960 narazil americký torpédoborec James Molton v širém Pacifiku na cosi, co se podobalo značně rozměrnému zanedbanému záhonu. Byly to dva spojené japonské těžké křižníky Kvanaku a Tokošima, podle amerických vědomostí a hlášení potopené v jedné z posledních námořních bitev II. světové války roku 1945. Potácely se tedy, přízračné, prázdné a zarůstající tropickou vegetací, po moři plných patnáct let. „Strašidelná“ loď zkrátka není vzácnou výjimkou.
Mnohá záhadná zmizení lodí byla vysvětlena velmi přirozeným způsobem, ačkoli se zprvu zdála být přímo ukázkově tajuplná a mysteriózní.
Příkladem může být zkáza jednoho z největších supertankerů světa Berge Istra, 314 metrů dlouhé a 50 metrů široké lodi o tonáži 223 963 tun, podle tvrzení svého jugoslávského konstruktéra nepotopitelné. Berge Istra patřila norským rejdařům a plula pod liberijskou vlajkou s pouhými 32 členy posádky (z toho tři ženy). Byla zařazena do nejvyšší dosažitelné bezpečnostní kategorie 100 A l a její pečlivý kapitán Kristoffer Hemmes obdržel zlatou medaili AMVERu (Organizace vzájemné pomoci při lodních neštěstích) za vynikající dodržování spojení a pravidelná hlášení. A přece…
A přece supertanker zmizel na cestě z Brazílie, kde naložil 185244 tun železné rudy, do přístavu Kimizu v Tokijské zátoce. Byla zahájena největší pátrací akce v dějinách civilní námořní dopravy, bylo propátráno 750 000 km²oceánu. Marně.
Vyrojila se spousta hypotéz. Zatoulaná mina z II. světové války. Piráti. Napadení neznámou válečnou lodí torpédem nebo raketou. Výbuch munice, naložené v Brazílii pro muslimské povstalce na Filipínách spolu s diverzní bombou. Pojišťovací podvod majitele, dvaaosmdesátiletého loďaře Sigvala Bergesena, provázený výbuchem sabotážní nálože. Obrovská vlna tsunami.
17. ledna 1976, osmnáct dnů po vyhlášení pátrání, objevil japonský rybář člun Hachihou Maru 6 tři sta mil severně od západního Irianu dva členy posádky, kteří jako jediní přežili. A mluvili.
28. prosince 1975 vládla na palubě pohoda a klid. Část mužstva obnovovala nátěry, všichni se těšili na oslavu Silvestra. V 16.45 se ozvaly exploze, které ve třech minutách rozervaly levý i pravý bok lodi. Loď klesla jako kámen ke dnu.
Příčina je neznámá. Snad při vymývání zbytků ropy v Rotterdamu z nákladových prostor vznikla výbušná plynná směs. Snad explodovaly časované nálože. Pojišťovna vyplatila 27 miliónů dolarů.
Ufoni zde nezasáhli, prvotní záhada se rozplynula. Zůstala záhada mezi lidskou chybou a zločinem. Tak je tomu pravděpodobně ve většině případů, kdy se ve starobylých místnostech Lloydu rozezní neméně starobylý zvon Lutine, oznamující, že loď je definitivně uznána za ztracenou. Roku 1975 zazněl osmašedesátkrát. Celková ztráta lodí dosáhla 802 593 BRT. Některé z nich byly zničeny dost kuriózním, i když zcela přirozeným způsobeny např. řecký tanker Kriti Sun (61 054 BRT), který explodoval po zásahu bleskem. Nelze vyloučit ani celou řadu nezvyklých příčin katastrof, podmořské výbuchy, meteority (již několik lodí bylo meteoritem zasaženo nebo bezprostředně ohroženo), ba ani ony zprvu odmítnuté piráty – roku 1972 byl registrován až dosud, pokud vím, poslední pirátský přepad lodi na širém moři, '
To je nepochybně rozumné, racionální vysvětlení mnohého. Vysvětluje to však beze zbytku vše? Odborníci soudí, že nikoli – bludných, opuštěných lodí nebo lodí s mrtvou posádkou je příliš mnoho.
Další vysvětlení, resp. cestu k němu, naznačil již roku 1935 sovětský akademik B. V. Šulejkin, když publikoval svůj objev „hlasu moře“, totiž infrazvukového vlnění, vznikajícího v oblasti bouří a rychlostí zvuku (330 m/sec) předstihujícího uragán, který vlnobití vyvolal.
Infrazvuk ostatně vstoupil na scénu velmi efektním a dramatickým způsobem: Jakési americké divadlo uvedlo počátkem třicátých let hru, v níž se děj na scéně pojednou vrací o tři sta let zpět. Režisér trval na tom, aby „těžký krok staletí“ byl doprovázen vhodným zvukovým efektem, navádějícím patřičnou atmosféru, a obrátil se o radu na proslulého fyzika Roberta Wooda (1868–1955) z Baltimore, mimochodem řečeno jednoho ze zahraničních členů AV SSSR. Ačkoli se Wood zabýval především optikou, odvedl fortelnou práci: navrhl použít mimořádně dlouhou varhanní píšťalu, vyluzující infrazvuk. Efekt byl dokonalý. Když se „těžký krok staletí“ ozval, uprchlí z divadla všichni diváci a panika zachvátila i obyvatele sousedících domů…
Studium infrazvuku, zprvu výhradně fyzikální, se brzy přeneslo do oblasti biologie a lékařství; pokusné osoby totiž při pokusech s infrazvukem hlásily vysloveně nepříjemné pocity, ba i chorobné příznaky. Bylo to potvrzeno i později (1967) ve vědeckém středisku v Marseille, kde přímo nezúčastnění pracovníci, kteří se ocitli pouhou náhodou poblíže infrazvukového generátoru, byli postiženi nevolnostmi tak intenzivními, že křičeli bolestí. Po dalším zkoumání bylo zjištěno, že se infrazvuk (tj. zvuk o nízkém kmitočtu a s dostatečnou amplitudou a intenzitou vln) může nešťastně setkat s biologickými rytmy ve velmi nepříznivé koincidenci. Při shodě s rytmem srdce může nastat zástava, při shodě s rytmickou činností cév může nastat jejich ruptura. Domy až do vzdálenosti pěti kilometrů od zdroje se mohou stát neobyvatelnými. V nejbenignějším případě dochází k tzv. mořské nemoci, totiž k atakování velejemného aparátu vnitřního ucha. Všechny tyto následky jsou experimentálně způsobované infrazvukem o frekvenci 7 Hz (tzn. o rytmu sedmi vln za vteřinu). Infrazvuk „hlasu moře“ má nebezpečně blízkou frekvenci 6 Hz.
Marseillští badatelé tedy konstatovali, že vrahem je v těchto případech nikoli obligátní zahradník, ale infrazvuk. Při jeho působení, jemuž jsou vystaveny oběti podle své individuální vnímavosti, dochází k záchvatu hrůzy, k dočasnému oslepnutí a následné panice, jestliže začne s infrazvukem rezonovat loď a jestliže se dokonce za naprostého bezvětří (neboť infrazvuk, jak bylo řečeno, předstihuje i děti moře, uragány) počnou lámat stožáry a padat komíny i palubní nástavby.
Vysvětlení je patrně přijatelné pro některé lodní katastrofy, jejichž objasnění dosud čekáme. Zejména takové, kde došlo k zjevnému porušení psychiky posádky a velícího důstojníka; podle posledních vědeckých sdělení prof. Gavra je jeho příčinou koincidence amplitud infrazvuku s tzv. alfarytmem mozku, snímatelným elektroencefalografy. Pokusy opětovně ukázaly, že infrazvuk může vyvolat velmi pestrou škálu příznaků a poškození, od pocitu stesku až k náhlé smrti.
Některé námořní katastrofy se zdají potvrzovat mínění Gavra, Šulejkina i výzkumníků marseillské laboratoře CNRS (Národní středisko pro vědecký výzkum).
V září roku 1894 přirazil německý parník k trojstěžníku Ess Hart, potácejícímu se bezmocně na vlnách Indického oceánu. Na stožáru byla vyvěšena vlajka V, signalizující v mezinárodním vlajkovém kódu neštěstí na palubě. Němečtí námořníci nalezli na Ess Hartu osmatřicet mrtvých námořníků bez známek násilí nebo choroby a blábolícího kapitána, který pak dožil v ústavu pro duševně choré a nikdy katastrofu neobjasnil.
V únoru 1948 bylo poblíže Sumatry zachyceno SOS britské obchodní lodi Urang Medang: Loď pokračuje ve svém kursu stop všichni členové naší posádky již asi zemřeli stop. Následovalo několik nesrozumitelných teček a čárek a pak poslední slovo: Umírám.
Zanedlouho dorazila k Urang Medangu anglická loď. Nalezla celou posádku mrtvou, s tvářemi zrůzněnými výrazem hrůzy. Když se pokoušeli nepoškozený Urang Medang odvléci do přístavu, vypukl v podpalubí požár a po explozi se loď potopila. V tomto případě tedy nelze vyloučit vývoj jedovatých plynů z nákladu (např. umělých hnojiv, schopných při vyšších teplotách vybuchovat jako dynamit).
Snad má infrazvuk na svědomí i některé případy již zmíněných „bludných Holanďanů“, lodí, plujících bez posádky světovým oceánem. Tak koncem minulého století narazil francouzský parník Vengeance na britskou plachetnici, která záhadně zmizela roku 1860 při plavbě z Rio de Janeira do Kapského města. Vše zůstalo na místě, i záchranné čluny, a loď plula nikým neřízená pětadvacet let.
Podobná, jenže poněkud strašidelnější událost potkala roku 1921 peruánskou nákladní loď Francisco Moreno, jejíž posádka vystoupila na palubu zřejmě mnoho let opuštěné plachetnice, plující Tichým oceánem. V lodní kuchyni však ještě hořel oheň. Zdá se, že poslední člen posádky zahynul nešťastnou náhodou krátce před setkáním se spásnou lodí, nebo se v prudkém hnutí mysli sám zahubil – totéž ostatně provedl roku 1913 kapitán samojské plachetnice Taoofa, když se po pěti měsících bloudění bez posádky, která padla za oběť choleře, vrhl při setkání s německým parníkem Friedrich Karl v nervové krizi do vln.
Pracovníci leningradského hydrometeorologického ústavu sestavili soupis několika desítek lodí, zmizelých nebo nalezených za podobných okolností. Vzhledem k tomu, že se infrazvuk šíří do značných vzdáleností plyny, kapalinami i pevnými hmotami (překážkou je pouze vakuum), ohrožuje podle jejich mínění i ponorky, ba i kosmonauty při průletu atmosférou, kde jsou vystaveni působení nízkofrekvenčních kmitů o značné amplitudě. Díky iniciativě vědců pracuje již několik stanic, zachycujících infrazvuk, vznikající při bouřích a podmořských zemětřeseních. Chystá se i zřízení signální služby, upozorňující lodě na nebezpečí.
Jak se tedy zdá, lze tímto způsobem vysvětlit část dosud záhadných lodních a snad i ponorkových katastrof. Pravděpodobně zdaleka ne všechny. Průvodní okolnosti některých z nich jsou zvláštní a celou řadu zjištěných faktorů se schématu zhoubného působení infrazvuku vymykají. A pak…
Proč kromě lidí umírají i psi, jsou-li jejich dosud ne zcela prozkoumané biorytmy jiné než biorytmy lidské? A proč naopak v některých popsaných případech jen lodní psi přežili? Proč umírající lidé skáčou přes palubu a proč nejsou nikdy jejich mrtvoly vyloveny? Proč nejsou nalézány trosky, havarijní boje a radiomajáky, instalované na lodích i letadlech právě pro případ neštěstí? Proč se odmlčí i automatická signální zařízení?
Vysvětluje snad infrazvuk beze zbytku vše?
Myslím, že ne. Nehledě k určitým pochybnostem o působení infrazvuku na posádky letadel, kde nutně dochází k interferenci infrazvuku s vibracemi motorů i draků, měnící a deformující výsledný efekt infrazvukových vln, neodpovídají např. okolnosti ztráty avengerů, která, jak víte, stála u kolébky znovuzrození tzv. „trojúhelníku smrti“, tomuto mechanismu.
Smrt posádek zřejmě nebyla blesková a předcházelo jí postupně se prohlubující oblouznění. Velitel předal velení jinému důstojníkovi, došlo ke ztrátě orientace, přecházející ve vyhasnutí navyklých a reflexívních manipulací, které ovšem nevyhnutelně končilo katastrofou.
Snad lze za jistých okolností vysvětlit opakované havárie letadel nebo selhávání výbušných motorů automobilů a motocyklů nešťastnou koincidencí místních podmínek (pro letce jsou to tzv. vzdušné pytle, zkušení automobilisté zase znají kopce „magneťáky“) a povětrnostní situace. V těchto místech se patrně za mlhy a deště vytvoří jakýsi vodivý komín zemského elektromagnetického pole, produkující za příznivých podmínek indukční proudy, rušící zapalování výbušných motorů, zatímco Dieselový motory fungují normálně. Také kompasy a snad i radiolokátory mohou selhávat, což by vysvětlovalo některá lodní ztroskotání, avšak ani za těchto podmínek by neměl zřetelně a tragicky selhávat člověk a jeho psychika.
V krajních případech jsme – bohužel – nuceni připustit i možnost zločinu: v říjnu 1976 zmizelo v oblasti Bermud letadlo kubánské společnosti. Za několik dní byly jeho trosky vyplaveny u břehů Barbadosu a expertiza dokázala, že na palubě vybuchla časovaná puma… Ani nejotrlejší z nás však asi nebude věřit v sériové hromadné vraždy, jež by zůstaly neobjasněný.
Svou úlohu v leteckých katastrofách může hrát i turbulence a prudké poryvy vichřice, vanoucí v horních vrstvách atmosféry ještě nedávnou zcela netušenou rychlostí až 600 km/hod., a proudící víry, schopné takřka v okamžiku rozervat drak letadla. Je tu ovšem háček: do těchto výšek pronikají soudobá trysková letadla – záhadná zmizení se však, jak víme, týkala většinou spolehlivých, robustních a daleko níže létajících strojů s pístovými motory, které se za II. světové války osvědčily za všech režimů letu.
Infrazvuk, otrava závadnou potravou nebo výpary těkavých látek nákladu, panika vyplývající z nekázně, či dokonce masivní tok neutronů jsou ovšem schopny atakovat lidský centrální nervový systém a vyvolat dočasné či trvalé poruchy psychiky. Myslím však, že kromě uvedených a nepochybně racionálních vysvětlení bychom měli až do případného vyloučení této alternativy mít na mysli i další neprozkoumané příčinné faktory, řekněme faktory X.
Pro naše téma jsou zajímavé tím, že do jisté míry spojují kapitoly o podivných světlech s kapitolami o neméně podivných zmizeních. Navždy ztracené posádky opuštěných lodí nám bohužel nemohou prozradit, co se vlastně stalo – máme však svědectví kapitánů a posádek šťastnějších, které sice připluly v pořádku do mateřského přístavu, ale kromě nákladu přivezly i další doklady pro tvrzení snílků, že je nejen mnoho věcí mezi nebem a zemí, ale, a možná především, i v moři, milý Horatio… Od nejstarších záznamů až k cestopisům všetečky Thora Heyerdahla, jehož malebná plavidla poháněná jen větrem a mořskými proudy měla daleko lepší možnost vniknout do diskrétně probíhajících dění v oceánech než motorové lodi, se setkáváme s líčením podivných světelných jevů. Německý oceánograf K. Kalle jich sebral 2239 z novinových zpráv, lodních deníků i z vlastního pozorování. Zabýval se jimi i známý zoolog (a připusťme, že tak trochu enfant terrible zoologie) Ivan T. Sanderson. Oč vlastně jde?
O světelné pásy, které se v moři objevují za tmavých nocí a pohybují se, často bez ohledu na směr větru a vln, buď rovnoběžně, nebo jako loukotě obrovských otáčejících se kol. Pověrčiví námořníci je nazvali „kola mořského ďábla“. Rázem se rozsvěcují a rázem mizí. O světelné nebo „ohnivé“ koule, vynořující se z oceánu nebo plující pod jeho hladinou. Zkrátka o mořskou analogii toho, co mnohokráte popsáno i na souši.
Světélkování moře není samo o sobě žádnou záhadou, ať už jsou jeho zdrojem bakterie, plankton nebo větší živočichové (hlubinné ryby). Bioluminiscence drobných živočichů je stimulována např. rázovými vlnami lodního šroubu nebo pohybem vody v brázdě za lodí. Velmi účinně stimuluje luminiscenci ultrazvuk – a to nejen vybuzením světélkování planktonu. Akademik S. I. Vavilov upozornil, že v oblasti působení ultrazvuku může světélkovat i kyslík v mořské pěně. I. Sanderson připisuje zvláštní jevy, zejména loukoťovitá světla, luminiscenci planktonu, vybuzené ultrazvukem nebo zářením. Posuďme, zda lze tuto domněnku přijmout jako vyčerpávající, a posuďme to ve snaze o maximální objektivitu nejprve na případech, daleko předcházejících ufomanickou horečku, které se naneštěstí podařilo zkreslit a smazat nebo alespoň dokonale zpochybnit celou řadu zajímavých pozorování a zjištění.
18. června 1845 oznámily noviny Malta Times svým čtenářům, že posádka brigy HMS Victoria pozorovala 900 mil od Adálie vynoření tří obrovských koulí („pětkrát větších než Měsíc“) asi půl míle od lodi. Byly žluté a spojovala je jakási zářící vlákna.
HMS Vulture se 15. května 1873 ocitla v Perském zálivu na klidném moři pojednou v oblasti silného vlnobití poté, co proplula delší úsek cesty mořem, pokrytým podivnou rosolovitou a zřejmě organickou hmotou, plující na hladině. Po obou bocích lodi se objevily zářivé rotující koule, vysílající popsané loukoťovité paprsky. Přibližně v téže oblasti se s týmž jevem setkal v květnu 1874 britský parník Patná. Případ prošel i odborným tiskem. Rotující světelné loukotě, ve všech případech asi 220 metrů dlouhé, otáčející se asi jednou za dvanáct vteřin a vydávající svištivý zvuk po dobu přibližně dvaceti minut, byly pozorovány roku 1891 a 1910 v Čínském moři, 1893 při pobřeží USA, 1901 uprostřed Atlantiku (loď Kilwa). Za první světové války a po ní se stávají pozorování nespolehlivými – nelze vyloučit působení ponorek nebo ovlivnění posádek úvahami o nich – a počátek sezóny létajících talířů, 24. června 1947, kdy se prý s formací UFO setkal obchodník Kenneth Arnold a vzrušil svým vyprávěním reportéry tisku (ačkoli zprávy o UFO byly publikovány již dříve), takřka vyloučil objektivní hodnocení materiálů. Vznikla dokonce tvrdošíjná sekta, věřící, že UFO a ufoni pocházejí z moře… Se svítícími kulovými objekty o průměru jednoho metru i více, „mrkajícími v nepravidelných přestávkách jako elektrické lampy, zapínané na krátké záblesky“, se setkal při plavbě voru Kon-Tiki již vzpomínaný Heyerdahl. Podotýkám, že kulový nebo přibližně kulový živočich (medúza apod.) žijící v moři a schopný „mrkat“ světelnými záblesky jako některé druhy světlušek nebo brouka rodu Pyrophorus není dosud vědě znám.
Některá novější hlášení bychom však snad mohli považovat za důvěryhodná, zejména opakují-li se „kruhy mořského ďábla“ na tomtéž místě, např. v Malackém průlivu, kde byly jen roku 1967 pozorovány třikrát a roku 1973 je zaznamenali námořníci sovětské lodi Anton Makarenko. Vyprávěli, že se skvrny na hladině oceánu měnily v podlouhlé pásy, pak se spojily a vytvořily pruh s loukotěmi, otáčející se proti směru hodinových ručiček. Pak vše zhaslo a zmizelo. Na témže místě viděly zajímavý jev i posádky britského Conceleru, holandské lodi Delta a dánského plavidla Gabe.
Je nesporné, že v několika případech propluly lodi, nalezené s mrtvou posádkou nebo záhadně opuštěné, oblastí, kde byly v této době nebo nedlouho před či poté spatřeny světelné kruhy. Takto postiženy byly lodě Santa Maria (portugalská briga), Abbie S. Heart a již zmíněný Orang Medan. Kapitán a posádka lodi Fort Salisbury spatřili při proplouvání „ďáblových kol“ na obzoru na hladině dlouhé tmavé těleso. Když k němu namířili, ponořilo se do hlubin. Roku 1902, kdy k tomu došlo, byly sice již v provozu první ponorky, stěží však lze předpokládat jejich přítomnost na širém oceánu.
Ostatně se domnívám, že některý z popsaných světelných fenoménů, objevujících se v moři, je podkladem a reálným základem jedné z osmi „koncesovaných“ havajských oblud s impresivními jmény Otvor obrovské zévy na obzoru, Dlouhá a Krátká vlna, Osamocený korálový útes atp. Strašidlo, které mám na mysli, se jmenuje Tupe-7 o-ahu, čili Zvíře se žhnoucím masem. Podle popisu, obsaženého v sáze tahitského krále Raty o jeho boji se všemi osmi příšerami, by mohlo jít nejspíše o popsaná světelná kola s loukotěmi.
Chtěli-li bychom všechny popsané světelné jevy (a stovky, ba tisíce dalších případů) vysvětlit stimulací bioluminiscence ultrazvukem nebo zářením, bylo by svrchovaně užitečné najít jejich zdroj. Znamená to snad, že se v centru podivných světelných fenoménů, náhodou pozorovaných z palub nedaleko plujících lodí, ocitl dosud neidentifikovaný tvor, rotující a emitující ultrazvukové vlnění (jako delfíni, netopýři atd.) nebo vlnění elektromagnetické (jako rypoun nilský)? Snad – nelze to vyloučit. Avšak nevylučoval bych ani možnosti další. Času na průzkum není nazbyt, protože podle zpráv námořníků i vědců světélkování (především Indického oceánu) valem slábne, snad znečištěním. Kde před několika lety v pravém slova smyslu všecko zářilo, je dnes tma tmoucí, jen tu a tam se objeví náznak světla. I brázdy za loděmi zůstávají temné.
Po tom, co jsme se v posledních několika letech dozvěděli o nepochybně existujících a měřením bioproudů zjištěných komunikačních kanálech, např. mezi rostlinou a člověkem (C Backster, L Gunar), ba dokonce i mezi oddělenými koloniemi buněk a snad i jednotlivými buňkami (V. P. Kaznačejev, S. P. Šurm, L. P. Michajlovová), není příliš fantastická myšlenka, že tyto prazvláštní světelné jevy jsou opticky zviditelněným příznakem „paniky“ a „obecného vzrušení“ značného počtu mořských organismů hrozícím nebo snad i fiktivním nebezpečím. Seskupování planktonu by nasvědčovalo svědectví posádky Vulture o rosolovité hmotě na hladině Perského zálivu. Snad je opravdu tímto hrozícím nebezpečím nebo jeho signálem subsonické vlnění, infrazvuk, který tragicky postihl posádky některých lodí. Snad je jím něco docela jiného. Na lodích, odkud posádky „loukotě“ a světelné koule pozorovaly, nebyl bohužel ani psycholog ani psychiatr a prosolení námořní kapitáni si sotva všímali okamžité nervové stability či lability svých posádek, pokud nedošlo k porušení pravidel služby. Škoda. Naskýtá se totiž otázka, zda v tomto případě nefungoval kanál v opačném směru, zda takovým „obecným vzrušením“ nebyli postiženi i námořníci těch lodí, které se zanedlouho kolébaly prázdné, opuštěné a strašidelné na vlnách.
Z lékařského hlediska nelze tuto možnost kategoricky zavrhnout. Nejsou-li – jakože asi nejsou – feromony, přenášející rozličné emoce, druhově specifické, a působí-li tatáž chemicky přesně určená látka stejným způsobem nejen na příslušníky rozličných druhů, ale i čeledí a rodů, nemusí druhově specificky působit ani hypotetické pole schopné zviditelnění, emitované za určitých podmínek živočichy a snad i rostlinami.
Třeba jako světelné koule nebo zářící loukotě obrovitých kol…
Nabízena jsou ovšem i vysvětlení divočejší. Ralph Barker, autor knihy Velká mystéria vzduchu, napsané pod dojmem série leteckých katastrof především v bermudském trojúhelníku (ale i jinde), se domnívá, že viníkem je antihmota kosmického původu, hromadící se pod pevninami, většinou však pod mořským dnem, nepodléhající zákonům tíže, a tedy v případě proniknutí na povrch země nebo nad hladinu oceánu levitující do výše. Setká-li se s letadlem nebo lodí (například), dochází k interakci a anihilaci za uvolnění značného množství energie.
Není snad třeba dodávat, že tato hypotéza je naivní, fyzikálně absurdní a nepřijatelná.
Ivan Sanderson, neúnavný protějšek Isaaka Newtona, který ze zásady nevymýšlel hypotézy, je naopak pravou studnicí domněnek. Patří mu zásluha, že fyzikálně a geograficky charakterizoval zvláštnosti zmíněných nebezpečných zón světového oceánu a poukázal na mocné magnetické bouře a anomálie v těchto místech. Nespokojil se ovšem s krotkým vysvětlením o působení změn lokálního magnetického pole na člověka, případně na stroje, ačkoli bylo při určité intenzitě prokázáno a je vysvětlitelné jak biologicky, tak technicky: dostatečně zmagnetované železné jádro indukční cívky totiž brání cívce dávat jiskry, schopné zapálit pohonnou směs.
Domnívá se, že tyto poruchy jsou schopny měnit gravitaci a snad i působit na dosud nejneprobádanější fyzikální veličinu, na čas. Své tvrzení dokládá zjištěnými fakty, která se (což je u biologa sympatické) nesnaží fyzikálně nebo matematicky vykládat Pouze je konstatuje a předkládá k úvaze.
Jde o případy, kdy letadla v těchto oblastech přiletěla po kontrolovatelném splnění svého úkolu na mateřské letiště daleko dříve, než připouštěla jejich maximální rychlost, o cestovní a průměrné rychlosti ani nemluvě. Je zajímavé,
že téměř všechna pozorovaná a měřená zkrácení letové doby odpovídala nebo se velmi blížila urychlení o 780 km/hod, například vichřicí této rychlosti, vanoucí ve směru letu. Meteorologická služba však ve všech konkrétních případech tento faktor nejen vyloučila, ale mnohdy naopak prokázala nepříznivé a let zpomalující povětrnostní podmínky.
Téměř se zdá, jako by v oblasti bermudského trojúhelníku, kde byly tyto anomálie pozorovány především (patrně díky hustotě civilního i vojenského leteckého provozu), docházelo k tvoření jakýchsi „časových smyček“, tolik milovaných autory vědeckofantastických románů, a jako již celá řada ostatních rekvizit sci-fi od Vernových časů dodneška neočekávaně materializujících ve sféře přípustné reality…
„Časovou smyčku“ opačného znaménka se zdá naznačovat hodnověrně zjištěná, ač dosud nevysvětlená příhoda dopravního letadla společnosti National Airlines, které po průletu bermudským trojúhelníkem přistávalo jednoho dne roku 1970 v Miami se 127 cestujícími na palubě. Bylo sledováno radarem a obvyklým způsobem navedeno ód severovýchodu téměř až nad přistávací plochu letiště, když se pojednou z obrazovky ztratilo, jak když sfoukne plamen svíčky.
Na letišti se zoufale, ač marně snažili spojit s letadlem radiofonií, byly upozorněny videostanice i radarové základny, organizovala se záchranná akce. Vzpomínky na sérii leteckých katastrof v této oblasti byly ještě příliš živé a varovné.
Než mohly vyplout pátrací čluny pobřežní ochrany, letadlo se po deseti minutách objevilo, jako by vykrystalizovalo ze vzduchu, a bez komplikací přistálo. Nikdo z posádky a tím spíše nikdo z cestujících netušil, jaké starosti v Miami nadělali, a nevěřili svému sluchu, když jim rozčilený dispečer věže hlásil: „Proboha, vždyť vy jste na deset minut přestali existovat!“
Největší překvapení přinesla kontrola palubních chronometrů, porovnaných dvacet minut před přistáním s letištními hodinami rutinní kontrolou, a po ní následující kontrola hodinek posádky i cestujících. Bylo zjištěno, že všechny časoměry v letadle se opozdily přesně o oněch rozčilujících deset minut, jako by se právě na tuto dobu zastavily. Pozoruhodným detailem je, že někteří cestující měli tzv. digitální hodinky staršího typu, řízené vibracemi křemenného krystalu, které úmyslně chybné nastavení ani v případě kolektivně domluveného kanadského žertíku nedovolují.
Zcela zjevně došlo v tomto ověřeném případě přinejmenším k dočasné poruše smyslu pro čas jak u posádky, tak u 127 cestujících. Takové příznaky dílčí depersonalizace znají psychiatři jako pocit naprosté cizoty u důvěrně známých zážitků, nebo naopak jako pocity dávno známé při setkání s novou situací označované déjá entendu (dříve zaslechnuté), déjá raconté (dříve vyprávěné) atd. Vyskytují se při epileptických záchvatech nebo za stavů únavy, vyčerpání – tedy při postižení mozkové kůry, ať už je způsobováno chorobným ložiskem nebo prostým útlumem. Porucha smyslu pro čas tyto stavy takřka pravidelně provází.
Nehledě k zatím patrně nevyřešitelné otázce, jak může, u všech všudy, fyziologická podmíněnost psychických pochodů ovlivňovat časoměry různých konstrukcí, naskýtá se značně fantastická domněnka, zda snad některé případy vyjmenovaných zvláštních příhod, mezi něž musíme přistání v Miami roku 1970 počítat, nesignalizují skutečnou „časovou smyčku“, jakýsi přeskok v čase, navozený zcela mimořádnými zevními i vnitřními vlivy. Snad něco podobného podivné a trochu strašidelné příhodě paní Moberleyové a paní Jourdainové, dvou starších a ctihodných britských učitelek, proslulých, jak známo, svým neúnavým cestováním stejně jako jejich české kolegyně incidenty s jadranskými žraloky. Obě dámy se při své návštěvě Versailles roku 1901 nakrátko ocitly v roce 1789, soudě podle jejich výpovědi o věcech a dějích, o nichž nemohly mít ani ponětí. Svatosvatě se domnívaly, že se shodou okolností ocitly na jakémsi maškarním plese. Podvod je v tomto případě tařka úplně vyloučen, halucinace velmi nepravděpodobné.
Wellsův stroj času je ovšem dosud pouhou rekvizitou mnoha fantastických románů a dlouho jí patrně zůstane, ale sama fyzikální možnost teoretického cestování časem v obou směrech byla potvrzena jako jakýsi vedlejší produkt matematicko-fyzikálních úvah o hitu soudobé astronomie, černých dírách. V jejich blízkosti se dějí podivné věci a vytvářejí se dokonalé „časové smyčky“, jakkoli ovšem sama existence fyzikálního ani biologického času neustává a předpokládané hypotetické děje jsou zcela v souladu s Engelsovým postulátem: „Základní formy všeho bytí jsou prostor a čas, a bytí mimo čas je právě tak velký nesmysl jako bytí mimo prostor.“
Čas a prostor (a s nimi hmotnost, náboj a moment hybnosti) trvají i uvnitř oblasti, vymezené kolem černých děr tzv. Schwarzschildovým poloměrem, jako objektivní a nepopiratelné reality, nabývají však podob a vlastností, děsících náš zdravý neboli selský rozum.
Paradoxy, spojené se singularitou v černé díře totiž mají vztah k našemu pojetí prostoru i času – čas by se pro pozorovatele „nad horizontem“ zcela zastavil, experimentátor v neopustitelném zajetí Schwarzschildova poloměru by mohl vidět celou budoucnost vesmíru, která by mu připadala velmi krátkou, naopak pozorování ze zevnějšku může sledovat proces gravitačního kolapsu postižené neutronové hvězdy „až téměř“ k vytvoření černé díry, ale ji samotnou pozorovat nelze atd. Dokopce dospíváme tak daleko, že v této prapodivné oblasti se čas měří centimetry a vzdálenosti sekundami…
Podotýkám, že možnost výskytu černých děr potvrzují téměř všechny gravitační teorie, nejen Einsteinova teorie obecné relativity, a že na ni upozornil již roku 1798 slavný Pierre Simon Laplace (1749–1827). Přímý důkaz zatím chybí, ale vedoucí kosmogonikové (Zeldovič, Thorne atd.) se domnívají, že nepřímých důkazů je více než dost (P. Andrle – následující odstavec čerpám z něho).
Ostatně astronomové již vytypovali dva velmi perspektivní kandidáty na černou díru, vykazující milisekundové pulsy, což omezuje poloměr emitující oblast na méně než 100 km, a spolu s některými dalšími vlastnostmi ukazuje
na možnost podvojného zdroje s černou dírou. Starším kandidátem je dnes už populární zdroj Cyg X-1 v souhvězdí Labutě, na druhý, Cir X-1 v souhvězdí Kružítka na jižní obloze upozornily přístroje americké výškové rakety pro průzkum rentgenových zdrojů v červnu 1976.
O černých dírách bylo psáno v Tušení stínu, především na základě úvah J.Grygara (Hvězdy umírají vstoje, Vesmír, 53, 173, 1974) – od té doby byly navrženy fascinující kosmogonické aplikace. Jak známo, uplatňují se za kolapsu hvězd vzrůstající měrou relativistické efekty a zvětšuje se zakřivení prostoročasu. Vzniká černá díra (je-li kolabující hvězda hmotnější než dvě Slunce), „dokonalé nic“ se zdrcující a nepředstavitelnou gravitací. Za jistých okolností může rotující černá díra (cestu k poznání těchto možností otevřel Kerr novým řešením relativistických rovnic) proniknout z jednoho vesmíru do vesmíru druhého (oba jsou ovšem součástí našeho vesmíru, jediného a souborně obsahujícího vše, co bylo a bude objeveno) jako bílá díra. „Chodba“, spojující oba vesmíry, se nazývá v astronomickém slangu červí díra a teoreticky (snad i prakticky) může podstatně zkracovat nebo prodlužovat cesty, spojující nekonečný počet vesmírů. Tato možnost naznačuje fascinující eventuality „manipulace“ s časem při zachování plné shody s fyzikálními zákony a bez nutnosti dosažení nadsvětelných rychlostí, zatím jen tušených v částicích, zvaných tachyony. I o tom již existuje rozsáhlá literatura (Feynmanovy diagramy atp.), nelze však zacházet do podrobností.
Všechny tyto úvahy se týkají času blíže neurčeného („fyzikálního“) a byly by zajisté ještě podstatně komplikovány úvahami o různých časech, jak je chápou rozliční autoři, zabývající se touto problematikou.
Nepochybně existuje biologický čas, ustavičně se zrychlující, jímž se zabýval např. A. Carrel nebo L. du Noüy. Řídí se jím hojení ran i fyziologické a psychické dění. Sekunda padesátníkova života je biologicky čtyřikrát kratší, a tím i chudší než sekunda desetiletého dítěte, a čtyřiadvacetkrát kratší než sekunda dítěte ročního.
Zvláštní druh biologického času, zvaný mentální čas, a zároveň i šestý, časový smysl člověka, lokalizovaný převážně do spánkových mozkových laloků a nazývaných podle autora návrhu temp, uvedl do odborné literatury (Časopis lékařů českých 1976, 39, kde je rovněž důkladný literární odkaz) a k diskusi prof. F. Kahuda.
Předpokládá existenci mentální energie, jejímiž nositeli jsou nadsvětelnými rychlostmi se pohybující specifické částice mentiony a psychony. Jeho teorie (v podrobnostech jsem nucen čtenáře odkázat na citovanou práci a v ní uvedené prameny) vysvětluje originálním způsobem nejen řadu zjištěných fakt, především vývoje (ontogeneze) lidské psychiky, ale i jevy jinak stěží kauzálně vysvětlitelné, tzv. mimosmyslové vnímání, řadu otázek psychotroniky, reflexy vázané na čas, navigaci ptáků a hmyzu atd.
Autor této originální myšlenky je si sám vědom, že jeho teorie vyžaduje ještě více experimentálních dokladů i zkušeností – to se mu však jeví být otázkou času.
Jednota není ani v názorech na čas fyzikální, o němž už uvažovali antičtí filozofové a jejich následovníci až dodneška. Jako příklad může sloužit sv. Augustin (354–430 n. l.): „Tempus sine alique mobili mutabilitate non est – čas neexistuje bez nějaké proměny pohybem“, i A. N. Whitehead (1861–1947), spolupracovník B. Russela: „Čas je, protože je dění, a mimo dění není nic.“ To není jediné stanovisko k času. Newton např. věřil v absolutní čas: ,Absolutní, skutečný a matematický čas je chápán, jako by tekl stálou rychlostí, nepozměněn rychlostí nebo pomalostí pohybů hmotných těles.“ Podle Newtona i Galilea je námi pozorovaný a nás podrobující čas jen lidským výmyslem, jakousi pomyslnou mříží, kterou klademe na věci pohybující se kolem nás (R Herčík). A moderní relativistická fyzika připouští tolik časů, kolik je pohybových stavů, resp. inerciálně se pohybujících soustav. Zcela nejnovější představy mluví o pravidelném kinematickém čase, který „začal“ existovat před miliardami let, a naopak o dynamickém čase, zkracujícím se podle logaritmické stupnice (E. A. Milne), jehož počátek je nekonečně vzdálen v minulosti.
To samo o sobě naznačuje, že za současného stavu našeho vědění je velmi obtížné zaujímat k otázkám možnosti časových smyček kategorická stanoviska, svědčící spíše o ráznosti a bujarosti než o filozoficko-fyzikálně-biologickém mandátu tyto otázky řešit Tím spíše, že jsme zdaleka nevyčerpali všechny názory – jen jako příklad uveďme ještě stanovisko vlivného francouzského idealistického filozofa H. Bergsona (1859–1943): „Čas mrtvých věcí je bez trvání, děje nemohou následovat po sobě, věci nemohou existovat, ani bytosti stárnout.“ Jinými slovy, je potřebí lidského vědomí, aby vzniklo to, čemu říkáme trvání, aby „bylo vdechnuto živoucí trvání do času vysušeného v prostor“.
Narážíme i na obtíže srovnání měrných jednotek biologického a fyzikálního času. Nejkratší okem i ostatními smysly postřehnutelný časový úsek je 1/500 sekundy, psychologická přítomnost tedy nemůže být kratší než tento interval. Avšak jednotka fyzikálního času se aproximativně blíží úplné bezprostorové bodovosti – jeden chronon, jakýsi atom fyzikálního času, má trvání jedné kvadrilióntiny sekundy, ve zlomku by to tedy bylo číslo se čtyřiadvaceti nulami. Dosud předpokládáme, že je to časový úsek dostatečně malý, aby postačil k uspokojivě přesnému měření i nejkratších, např. atomárních dějů. Zítra – kdo ví?
Prosím čtenáře, aby tuto odbočku do času, resp. časů omluvil. Měla být argumentem pro možnost aplikace myšlenky marxistického přírodovědce J. B. S. Haldana i na tento dílčí problém: „Jestliže některý vědec prohlásí, že to či ono je možné, pravděpodobně má pravdu. Prohlásí-li, že to možné není, pravděpodobně se mýlí.“
Zcela solidarizuji s jeho názorem.
Lektor rukopisu této knihy, jehož si mimořádně vážím jak pro encyklopedické vědomosti, tak pro vynikající výsledky ve vlastním speciálním oboru, doporučil, abych se i v tomto případě držel dobrého zvyku objektivity a poučil čtenáře, že a) moderní geofyzikální metody včetně družicových nijak nepotvrdily nějakou odlišnost bermudského trojúhelníku od jiných podobných oblastí, a b) může jít a pravděpodobně jde o tzv. výběrový jev: inkriminovaným místem nevedou lodní ani letecké linky, a proto, když se tam někdo dostane do nebezpečí, nemůže si obvykle přivolat pomoc. S časovým odstupem se zdá, jako by tam docházelo k mimořádným katastrofám.
Velmi rád bych vyhověl – ale bylo by to tvrzení příčící se mému upřímnému přesvědčení. V bermudském trojúhelníku buď jak buď něco mimořádného nepochybně je a právě moderní geofyzikální metody to potvrzují: radiolokátor americké kosmické stanice Skylab objevil v této oblasti asi 300 km od pobřeží nevysvětlitelnou proláklinu mořské hladiny hlubokou 25 m, jejíž „svahy“ jsou ovšem tak povlovné, že je pomocí techniky, umístěné na Zemi, takřka vyloučené je objevit Byl uveřejněn projekt speciální stacionární družice opatřené velmi přesným radiolokátorem a laserem, která má pokračovat ve zkoumání. K i tak dost bizarním tvarům zemského „bramboroidu“, jak náš nepovedený geoid neuctivě nazývají kartografové, přibyla další kuriozita.
Rovněž je nepochybná pravda, že tu selhávají nejen kompasy, ale i elektrické přístroje a automatická zařízení, vracející se po opuštění oblasti zase k rozumu a normální funkci. Věděli to kapitáni plachetnic a vědí to kapitáni dnešních lodí – s některými jsem mluvil a četl záznamy v lodních denících.
A pokud jde o frekvenci dopravy, málokde je tak hustá jako právě tady. Ostatně nejde o ztráty, o ztroskotání – ty nikoho neudiví. Jsou na světě místa s daleko horší pověstí, ostrovy s pobřežím posetým vraky, nebezpečné úžiny a oblasti dosud nezmapovaných skalisek a útesů. Děsivá a podivná jsou zmizení právě proto, že by zde měla být pomoc takřka vždy na dosah ruky. A jak je vidět, není.
Ne, s bermudským trojúhelníkem to opravdu není v pořádku, ačkoli by se to mohlo zdát např. podle prohlášení vedoucího sovětské expedice dr. Baranova, jež se zúčastnila roku 1977 v rámci programu Polymod mezinárodního průzkumu bermudského trojúhelníku (pět sovětských a pět amerických lodí, sovětští, američtí, britští, kanadští a francouzští odborníci). „V bermudském trojúhelníku prokáže podrobný a pečlivý průzkum, že se tam neděje nic nadpřirozeného,“ řekl po návratu. Totéž stanovisko až do těch hrdel a statků zastávám i já. Jenže…
Jenže Baranov jedním dechem referoval o již zmíněné proláklině v hladině oceánu, o svislých světelných sloupech, nesouvisejících s východem ani západem slunce, o několikanásobném a spektakulárním pozorování jinak krajně vzácného „zeleného paprsku“, jehož až dosud nabízená fyzikální vysvětlení se nezdají být dostatečná, o magnetických a gravitačních anomáliích, o možnosti spolupůsobení jistých konstelací Země, Měsíce a Slunce na poruchy magnetismu a tím frekvenci katastrof, i o dalším všestranném výzkumu této oblasti, pokračujícím za podpory OSN.
O zázracích vůbec nemůže být řeči…
Naprosto chápu a respektuji stanovisko dr. Baranova. Sdílí je ostatně řada vědců, považujících např. nerezavění sloupu v Dillí za prostý úspěch staroindické práškové metalurgie a platinové odlitky v Andách za neméně prostý důkaz šikovnosti předinckých zlatníků. Ani já nevěřím na zázraky, ale nijak by mne nepřekvapilo, kdybych se dočetl o průzkumu lesa Řáholce, Rumcajsova působiště, kde komise spatřila toliko vodníka standardního typu (zelené šaty, botky rudé, obuvnická malovýroba), dva hejkaly obecné a vokálně taneční skupinu rusalek se zastaralým repertoárem, tedy vesměs jevy dávno známé a mnohokráte popsané. Nic mimořádného nebylo, jak se dalo očekávat, nalezeno. (Prosím za prominutí.)
„Vrozenou mimořádnost některých regionů na zemském povrchu, které zjistil Ivan Sanderson, potvrzují nezávisle na něm tři týmově pracující sovětští badatelé, jejichž výsledky vzbudily v poslední době jistou pozornost nejen u čtenářů populárního tisíců, ale i vědců. Historik umění N. Gončarov, elektronik V. Makarov a stavitel V. Morozov došli podle záznamů o střediscích dávných kultur a díky sledování celé řady dalších ukazatelů k vlastnímu modelu zemské aktivity všeho druhu, nejlépe znázornitelném převodem zemského geoidu v dodekaedr, dvanáctistěn, složený z pětiúhleníků. Takové zjednodušení není ovšem nic nového – o Zemi jako dvanáctistěnu psal již Platón a stejnou podobu naší planety předpokládali již pythagorejci. Kromě toho je to jen jeden z nesčetných způsobů, jak přibližně přenést plášť koule na těleso, omezené rovinnými plochami. Výsledek týmu GGM však není, zdá se, jen jednou z možných variant. Naše planeta, pojímaná tímto způsobem, se podobá krystalu, kde k nejaktivnějším molekulárním a atomárním dějům dochází na hranách a vrcholech krystalové mřížky. Zjednodušený glóbus tří sovětských badatelů jeví přirovnatelné vlastnosti na styku jednotlivých pětiúhleníků a v jejich středech.
Hrany do značné míry souhlasí s podmořskými hřebeny, zlomy a geotektonicky aktivními oblastmi. Na pevninách všech světadílů jsou v těchto oblastech koncentrována nejvydatnější ložiska nafty.
Ještě zajímavější jsou geometrické středy pětiúhelníků nebo středy jejich hran. Takřka přesně souhlasí s místy vzniku nejstarších nám známých civilizací od protoindické civilizace Harappy a Mohendžodára, až k Peru a Kyjevské Rusi Ve středech pětiúhelníků leží meteorology zjištěná centra průměrného minimálního a maximálního atmosférického tlaku, kde se rodí ničivé větry, vanoucí namnoze v souhlase s obvodem pětiúhleníků. V oceánech jsou to centra rodících se proudů, např. Golfského. Jsou tu nejvýznačnější zimoviště ptáků i refugia, která z dosud ne zcela jasných příčin zůstala nezaledněna i při největším rozšíření ledovců.
Nejzajímavější však je shoda center pětiúhelníků s nebezpečnými oblastmi, v čele s bermundským trojúhelníkem a japonským „ďábelským mořem“, které jsou nejfrekventovanější. Autoři zemského dodekaedru jsou si toho vědomi a pokládají toto zjištění za jeden z nejsilnějších argumentů nenáhodnosti své konstrukce. Škoda, že v zaujetí uvádějí „prastaré znalosti“ tohoto rozdělení aktivních oblastí Země, dokazujíce je archeologickými nálezy přibližně pentagonálních dodekaedrických zlatých a měděných předmětů, nejspíše šperků, ve Vietnamu a ve Francii (zřejmě nevědí o nálezech v severních Alpách) – tento důkaz bude sotva vážně přijat.
Shoda je však opravdu nápadná a není vyloučeno, že uměnovědec, inženýr a stavitel narazili na jakousi dosud neznámou zákonitost planetárního vývoje a planetární struktury, která snad v budoucnosti pomůže vysvětlit i tak ryze „neplanetologické“ jevy, jako je tvrdošíjné mizení lodí a letadel v určitých oblastech. Ani analogie s krystalem není, ač odvážná, mimo dosah chápání. V posledních letech se řada vědců snaží nalézt obecné zákonitosti pro jevy napohled naprosto odlehlé, mají-li nějaký „společný jmenovatel“. Tak se zrodila např. nukleologie, nauka o jádru, hledající principiální zákony a analogie pro jádro atomu, buňky, krystalu, planet i galaxií. Výsledky jsou povzbuzující.
Nelze vyloučit, že zprvu zdánlivě náhodná shoda objektivní reality s matematickou či geometrickou konstrukcí obsahuje dosud neznámou zákonitost. Nebyla-li přijata Keplerova představa o geometrické harmonii vesmíru, zveřejněná v jeho díle Mystérium Cosmographicum (1596), připisující planetám dráhy vepsané a opsané mnohostěnům, vycházejícím z ústřední kulové sféry rozložené kolem Země, pak rozhodně nelze kategoricky zavrhnout např. Titiusovu-Bodeovu řadu. Tato matematická konstrukce, vytvořená Titiusem roku 1766 a ve všeobecnou známost uvedená ředitelem berlínské hvězdárny J. E. Bodem (1747–1826), vyjadřuje vzdálenosti planet od Slunce řadou (v astronomických jednotkách, tj. v násobcích střední vzdálenosti Země od Slunce = 149 600 000 km) 0–0,3–0,6–1,2… +0,4. Zdánlivě náhodná koincidence předpověděla existenci neznámé planety mezi Marsem a Jupiterem, kde byl později (od 1. ledna 1801) objeven pás planetek. Osvědčuje se však i v konfrontaci s rodinou Jupiterových měsíců, ve složitém systému Barnardovy hvězdy, a patrně vyjadřuje nenáhodnou kosmickou zákonitost, jejíž podstata nám zatím uniká. (Podle dosud nezveřejněné práce brněnského vědce ing. dr. R. Nedvěda vyplývá tato zákonitost z „gravitačních sfér“, určujících oblast samostatné existence planet. Tak např. náš Měsíc by mohl při nynějším směru oběhu obíhat až ve vzdálenosti asi 900 000 km, při obráceném běhu dokonce l 500 000 km, aniž by unikl z oblasti zemské přitažlivosti.)
Postupme však k dalším možným příčinám záhadných mizení lidí i strojů.
Ve svých románech a povídkách jsem několikrát použil myšlenku, že existují objekty, přicházející k nám z budoucnosti, časové výzkumné sondy našich zvědavých a všetečných potomků, využívající nadrelativistických fyzikálních zákonů a pohybující se libovolně v čase i prostoru, nebo v mimočase a mimoprostoru. Podobný nápad měl i George Langelaan, nejen spisovatel horrorů (u nás je známá Moucha), ale i stálý vědecký spolupracovník časopisu Pláněte, pro který se vydal po stopách velmi pozoruhodného Philadelphia Experimentu.
Uskutečnil se prý v listopadu 1943 pod patronací amerického válečného námořnictva a pod vedením mladého vědce Morrise K. Jessupa. Jeho úkolem bylo realizovat fantastickou myšlenku H. G. Wellse a Julese Věrna o neviditelnosti. Neviditelnými však neměli být lidé, ale válečná plavidla, dosahující tak ideálního maskování a snad i úspěchů proti japonským lodním svazům, sice nevybaveným radarem, přesto však manévrujícím daleko obratněji. Pokročíme-li v divokých spekulacích o kus dále, smíme soudit, že Jessup, podoben Saulovi, jenž při hledání oslů nalezl království, objevil cosi daleko významnějšího.
Vše, co bylo možné, Langelaan asi vypátral. Nalezl bar ve Filadelfii, kde jednoho listopadového dne 1943 vykrystalizovali (ke svrchovanému zděšení číšnice) u pultu tři námořníci ve vojenských stejnokrojích, zatímco se podle přísežných výpovědí přístavních dělníků v téže době (patrně) zhmotnil u mola menší motorový člun, který, naopak jako sfouknut zmizel (k nemenšímu zděšení náhodných svědků) od mola v Norfolku, pět set padesát kilometrů vzdáleného. Námořníci si po dobrém zvyku objednali whisky, ale ke konzumaci nedošlo – záhy opět zmizeli před očima všech hostů.
Jeden filadelfský list přinesl o strašidelném baru v prvním vydání článek – vydání bylo ihned zabaveno a v dalším článek chyběl. Pentagon existenci pokusu popřel. Palubní deníky lodí všeho druhu, pohybujících se toho dne kolem Filadelfie, ač podle zákona povinně uschovávané a volně k nahlédnutí, podivnou shodou okolností bez výjimky neexistují.
Dr. Jessup žil ještě po druhé světové válce a sdělil FBI (Langelaan získal kopii dopisu), že obdržel od jakéhosi Allena matematické zdůvodnění nutného katastrofického konce pokusu. Experiment byl prý odsouzen k samovolnému pokračování, jako když kyvadlo pokračuje v pohybu. Námořníci i čluny se prý skutečně periodicky objevovali a mizeli, většina prý byla navždy přesunuta do jiné dimenze, zbylí zemřeli nebo zešíleli za zvláštních okolností a s objevením se těžkých popálenin. Langelaan nalezl několik pozůstalých, jimž byla zaslána nic nevysvětlující obvyklá zpráva na předtištěném formuláři.
Těžko v této souvislosti nevzpomenout samovolného periodického „rozkývání“ zemské magnetosféry po jaderném výbuchu 9. července 1962, popisovaném na jiném místě. Pokud měly magnetické anomálie, navozené explozí, nějaký vztah k Philadelphia Experimentu, používajícího prý mimořádně silných magnetických polí, indukovaných s použitím supravodivých materiálů, nelze podobnost obou umělých poruch vyloučit.
Morris K. Jessup, poměrně známý astronom a astrofyzik, byl nalezen mrtev ve svém automobilu. Policie oznámila, že šlo o sebevraždu.
Kromě Langelaana se Philadelphia Experimentem zabýval po řadu let filadelfský rodák dr. Valentin, který vyslechl mnoho svědků, pátral v denících atd.
Podle jeho soudu bylo na moři dosaženo částečného úspěchu. Použité lodě, mezi nimi jeden torpédoborec, byly prý po nějakou dobu obklopeny zelenavým svitem (podobný se prý objevil podle nejasných výroků posádek i kolem letounů tragického letu Flight 19), pak se jejich obrysy znejasňovaly, až lodě na nějakou dobu zcela pohledu zmizely. Posádky několika letadel, Valentinem vyslýchané, popsaly a v denících uvedly na mořské hladině podivné imprese konkavity, „jako by tam plula skleněná mísa“. Valentin soudí, že Jessup nespáchal sebevraždu. Byl sledován FBI, dopisy, které prokazatelně před smrtí rozeslal, nedošly adresátům. Prý v nich prozrazoval některé informace o posledních Einsteinových výzkumech v oblasti unitární teorie pole…
Byl Philadelphia Experiment opravdu jen výmyslem, blufem, kachnou, výplodem narušených mozků? Je vůbec něco takového možné, teoreticky přípustné?
Přestup hmoty, případně i živého tvora a člověka do jiné dimenze, nebo chcete-li, do jiného vesmíru se stává jako hypotetická možnost názornější a méně fantastický ve zjednodušeném podání, modelovaném vymyšlenými světy, ovládanými fyzikálními zákony nám známými, které použilo několik
autorů jako dějiště utopických satir lidské společnosti. Nás v této souvislosti zajímají především dvojrozměrné vesmíry, jejichž bytosti žijí podobně jako postavičky filmových grotesek svým zvláštním, dvojrozměrným životem, nevyhnutelně vázaným na plochu a provždy zbaveným dimenze výšky.
Roku 1884 uveřejnil londýnský duchovní Edwin Abbot svou dnes už zcela zapomenutou vědeckofantastickou satiru Flatland (Plochozemě). Flatland je plocha, po níž se obyvatelé pohybují klouzavým pohybem. Obyvatelstvo je rozděleno třídními propastmi, zjevnými z tvarů: dělníci jsou velmi protaženými rovnoramennými trojúhelníky, střední vrstvy trojúhelníky rovnostrannými a šlechta i duchovenstvo oplývá hranami až k vládnoucím aristokratickým kruhům. Jen ženy Abbot ponížil do tvaru pouhých úseček s okem na jednom konci jako ouško jehly. Zezadu jsou neviditelné; aby nedocházelo ke srážkám, musí se stále nakrucovat ze strany na stranu.
Vyprávěč (čtverec s okem v jednom z rohů) navštíví i pozoruhodnou zemi Lineland (Čározemě), jednorozměrnou říši, jejíhož krále marně přesvědčuje o možnosti existence své „vícerozměrné“, totiž dvojdimenzionální vlasti. Sám pak dostane návštěvu z trojrozměrného Spacelandu (Prostorozemě), jehož kulovitý obyvatel se zvolna „ponořil“ do roviny Flatlandu, až jeho největší průměr vytvořil kruh, tvar vyhrazený nejvyšší aristokracii. To ho ostatně zachránilo. Méně šťastným byl čtvercový vypravěč, přesvědčený posléze o existenci třetího rozměru vyzdvižením nad plochu Flatlandu, což se mu dříve zdálo být fyzikálně zcela vyloučené a absurdní. Pokoušel se svým úsečkovitým nebo plošně geometrickým spoluobčanům kázat evangelium trojrozměrnosti a pochopitelně prošel přes blázinec a vězení až na popraviště…
Abbotovu roztomilou fikci rozvinul roku 1907 autor mimořádně povolaný, profesor Princetonské univerzity a univerzity v Minnesotě, matematik Charles Howard Hinton. Zabýval se především čtvrtým rozměrem, experimentoval se zvláštními konstrukcemi, představujícími čtyřrozměrné útvary, a tvrdil, že po řadě let těchto pokusů je schopen názorné čtyřrozměrné představy.
Jeho román Epizoda z Flatlandu se odbývá na planetě Astrii, jejíž obyvatelé se pohybují – jak kruté! – pouze po obvodu kruhu, asi jako trojrozměrní lidé na povrchu Země. Aby se navzájem vyhnuli, musí se podlézat a přelézat po vzoru produkujících se provazolezců. Je to pro Astriány gymnastika častá, protože se všichni muži rodí s tváří obrácenou k východu, ženy k západu, a ve světě své kružnice se nemohou nijak „obrátit“.
Vyvrcholením románu o 181 stránkách je hrozící kosmická katastrofa, které se podaří Astriánům v posledním okamžiku vyhnout nápaditým využitím třetí dimenze. Postačí totiž sebenepatrnější posun do prostoru o rozměr vyššího a objekt pro své okolí nenávratně zmizí.
Jenom hezké romány? Jen vtipné nápady? Jen kratochvilná myšlenková cvičení, umožňující úvahy o různých problémech, jež se mohly vyskytnout ve Flatlandu, Linelandu, či na Astrii?
Myslím, že podstata věci je daleko vážnější.
Nevěříme ovšem v dvojdimenzionální, a tím spíše v jednodimenzionální světy. Neslučují se s nezbytností hmotné podstaty těles a jsou jen geometrickou fikcí – ale jak je tomu s možností existence světů vícerozměrných, s existencí hyperspaciálních vesmírů, ovlivňujících snad i náš svět?
Pokus o myšlenkový model, jak by takový svět a život v něm mohly vypadat, přinesli s výslovným zdůrazněním, že nejde ani o hypotézu ani o teorii, čeští vědci, matematik Otakar Borůvka a marxisticky orientovaný přírodovědec Ferdinand Herčík, světově uznávaný v oboru kvantové biologie (Sborník lékařský, sv. XLV, 1943, str. 164–175, a Věda a život 1944, str. 481–484). Materiál je velmi bohatý a podnětný pro snahu a objevení metod, jimiž by se dal ověřit nebo zamítnout – i to by byl metodologický přínos uzavřením jedné z cest, které musí být dříve nebo později prozkoumány. V podrobnostech jsem nucen poukázat na původní práci. Ve stručnosti jde asi o toto:
Neúplnost světa, zprostředkovaného pouhým smyslovým vnímáním, je zřejmá (viz např. rádiové vlny) a nutí počítat i s nevnímanými a dosud neznámými realitami. Autoři myšlenkového modelu předpokládají, že náš trojrozměrný prostor R3, v němž žijeme, je částí jakéhosi nadprostoru R4, kde se odehrávají všechny životní děje a který je složen jednak z množiny míst, tvořících i prostor R3, dějiště pohybu hmoty v našem světě, jednak z dalších míst, vlastních toliko prostoru R4, pro nějž patrně platí geometrie čtyřrozměrného prostoru. Názorná představa prostoru R4 je pro nás stejně nepřístupná, jako pro fiktivní obyvatele Flatlandu představa světa trojrozměrného.
Je třeba znovu opakovat, že čtyřrozměrný i vícerozměrný prostor není ani fikcí, ani pouhou matematickou ekvilibrištikou. Ředitel bonnského ústavu pro výzkum silových polí, válečný invalida a slepec fyzik Burghardt Heim konstruoval pro své v praxi úspěšné Hypotézy dokonce „hyperbarický“ a „kontrabarický“ šestirozměrný prostor, v němž byl možný pohyb nadsvětelnými rychlostmi a představitelná ochranná pole, umožňující „vyprosit si výjimku“ ze zákona setrvačnosti a např. na místě zastavit fiktivní ultrarychlý dopravní prostředek bez nepříjemných následků pro posádku.
Také nové obrazy našeho vesmíru se neobejdou bez úvah, hraničících se spekulacemi, především v oblasti kosmogonie. Vzrušující je hypotéza o Vesmíru (s velkým V), složeném z vesmírů jiných řádů, schopných komunikovat díky černým nebo červím děrám. Potvrzení tohoto dohadu by změnilo mapu našeho znepokojujícího kosmického horizontu stejně důkladně, ba neskonale důkladněji, než objev nových kontinentů kdysi změnil představy o Zemi, jejíž plochá deska končí hranou, spadající do propasti (viz o tom přístupně psané práce R Andrleho ve Vesmíru 1976, 10, 259, a J. Grygara, tamtéž, 1974, 173), a otevřelo doširoka dveře perspektivním možnostem cestování nejen v prostoru, ale i díky možnostem výběru cílového bodu prostoročasu v čase, aniž by byly jakkoli porušeny fyzikální zákony.
K podrobnému pochopení myšlenky Borůvkový a Herčíkovy je nezbytná znalost čtyřrozměrné geometrie – pro objasnění snad postačí simplifikace: trojrozměrný prostor rozděluje čtyřrozměrný na dvě části – jestliže bod prochází spojitě z první části R4 do druhé, projde v jistém okamžiku prostorem R3, asi jako bod, pohybující se v „našem“ prostoru, rozděleném plochou, musí tuto plochou projít. Nazvěme obě části prostoru R4 + (plus) a − (minus). Jsou rozdělené trojrozměrným prostorem R3, jako např. list papíru může rozdělit prostor R3.
Borůvkův a Herčíkův model života spočívá na dvou předpokladech:
1. Všechny organismy jsou čtyřrozměrné útvary v prostoru R4, pronikající naším prostorem R3 a zasahující do něho.
2. Všechny organismy v našem prostoru R3 jsou výsledkem průniku těchto čtyřrozměrných organismů z prostoru R4 do prostoru R3.
Podle této představy je vše živé vlastně čtyřrozměrnou bytostí v prostoru R4, zasahující do našeho prostoru jakýmsi difúzním dějem pomyslných částic z oblasti + do oblasti −. Souhrn částic, nacházejících se právě v prostoru R3, vytváří aktuální stav a podobu rostliny, zvířete či člověka. Dynamickou stránkou a podobou této difúze, tohoto postupného pronikání, je zrození, růst, stárnutí a zánik. V místech průniku v prostoru R3 dochází ovšem k interakci čtyřrozměrné bytosti s atomy a molekulami „našeho“ světa. (Uvozovky proto, že i možné světy R4 i vícedimenzionální jsou stejně „naším“ světem jako prostor R3; nejsme však schopni názorně si je představovat, snad proto, že se náš mozek vyvinul v konfrontaci s výhradně „trojrozměrnou“ problematikou, zprostředkovanou smysly. Atomární děje, odehrávající se patrně ve vícerozměrných prostorech, nejsou a nikdy nebyly v oblasti našich bezprostředních zkušeností.) Prostor R3 působí zpětně na čtyřrozměrný organismus, který se tím pozměňuje. Sama představa pohybujících se (difundujících) částic čtyřrozměrného organismu vnáší do myšlenkového modelu čas jako pátou dimenzi.
Trojrozměrný organismus žije v našem světě, vymezeném prostorem R3, tak dlouho, dokud trvá průnik částic čtyřrozměrného organismu mezi částmi prostoru R4 + R4 −. Smrt znamená definitivní přechod do R4 −. To, co zbývá v prostoru R3, mrtvé tělo, je výsledkem minulé interakce obou prostorů. Jeho molekuly se časem rozptýlí a stanou se součástí anorganické přírody až do té doby, než budou zapojeny do dalšího difúzního děje. Lze to přirovnat v našem trojrozměrném světě např. k rentgenovému obrazu, vznikajícímu interakcí rentgenového záření s molekulami fluoreskující látky štítu. Skončí-li emise (trojrozměrného) kužele rtg paprsků, pronikajících stínítkem štítu, zhasne obraz na tak dlouho, než opět dojde k interakci nového svazku paprsků s molekulami fluoreskujícího nátěru.
Borůvka a Herčík nepodlehli idealistické představě o prostoru R4 + jako o místě, v němž by bylo všechno životní dění předem dáno – naopak zdůrazňují vzájemné dialektické ovlivňování čtyřrozměrných organismů podmínkami v prostoru R3 a snad i (nám zcela neznámými ději) v prostoru R4, který sám může být – ale tak dalece již nebudeme původní myšlenkový model obou autorů komplikovat – místem průniku a difúze „čehosi“ z řádově složitějších prostorů R5 atd.
Přijali-li bychom tento model jako pracovní hypotézu, shledáme, že jeho jedinou stránkou, přístupnou exaktnímu zkoumání, je vlastní průnik čtyřrozměrných organismů „naším“ trojrozměrným světem, jehož dynamika je určována tzv. růstovou křivkou a průběhem stárnutí všeho živého. Zde je ostatně stéblo, jehož bychom se mohli matematicky i biologicky zachytit při dalších nespekulativních úvahách o hledání zákonitostí, snad se blížících nebo shodných se zákonitostmi fyzikální difúze hmoty hmotou, pohybu plazmy v pevných hmotách atd.
Oba autoři podotýkají, že jejich myšlenkový model umožňuje nerozporné a z fyzikálního a biologického hlediska přijatelné vysvětlení „pozadí“ rozličných dějů, např. principu dědičnosti, mimořádného čichového smyslu některých zvířat a způsobu jejich dorozumívání, vztahů mezi tělesnými a duševními stavy, imunobiologických reakcí při auto- i heterotransplantacích, některých nemocí a náhlých úmrtí; a ovšem i jevů, zkoumaných psychotronikou, přinášející až dosud kolem pětatřiceti různých variant vysvětlení (např. telepatie). V prostoru R4 a v jeho projekci do prostoru R3 by bylo možné tyto fenomény vysvětlit i matematicky bez valných obtíží.
(Podotýkám, že se při lektoraci setkala zmíněná teorie i s prudkým odporem jako exhibice matematické symboliky bez fyzikálního obsahu, vylučující věcnou polemiku. Ponechávám na čtenáři, aby zaujal vlastní stanovisko, prosím jen o rozlišování a nezaměňování obvykle nepochopeného časoprostoru s prostory vícerozměrnými, z nichž každý n-rozměrný prostor nutně obsahuje nekonečné množství prostorů (n-l)-rozměrných.)
Borůvkův a Herčíkův model nezůstal osamocený. Celá řada dalších vědců uveřejnila nepochybně nezávisle na citované práci, která v tísnivých podmínkách II. světové války nezískala mezinárodní publicitu a není ani, pokud vím, citována, podobné úvahy. Ty připouštějí interakci našeho smyslového světa s neméně reálnými podmínkami vícedimenzionálních prostorů, případně našeho biologického nebo fyzikálního času s časy jinými, se všemi vyplývajícími důsledky.
Anglický teoretický fyzik Herbert, přesvědčivý zastánce reálnosti psychotroniky vůbec a telekinetických fenoménů zvláště (vede laboratoř parafyzikálních výzkumů a vydává časopis The Journal of the Paraphysics), navrhuje pro skupiny jevů, mezi něž bychom mohli patrně zahrnout i některé případy nevysvětlených a na úrovni našich dnešních vědomostí dosud nevysvětlitelných zmizení, velmi odvážné a nesporně vzrušující vysvětlení.
Tvrdí totiž, že nelze prostě na základě fyzikálních zákonitostí, nutně platících jak ve světě „všedního dne“, tak v jistě nevšedním světě psychotroniky, vysvětlit některé případy telekineze, ač byly dobře doložené. Telekineze menších, lépe řečeno méně hmotných objektů, je fyzikálně přístupně vysvětlena, předpokládáme-li i sotva pozorovatelnou konverzi tepelné energie (např. v místnosti o 1/20 °C), způsobenou nám neznámým mechanismem, v energii mechanickou, případně zvýšení stavu napětí nebo potencionální energie v dosud rovněž neznámém silovém poli, ovladatelném za normálních i mimořádných okolností centrální nervovou soustavou. Pro vysvětlení telekineze hmotnějších objektů navrhuje Herbert hypotézu transferu fyzikální energie z jiného vesmíru, uloženého v hyperprostoru, v jiné dimenzi. Tato myšlenka není tak sebevražedně odvážná, jak by se snad na první pohled zdálo. Jaderná fyzika i astronomie dnes dedukují mnohé své úvahy na podklade tzv. ideálních experimentů ve vícerozměrném prostoru a dosahují tím velmi praktických výsledků. Je to mimo jiné důkazem oprávněnosti prohlášení A. N. Whiteheada: „Nyní je plně přijat za správný paradox, že krajní abstrakce jsou pravé zbraně, jimiž ovládáme naši myšlenku a konkrétní skutečnost.“ Dalším nepřímým argumentem pro možnost takového transferu mezi dvěma názorně nepředstavitelně komunikujícími vesmíry je ostatně i již zmíněná a rozvíjející se fyzika černýcb a bílých děr, o nichž bylo napsáno dost i v populární literatuře a která, alespoň v hypotézách některých badatelů, takový transfer hmoty a energie nejen předpokládá, ale nabízí jím i jedno z východisek, obcházejících zdánlivě nevyhnutelnou tepelnou nebo entropickou smrt námi pozorovaného vesmíru. Potud by tedy bylo vše jakžtakž střízlivé a – bude-li vědou uznána realita telekineze jako fyzikálního jevu – nijak zvlášť mimořádné.
Herbert však jde ve svých vývodech dál, řekl bych až na hranice šoku: síly,
pohybující velmi těžkými předměty, nemohou být vybuzeny akcí centrálního nervového systému samotného subjektu, byť by i mohla způsobovat místní „časoprostorové zvrásnění“, a interakcí mezi přítomnými a za této situace sousedícími hmotami vesmírů A a B vést k měřitelným fyzikálním efektům. Herbert pro tyto „strašidelné“ případy navrhuje jako pracovní hypotézu existenci mimolidských bytostí ve vesmíru B, spojených svou podstatou s hyperprostorem. Nazývá je neutrálně „hypidové“, aby zabránil jakýmkoli asociacím se „strašidly“ či „poltergeisty“ a s nimi souvisejícím emocím. Tito hypidové se podle jeho mínění občas – není jasno, zda je k tomu nezbytná přítomnost člověka či nikoli – energeticky vměšují do našeho vesmíru A víceméně cílenými akcemi, jejichž fyzikální efekt přesahuje, jak se zdá, možnosti psychokineze navozené některou z nám známých fyzikálních interakcí (silnou interakcí v atomovém jádře, elektromagnetickou interakcí, slabou interakcí neutrin, gravitační interakcí).
Otázkou ovšem zůstává, proč by hypidové pro zásahy ze svého hyperprostoru zvolili dost kuriózní „strašení“ ve vytypovaných domech nebo v advokátních kancelářích. Těžko říci. Tak nebo onak se ovšem zase dostáváme nebezpečně blízko panu Charlesů Hoyovi Fořtovi, nadšenému sběrateli záhadných zmizení, který bez jakékoli fyzikální erudice a bez pokusů o jejich vysvětlování termíny věd soudil, že si nepozemšťané občas zkrátka na naší planetě zaloví a že se v jejich tenatech tu a tam ocitne i člověk. Zmizení mravence nebo sviště zůstane ovšem nepozorováno…
Osobně v hypidy ani lovící nepozemšťany nevěřím, přesto se však domnívám, že cesta za záhadnými zmizeními, která nás nakonec dovedla až k hyper-spaciálním prostorům, časovým smyčkám a pozoruhodným myšlenkovým modelům života, nebyla zbytečná.
A nejen to – nebyla ani slepá. Světově proslulý teoretický fyzik, profesor moskevské univerzity I. J. Tamm (1895–1971), poctěný Nobelovou cenou, považoval např. za naprosto nezbytný a blízký úkol svého oboru „přestavbu“ kvantové teorie novou teorií, zahrnující další okruh jevů a nerozporně vysvětlující objevená fakta (např. více než 300 elementárních částic) i pozorované jevy (např. vysoké energie malých prostorových drah). Za nejschůdnější cestu považoval pokračování ve směru amerického fyzika Snydera, tvůrce hypotézy čtyřrozměrného impulsového prostoru, názorně zcela nepředstavitelného. Sám Tamm se po této cestě pustil, jak říká, „se střídavým úspěchem“ velmi komplikovaných a obsáhlých matematických operací.
Na jiném místě knihy citovaný Einsteinův výrok o složitosti světa, k jehož poznání se můžeme toliko aproximativně přibližovat, objevujíce stále nové a nové jemnosti pohybu hmoty, má obecnou platnost. Doufám, že čtenář autorovi této kapitoly neupře upřímnou snahu o co nejpřirozenější vysvětlení případů, sloužících jako indicie. Část jich byla sprovozena ze světa dobrými argumenty. Část však trvá a dožaduje se vysvětlení. Tušíme v nich jevové stránky dějů, jejichž podstatu dosud neznáme. A to je výzvou nám, lidem, abychom se pustili do díla.
Snad i tímto způsobem lze přispět k formování světového názoru jako jedné z nejobecnějších forem sociálního uvědomění, nebo, podle Marxe, praktického i rozumového osvojení si světa. Světový názor je souborem představ, norem a hodnocení, vyjadřujících vztah člověka ke světu a světa k člověku, obzvláště pak vztah člověka k přírodě. Díky soudobé astronomii a jakési revoluci, probíhající v ní, vyvstala řada nových světonázorových problémů.
Nejde jen o rozšíření hranic námi pozorovatelného vesmíru, umožňující přenést zájem ze sluneční soustavy a Galaxie na Metagalaxii, nejde jen o objevy nových vlastností dávno známých objektů a o objevy objektů nových s překvapujícími až fantastickými fyzikálními charakteristikami, především objektů nestacionárních. Stále zřetelněji se nám rýsuje obraz vesmíru dynamického, nestacionárního, relativistického v zakřiveném prostoru, možná konečném, možná nekonečném, nehomogenního a neizotropního. Nekonečně složitějšího, než jak si představovaly kosmologické modely v prvních etapách rozvoje relativistické kosmologie, snažící se v nich o vlastní zobecnění.
Zdá se, že bude úkolem materialistické dialektiky pokračovat v cestě, nastoupené zakladateli relativistické kosmologie, kteří se sami posléze zalekli svých výsledků; Albert Einstein označil závěr o nestacionárnosti vesmíru za „podezřelý“, E Hubble, objevitel zákonitostí „rudého posuvu“ se domníval, že se v rozporu s jeho vlastními výsledky Metagalaxie nerozpíná. Chápali, že pokračovat v cestě znamená definitivně rozmetat veškeré kreacionistické názory, a světový názor, odrážející nezbytně uvědomění sociálních tříd a skupin, jim zabránil učinit další krok. Zvolna si získává půdu i zcela nový pohled na definování vesmíru nikoli již jako aristotelské totality všech věcí, ale jako totality všeho existujícího z hlediska určitého stupně poznání a praxe, s připuštěním možnosti, že vedle naší Metagalaxie existují vesmíry jiné, autonomní nebo kvaziautonomní a s nejrůznějšími, možná svrchovaně překvapujícími vlastnostmi
Všemi těmito problémy se zabývají proslulí sovětští astronomové a kosmologové V. A. Ambarcumjan a V. V. Kazjutinskij v neobyčejně závažném pojednání Revoluce v soudobé astronomii a problémy světového názoru (informační bulletin problémové komise představitelů akademií věd socialistických zemí Otázky ideologického boje v souvislosti s existencí dvou světových soustav, Praha 1975, č. 5, 61–86, zkráceně Kosmické rozhledy 1976, č. 3–4, 101–108). Cituji doslova: „Obohacuje se též stará myšlenka o mnohosti světů, vyslovená již starověkými mysliteli; nyní však nejde o mnohost světů ve vesmíru, ale o mnohost samotných vesmírů. Samozřejmě všechny tyto četné vesmíry (kromě našeho vlastního) jsou doposud jen hypotetickými objekty. Avšak skutečnost, že je můžeme myšleně konstruovat na základě teoretické fyziky, nás opravňuje zabývat se ideou o mnohosti světů zcela vážně. Tato myšlenka si v současné době sice pomalu, ale neustále probojovává svou pozici jako jedna z nejpodstatnějších složek přírodovědného obrazu světa. Konečné řešení dilematu jeden svět nebo mnoho světů však mohou dát jen empirické údaje; zatím jde jen o nastolení tohoto problému.
Je zřejmé, že toto dilema úzce souvisí s problémem postavení člověka ve vesmíru. Již ve své nejjednodušší variantě, kterou vypracovala relativistická kosmologie – teorii homogenního izotropního vesmíru – jde o další krok na cestě k odstranění antropocentrismu. Jestliže se ukáže, že Metagalaxie není jedinou soustavou, ale jednou z mnoha, naše postavení (ostatně též postavení kterékoli jiné civilizace) ve světě bude ještě skromnější…
… Ať se již ukáže kterýkoli z naznačených přístupů jako správný, ani jeden z nich nepřipouští spekulace o existenci nadpřirozených sil jakéhokoli druhu…“ (překlad Z. Pokorný).
Není třeba k této kapitole dokládat víc.

* * * * *

PO STOPÁCH BLUDIČEK

I viděl, a aj, keř hořel ohněm, avšak neshořel.

II. KNIHA MOJŽÍŠOVA, EXODUS 3, 2

Obvykle se tak silně soustředíme na věci, které zkoumáme, že ostatní, často mnohem důležitější věci si ani neuvědomujeme. Zvlášť výrazně to platí o věcech, které se tak liší od běžných, každodenních událostí, že je považujeme za nepravděpodobné. Skutečnou pozornost si však zaslouží jen nepravděpodobné věci. Když se ukáže, že neočekávaná věc je proti všemu očekávání pravdivá, je takové pozorování obvykle velkým krokem vpřed.

Hans Selye, K záhadám vědy, 1964

Příchod dvacátého století zastihl vědce v příjemném sebeklamu. Zdálo se jim, ze už vědí všechno nebo skoro všechno o světě, který je obklopuje. Galileova inspirace a Newtonův důvtip vysvobodily lidský rozum ze sítí, spletených z chybných představ starověkých učenců a vyumělkovaných středověkých koncepcí. Na ramenou těchto obrů se začala vytvářet harmonická soustava lidských znalostí. Základní vědní disciplína o neživé přírodě, fyzika, postupně objevovala nejdůležitější zákony, jimiž se řídí (jak si tehdy mysleli) celý vesmír. Zdálo se, že tato impozantní stavba, kterou nazýváme klasická fyzika, v sobě skrývá řešení všech objevených i dosud neobjevených tajemství přírody.
Na hranici dvacátého století však prošla tato sebejistota vážnou zkouškou. Ukázalo se, že klasická fyzika nemůže vysvětlit řadu tehdy objevených faktů, což ji značně zkompromitovalo. Klasickou fyziku zavedlo do slepé uličky obyčejné zahřáté těleso.

Irina Radunská, Šílené myšlenky, 1967

Snad připadají čtenáři úvahy o bludičkách zbytečně zdlouhavé a podrobné, snad dokonce tak trochu nedůstojné vážného bádání. Snad pozapomněl, že na počátku atomového věku a samotné atomové teorie stál Jeansův a Raleyghův objev jistého – nevelkého – nesouhlasu teorie a praxe při zahřívání černého tělesa a pozorování jeho radiační emise. Snad všechny vyjmenované případy budou uspokojivě a nerozporně vysvětleny prostředky dnešní vědy…
Pro mne však signalizují možnost, že do hry vstupují dosud nezakalkulované možnosti, jejichž aplikací sice zůstáváme stále na pevné půdě vědy, ocitáme se však nebezpečně blízko hranicím takzvaného zdravého (též selského) rozumu. Jde o intelektuální odvahu tyto hranice, vytyčené chlapíkem sice úctyhodným, ale v širém světě bádání přece jen omezeným (viz citát v úvodu knihy Tušení souvislosti), opustit.
Ocitneme se tím leckdy z dohledu dobře známých a plavebními návody uspokojivě popsaných břehů na širém oceánu, což může u mnohého vyvolávat pocity nevolnosti nebo odporu. Odměnou však je čerstvý vítr, který tu vane.

Ludvík Souček, 1976

A ZJEVIL SE OHEŇ

„Buď proklet, ohni!“ křičel, sám rozžhavený zlobou a bezmocí. „Buď proklet, ty nejděsivější živle, ty nejlítější nepříteli všeho života, ty nenasytná hltavá smrti!“

Franz Fuhmann, Prométheus

Jen málokterý z čtenářů této knihy se v populárně vědecké literatuře nebo v časopiseckých článcích nesetkal s pojmem biologická plazma (použitým V. S. Griščenkem již roku 1944), případně „neviditelný oheň“ (jak ji nazývá ne zcela přesně leningradský kybernetik a neurofyziolog G. A. Sergejev), a alespoň přibližně neví, oč jde.

Zájem o emisi biologické plazmy a její další výzkum (prováděný např. V. M. Injušinem z Kazašské státní univerzity v Alma-Atě), byl shodou okolností velmi povzbuzen souběžnými nezávislými výzkumy a výsledky manželů Kirlianových v Krasnodaru a Kulaginových v Leningradu roku 1962. Od té doby byla zkoumána biologická plazma zvířat i rostlin, byly hledány možnosti využití tohoto komunikačního kanálu, měřeny její fyzikální charakteristiky a s jistým překvapením zjištěna značná hustota – až 107 částic v cm³, což odpovídá koncentraci elektronové plazmy, jež je zdrojem rádiové emise Slunce (hustota slunečního větru v blízkosti Země je při malé sluneční činnosti pouhých 10 částic v cm³), a intenzitě elektrického pole až 1 000 V ∙ cm⁻¹, což by samo o sobě mohlo vysvětlit např. telekinetické přemísťování menších předmětů N. S. Kulaginovou i jinými disponovanými osobami.

Zmínil jsem se v této souvislosti, že biologická plazma či „neviditelný oheň“ byly patrně již dříve pozorovány jako tzv. Reichenbachův ód. Dr. Karel z Reichenbachu (1788–1869) zahájil své pokusy v dubnu 1844 (s „citlivcem“, jak říkal, Marií Novotnou) a po nesčetných experimentech publikoval roku 1852 svou knihu Ódicko magnetické listy, obsahující málo změněný přetisk zpráv, vycházejících v augšpurském Allgemeine Zeitung. Druhé přepracované vydání vyšlo roku 1856.

Reichenbach byl významný vědec, objevitel kreozotu, parafinu a dalších dnes používaných sloučenin a látek – ve svých ódických pokusech vycházel z pracovní hypotézy o všudypřítomné látce, jakémsi éteru pronikajícím živými těly a organickými i anorganickými látkami, jež však může být spatřen jen za jistých podmínek a osobami mimořádně citlivými. Naprosto odmítal jakékoli nadpřirozené interpretace svých pokusů a byl skeptický i k tehdy velmi módnímu mesmerismu.

Ód je – podle Reichenbacha na základě celkem jednoduchého pokusu – možno spatřit po dokonalé, až několik hodin trvající adaptaci zraku v absolutně zatemněné místnosti – tma musí být naprostá, nikoli taková, jaká zcela dostačí i pro nejnáročnějšího fotografa a jeho temnou komoru. Citliví lidé (Reichenbach experimentoval i s lidmi nemocnými, a to se značným úspěchem), ale i většina ostatních spatří po rozličně dlouhé době světélkování krystalů, kovů, roztoků, částí vlastního těla i těl ostatních přítomných osob, pólů magnetů, ladičky či struny, které byly rozechvěny, drátu osvětlovaného, broušeného nebo třeného mimo prostor experimentu ve vedlejší místnosti, atd. Množství pokusů přesvědčilo i odpůrce, např. Justuse von Liebiga, rovněž chemika, domnívajícího se zprvu, že jde o šalebné vnímání a zrakové halucinace nemocných. Nebylo tomu tak – pokusné osoby zcela nezávisle na sobě popsaly světelné tvary a barvy, spatřované shodně u těchž předmětů, přičemž barevné světélkování zaznamenávali vskutku jen „citlivci“. Průměrný subjekt spatřil obvykle jen bělavé světlo – někdy až po osmi hodinách přizpůsobování zraku a přípravy sítnice reagovat i na velmi slabé záření.

Již tehdy se pokusili někteří badatelé sestrojit přístroje, jimiž by bylo možné Reichenbachův ód kvantitativně zhodnotit nebo alespoň za méně krušných podmínek zviditelnit. Baraduca sestrojil tzv. biometr, kterým zaznamenával trvání a sílu emise, Paul Joire sthenometr, s nímž experimentoval Deinhardt – při práci s tímto aparátem se však spíše projevoval vliv mikrotermiky přítomných osob. Velmi zajímavé pokusy prováděl londýnský lékař W. J. Kilner, který zcitlivoval sítnici oka nahodile vybraných osob předchozí expozicí světlem procházejícím, kyve tou s roztokem dikyanu v alkoholu. Tyto pokusy prováděl Kilner záhy po Reichenbachově oznámení pozorovaného fenoménu. Je to velmi pozoruhodné: teprve roku 1873 odkryl totiž H. W. Vogel (1834–1898) tzv. optickou senzibilaci fotografických suspenzí látkami, zvyšujícími citlivost halogenidů stříbra k těm oblastem spektra, jež nenáleží do oblasti jejich vlastní citlivosti. Nejdůležitějšími a nejúčinnějšími látkami optické senzibilace, umožňujícími fotografovat i při infračerveném světle (1300 μm a více), tedy „za tmy“, jsou právě sloučeniny skupiny kyanidů, objevené Williamsem sice už roku 1856, ale úspěšněji používané teprve asi od roku 1930 (K. S. Ljalikov, Teorie fotografických procesu).

Později byly ódické jevy skutečně úspěšně fotografovány např. L. Torminem (1896 o tom vychází jeho brožura), P. O’Donellem, A. Caanem a dalšími. Za první světové války byly Reichenbachovy pokusy takřka úplně zapomenuty. Jejich výsledky se nehodily ani do koncepce klasické fyziky, která odmítala připustit možnost jakéhokoli viditelného vyzařování objekty poměrně chladnými, elektricky nenabitými a proto nepřipouštějícími žádnou možnost luminiscence. Ještě raději o Reichenbachovi pomlčeli okultisté, hlásající existenci daleko „vyššího“ a „duchovnějšího“ světla (obklopujícího např. dobrotivé hlavy světců), které nemá zcela jistě nic společného s třeným drátem nebo banálním magnetem.

Buď jak buď, obviňovat Karla Reichenbacha z pošetilé víry v nadpřirozeno a v „duchy“ by bylo stejně zpozdilé, jako napadat z téhož důvodu pracovníky kriminalistických laboratoří, fotografující díky nadmíru citlivým fotočlánkům obrys již odklizené oběti vraždy na dlažbě. Nepatrné zvýšení teploty oproti okolí dovoluje totiž ještě po patnácti minutách vyfotografovat „ducha“ mrtvoly…

Reichenbach narazil na přírodní, fyzikální jev, jehož výzkum by se mohl v budoucnosti příznivě projevit ve zdokonalení a upřesnění obrazu hmotného světla, i když patrně ne tak rozhodujícím a epochálním způsobem, jako zdánlivě málo významný Releighův a Jeansův pokus se změnou barvy zahřívaného tělesa (zmíněný citátem v záhlaví této kapitoly). Myslím, že se na ódu podílejí dva rozličné fyzikální faktory: jednak plazma pevných látek, především kovů a krystalů (vzpomeňme na magnety a dráty), objevená a uznaná teprve nedávno, ačkoli např. v krystalu kovu může být přítomen elektronový plyn (plazma) s hustotou řádu 10¹¹až 10²³elektronů na krychlový centimetr (V. Krejčí); a jednak biologická plazma, Sergejevův „neviditelný oheň“. Fyzikální plazmu pevných těles ponecháme plazmovým fyzikům, právě tak jako otázku možnosti jejího zviditelnění, respektive možné indukce viditelného silového pole, která snad přeroste v základní problém, zda není právě jen plazma jediným skupenstvím hmoty (plazma plamene, elektrických výbojů, jaderné exploze, hvězd atd.), jež může být neozbrojeným zrakem viděno.

Budeme se nadále věnovat světelným jevům pozorovaným za nejrůznějších okolností v nejrůznějších dobách, a po co nejúplnějším vytřídění fenoménů dobře a nerozporně vysvětlitelných na úrovni poznání soudobých věd (od fyziky a chemie až k psychiatrii) se pokusíme zjistit, zda nezbývá skupina úkazů předčasně odsunutých mimo pozornost vědců právě tak jako zapomenutý a znovu nalezený Reichenbachův ód. A snad se i pokusíme nalézt schůdné vysvětlení pro některé z nich.

Světelné fenomény byly pozorovány odedávna, pokud smíme soudit, již od raného a bujarého mládí lidstva. Svědčí o tom některé skalní malby, zpodobující postavy obklopené ohněm nebo se září především kolem hlavy – ale o tom až v jiné kapitole.

Oheň měl nepochybně velký význam už v nejstarších lidských společnostech, které jej jakžtakž ovládly, byť i třeba nedovedly kdykoli rozdělat a byly proto nuceny čekat na zapálení porostu bleskem, „krást“ oheň blízkému vulkánu nebo, což asi bylo nejnebezpečnější, sousednímu rodu či kmenu. Oheň měl čtvero poslání: osvětloval, hřál, umožňoval tepelnou úpravu jídel (později ovšem i výrobu keramiky, kovů a kosmických korábů) – a vzrušoval. Pro své hluboké působení na smysly byl první drogou lidí, ba i primátů, neodolatelně ohněm vábených (Oakley). Obliba krbů a táborových ohňů je toho velmi živým a působivým dokladem. U dětí, přírodních národů a psychopatů se vyskytuje pravá posedlost ohněm, vedoucí až k pyromanii. Zrakové halucinace ohně jsou z velmi častých druhů šalebných vnímání, zejména u chronických stavů (V. Vondráček), ať již jde o vidinu samotných plamenů, světel různého charakteru, lidských postav obklopených plameny, nebo odvozené halucinace pekla, andělů s ohnivými meči a podobně. Zde je patrně i zdroj části mytologických ohnivých bytostí – boha v hořícím keři, ohnivého Eliášova vozu, ohnivého písma nápisu mene tekel ufarsín, ale i pohádkových bytostí – ohnivců, ohnivých žínek a dalších.

Tuto možnost je třeba mít na paměti ve všech líčených případech, aniž bychom ji ovšem – to by bylo pošetilé – považovali za spásného společného jmenovatele. Zejména to platí o světelných jevech, objevujících se v bezprostřední blízkosti světců všeho druhu a všech vyznání na celém světě.

Bývá kolem nich popisována záře různého tvaru, podobná světelnému oblaku, sloupu, ohnivé kouli, vyzařující buď z celého těla či jen z oblasti hlavy, paží nebo nohou. Někdy se záře zdá být spojena i se zvýšenou tělesnou teplotou – není příliš známo, že podivný Buddhův „účes“, zpodobovaný sochami a malbami asi jako povrch maliny, je ve skutečnosti hejnem šneků, kteří přispěchali chladit světcovu hlavu rozpálenou meditací…

Horlivý vyznavač řeckých bohů (a také číselné mystiky), filozof syrského původu Jamblichos vzýval Apollóna tak vroucně, že měl zřetelnou zář kolem hlavy. Známý subjekt Gordon, používaný ve třicátých letech badateli zabývajícími se parapsychologickými fenomény, emitoval světlo ve formě poměrně jasných blesků.

„…Ba, vyskytují se i ohně ve vodách a v tělech, také lidských: Trasimenské jezero jednou planulo,“ píše Plinius Starší v kapitole Nafta a asfalt II. knihy Naturalis historia. A dále: „Když byl Servius Tullius chlapcem, vyšlehoval mu ve spánku z hlavy plamen, podobně L. Marciovi, když na schůzi vybízel vojíny k pomstě za zabití Scipionů, což vypráví Valerius Antias. Více uvedeme dále a jasněji,“ což v českém vydání Kapitol o přírodě (Praha 1974) představuje stručný souhrn překladatele: „Na závěr svazku se autor trochu neorganicky podivuje, kolik věcí se dělá ohněm…“

Tento obdiv umožňuje zakončení duchařskou epizodou: Za vlády Tarquinia Priska se objevil na jeho krbu v popelu mužský úd a služka královny Tanaquil jménem Okresia, jež u krbu seděla, vstala s útěžkem. Tak se narodil Servius Tullius, jemuž v dětství planula záře kolem hlavy. Ten jako panovník to přičítal rodinným larům a ustanovil hry na jejich počest.“ (Plinius St., XXXVI, 27)

Svatozář kolem hlavy světců a její „náhražka“, tonzura, jsou zcela běžné atributy představitelů takřka všech velkých náboženství. Katolické legendy se jenjen hemží pozorováním světelných fenoménů – světci nebo obzvláště zasloužilí řeholníci vydávali jasné paprsky (Kristina Túschelinová, František z Assisi), vydechovali světlo a plameny „jako pochodně“ (Gervaisius z Hyrminie, poustevník Vilém) nebo prostě vydatně svítili (sv. Columbanus ze Sieny – vše podle Górrese). Měli i zajímavé schopnosti Reichenbachových „citlivců“ – tak např. sv. Marie Magdalena de Pazzi pracovala s trvalými přesčasy, což spolusestry jednak hnětlo, jednak děsilo vzhledem k jejímu zdraví. Zavíraly ji proto do zcela temné místnosti – světice však i tam pokračovala v nezastavitelné produkci svatých obrazů a vyšívaných mešních rouch, jako by se nechumelilo.

Zajímavé je i zpodobení rozličných svatozáří malířskými díly – je dobré mít na paměti, že středověké fratrie malířů měly i výrazně esoterický charakter. Z tohoto hlediska jsou pozoruhodná např. díla umbro-florentské školy, kvetoucí kolem roku 1400, na nichž jsou světci a světice zpodobováni nejen s obvyklou kotoučovou svatozáří, ale i s hejnem jakýchsi svazků plaménků nebo bludiček v bezprostřední blízkosti povrchu těla. Není třeba přílišné fantazie, abychom zde rozpoznali zviditelněly ód nebo světelnou auru.

Je samozřejmé, že tyto a stovky jiných případů je třeba brát se značnou rezervou. Svatořečení, ačkoli prováděné velmi zdlouhavým procesem, v němž měl své významné místo i advocatus diaboli, snažící se vysvětlovat všechny mimořádné jevy, představující hlavní argument sanktifikace, přirozeně a přírodními zákony (a ovšem i působením ďábla), sloužilo většinou taktickým záměrům. Pro kandidáty svatořečení, velmi důmyslně volené podle místních a situací určených potřeb katolické církve (viz Johánek z Pomuku, jinak Jan Nepomucký¹), byly dodatečně konstruovány zázraky i daleko většího ka

1 Johánek z Pomuku – případ Jana z Pomuka, jak uvádí novověký historik Josef Pekař, je podobný případu Becketovu, „kdy za pána pykal jeho služebník“: generální vikář arcidiecéze byl umučen roku 1393 pro spor arcibiskupa Jana z Jenštcjna s králem Václavem IV., králem českým a římským, který (citováno z dobových pra

libru než pouhé světélkování a vyzařování. Kromě toho je deprivace osobnosti v klášterech, kde byla podobná pozorování učiněna především, živnou půdou pro poruchy vnímání, iluze ba i halucinace jako doprovod nebo příznak širších duševních chorob, nehledě ani např. na epilepsii, nazývanou morbus sacer, svatá nemoc. Přesto však je nelze všechny rázem a zásadně odmítnout. Projevují se, jak bylo řečeno, takřka všude na světě, kde je náboženství schopno dostatečně hluboce zapůsobit na psychiku věřících.

Jaksi „v malém“ se tyto světelné fenomény v křesťanských církvích projevují především jako zření nejasného svitu, pozorovaného silně věřícími a hluboce obřad mše spoluprožívajícími jedinci (Reichenbach by je nazval „citlivci“), obklopujícího jemnou aurou ruce a v některých případech i hlavu kněze v okamžiku provádění takzvané transsubstanciace. Později, při vysvětlování možných zdrojů světelných jevů, se k tomuto pozorování vrátíme jako k jevu fyzikálně přípustnému i bez intervence nadpřirozených sil nebo dokonce sv. Ducha, s jehož účastí na podobných fenoménech církev již odedávna, od prvotního křesťanství počítá a využívá ho.

Ostatně se zdá, že světelné jevy, vázané na lidský organismus, mohou vznikat i jako důsledek nebo jeden ze symptomů nemoci. Bylo to popsáno roku 1934 u případu choré ženy v nemocnici v Piranu u Terstu – kolem hrudníku se jí ve spánku objevovala záře, o níž sama neměla ani tušení. Podobné světelné jevy byly zjištěny lékařskou komisí v přítomnosti těžce nemocné Terezy Szimethové z Vlků u Bratislavy roku 1932. V obou případech šlo o osoby negramotné, které nikdy neměly nic společného např. se spiritismem, tím méně ovšem s kontemplativní mystikou. Světelné jevy byly zřejmě jen a jen důsledkem nemoci. Chorobopisy se bohužel nezachovaly a není možno určit diagnózu – v obou případech však šlo o nemoc nepochybně nervovou nebo duševní.

Za okolností příznivých pro pozorování těchto jevů, které obvykle v nemocnici nenacházíme (poslední chvíle nemocných se tu odehrávají v přítomnosti sester a lékařů za plného světla, nezbytného k výkonu potřebných zákroků), popisují světelnou emisi nemocných v agónii nejen naši současníci, které bychom mohli zahrnout pod pojem Reichenbachových „citlivců“ (např. Dawis), ale i historický Vjásadév, autor Brahmasútry (1–8), a – v osobních rozhovorech – lékaři, zejména praktikující na venkově. Tyto výpovědi je ovšem nezbytné přijímat velmi opatrně; poslední chvíle člověka nejsou a nesmějí být lhostejné ani zkušenému lékaři a pozorování jsou tím ovšem emocionálně ovlivněna.

Z řady případů uveďme alespoň jeden, citovaný slavným psychologem C. G. Jungem (Memories, Dreams and Rejlections, 1972): „Počátkem roku 1944 jsem si zlomil nohu a tato nehoda byla záhy následována srdečním záchvatem. Za bezvědomí jsem zažil deliria a vidiny, které musely být spojeny s blízkostí smrti. Halucinace byly tak hrozné, až jsem sám tušil, že je nablízku. Sestra mi později vyprávěla: ,Byl jste jakoby obklopen jasným plamenem.‘ Dodala, že tento jev občas pozorovala u umírajících.“

Charakteristickým případem, kdy se světelné efekty objevily v situaci mimořádného duchovního a nervového vypětí většího množství shromážděných lidí, je jeden ze „zázraků“, které se odehrály při obnovování katedrály Notre-Dame v Chartres, opět jednou, jako již mnohokráte, zničené bleskem a následujícím požárem ve 13. století.

Dobře zorganizované a v agitaci zkušené kněžstvo pod vedením tironského benediktinského opatství v Saint-Pier-re-sur-Dives zahájilo velkorysou akci, líčící všemu lidu co nejbarvitěji strádání požárem vyhnané Matky Boží, jíž byl chrám zasvěcen, bloudící nyní bez přístřeší nehostinnými a ledovým

menů) „osobně pálil v mučíme pochodní boky jeho…“ V první polovině 15. století však již vznikla legenda o českém mučedníkovi, který byl utopen, protože odepřel prozradit králi obsah zpovědi královniny. Při svatořečení (Jan Nepomucký byl prohlášen blahoslaveným roku 1721 a svatým roku 1729) se stal omyl, neboť se vycházelo z nepřesné kroniky Hájkovy, která uvádí letopočet umučení 1383. Přepis jména „z Pomuka" na „Nepomucký" je pak jen moderním přepisem starého názvu. Ověřeným faktem zůstává, že když byly roku 1719 světcovy pozůstatky ohledány za přítomnosti čtyř lékařů a dvou ranhojičů, byl nalezen neporušený jazyk. „…Byv pálen, nohama šlapán, posléze utopen, načež zářícími divy objeven jest,“ stojí psáno v kronice z roku 1401, což by nás mělo zajímat. Nicméně z úsilí Čechů o jeho svatořečení je především cítit trauma pobělohorské doby.

vichrem bičovanými pláněmi kraje la Beauce. Podařilo se jim vyvolat davovou psychózu, která se neomezila na bezprostřední okolí trosek, kde stávala katedrála Černé Panny (jak byl posvátný obraz, zničený za francouzské revoluce, nazýván), ale rozšířila se do Orleánska, Normandie, Bretaně, provincie Ile-de-France i jinam. Do Chartres putovaly zástupy mužů, žen i dětí, bohatých i chudých, zdravých, nemocných a mrzáků doufajících v zázračné vyléčení. Katedrála byla do nedohledna obležena modlícími se extatickými zástupy. I nejpodřadnější nádenické práce byly považovány za jakousi náhradu kruciáty a vykonávány teprve po zpovědi a nekonečných modlitbách. Dokonce i šlechtici a šlechtičny vláčeli jako všichni ostatní balvany z osm kilometrů vzdálených lomů a míchali maltu…

Není divu, že v této atmosféře vytržení byla řada sugestibilních nemocných, především hysteriků, alespoň dočasně zbavena zjevných obtíží a že pověst opředla stavbu řadou nadpřirozených úkazů (uťaté prsty znovu přirůstaly, chléb, darovaný přicházejícím pracovním posilám, se množil, vína jim podaného neubývalo apod.). Existují však i písemné zprávy, které můžeme s jistou rezervou považovat za poměrně spolehlivé, totiž zápisy benediktinů, dopisy jejich opata i latinské popsání mimořádných jevů, které se při stavbě přihodily, přeložené již ve 13. století Johanem Marchandem do francouzštiny a nacházející se dnes ve vatikánské knihovně.

Autoři těchto textů byli velmi opatrní, rozhodně rezervovanější než demagogičtí kazatelé rozněcující a podněcující davy. Byla to doba nastupujících inkvizičních procesů, které se nevyhýbaly ani církevním osobám a příslušníkům vyšší hierarchie – právě naopak. Přílišné nadšení zázraky bylo stejně nebezpečné jako jejich úplné popírání, proto byly mimořádné jevy zkoumány co nejpečlivěji. V podrobnostech odkazuji čtenáře na příslušnou hagiografickou literaturu.

Nejčastěji pozorovanými „zázraky“ byla světla, jež se objevovala na staveništi, přesněji řečeno uvnitř téměř dokončeného chrámu nebo v jeho nejbližším okolí. Tyto světelné jevy se několikráte opakovaly, vždy v souvislosti se mší, která měla extatický charakter, a mnohdy tak intenzívně, že dokonce posloužily jako maják: všechny dobové prameny vyprávějí o zástupu Bretonců, táhnoucích na pomoc stavbě, kteří jednoho sobotního večera zbloudili na pustých pláních a byli k cíli dovedeni planoucím „požárem“ – světlem vycházejícím ze staveniště během slavnostních bohoslužeb…

POKOŘENÁ MĚSTA

Před půlnocí byl na obloze vidět ohnivý kotouč, jehož původ neuměl nikdo vysvětlit. Císař prohlásil: „Proroctví se začínají naplňovat. Brzy se dovrší tisíciletí císařství. Prvním Konstantinem započalo a Konstantinem se dovršuje. Narodil jsem se pod nešťastnou hvězdou.“

Mika Waltari, Pád Cařihradu

Při této příležitosti nelze nevzpomenout dosti známého světelného jevu, který se zcela nepochybně odehrál v noci z 26. na 27. května 1453 v předvečer generálního útoku Mehmedova tureckého vojska na obklíčený Cařihrad, jemuž předcházely přirozené a pochopitelně i mimořádné úkazy, které zcela jistě disponovaly obránce k obzvláštnímu vzrušení: dne 24. května došlo k tříhodinovému zatmění Měsíce, o dva dny později zahalila město neproniknutelná mlha, v této době naprosto výjimečná, atd. Jako poslední pokus dovolat se ochrany Matky Boží byla nesena ulicemi Cařihradu nejposvátnější ikona, paládium říše, omezené teď už jen hradbami obklíčeného města. Každý, kdo nebyl nevyhnutelně potřebný na hradbách, se připojil k procesí navzdory mlze, vichřici, krupobití a průtrži mračen, která zaplavila ulice a v přívalech vod dokonce odnášela malé děti. Když se pak mlha zvedla, uzřeli všichni obyvatelé i obléhatelé zvláštní světlo, vznášející se nad klenbou katedrály Boží moudrosti, a zároveň početná světla planoucí daleko za tureckým táborem, kde žádné ohně být neměly a nemohly. Sám Mehmed II. byl poděšen a musel být uklidňován svými rádci, a křesťané se (alespoň několik hodin) radovali, že snad vidí táborové ohně pomocných sborů Jana Hunyadyho, přicházejícího rozbít turecké obklíčení. Starý vezír Halil, vůdce opozice a zastánce odchodu od Cařihradu, využil světel k dalšímu přemlouvání sultána, aby zanechal obléhání… Světla, nesporně pozorovaná a zaznamenaná kronikáři obou táborů, nebyla nikdy uspokojivě zdůvodněna.

Za zmínku – vzhledem k možnému vysvětlení – stojí, že Cařihrad byl tehdy (z hlediska obrany v nejnevhodnější možné době) přímo zachvácen masovým působením mystické sekty hesychastů (z řeckého hesychis – klid), která praktikovala koncentrační cvičení spojená s tzv. omfaloskopií čili upřeným zíráním na vlastní pupek, což se velmi podobá praktikám indické hathajógy; pozorování pupku se věnoval v pravém smyslu slova kdekdo, od příslušníků vládnoucího rodu až k cařihradské chudině.

Takřka stejná situace se opakovala o sedmdesát let později roku 1521, kdy po epopeji hrdinství, zrady, patetické víry a krutých surovostí oblehl Cortés hlavní město Aztéků Tenochtitlán a navzdory urputnému odporu obhájců je posléze dobyl.

Z původních pramenů jsou nejspolehlivější záznamy lidového vyprávění jednou z mála světlých postav působících těsně po skončení konkvisty v Mexiku, františkánem Bernardinem de Sahagún (1499 nebo 1500–1590), který od svého příchodu do Koleje sv. Kříže v Tlatelolku až do konce dlouhého života plných šedesát let sbíral materiál pro rozsáhlé a dodnes imponující encyklopedické dílo o Aztécích. V jeho zápisech vyprávění o slávě a pádu Tenochtitlánu nalezneme pod hlavou XII 39. kapitolu, v níž se vypráví, jak se Mexikánům, když je tiskli ke zdem, „ukázal krvavý oheň, jakoby vycházející z nebe, a zjevil se jako veliký ohnivý květ“. Ocitujme doslova počátek vyprávění v překladu I. Slavíka:

A když nastala noc, mžilo,
mžilo mlhou hustou jak popel,
když zavládla noc, zjevil se oheň.
Tak se ukázal, tak se zjevil, jako by vyšel z nebe.
Točil se jako větrný vír,
vířil v obrovských kolech.
Rozkvetl jako ohnivý květ,
blesky a déšť jisker vylétaly z kalichu jeho.
Šlehal ohromný, choulil se malý,
pak žíni jen jako jiskra
a praskal a sténal jak měděná trubice v ohni.
Oblétl jezerní hráz a vznášel se chvilku
nad Kojonakaskem, U vlčích uší.
Pak vzplál zase uprostřed jezera.
Zhroutil se a zhasl.
Nikdo se neozval. Ani hlásek neporušil ticho.

Toto se dozvídáme z podání aztéckých pamětníků strašného dne, o nichž víme, že v den předcházející světelným jevům nad Tenochtitlánem vyzvali boha Huitzilopochtliho, aby jim sdělil svou vůli. Světla pak považovali za špatné znamení, za proroctví zkázy a zpečetění osudu skvělého Tenochtitlánu. (Názvosloví upraveno dle F. Katze.)

Navzdory mlze „husté jako popel“ – i v tomto detailu se poslední hodiny Tenochtitlánu shodují s posledními hodinami Cařihradu – pozorovali tento jev i Španělé. Referuje o tom například dávno již klasické dílo amerického historika Williama Hicklinga Prescotta (1796–1859), vydané pod názvem Dějiny dobytí Mexika poprvé roku 1845. V osmé kapitole 6. knihy píše o aztéckých obráncích města (překlad Libuše Vokrové-Ambrosové):

„…Bohové je opustili. Místo nich spatřovali jen znamení hněvu z nebes, která jim předpovídala příchod dalších a ještě větších strastí. Když skončilo obléhání, prohlašovali mnozí, že mezi jinými nadpřirozenými zjevy spatřili také světelný pruh krvavě červené barvy, který se blížil ze severu od Tepejacacu s šumotem připomínajícím větrnou smršť, obkroužil čtvrť Tlatelolco rozsévaje jiskry a ohnivé odštěpky a zapadl daleko doprostřed jezera!…“

Jak se zdá, nebyli Španělé o nic méně nakloněni nadpřirozené interpretaci i ryze meteorologických jevů – po kapitulaci města se rozpoutala mimořádně prudká bouře, kterou si dobyvatelé vykládali jako doprovodné efekty odchodu několika set bohů a bůžků, uctívaných v Tenochtitlánu, z pokořeného města. I o tom se zmiňují dobové prameny a z nich čerpající W. H. Prescott.

Postačí přečíst si Prescottovu stať Strašné utrpení obléhaných, abychom pochopili, že obhájci, oddaní víře tak cizí a nepochopitelné nejen tehdejším dobyvatelům, ale i nám, víře magicky strukturalizující vesmír, víře působící na člověka tak, že stoicky snášel hekatomby krutých a ponižujících obětí, byli před pádem města ve stavu vrcholného vzrušení a žili chiliastickými náladami. Město sužoval krutý hlad a epidemie neštovic. „Kam člověk šlápl, šlápl na mrtvolu Indiána,“ prohlásil sám Cortés. A indiánští spojenci Španělů, smrtelně nenávidící ještě včera všemocné Aztéky, nešetřili ani ženy a děti, nedbajíce ani rozkazů, ani nabádání a proseb. Těžko si představit jinou situaci, která by víc než tento smrtelný zápas navozovala stavy vzrušení a hromadné psychózy, tím spíše, že podle všeho kněží v posledních zoufalých hodinách města rozdali halucinogenní a jiné psychodysleptické drogy, dovolené jinak pod trestem smrti pouze při obřadech, aby povzbudili vyčerpané a hladové bojovníky. Skutečně se zdá, že k něčemu takovému došlo. Cortésovy, Alvaradovy a Sandovalovy pozemní oddíly a brigantiny, podporující palbou z děl pěšáky, se setkaly s divokým odporem mužů, žen i dětí, ačkoli, jak píše Prescott, „jejich střely byly vysílány rukama, které už tolik zeslábly, že nemohly nijak zvlášť škodit“. Navzdory tomu Tenochtitlán odolával až do konce, kdy jeho ulice a náměstí pokrylo sto dvacet tisíc nebo – zprávy se velmi liší – dvě stě čtyřicet tisíc mrtvých Aztéků…

Avšak abychom nezůstali jen u obléhání měst vzdálených a exotických: v Husitské kronice Vavřince z Březové (asi 1370–po r. 1437) čteme o obléhání Žatce křižáky roku 1421: „Nebo druhého dne října božským řízením způsobeni jsou zápalové, že na mnohých místech vojsko hořelo. Neb ukázal se nějaký sloup modrý nad stany, přestupuje z jednoho stanu nad druhý. A kdež stál ten sloup, tu stanové hoří a všichni utíkajíce, opustivše tu všecky věci, sotva mohli život zachovati. Ten pak divný skutek od Boha Žatečtí vidouce, v několika tisících je honili a mnoho jich zbili a mnohé živé zjímavše do města přivedli.“ (Staročeský překlad z latiny upraven podle vydání J. Golla z roku 1893.)

Žatec byl v husitských válkách přední středisko revolučního měšťanstva a pro Žižku představoval jednak materiální a proviantní základnu (v saských kronikách se Žatecko pro úrodnost a žírnost nazývalo „Egypt“), jednak lidský rezervoár – v té době to bylo po Praze druhé nejlidnatější město Čech – a konečně mocný stabilizační činitel husitského hnutí. O Žatec se Žižka opíral při neustálém politickém manévrování mezi krajnostmi táborského chiliasmu a pražské ochoty ke kompromisům. Domnívám se, že teprve příští historická zkoumání husitského hnutí zařadí Žatec a žatecké v porovnání s Táborem a tábority na místo, které jim náleží. Přes jistou umírněnost nelze pochybovat, že v době smrtelného ohrožení města křižáky zde byla atmosféra mimořádně nábožensky vzrušená a vypjatá. Při jevu samém – Vavřinec z Březové je přes výhrady vůči Janu Želivskému a táborským radikálům velmi spolehlivý informátor, nejlepší světský spisovatel husitské doby a hlavní pramen Palackého i dalších historiků husitství – sotva šlo o oheň, ačkoli ani ten nemůžeme vyloučit. Časté požáry v polních leženích si totiž vynutily bezpečnostní vzdálenosti mezi jednotlivými stany. Podle barvy a tvaru („sloup modrý“) to mohl být spíše nápadný jev světelný.

Tolik o pozorování podivných světel v obležených městech, odsouzených ke zkáze, jejichž obyvatelé tuto zkázu najisto předvídali a tušili, že pro ně nebude milosti – vždyť Mehmed zastrašoval názornými příklady hromadných poprav narážením na kůl před očima obránců, jestliže se posádky předsunutých křesťanských pevností bez odporu nevzdaly. A o charakteru pomsty svých včerejších poddaných, takřka otroků Tlaxcalanů si aztéčtí obyvatelé Tenochtitlánu rozhodně nedělali žádné iluze. I obráncům Žatce bylo pochopitelně zcela jasné, co mohou očekávat od křižácké soldatesky po pádu města – hlavní motivací účasti námezdných vojáků z celé Evropy byla perspektiva beztrestného a neomezeného drancování…

Když ataman Jermak Timofejevič překročil roku 1581 temný Ural, aby pro Stroganovovy solivarníky zabral Sibiř, udělenou jim již roku 1574 carskou listinou jako léno, hnal se před jeho nevelkým, sotva osm set mužů čítajícím vojskem spojenec strach. Ataman dovedl užívat hrůzy, kterou šířily kozácké pušky (děla neměl), a dovedně rozšiřoval značně přehnané pověsti o možnostech této zázračné zbraně i o bojových kvalitách kozáků, takže k jeho protivníkovi chánu Kučumovi, potomku Čingischána a veliteli obrovského vojska, docházelo mnoho poplašných zpráv. Když vytřídíme obvyklá „zjevení“ (velký bílý medvěd bojoval s malým černým, kterého zabil, atd.), jež lze přičíst na konto proměnlivosti oblaků a eidetických vloh přírodních národů, zbývá nám zajímavé pozorování, které učinili a Kučumovi sdělili především mullahové, islámští bohoslovci doprovázející vojsko kočovníků, ale i šamani dosud Alláhovi nepoddaných spojenců: Na severním břehu řeky Pelymu, odkud se blížilo kozácké vojsko, zářil poslední noc před bitvou ohnivý sloup až k nebi. Kozácké vojsko postupovalo za ustavičných šarvátek a přestřelek, vypalovalo pochopitelně i tatarské vesnice, kterými prošlo, ale kronikáři nikde nemluví o záři nebo odlesku požáru, nýbrž o podivném a nevídaném ohnivém sloupu…

Objasnění podobných pozorování a na nich založených mýtů či báchorek může mít za jistých okolností i kulturní a historickou cenu. Tak například exodus Židů z Egypta, ve skutečnosti útěk podrobeného kmene bez povolení úřadů, umožněný rozháranými poměry, byl podle židovských pramenů, jak známo, doprovázen velmi spektakulárními efekty: „Hospodin šel před nimi ve dne v sloupu oblakovém, a tak je cestou vedl, v noci ve sloupu ohnivém, a tak jim svítil, že mohli jít ve dne i v noci. Sloup oblakový se nevzdálil od lidu ve dne, ani sloup ohnivý v noci.“ (Ex. 13, 21–22)… „Za jitřního bdění vyhlédl Hospodin ze sloupu ohnivého a oblakového na egyptský tábor a vyvolal v egyptském táboře zmatek.“ (Ex. 14, 24; citace podle ekumenického vydání z r. 1985.)

Jev je potvrzen, jak se zdá, Ipewerovým papyrem (Leydenshý papynis č. 344, též Epuverův), nazvaný podle zachovalé části, kde mluví jakýsi Ipev, snad jeden z vůdců opozice, v každém případě však skvělý řečník a jasnozřivý politik, který komentuje a kára zmatek v zemi. V části 7, 1 píše autor doslova: „Hle, oheň vstoupil na hory. Jeho plameny jdou před nepřáteli země.“

Je pochopitelné, že tyto efekty, sice nápadné, ale zdaleka méně odporující přírodním zákonům než např. zastavení slunce nad Gibeónem (Joz. 10, 12), byly židovskými autory Exodu, tedy osobami neznalými podrobného zeměpisu egyptské říše, připsány vulkanismu, který na laskavý pokyn Hospodinův vypukl právě včas. Vyplývá to z biblického textu. Ipev byl ovšem lépe informován – jako velmož,jímž nepochybně byl, věděl, že v oblasti, kterou uprchlý kmen postupoval, sopky neexistují, a proto se mu zdá být jev přinejmenším nepřirozeným.

Leydenský papyrus č. 344, nazývaný Lexou Epuverovo líčení zkázy Staré říše a sirem Alanem H. Gardinerem Napomenutí egyptského mudrce, se ovšem zachoval jen v poměrně nových opisech (z 19. dynastie, asi 1310–1200 př. n. l. a mladších) a jeho stáří není dosud určeno. Mohl vzniknout v tzv. prvním (asi 2270–2070) nebo druhém přechodném období (asi 1790–1580), tedy mezi Starou a Střední nebo Střední a Novou říší, kdy byla situace podobná (Zamarovský klade vznik Napomenutí na konec 12. dynastie). Právě tak ani exodus není dosud přesně datován (pronikání izraelských kmenů do Palestiny, snad Jozue, kolem 1200 př. n. l.) – egyptské prameny se o tomto pro říši bezvýznamném a epizodickém ději jmenovitě nezmiňují – spojení Ipewerova papyru s exodem je tedy toliko hypotetické.

Tím větší zájem projevili o racionální vysvětlení epizod Starého zákona přírodovědci, věnující se kromě pověstí o zkáze Sodomy a Gomory (snad pokles v oblasti poloostrova El Lisan v Mrtvém moři, spojený s výrony zemního plynu) a o událostech kolem předání Desatera na hoře Sinaji (nalezišti tzv. písmenkové žuly, pegmatitu: křemen vytváří na štěpné živcové ploše velmi sugestivní nápodobu orientálního či klínového písma) také rekonstrukci cesty, kudy Židé z Egypta prchali. Všeobecně se předpokládá, že tato cesta vedla Sinajským poloostrovem, počínaje setkáním na hoře Chorébu, kde se Mojžíšovi zjevil Jahve v hořícím keři, a skrze poušť Sin opět až k Refídimu, kde úderem do skály vyvedl Mojžíš vydatný pramen vody žíznícímu lidu. Zde sídlili i Midjanité, jimž podle pověsti vládl Mojžíšův tchán Jitro, tedy spojenci prchajících. Někteří badatelé (E. Hoffmeister aj.) dokládají nutnost cesty přes Sinajský poloostrov i jinými důvody strategickými a politickými.

A teď nastávají obtíže. Pohoří Sinaj je sice mohutný a krásný masiv, složený převážně z ruly, žuly a syenitu, prostoupený žilami dioritu a krystaly porfyrů, všechny výzkumy (C. Andrew, 1937 ad.) však shodně prokázaly, že nejmladšími místními horninami na Sinajském poloostrově vůbec jsou třetihorní čediče z rozhraní eocénu a miocénu a že se zde tedy člověk, Homo sapiens sapiens, s vulkanickou činností nesetkal a setkat nemohl. Pokusy vysvětlit uvedené a další v Bibli popsané jevy zemětřesením, které je zde poměrně časté (Duncker), nebo bouřemi (Ebers), jež pod horou Djebel Serbal nejsou vzácné, byly většinou badatelů odmítnuty.

Biblisté se ocitli v úzkých a zvolili úhybný manévr: Wellhausen (podle jiných autorů Ch. Becke) jako první navrhl přenést biblický starozákonní Sinaj do západní Arábie a poté do řady dalších míst (do krajiny kolem Kadeše, na severovýchod od Mediny, na východ od Akaby). Jedním ze zastánců této hypotézy byl i náš cestovatel Alois Musil, soudící, že západoarabský Al Badr nad rovinou Al Gaw mohl soptit ještě v biblických dobách – později však od svého mínění ustoupil a vulkanickou interpretaci biblického doprovodu exodu zavrh, právě tak jako naprostá většina badatelů ostatních. Cesta Židů Sinajským poloostrovem je totiž jedině logická, dobře doložená (Mojžíšovy knihy dokonce pomohly izraelským prospektorům nalézt ložiska významných surovin) a pravděpodobně nesporná. Vulkanické jevy se tedy dění nezúčastnily. A přece, jak se zdá, cosi vydávalo světlo v blízkosti zoufale prchajícího zástupu, ustavičně se ohlížejícího, zda se z prachu pouště neblíží smrt v podobě trestné expedice, který byl navzdory dobré organizaci hladový, žíznivý a vyčerpaný. Není to zajímavé?

Podobných pozorování bylo učiněno mnoho – vyjmenujme ještě alespoň stručně několik z těch, o nichž podávají zprávu spolehliví a v mezích našich znalostí důvěryhodní autoři:
Jeden z nejvýznačnějších antických historiků Josephus Flavius sděluje ve svém nejzávažnějším díle Válka židovská (6., XVII.), že těsně před vypuknutím tragického protiřímského povstání roku 66 n. l., když byl vzrušený a mesiášskými náladami opojený lid shromážděn 8. dubna v devět hodin večer v jeruzalémském chrámu, „…velké světlo oblilo chrám i oltář, že to vyhlíželo, jako by byl jasný den, kterýžto zjev potrval půl hodiny. To bylo od nezkušených vykládáno za dobré znamení, ale zákoníci soudili, že je to předzvěstí toho, co potom skutečně nastalo.“ Josephus Flavius čerpal z vlastní zkušenosti, z obsáhlé korespondence i ze studia pramenů. Intervencím nadpřirozena se ve svých dílech vyhýbal a v líčení mimořádných jevů tohoto druhu si nijak neliboval…
Podobný zážitek líčí ve své slavné autobiografii (18. kap.) i proslulý renesanční všeuměl Benvenuto Cellini – sice chorobně ješitný a příšerně vychloubačný, s touto výhradou však poměrně spolehlivý zdroj informací. Roku 1537 se vracel s přítelem do Říma:
…„Byla již tma, když jsme vjeli na jakýsi pohorek a tu, pohlédnuvše směrem k Florencii, oba jsme vykřikli velkým úžasem: ,Pane na nebi, jaký to zvláštní úkaz nad Florencií?‘ Vypadalo to jako velký ohnivý sloup, z něhož sršely jiskry a vycházela jasná zář. Pravil jsem Felicemu: Jistě zítra uslyšíme, že se ve Florencii stalo něco významného.‘ …Druhého dne pozdě odpoledne přišla do Říma zpráva o zavraždění vévody Alessandra…“
Víme dnes, že zavraždění Alessandra (5. ledna 1537), krutého a zhýralého levobočka Lorenza Mediciho Nádherného, dosazeného Giuliem Medicim – papežem Klementem VII. do Florencie, znamenalo restauraci vlády přímé větve rodu Mediciů (započaté bankéřem Cosimem Medicim, 1434–1464, a vrcholící r. 1569 prohlášením Cosima I. Mediciho velkovévodou toskánským) a způsobilo ve městě obrovský rozruch hraničící s hysterií.
Nejznámější a patrně nejspektakulárnější světelný jev, doprovázející hromadnou extázi, se však pravděpodobně odehrál 13. října 1917 v portugalské Fatimě. 13. května téhož roku se zde, v chudé a zaostalé Estremaduře, zjevila třem dětem (desítileté Lucii, devítiletému Francescovi a sedmileté Giacintě) Panna Maria – „zjevení“ téměř do detailu shodně opakované na mnoha místech: La Salette (1846), Obermauerbach (1848), Montessé (1848), Poggendorff (1849), Céret (1853), Lourdes (1858), Francoules (1860), Anglet (1862), Filipov v Čechách, okres Děčín (1866), Locherboden (1871) a dalších – neviditelné ovšem dospělým, kteří prý spatřovali jen prohnuté větve stromů, na nichž podle dětského líčení Maria seděla, zjevně zachovávajíc pozemskou hmotnost. Jako ve většině ostatních případů se událost rozkřikla a do Fatimy proudily k potěšení místních občanů davy poutníků a zvědavců, a to především každého třináctého dne v měsíci, kdy k opakování docházelo. V říjnu se tu shromáždil dav 70 000 lidí (dolní odhad, úřední zprávy a nevrle policejní referáty – shromažďování takových davů bylo totiž nežádoucí a bylo mu rozličně bráněno – mluví o 80 000) očekávajících zázrak, modlících se, věřících v uzdravení a pochopitelně upadajících jednotlivě i ve skupinách v extatické a halucinační stavy. Zázrak se dostavil, ne sice v osobě Panny Marie, ale o to velkorysejší: navzdory lijáku se mraky roztrhly a všichni přítomní pozorovali, že se slunce pohybuje doprava a doleva, až se konečně začíná jako ohnivé, avšak neoslňující kolo otáčet, přičemž vystřeluje kaskády rudého, modrého a fialového světla skrápějícího krajinu nezemskými tóny. Celkem se slunce roztočilo třikrát. Celý jev trval dvanáct minut a byl pozorován nejen bezprostředními účastníky shromáždění, ale i nahodilými svědky v okruhu čtyřiceti kilometrů. Díky této podívané se Fatima stala jedním z nejvýznamnějších poutních míst.
Efekt byl sice okázalý, ale pro skromný cíl, který světice dětem sdělila, až zbytečný: dožadovala se prý jen postavení kapličky. Teprve později, když obě mladší děti rychle za sebou do dvou let zemřely a nejstarší Lucia zmizela za branou kláštera, bylo oznámeno, že Panna Maria dětem svěřila poselství, které však smělo být zveřejněno až roku 1960; do té doby bylo uloženo ve vatikánských tajných archívech. Papež Jan XXIII. proroctví v určeném roce rozpečetil, ale jeho obsah si ponechal pro sebe. Snad aby ušetřil církev blamáže. O tři roky později přes prudký odpor vatikánských „jestřábů“ Ottavianiho a dalších dokonce vydal encykliku Pacem in terris, v níž se – v souvislosti s fatimským poselstvím – pokusil nalézt modus vivendi mezi církví a „zlými bolševiky a odboráři“… To už ovšem k naší při nenáleží.
Jisto je, že 13. října 1917 zůstalo Slunce na svém místě a nedopustilo se žádných výstředností – potvrdily to dokonce i dotázané (!) hvězdárny; neopakoval se tedy zázrak zastavení slunce nad Gibeónem, nejsem si však docela jistý, zda šlo opravdu jen o „zcela jasnou masovou sugesci“ následovanou deformovanými a vědomě nebo podvědomě nepravdivými výpověďmi dalších osob, které se extatického jamboree nezúčastnily a tudíž sugesci podlehnout nemohly. Velmi podrobné protokoly o celé události, k níž církev zprvu zaujala značně rezervovaný postoj, se mi zdají naznačovat možnost jakéhosi reálného optického fenoménu, nápadně podobného například zlaté kouli popisované na jiném místě této knihy J. H. Nealem. Světelné efekty ve dne vypadají jinak než v noci nebo alespoň v šeru a předpokládaná emise zviditelněné biologické plazmy – připustíme-li ji – desítkami tisíců lidí, podléhajících nebo vystavených masové náboženské hysterii, by byla po mém soudu sama o sobě schopna jev uspokojivě vysvětlit. Berme ji tedy alespoň jako pracovní hypotézu, vyžadující ovšem, to je samozřejmé, bližší zdůvodnění a experimentální verifikaci.
Velmi podobné světelné fenomény byly však pozorovány i bez účasti hromadných emocí. Koncem září roku 1977 vydala sovětská agentura TASS, rozhodně nenakloněná spekulacím jakéhokoli druhu, tuto oficiální zprávu: „Obyvatelé hlavního města Karelské ASSR byli 20. září 1977 svědky pozoruhodného přírodního úkazu. Asi ve čtyři hodiny ráno na temné obloze znenadání vzplanula obrovská hvězda, která vysílala na zemi proudy světla.
Přitom se pomalu pohybovala k Petrozavodsku, rozprostřela se nad městem ve tvaru medúzy a doslova je zasypala takovým množstvím paprsků, že vznikl dojem hustého lijáku. Po chvíli udělala medúza na obloze půlkruh a zamířila k Oněžskému jezeru zahalenému do šedých mraků. V této cloně se pak vytvořila půlkruhová, zářivě červená proláklina s bílým okrajem. Podle očitých svědků trval tento úkaz 10–12 minut. Ředitel petrozavodské Hydrometeorologické observatoře J. Gromov řekl zpravodaji TASS, že se pracovníci observatoře s podobným jevem dosud nesetkali. Zůstává záhadou, co tento jev způsobilo, protože v předešlých čtyřiadvaceti hodinách nebyly v atmosféře zaznamenány žádné výraznější odchylky a nebyly prováděny ani žádné technické experimenty. Jasně ohnivou kouli, která se pohybovala na obloze od jihu na sever nad leningradskou a karelskou oblastí, pozorovali také astronomové Pulkovské observatoře nedaleko Leningradu. Vědci zatím uvažují o tom, že úkaz mohl způsobit meteorit velkých rozměrů. Ještě se však nepodařilo zjistit, kam dopadl.“
Potud zpráva TASS. Dodejme, že v okamžiku objevení se podivné světelné „medúzy“ bylo Slunce klidné, takže výskyt polární záře je nepravděpodobný, a že meteor (lépe meteoroid), letící rychlostí desítek kilometrů za sekundu by za deset či dvanáct minut urazil dráhu mnoha tisíc (nejméně) kilometrů, nikoli několika pouhých desítek, jak tomu podle pozorování bylo. Také zanikání umělého kosmického tělesa by asi nebylo tak spektakulární. Velmi nápadná je ovšem analogie této sovětské zprávy se Sahagúnovým mexickým referátem…
Je zřejmé, že všechny tyto jevy a jejich vnímání byly podmíněny (ať už je považujeme za fiktivní nebo reálné) jistými zvláštnostmi chování jednotlivců v takových sociálních situacích, jimiž se zabýval především Gustave Le Bon (1841–1931), který svou knihou Psychologie davu zásadně přispěl k ustavení sociální psychologie jako samostatného vědního oboru. Podstatou jeho stanoviska bylo tvrzení o existenci „skupinové duše“. Moderní psychologie soudí, že se u každého jednotlivce, je-li součástí většího davu, projeví zvýšená citovost a sugestibilita. Nezúčastníme se však dozvuků „bitvy o skupinovou duši“, odehrávající se v psychologii před první světovou válkou, poznamenejme jen, že N. Triplatt, W. Moede, F. H. Allport, V. Bechtěrev a mnoho dalších prokázalo při kooperativním myšlení zvýšení výkonu i prahu bolesti a její snesitelnosti v kolektivu, zrychlení tempa individuální výkonnosti za účasti spolupracovníků atd. Tyto poznatky korespondují s dialektickým zákonem proměny kvantity v novou kvalitu a základní myšlenkou každé demokracie, že se totiž skupinová diskuse přes jisté potíže zdá být přesnější a v závěrech kvalitnější než rozhodování individuální, a v důsledcích konečně i s představou psychotroniku (V. Puškin aj.), že při spolu působení většího množství disponovaných osob dochází k zesílení efektu.

ZEMĚTŘESENÍ A ZJEVENÍ

Když nastal den letnic, byli všichni shromážděni na jednom místě. Náhle se strhl hukot z nebe, jako když se žene prudký vichr, a naplnil celý dům, kde byli. A ukázaly se jim jakoby ohnivé jazyky, rozdělily se a na každém z nich spočinul jeden; všichni byli naplněni Duchem svatým a začali ve vytržení mluvit jinými jazyky, jak jim Duch dával promlouvat.

Skutky apoštolů 2, 1–4

Příroda se i bez lidských válečných zábav a vzájemného vnitrodruhového hubení postarala o modelaci, která se sociálně a psychologicky velmi podobá emocionálnímu klimatu obleženého a ke zkáze odsouzeného města. Jde o zemětřesení, přírodní katastrofu, proti níž se můžeme až dosud bránit jen pasivně. Nejsme schopni intervenovat v místě jeho vzniku, deset, šedesát, ale i 750 km pod povrchem Země, naše energetika se dosud nemůže měřit s energií největších zemětřesení, dosahujících asi 270 miliard kilowatthodin, tedy více než šestinásobek celkové roční výroby elektrické energie v Československu. Navrhované preventivní „odlehčovací“ jaderné výbuchy v místech tektonických vrás jsou zatím ve fázi předběžného studia a podle všeho nepřinesou žádoucí řešení.

Naše země leží naštěstí mimo tektonicky aktivní pásmo a silnější, ničivá zemětřesení jsou tu vzácná. Víme vlastně jen o třech: z roku 1348, kdy prý bylo v Čechách poškozeno čtyřiadvacet hradů, z roku 1662, kdy se Slavkovský štít v Tatrách zřícením snížil o 300 metrů, a z roku 1763, kdy bylo v Komárně usmrceno 63 osob a pobořeno 280 domů a sedm kostelů (Z. Michalec). Jsou ovšem oblasti, kde tento nežádaný experiment probíhá velmi často, takřka ustavičně. Jedním z negativních jevů soudobé vědy je podceňování výzkumů, prováděných bez složitého zařízení nebo dokonce pouhým přímým pozorováním. Odvažuji se tvrdit, že tímto způsobem uniká naší pozornosti celá řada jevů, jejichž vysvětlení by bylo nejen zajímavé, ale v některých případech snad i klíčové.

Mezi nepochybně zajímavé jevy patří světelné efekty popisované při zemětřeseních od nejstarších dob až po současnost. Je příznačné, že jedinou soubornou zprávu o těchto jevech podal, pokud vím, I. Galii již v průběhu první světové války – od té doby nalézáme v seismologických dílech jen kusá konstatování, např. německého badatele Sieberga, který tyto fenomény zařadil mezi „nejasné kapitoly dnešní seismologie“. Japonec Musya, o němž bude ještě řeč, je světlou výjimkou.

Od roku 89 př. n. l., kdy byly při zemětřesení zmíněny poprvé, bylo do počátku 20. století objeveno více než sto padesát zpráv, v nichž jsou popsány světelné efekty doprovázející zemětřesení, které lze rozdělit do čtyř skupin:

1. Záblesky světla jako při svítání, světelné skvrny a pruhy.
2. Ohnivé koule a paprsky.
3. Jevy podobné šlehajícím plamenům, mračnům jisker a světélkujícím parám.
4. Světlo rozptýlené ve vzduchu a světélkující mraky.
Světla všech uvedených forem se objevují nejčastěji těsně před otřesy a při nich, vzácněji i po zemětřesení. Nejintenzivnější bývá světlo v epicentru a jeho blízkém okolí, většinou za otřesů. Ve vzdálenějším okolí se světla objevují častěji před zemětřesením. Bylo tomu tak i při dobře popsaném zemětřesení, které 17. prosince 1896 v 5 hodin 32 minut místního času zpustošilo anglické město Hereford.
Velmi podrobný materiál shromáždil již zmíněný seismolog Musya, vědecký pracovník japonského Ústavu pro výzkum zemětřesení, který byl se svým kolegou Teradou svědkem jednoho z ničivých zemětřesení, jež v listopadu 1930 postihlo Japonsko. Začalo ve 4 hodiny 30 minut na severním konci poloostrova Izu-Hantó a šířilo se odtud na jih podél západního břehu zátoky Sagami-Nada s epicentrem u Hakone-Mati. Na základě vlastních pozorování a rozsáhlé dotazníkové akce, které se zúčastnilo 1 500 respondentů, došel Musya k pozoruhodným závěrům.
Především v plném rozsahu potvrdil všechny kategorie světelných jevů, které shromáždil Galii. Obloha byla osvětlována jako při blýskání, záblesky však byly delší. Po obloze se šířily paprsky a světelné pruhy podobné světlometným kuželům, byly spatřeny osvětlené mraky a rudá záře, i světlo, šířící se po obzoru nad tokijským zálivem. Blízko epicentra se objevovala a mizela řada záblesků, při vyvrcholení zemětřesení se pak na jihozápadě rozsvítila řada kulovitých světel – někteří pozorovatelé je popisovali jako bílá a namodralá, jiní jako načervenalá a oranžová. Jejich světlo bylo značně intenzívní: v Tokiu bylo dobře vidět i v místnostech, ačkoli byla ještě hluboká noc; ve vzdálenosti asi 50 km od epicentra bylo větší světlo než při úplňku Měsíce. Světelné jevy byly patrné 80 km na východ, 130 km na severovýchod a 65 km na západ od epicentra, kde se projevovaly nejnápadněji. Popis těchto světel se velmi podobá zprávám z obleženého Cařihradu a Tenochtitlánu…
Musya a Terada pátrali i po jiných možných zdrojích světla – bylo zjištěno, že nad postiženým územím nebyly bouře, nebyla pozorována polární záře, oblačná obloha nepřipouštěla vliv zodiakálního světla. Krajem neprocházelo vedení o vysokém napětí a odborná zpráva vylučovala možnost význačnějšího jiskření normálních elektrických rozvodů. Nedošlo k rozsáhlejším požárům a v činnosti nebyly ani světlomety, ani artilerie (někteří vojensky zkušení respondenti popisovali záblesky jako výšlehy z děl).
Zajímavé výsledky dotazníkové akce vedly Musyu a Teradu k obdobnému studiu čtyř jiných japonských zemětřesení, která jim k malé radosti postižených poskytla příroda v nejbližších dvou letech. Vždy byly pozorovány světelné fenomény před zemětřesením, při něm i po něm, opět se potvrdila zjištění od Hakone-Mati. Nejnápadnější bylo světlo vycházející jakoby od obzoru. Ani tentokrát nebyly zjištěny v okolí požáry, bouře či jiné světelné zdroje, které by připouštěly snadné a nerozporné vysvětlení. Zajímavým detailem je, že pouhých několik vteřin před zemětřesením byly nepochybně pozorovány jasné létavice – zářící bolid přece prolétl i těsně před prvními otřesy země nad Herefordem… Pozorovatelé nemusí být vždy spolehliví, lépe řečeno, obvykle jsou velmi nespolehliví. Nejen světelné úkazy, ale i samo zemětřesení může být jen subjektivní iluzí, jak jsem to popsal v chronologické studii o datu Kristovy smrti: při úplném zatmění Slunce přebíhají po terénu světelné pásy, takže vzniká velmi sugestivní dojem vlnění země.
Že ani odborníci nejsou vůči omylům imunní, prokázal pokus či kanadský žertík zorganizovaný W. H. Georgem na zasedání psychologického kongresu v Góttingenu: do přednáškového sálu se vřítil muž pronásledovaný druhým s revolverem v ruce. Po krátké šarvátce uprostřed místnosti zazněl výstřel a asi po dvaceti vteřinách oba opět vyběhli ven. Teprve pak se psychologové dozvěděli, že událost byla zinscenována a nafilmována, a dali se do vyplňování dotazníků, jež jim byly předloženy. Ačkoli byl děj kratičký, upoutávající pozornost všech a zcela přehledný, ačkoli pozorovateli a respondenty dotazníkové akce byli vědci, zvyklí všímat si fakt a kriticky je hodnotit, a ačkoli se „drama“ žádného z diváků osobně netýkalo, byly výsledky hodnocení čtyřiceti dotazníků katastrofálně mizerné. Jen v jedné jediné odpovědi bylo méně než 20 % chyb, ve čtrnácti jich bylo 20–40 %. Většina dotazníků obsahovala 10 i více procent naprosto vymyšlených podrobností, které se neudaly – a to se otázky týkaly jen nejdůležitějších a zcela zjevných okolností sehraného příběhu…! Je tedy třeba značné opatrnosti a velmi kritického přístupu k ústnímu líčení i k písemným pramenům – jejich shoda je však taková, že se můžeme bez obav připojit k závěru obou japonských seismologů, kteří konstatují velmi pravděpodobnou souvislost světelných jevů se zemětřesením, aniž se odvažují formulovat vysvětlující hypotézu. Světelné jevy popisuje i Flammarion po ničivém španělském zemětřesení 22.–28. prosince 1884. Shrnul (za pomoci jím založené Flammarionovy vědecké společnosti) celou řadu zpráv o různých zemětřeseních i jiných jevech, které pak uveřejňoval v časopise Revue l'Astronomie Populaire. V tomto případě očití svědkové hlásili „křížení četných blesků na nebi bez mráčku“.
Světelné jevy jsou pozorovány při náboženských a jiných hromadných exaltacích dodnes. Některá pozorování sebral neúnavný a nepoučitelný von Däniken do své knihy Zjevení (Ehrscheinungen, Econ Verlag 1974) a pochopitelně je vysvětluje v okruhu své utkvělé myšlenky o návštěvách nepozemšťanů interpretovaných pozorovateli podle jim vlastního naturelu a náboženství. Nehodlám s jeho vývody polemizovat – sebral jsem však materiál, který von Däniken zřejmě nezná (ačkoli popisuje nedávná „zázračná zjevení“, k nimž mělo dojít i v Československu, o nichž kupodivu nic nevědí ani místní obyvatelé) a kterým uvádím hypotézu o nepozemšťanech, vydávajících se za pámbíčky, ve značnou pochybnost.

DUŠIČKY „NEKŘTĚŇÁTEK“ A FOO-FIGHTERS

„Opravdu?“ řekla Beatrice.
„Víte, co jsem řekla, že to je, když jsem to uviděla?“ řekla slečna Wileyová.
„Ne –“ řekla Beatrice, „co jste řekla, že to je?“
„Radši to jen zašeptám,“ řekla šelmovsky slečna Wileyová, „aby mě náhodou nestrčili do cvokárny.“ Přiložila si dlaň k ústům a nasměrovala svůj hlasitý šepot k Beatrici.
„Létající talíř,“ řekla.

Kurt Vonnegut, Jr., Sirény z Titanu

Celým světem prolétla roku 1968 novinářská zpráva o „zázračném zjevování Panny Marie“ nad koptským kostelem v Káhiře. Zprávu z pochopitelných důvodů spěchal potvrdit i patriarcha koptské ortodoxní církve Kyrilos. Měl jsem možnost podrobně hovořit s očitým svědkem, význačným českým varhaníkem, mužem rozvážným a skeptickým, který tehdy vyučoval v Káhiře na konzervatoři, a prostudovat jeho vlastní i žurnalistické fotografie. Panna Marie se inpersona nezjevovala, a pokud byla spatřena, pak pouze labilními jedinci se sklonem ke smyslovým klamům. Nesporně se však nad věží kostela objevoval na fotografiích zachycený třpyt doprovázený po několik nocí jakýmsi světélkujícím obláčkem.

„Zázrak“ byl s podnikavostí místnímu obyvatelstvu vlastní řádně využit a komerčně vytěžen: kolem kostela se objevily nespočetné židle a lavice, pronajímané za hříšné peníze. Nestačily – a psychická epidemie dosáhla takového stupně, že jedné noci bylo ušlapáno patnáct lidí, z toho šest dětí. Odehrávaly se tu scény hodící se spíše ke středověkým flagelantským procesím.

Jestliže tedy někde existovaly podmínky pro koncentraci jakési psychické energie a její projekci do jednoho místa (věž kostela), pak to bylo právě zde – pokud ovšem nešlo o malý propagační trik se skrytým reflektorem, čemuž ve své naivní důvěře v lidskou slušnost a po prostudování snímků nevěřím…

Roku 1933 byla Bretaň vzrušena „zázrakem“ – světelnou koulí, která se objevila, několik minut setrvala a byla mnoha svědky spatřena nad větším shromážděním modlících se žen. Podotýkám, že Bretaň je jednou z kulturně nejzaostalejších oblastí Francie. Náboženství je tu dosud velmi živé, a nejen ono, ale i víra v uřknutí, čarodějníky a kouzelnické praktiky. Živná půda dostatečně vydatného vzrušení by tedy byla i zde.

Co bylo řečeno o Bretani, platí snad ještě více o Walesu, jednom z posledních útočišť tajných čarodějných spolků (nejstarší z nich se jmenuje Tyldwyddtek) a zaslíbené zemi moderních černokněžníků, jejichž poutavé obřady s mocným sexuálním akcentem se v Anglii velmi rozšířily zejména mezi highsociety. Wales se nezpronevěřil své pověsti: v zimě 1904–1905 byl pozorován hromadný výskyt „světélek“ pohybujících se nad hlavami zpívajících poutníků. Obláčky světla zaznamenali a vyfotografovali reportéři listů Daily Mirror a Times, byly spatřeny i nad kaplí a jedna bludička (smíme-li tak fenomén nazvat) doprovázela kočár patrně obzvláště disponované paní Jonesové, která vedla procesí. Je zajímavé, že tato zima přinesla i řadu nevysvětlených požárů (zmíněných v Tušení stínu), náboženských exaltací, sebevražd a hromadných psychóz. Náboženští fanatici předčítali na ulicích evangelia, procesí stíhalo procesí – zkrátka: scéna byla připravena a bludičky se mohly začít rojit.

Roku 1935 přinesly téměř všechny francouzské listy zprávu o podivném světle, objevujícím se na hrobce komtesy Bois de Vaux v Lousanne. Světelné efekty fungovaly zejména tehdy, když byl hrob obklopen vzrušeným davem věncích. Na jaře 1954 pozorovaly stovky věřících a ovšem i žurnalisté a fotoreportéři mnoho zvláštních světel uvnitř a kolem chrámu sv. Josefa v Jersey City. Světla měnila barvu od žluté k červené, jejich jasnost kolísala. Pobožnost byla toho dne obzvlášť extatická – šlo o chrám poněkud výstřední sekty. Fotografie jsou zajímavé a naznačují, že snad opravdu v zájmu povzbuzení víry nedošlo k využití osvětlovací techniky.

Alespoň tolik o světelných jevech, doprovázejících zcela zřejmě prudká hnutí myslí většího počtu zúčastněných osob.
Existují však stejně nevysvětlená světla, kde účast většího množství lidí v labilizovaném psychickém stavu nelze prokázat. Některá z nich mají dokonce jakýsi svůj „jízdní řád“. O bludičkách a o nepřijatelnosti jejich vysvětlování samovznícením bahenního plynu jsem psal již v Tušení stínu. Jsou ovšem i další světelní bubáčci.
Velmi pozoruhodná zpráva o podivných světlech, blížících se svým charakterem klasickým „bludičkám“, pochází od proslulého znalce indické zvěře a lovce, eponyma Národního parku Jima Corbetta (dříve Haileyův národní park) v podhůří Kumaonského Himaláje v indickém státě Uttar Pradesh. Podotýkám, že Corbett, autor celé řady knih, je neobyčejně spolehlivým a pravdomluvným zdrojem informací – jeho poznatky o etologii zvěře džungle jsou přejímány i nejsvědomitějšími autory.
5. dubna 1929 se Corbett se svými průvodci ocitl na břehu asi 150 metrů široké řeky nedaleko Tanakpuru, v místě zvaném Punágiri. Byl klidný, tichý večer, vanul jen mírný větřík profukující údolím. V úplné tmě spatřil Corbett na protějším břehu (jehož konfiguraci neznal) nejprve tři a záhy celou řadu zvláštních kruhových světel o průměru asi 60 cm, pohybujících se všemi směry z místa na místo, avšak zjevně bez ovlivnění vanoucím větrem. Všechna byla stejného tvaru a stejně veliká. Záře, kterou světelné kotouče vydávaly, byla stálá, nekolísající, nezdálo se, že by světla plápolala nebo čadila. Corbett a jeho lovečtí průvodci byli udiveni, rozhodně nešlo o ohně, ani o lucerny mužů, kteří by snad v temnotě cosi hledali. Teprve po rozbřesku dostal večerní údiv patřičnou faktickou potravu: na protějším břehu řeky byla totiž v místech, kde se předtím světla pohybovala, kolmá skalní stěna, naprosto neschůdná a přístupná toliko po laně spuštěném ze strmé stezky vysoko nad řekou.
Corbett se vyptával na podivné noční vidění opata chrámu v Tanakpuru. Ten světla dobře znal, ačkoli je sám neviděl, objevovala se jen zřídka, vždy na stejném místě a ve stejné podobě. Corbett byl – pokud velekněz věděl – prvním Evropanem, který je spatřil. Kaňon Punágiri měl jejich vinou velmi špatnou pověst, lidé se těm místům vyhýbali, především v noci – ostatně stezka byla nebezpečná i za dne a mnoho poutníků se z ní zřítilo a zahynulo, než byla rozšířena a opatřena zábradlím. Podle místní pověsti tam strašil jakýsi sadhu, který musel rozžíhat světla na počest bohyně Bhagavatí, protože kdysi dávno proti její vůli vylezl v soutěsce Punágiri na skalní věž a byl vymrštěn na druhou stranu řeky. Bohyně dovoluje tato světla vidět jen těm, které obdařila svou přízní…
Velmi podobné pozorování učinil James H. Neal, dlouholetý britský koloniální úředník, naposledy (od roku 1952 do roku 1962) zaměstnaný jako hlavní kriminální komisař v ghanské Akkře. Také on je spíše skeptik, v soudech opatrný a rezervovaný.
Jednoho dne byl povolán hlavním inženýrem okresu Keta při hranici s Togem, aby vyšetřil krádeže ve vládních skladech. Okres je střediskem kmene Ewů, vášnivých čarodějníků a zakladatelů magických spolků.
Večer ulehl J. H. Neal před devátou hodinou při světle úplňku. V půl čtvrté ráno byl probuzen hlasy psů, slepic a ptáků. Nad mořem vycházela další obrovská koule, asi třikrát větší než Měsíc, zvolna putovala po obloze, až se zastavila nad palmou poblíže Nealova bungalovu. Lehce se pohupovala a od jejích okrajů vyšlehovaly různobarevné paprsky. Jev pozorovalo i domorodé služebnictvo, hlavní inženýr A. Cunningham a hlavní kontrolor Úřadu měr a vah nigerijské vlády. Druhý den se světelný úkaz přesně v týž čas a v téže podobě opakoval, což zlomilo pachatele krádeží a navzdory jistotě dlouholetého žaláře se dobrovolně přiznali – jev v těchto krajích rozhodně výjimečný. Světelnou kouli považovali za velmi mocné džu-džu, jehož třetí návštěva je neodvolatelně smrtící. Toto džu-džu je prý vysíláno mocným zaklínačem. Třetí návštěva se nekonala. Přesně za měsíc se „zlatý svit“, jak jej J. H. Neal nazývá, objevil znovu, tentokrát nad jeho vlastním bungalovem nedaleko Akkry. Byl vzbuzen svým poděšeným sluhou – také zvířata reagovala stejným způsobem jako v Ketě a projevovala svrchovanou úzkost a neklid. Příští noci se ukázal jev počtvrté a naposledy.
Neal probral celou záležitost s jedním z pozorovatelů, jejichž síť zřídil magazín Flying Saucer Review takřka po celém světě. Dopisovatel, komodor RAF ve výslužbě, dostal již o „zlatém svitu“ řadu na sobě nezávislých hlášení a sám pátral po jeho podstatě. Bezvýsledně. „Kolují tu všemožné protichůdné pověsti,“ řekl. „Ale nic konkrétního. V této chvíli prostě neexistuje žádné vysvětlení.“
Alespoň tolik ke světlům či lépe řečeno světelným koulím, jejichž možným zdrojem by mohlo být čarodějnictví, objevujícím se neočekávaně a nepravidelně. Ne vždy je tomu tak.
Obzvláště přesný jízdní řád mají světélka, která zaplanou každoročně v noci z 31. července na 1. srpna na japonském ostrově Kyúshú (Kjúšú). Úkaz je dávno znám a diváky očekáván. Světla, pohybující se po hladině, se podobají plaménkům – někdy se mezi nimi objeví větší zářící objekt měnící barvu, a v závislosti na něm se mění i barva světélek. Úkaz se odehrává v poměrně úzkém zálivu – při pozorování z kteréhokoli břehu se zdá, že světélka jsou u břehu protějšího. Při přiblížení loďky nebo člunu „prchají“, z letadla nejsou pozorovatelná.
Nemohu tento úkaz potvrdit vlastní zkušeností, v dané době se mi nepodařilo Japonsko navštívit, ale obyvatelé Kyúshú úkaz dobře znají a hovoří o něm celkem shodně a bez valného vzrušení.
Celá řada světel byla pozorována periodicky. Značná část jich „straší“ v USA. Nevylučuji v tomto případě určitý vliv novinářské senzacechtivosti nebo pochopitelné snahy o povzbuzení turistického ruchu, v zájmu pravdy však musím uvést, že většina z nich byla popsána dávno před vypuknutím horečky kolem UFO.
V severní Nevadě (Oregon Canyon Ranch) jsou na suché náhorní planině 1100 m nad mořem spatřována červenavá nebo žlutavá světla, vznášející se několik stop nad zemí a občas sledující jezdce. Nebojácní kovbojové na koních se je mnohokrát pokusili pronásledovat do vzdálenosti několika kilometrů. Marně. Podařilo se jim přiblížit se nejvýš na osm až deset metrů. Na podivné bludičky reagují psi a koně, jde tedy o objektivní fenomén. Podobná světla nahlásili obyvatelé Brown Mountains, Hornet (Missouri), Panhandle (Oklahoma), Beaver County a Forgan (jižní Kansas). Vzhledem k suché a větrné krajině není vyloučeno dosud neobjasněné působení elektřiny.
Podivné bludičky však nalézáme takřka po celém světě. Vysoko na náhorních planinách And se objevují „do luz del dineio“, penízová světla, zelená a bílá, prchající zde i v Kordillerách za úsvitu před slunečními paprsky. Své jméno dostaly podle víry domorodců, že ukazují místa, kde jsou zakopány poklady, což je velmi oblíbený námět zábavy a kupodivu i usilovné činnosti celé Střední a Jižní Ameriky. V Austrálii jsou zas pravidelně pozorována světla, nazývaná v řeči původních domorodých obyvatel „min-min“, na ploše 11 000 čtverečních mil v oblasti Alexandria Station.
Jsou-li „pravé“ bludičky podle svědectví celé řady pozorovatelů i autorů pohádek plaché a vyhýbajíli se úhybnými manévry intimnějšímu styku s člověkem, pak některé jejich sestřenice se chovají vysloveně rozverně, dopouštějíce se dokonce deliktu znevažování důstojnosti policie. Za celou řadu případů uveďme alespoň zážitek policejního důstojníka R. W. Benkhardta a jemu podřízeného seržanta v noci na 16.7.1952 na jedné z dálnic v USA: Před jejich služebním vozem se objevilo žluté světlo, prudce se blížilo, zčervenalo a zůstalo stát nad vozovkou asi deset metrů před automobilem. Benkhardt se jal světlo pronásledovat – marně. Bez obtíží udržovalo stále stejný odstup a posléze velmi rychle zmizelo. Příští noc se komedie na témže místě a s týmiž aktéry opakovala – byli však přítomni dva další svědkové, aby potvrdili, že policisté jsou střízliví a duševně nenarušeni. Za daných okolností bylo možné naprosto vyloučit například zadní světla motocyklu – šlo opravdu jen o svítící terčík pohybující se nad silnicí.
Na podobné žertíky si mnohokráte stěžovali automobilisté projíždějící severně od kanadského Toronta kolem jezera Simcoe (Brechin). Červená světélka předstírají, že jsou výstražným semaforem, a když motoristé zastaví, odlétnou směrem nad jezero. Na „dušičky nekřtěňátek“ jsou to šprýmy vskutku kanadské.
I Ozark v Missouri má turistickou atrakci, tzv. „Hornet lights“ – automobilisté tam na dvanáct mil dlouhém úseku dálnice 43 takřka pravidelně pozorují žlutá, růžová a zlatá světla měnící velikost od jablka až po basketbalový míč, couvající a obletující automobily. S dalekohledem a často i bez něho lze rozeznat, že mají dvě nebo tři vzájemně velmi blízké složky. Fenomén nemá patrně nic společného s motorismem (vyjma motorizovaných pozorovatelů) – popisují jej totiž už staré místní indiánské legendy. Podobná světla se objevují v Jižní Karolíně na Sheep Island Road nebo u Ringgoldu ve státě Washington.
Přesný jízdní řád, určovaný Měsícem, mají světla plující pět až šest stop nad náhorní planinou v samém srdci Havaje u Waimea. Objevují se výhradně 2–3 noci před novem, a to těsně před půlnocí, a ztrácejí se na nepřístupných svazích hory Mauna Kea. Souvislost s fázemi Měsíce je zajímavá potud, že podobné biologické rytmy mají i některá zvířata žijící právě v této oblasti, například zoologům i gurmánům dobře známý červ palolo (Eunice viridis). Podle některých svědků tato světla pulzují, ba dokonce i vydávají jakési zvuky.
Pozorování akustických fenoménů souvisejících se světly, především se světly podoby zářících koulí, není ojedinělé. V polovině ledna 1955 odklízeli dělníci Manuel Ericsson a Barney Thompson sněžným pluhem sníh z dálnice 204 u Weston Elginu v Oregonu. Náhle se několik set yardů před nimi nad zcela nesjízdnou vozovkou objevilo modré světlo (asi 60 cm v průměru) a blížilo se. Když pluh zabrzdili, zastavilo se. Asi za půl minuty se světlo počalo pohybovat, stranou a s dobře slyšitelným bzučením zmizelo za stromy nad závějemi. Navlas stejnou příhodu zažil téže noci řidič jiného sněžného pluhu Robert Bakus a řada automobilistů, sledujících pluhy. Podobná světla se vyskytla i v Nevadě.
Do kategorie světelných koulí patří patrně i tzv. „foo-fighters“, které se objevily roku 1944 především nad tichomořskými bojišti. Tyto svítící objekty doprovázely několik minut nebo i hodin svazy spojeneckých i japonských letadel, byly bez výjimky neagresivní, nikdy se nepokusily o těsné přiblížení a v případě náletu ochranných stíhaček mimořádnými rychlostmi mizely. Letci je zprvu považovali za tajnou zbraň nebo pozorovací prostředek nepřítele (později si jich přestali všímat) a odeslali o nich množství hlášení, shromažďujících se u generála francouzské protivzdušné obrany L. Chasina a tehdejšího velitele RAF maršála Dowdinga. Oba vysocí důstojníci později, patrně pod vlivem kampaně ufologů, prohlásili foo-fighters za „reálné předměty, přicházející z kosmu“.
Sám název foo-fighters, „fú-stíhačky“, je vypůjčen z populárního kosmického kresleného seriálu té doby Smoke Stover, kde se často opakovala lehce slabomyslná fráze „where there's foo, there's fire“, tedy – kde je fú, tam je oheň.
Zajímavé je, že k pozorování foo-fighters (i německými piloty, kapitánem E. Schulterem z 415. noční eskadrony v říjnu 1944, majorem Leetem v prosinci téhož roku, první hlášení z května), začalo docházet teprve po víceméně všeobecné instalaci radarů do spojeneckých a německých nočních letadel. Nelze vyloučit souvislost.
Světelné koule se objevují i v blízkém vesmíru, dnes již dostupném pozemským astronautům, a zdá se, že tu a tam sledují nějakou kosmickou loď. Takové objekty pozorovali a fotografovali 24. května 1962 M. S. Carpenter a 4. června 1965 J. A. McDivitt, ale i F. Borman, který však své pozorování oznámil teprve později. Pokusy o vysvětlení těchto jevů miráží (vzdušným zrcadlením) nebo tzv. night airglow (nočním vzdušným zářením vznikajícím na hranici atmosféry především za novoluní) nevedly k cíli. Noční vzdušné záření a kousky, které tropí (např. zrcadlení hvězd pod obzorem nebo vytváření neurčitých hnědočervených čočkovitých pásem), pozorovali, popsali a proměřili Carpenter, W. M. Schirra a L. G. Cooper. McDivitt však za letu Gemini 4 ohlásil na základnu jednak válcovitý předmět s protuberancí, jednak světlo pohybující se výše než jeho kabina v přibližně stejném směru. Nevylučoval, že válcovitý objekt, podobný druhému stupni rakety Titan, má vysunuté antény, ale nebyl si tím jist. Předpokládalo se, že šlo o nějaký pozemský satelit – jenže podle pečlivých a stále doplňovaných záznamů velitelství letecké obrany NORAD byl přibližně podobný satelit Pegasus B vzdálen v okamžiku pozorování, když se loď právě vznášela nad Čínou, 1900 km, blíže se nacházel už jen zlomek označený číslem 514, jenž byl 427 km daleko. McDivitt však trval na vzdálenosti nejvýše šestnáct kilometrů. Fyzik Edward U. Condon, pověřený v roce 1966 velitelstvím U. S. Air Force vedením výzkumu tzv. UFO, ač sám skeptik, zařazuje tyto případy (a asi třicet dalších) mezi „skutečné“ blíže neurčené létající předměty.
Tolik tedy k pozorování zajímavých jevů, jejichž společným jmenovatelem je výrazná světelná emise. Obraťme teď pozornost k možným vysvětlením a k biologickým či fyzikálním a chemickým pochodům, schopným rozličné záře – „bludičky“, ohnivé koule, ód, auru, mořské svítící loukotě atd. – vytvářet.

ŽIVÉ „BLUDIČKY“

Probudilo ho nějaké světlo a nejdřív si řekl, že to bude měsíc. V domě byla tma, nafialovělá zář svítila jen ve dveřích a v okně. Začal horečně uvažovat, jak může měsíční světlo dopadat do otevřených dveří a zároveň do protějšího okna, ale pak mu došlo, že je v lese a že tady o žádném skutečném měsíčním světle nemůže být ani řeči.

Arkadij a Boris Strugačtí, LES, 1964

Začneme živočišným a rostlinným světélkováním, bioluminiscencí, která usedá v tomto procesu na lavici obžalovaných nejčastěji.
Snaha vysvětlit sám mechanismus světélkování se od samého počátku setkávala se značnými obtížemi a jeho poznávání pokračovalo jen krůček za krůčkem. Roku 1723 zjistil proslulý francouzský fyzik, chemik a přírodovědec René-Antoine F. de Réamur (1683–1757), že světélkování nastává jen ve vodném prostředí. Po něm to potvrdil L. Spallanzani. Nezbytnou účast kyslíku prokázal již anglický chemik a fyzik R. Boyle (1627–1691), zkoumající světélkující látky pod recipientem vývěvy – teprve nedávno bylo určeno, že ke světélkování postačí kyslík v poměru 1 ku 3 700 000 000, rozpuštěný ve vodě. Podstata světélkování však zůstala záhadou až do výzkumů Duboisových, jenž rozlišil (podle tepelné odolnosti) vlastní svítící luciferin a enzym katalyzující luminiscenci za přítomnosti kyslíku – luciferázu.
U nás byly pokusy s bioluminiscencí prováděny teprve od roku 1934 profesorem J. Komárkem, a to s dešťovkou žijící v Karpatech pod kůrou padlých stromů. Její světélkování bylo zjištěno poměrně pozdě, ačkoli byla již roku 1875 popsána a zařazena významným českým zoologem Františkem Vejdovským (1849–1939). Výzkumy v zoologickém ústavu Karlovy univerzity prokázaly spolu s výsledky Brookse a Doudoroffa závažnost riboflavinu (vitamínu B₂) pro luminiscenci. Nasvědčuje tomu i vlnová délka 540 μm, objevující se ve spektrech světélkování nejrůznějších živočichů i rostlin a charakteristická jako hlavní nebo alespoň vedlejší maximum právě pro fluorescenci riboflavinu.
Světélkují někteří prvoci, láčkovci, měkkýši, hmyz i hlubinné ryby. Je zajímavé, že zatímco nižší živočichové projevují bioluminiscenci buď „vypůjčenou“ od bakterií nebo jaksi mimochodem, bez zvláštních orgánů a bez zřejmých (rozumí se člověkem pochopených) výhod tohoto jevu pro zachování jedince či druhu, u vyšších živočichů dochází ke značnému rozvinutí a zdokonalení „světelné techniky“.
Nejvýše stojí v tomto ohledu asi hlubinné ryby, vytvářející zvláštními vrstvami buněk odrážejících světlo pravé reflektory. Světlotvorné orgány rostlin jsou ovšem daleko jednodušší.
Radovan Krátký, známý bubákolog, sebral pěknou řádku pohádek, vyprávěnek a pověr o ohnivácích, bludičkách a dalších ozdobách našich luhů a hájů. Ačkoli jsem s jeho interpretací několikrát polemizoval, jisto je, že značnou část těchto strašidelných jevů mají opravdu na svědomí svítící rostliny.
Bylo jich zatím objeveno asi padesát druhů, a to převážně rostlin bez listové zeleně. (Svítící řasy, bičíkovci a obrněnky se dnes spíše zařazují do říše živočišné, světélkující mech Schistostega Osmundacea pouze odráží paprsky světla asi jako kočičí oči – sice velmi působivě a podivuhodně, takže se patrně zasloužil o pověsti o tajuplné záři nad skrytými poklady, ale nic víc.) Svítícími rostlinami v pravém slova smyslu jsou tedy především některé bakterie a houby.
Světélkující bakterie můžeme získat velmi snadno – ostatně pokus vždy doporučuji. Molisch, který se jim věnoval snad nejvíce, navrhuje položit kousek hovězího masa na misku s 3% roztokem kuchyňské soli a vše ponechat v teplotě asi 8 °C, která potlačuje hnilobné bakterie, ale docela prospívá bakteriím fotogenním. Když maso pěkně světélkuje, přeočkujeme bakterie nátěrem na plátky brambor, které jsme povařili rovněž v 3% roztoku soli. A můžeme se kochat – neposvítíme si však. Abychom pomocí světélkujících bakterií dosáhli výkonu jedné jediné svíčky, museli bychom jimi pokrýt živnou půdu (kromě plátků brambor se znamenitě množí i v rybím bujónu nebo na oslazeném rosolu připraveném z živočišných bílkovin) o rozměru 2 000 m², což by bylo dosti nepohodlné. (V roce 1935 však byl takovými lampami osvětlen sál pařížského Oceánografického ústavu – v každé baňce bylo namnoženo 500 bilionů mikroorganismů.) Z pokusu vyplývají dva závěry:
1. I neobyčejně slabé světélkování může působit za jistých okolností sugestivně.
2. Světélkující bakterie mají rády chlad a slané prostředí.
Vzhledem k bodu 2 tedy není divu, že se vyskytují především v oceánu, nejčastěji Bacterium Phosphoreum (Cohn) Molisch – též Micrococcus Phosphoreus Cohn, a Bacterium Phosphorescens Fischer – též Capsulatus Phosphorescens. (Názvů několika desítek dalších druhů čtenáře ušetřím.) Způsobují světélkování mrtvol nejrůznějších mořských živočichů, s jejichž masem byly zavlečeny asi i na souš a vedou si zde jako doma. Zejména v ledničkách řezníků, kde podle starších výzkumů (Molisch, povoláním profesor pražské německé univerzity) světélkovalo 89 % (!) zkoumaných mas. Spěchám ujistit čtenáře, že tím maso nijak neutrpělo, naopak, světélkování je do jisté míry známkou správného uložení v chladu. A současný stav pro jistotu nezkoumám.
Bakterie, usazené na mrtvých nebo i živých živočiších (někteří mořští korýši, komáři Chironomus, cvrčci, motýlí kukly) způsobují tzv. nepravé světélkování.
Pro klid své duše a pro případné čtenáře odborníky podotýkám, že dodnes normativní Bergey 's Manuál of Determinative Bacteriology (1957) uznává jen čtyři druhy rodu Photobacterium, a to Phosphoreum (mrtvé ryby, mořská voda), Pierantonii (vzácná), Fischeri (maso, ryby, rány) a Harveyi (mořská voda) – do taxonomických sporů se však nebudeme vměšovat.
Menší počet světélkujících druhů vykazují stopkovýtrusé houby. J. A. Herink, který se touto problematikou zabýval a z jehož materiálů čerpám, zjistil, že světélkování trouchu popsal již Plinius a že podle záznamů švédského historika a kartografa Olause Magna (1652) sloužily kusy světélkujícího dubového dřeva a kůry jako lucerny pro místní flamendry a jako bezpečnostní svítilny na sýpkách a v senících. Pan biskup v tomto případě asi poněkud přeháněl (ne poprvé a ne naposledy).
Buď jak buď, úctyhodně stará znalost byla poměrně pozdě, až koncem 19. století, doplněna zásadním poznatkem: nesvětélkuje dřevo ani kůra, ale jimi prorůstající podhoubí houby václavky (Armillaria Mellea/Wahl/Fr./). U jiných vyšších hub světélkují plodnice – u chorošů důlní formy trstnatce sírového a troudnatce kořenového, i otvůrky spodiny klobouku australského choroše Polyporus Emericii. Světélkují i lupenaté houby, většinou z rodu hlíva (Pleurotus), nejkrásněji hlíva olivová (Pleurotus Olearius), rostoucí, jak je zjevné z názvu, především na olivách, ale i na jiných listnatých stromech a zasahující díky tomu až na naše území – byla dokonce již roku 1938 zjištěna v Divoké Šárce u Prahy. Pro úplnost dodejme, že v tropických lesích se v noci rozsvěcují přírodní „lampióny“ některých hub hadovkovitých a závojnatek. Na svítící rostliny si budeme muset rozhodně dát při interpretaci našich světelných fenoménů pozor.
Podstatou všeho světélkování rostlin i živočichů je, jak již bylo řečeno, interakce složité a v různých druzích zjevně proměnlivé látky luciferinu, přičemž k oxidaci dochází za přítomnosti enzymu luciferázy a kyslíku. Jde tedy pouze o zvláštní případ chemoluminiscence, přeměny chemické energie ve světelnou. A to – račte smeknout – přeměny mimořádně ekonomické. Světluška využije k přeměně na světlo 80–96 % vynaložené energie, zatímco účinnost klasické žárovky je 3–4 %.
Patrně nejlépe je prozkoumáno světélkování hmyzu, především brouků z čeledi světlušek (Lampyridae), z jiných skupin je to např. malá muška bedlobytka Ceroplatus Testaceus, nebo někteří příslušníci jihoamerického rodu Pyrophorus (Cucuyo) z čeledi kovaříkovitých, Elateridae (domorodý název „kukujo“ nezaměňovat s názvem jiné čeledi Cucujidae). Světlo, vycházející z bělavé skvrny na bázi štítu, je „neobyčejně ostré, nepřerušované, oslnivě bílé“ (J. Obenberger). Navzdory tomuto zdání jde o světlo slabé – svítivost jedné svíčky má teprve třicet sedm brouků kukujo²) a 6400 plně svítících samiček naší

2 Světlo brouků kukujo je většinou zelené, ale některé druhy mají i červené zadečkové světlo, takže mohou svítit ve dvou barvách a střídavě je přepínat z červené na zelenou jako semafory. Světlo těchto brouků je opravdu velmi silné. Jeden kukujo v ruce – a můžete v noci číst noviny. Brouk svítí nepřetržitě, pokud ho držíte. Světlo je zde vydáváno zřejmě jako ochrana proti nepříteli, pokud se brouk cítí v nebezpečí. Indiáni tyto

světlušky Lampyris Noctiluca. Není tedy příliš pravděpodobné, že by světlušky imitovaly některý z popsaných mimořádných světelných jevů – nejsou společenským hmyzem a nelétají „s oblibou jako hejna komárů“, jak jsem se kdesi dočetl. Občas se seskupují jen jejich larvy, rovněž světélkující, třeba kolem skladovaného ovoce.

Jiná situace je ovšem v tropech, kde se večer co večer rozsvěcují „světla pralesa“, na nichž se mimo jiné podílejí i světlušky rodů Photinus, Macrolampis a Photuris. Obenberger popisuje tyto scény se sobě vlastní sugestivitou: „…Jasné a jiskřivé živoucí bludičky poletují nad horkým bahnem, září a svítí jako svatojánské mušky, ale nejen studeným bílým světlem našich světlušek, nýbrž oslnivou zelení, červení, žlutí a skvělým bílým jasem, který opravdu osvětluje i okolí! Některý takový brouček svítí dokonce i dvěma barvami… Nejsou to jen malé a drobné jiskřičky, jaké nás naplňují úžasem v červnové noci kdesi na letní louce, nýbrž velká a ohnivá, skvělá světla, létající i vysoko v korunách, zářící a zhasínající a najednou se objevující na dosah ruky jako ohnivé, rudé, bílé či červené zářící koule…, svítící brouci brazilských tropů…“ (Kapitolky o broucích, 1959).³)

Tropičtí brouci schopní bioluminiscence by za jistých okolností mohli imitovat popisované světelné jevy, pochybuji však, že by je zaměnili místní obyvatelé, kteří jsou s nimi dobře obeznámeni, ba používají je k primitivnímu osvětlování (Flammarion si v koši vodíkem plněných balónů svítil na ciferníky přístrojů rovněž světluškami, nemaje jiný bezpečný zdroj světla) a přivydělávají si jejich sběrem pro entomology.

Častější bude patrně záměna „bludiček“ s hmyzem světélkujícím sekundárně. Popsal jsem v Tušení stínu vlastní zkušenost s chvostoskoky (patrně rodu Achorutidae), „napasenými“ světélkujícím podhoubím hub a dosti zdařile napodobujícími světélko nad bažinou. Mnozí entomologové ostatně vysvětlují sekundární luminiscencí, způsobovanou symbiotickými světélkujícími bakteriemi, veškeré světélkování v říši hmyzu. Světelné orgány brouků i mušek považují tedy za jakési specializované mycetomy. Jejich spor se zastánci dvojspřeží luciferin-luciferáza není dosud definitivně rozhodnut.

Velmi bohatý je obraz světélkujících orgánů (fotoforů) mořských živočichů, jichž je pouze u ryb až dosud známo dvanáct typů – dalšími disponuje plankton (až 60 % druhů) a bezobratlí živočichové. Světélkování je někdy značně intenzívní. Za druhé světové války patřili k tropickému vybavení japonských důstojníků sušení korýši rodu Cypridinae. Po navlhčení světélkovali natolik jasně, že umožňovali např. přečtení zprávy nebo orientaci na mapě i tam, kde by bylo rozsvícení nápadnějšího světla velmi nebezpečné.

Bizarních svítících orgánů mořských živočichů je celá řada, ať už mají úkol návnady („lampička“ před tlamou ryby Gigantactis Macronema nebo dokonce umístěná přímo v ústní dutině ryby Galatheathauma Axeli za hřebenem špičatých zubů) nebo reflektoru oslňujícího a vyhledávajícího kořist (např. u rodů Bathophilus a Chrostomias). Nelze si však dost dobře představit jejich záměnu se svítícími koulemi, loukotěmi nebo jinými popisovanými jevy, což platí i pro ostatní živočichy. Výjimkou by snad mohli být rozličné polypy, medúzy a žebernatky (zvláště Pentatulidae), jejichž účast na světélkování moře je zjištěna. Stěží se jako možné vysvětlení otazníků našich úvah zúčastní hvězdice, někteří kroužkatí červi, korýši, stonožky, mlži, plži a pláštěnci, u nichž jsou svítící druhy ostatně vzácné a ojedinělé.

Nelze však vyloučit, že hlubiny oceánu skrývají světélkující živočichy vědě dosud neznámé. Snad se s některými z nich setkal Thor Heyerdahl se svými druhy při plavbě slavného voru Kon-Tiki, neboť popisuje podivná a obrovská svítící, případně rytmicky se rozsvěcující a opět zhasínající tělesa, která vor míjel.

brouky často chytají a dávají do klícek, kterých pak používají jako luceren. Indiánské dívky si je někdy připevňují do vlasů jako ozdobu. (Jaroslav Mareš, Vlastimil Lapáček, Nejkrásnější brouci tropů, Academia 1980). 3 Některé stromy jsou za jihoamerických tropických nocí tak obaleny nejrůznějšími druhy světlušek, že jsou přetvořeny v rozsvícené pyramidy. Každý druh má vlastní „frekvenci“ vzájemných světelných signálů, samičky některých druhů však využívají svých schopností „vysílat na cizí frekvenci“, aby si přilákaly samečka jiného druhu, kterého potom sežerou… Světélkující látka – oxyluciferin – přetrvává krátkou dobu i po jejich smrti; Mareš a Lapáček popisují strašidelný úkaz: svítící žábu, která spolykala takové množství světlušek a svítících larev, že z ní pak po určitou dobu prosvítalo světlo.

Nebyl by to první případ. V časopise Literary Gazette z 31. ledna 1818 (tedy z doby, kdy se novinářské řemeslo vyhýbalo příliš křiklavým kachnám) se čtenáři dočetli zajímavou zprávu o kalabrijských rybářích, kteří ve spěchu vypluli na moře domnívajíce se, že nedaleko pobřeží byla nějaká loď zachvácena ohněm. Když se přiblížili, shledali, že to, co považovali za záři požáru, je světlo vycházející z těla obrovského zvířete, jež se nad nimi vysoko vztyčilo a pak, vyzdvihnuvši obrovskou vlnu, která málem čluny potopila či převrátila, opět zmizelo v moři. Obyvatelé rybářské vesničky, odkud ochotní zachránci pocházeli, shodně potvrdili, že té noci bylo moře naprosto hladké a nezvlněné – přesto se však čluny vrátily zpola naplněné vodou, veslaři promočení a pokrytí mořskou pěnou a řasami. Posádky člunů vypovídaly shodně – nebyly však schopné zvíře přesněji popsat. Jevilo se jim jako světélkující nebo lépe řečeno svítící hora.

Pro úplnost se zmiňme i o svítících látkách anorganických, přičemž opomineme tzv. teplotní záření vydávané tělesy zahřátými nad 525 °C, což je počátek červeného žáru, a to (na podrobnosti není místo a pro jejich uvádění ani důvod) pouze o luminiscenci anorganických látek, tedy o přeměně jiných energií v energii světelnou za nižších teplot, než jaké vyvolávají teplotní záření.

Elektroluminiscence vzniká průchodem elektrického proudu např. zářivkou, chemoluminiscence vzniká chemickými pochody, především oxidací – např. bílého fosforu (také světélkování organických látek je chemoluminiscencí). Krystaloluminiscence vzniká při krystalizaci některých nasycených roztoků, patrně jako zvláštní případ triboluminiscence při zlomení právě vytvořených krystalků. Triboluminiscence vzniká obvykle při doteku, tření, drcení nebo lámání některých krystalů. Radioluminiscence je buzena dopadem radioaktivního záření, termoluminiscence zahřátím na teplotu nedosahující zmíněných 525 °C – pod teplotou 100 °C světélkuje např. diamant nebo topaz, nad touto teplotou některé vápence a křemičitany. Žádný z těchto druhů světelného záření se určitě na popisovaných jevech nepodílí.

Mimo podezření je i záření nejzajímavější, fotoluminiscence vybuzená dopadem světla jiné vlnové délky buď pouze po dobu ozařování – fluorescence (poprvé pozorovaná na fluoritu, kazivci), nebo dodatečná – fosforescence. Z přirozených nerostů jeví fosforescenci diamant, méně vápenec, stroncianit a některé sádrovce. Za normálních okolností ovšem jejich světélkování nepozorujeme, je třeba vytvořit optimální podmínky. Řada dalších světélkujících látek byla připravena uměle a v přírodě se nevyskytuje. Jejich prvním reprezentantem byl „sluneční kámen“ čili „boloňský světlonoš“, vzniklý v tyglíku boloňského ševče Vincenza Casciarola roku 1603 nebo 1604, neboť mistr obuvnický se spíše než verpánku a dratvi věnoval tehdy módním alchymickým laboracím. Není pochyby, že bludičky a jiná svítící strašidélka už řádila dávno před tímto datem. Ostatně Lenardovy a Schleedeovy fosfory, Sidotova blejna i další uměle připravené svítící látky se sice hojně užívají v průmyslu, reklamě, vojenství a spojovací technice, avšak bez spojitosti s jevy, které jsme popsali, ba i v divadelnictví, kde od nich naopak očekáváme, že vytvoří patřičně tajuplnou atmosféru, neboť člověk miluje mírnou dávku strachu, pochopitelně s vědomím, že mu žádné nebezpečí nehrozí…

SVĚTLA POD VODOU I V POVĚTŘÍ

Nyní se nad námi vznášela zasmušilá temnota, – ale z mléčných hlubin oceánu vyrážela jasná záře a stoupala kolem boků našeho člunu.

E. A. Poe, Dobrodružství A. G. Pyma

Od rozličných druhů luminiscence přejděme nyní ke kosmickým, planetárním, atmosférickým a geologickým procesům, doprovázeným výronem světla, pokud existuje alespoň nepatrná možnost nalézt tu zdroj a příčinu našich svítících strašidélek.

Zodiakální (zvířetníkové) světlo bylo známo už starým Egypťanům, je o něm zmínka v islámských zákonodárných spisech, znali je Aztékové a středověcí astronomové. Jsem přesvědčen, že je 99 % čtenářů této knížky nikdy nespatřilo: podmínkou jeho pozorování, poskytujícího nezapomenutelný zážitek, je bezmračná a bezměsíčná noc, průzračnost atmosféry a v každém případě nepřítomnost umělých světel v okolí. V tropech jsou všeobecně celoroční podmínky k jeho pozorování příznivější než u nás, kde na jaře spatříme zvířetníkové světlo nejsnáze po západu slunce, na podzim před jeho východem. Oko musí být dokonale přizpůsobeno temnotě.

Zvířetníkové světlo se rozžíhá po západu Slunce nad místem, kde právě zapadlo, ve tvaru pyramidy, přibližně (s odchylkou 1–2 „směrem k severu“) rovnoběžně s ekliptikou. Se vzdalováním Slunce pod obzorem intenzita světla i zdánlivá velikost svítící plochy rostou a dosahují maxima asi dvě nebo tři hodiny po západu. V obráceném pořádku se jeví zodiakální světlo před východem Slunce.

Starověk nenalezl pro zvířetníkové světlo žádné vysvětlení. Cassini je na sklonku 17. století označil za kosmický úkaz, o dvě století později je S. Arrhenius a J. Evershed připisovali prašnému chvostu vlečenému zemí. Dnes je přijímán názor Seeligerův a Fesenkovův, že jde o odraz slunečních paprsků na částicích plynného nebo prachového disku obklopujícího Slunce. (Spíše prachového, protože, jak se zdá, způsobuje soustavné změny oběžné doby Enckovy komety, přibližující se periodicky ke Slunci.)

Na Merkuru a na Venuši bude zodiakální světlo nádherným jevem, patrně tak jasným, že tam nikdy nedochází k úplnému setmění. My, pozemšťané, je však pozorujeme pouze výjimečně, neboť v blízkosti lidských sídlišť – ať už jsou osvětlena loučemi nebo zářivkami – je pozorování takřka nemožné. Zdá se, že zodiakální světlo můžeme z našich úvah vypustit.

Ani daleko jasnější polární záři nelze obviňovat z většiny uváděných světelných jevů, zejména jde-li o fenomény projevující se na územích ležících hluboko v mírném pásmu (Cařihrad) nebo dokonce v tropech (Tenochtitlán).

Jisté sice je, že polární záře je jev poměrně častý i v naší zeměpisné šířce (a leckdy dobře viditelný: 25. leden 1938, léto 1946) a že se v obdobích sluneční aktivity její pozorování hromadí (podle našich kronikářů např. 26. února, 11. května, 14., 15. a 16. října 1138 a 1. března 1139 – některá pozorování byla popisována jako „červená znamení a sloupy“), stěží však může být zaměněna s fenoménem zjevně pozemským a dobře ohraničeným. Snad jen v období ufomaniacké horečky lze připustit, že někteří nadšenci, ochotní spatřovat své vytoužené objekty ve všem, co se pohybuje vzduchem, odfiltrovali z povědomí tuto přirozenou příčinu např. při popisování „záhadné záře“ nad horskými hřebeny Aljašky kolem roku 1950.

Výskyt polární záře v okolí zemských magnetických pólů je dán její fyzikální podstatou – je vyvolávána zvýšenou ionizací a dalšími procesy, způsobovanými většinou elektrony o energiích řádu několika tisíc elektronvoltů, které odklání magnetické pole Země podél siločar magnetosfery k polárním oblastem. Příčinou tohoto jevu jsou sluneční chromosférické erupce, které rozpoutávají v okolí Země magnetické bouře. Síla erupcí je názorně nepředstavitelná – při jedné jediné z nich, zasahující jen nepatrnou část slunečního povrchu, se za hodinu uvolní řádově ekvivalent energie jedné miliardy vodíkových bomb nejtěžší ráže.

Přes sugestivnost polárních září, vedoucí např. 25. ledna 1938 v celých Čechách k domněnce, že Praha byla postižena nenadálým leteckým útokem a že hoří, což vyústilo v mobilizaci všech hasičských sborů, nelze předpokládat, že by mohlo dojít k záměně s některým z popsaných světelných fenoménů.

V úvahu musíme vzít rozhodně i kulové blesky, fyzikálně absurdní, ale nepochybně objektivně existující útvary, které se svou podobou poněkud blíží popsaným světelným koulím. Rozdíl je ovšem v barvě. Sovětští fyzikové Vorobjev a Stekolnikov (cit. Patrovský), kteří se problematikou kulových blesků teoreticky i prakticky zabývali, je líčí jako objekty obvykle růžové, obklopené fialovou aureolou. Kromě nich existují jiné, na pohled podstatně menší a zřejmě bohatěji energií obdařené kulové blesky, oslnivě bílé nebo jasně modré, o průměru deset až třicet centimetrů, které často explodují a tropí značné škody. Ve skutečnosti je sférické energetické pole těchto útvarů podstatně rozměrnější, jak dokázaly šťastnou shodou okolností pořízené snímky C. J. Jensena – dosahuje neočekávaného průměru až třináct metrů (podle jiných pozorování až 25 metrů). Tyto periferní vrstvy září v ultrafialové části spektra, emitují tedy paprsky lidskému oku sice neviditelné, zato fotochemicky mimořádně účinné. Emise je tak značná, že dostatečné množství ultrafialových paprsků projde i sklem objektivu, obvykle pohlcujícím (není-li zhotoven z taveného křemene) krátkovlnné paprsky téměř úplně.

U nás se výzkumem kulových blesků zabývá především Hydrometeorologický ústav v Praze a Výzkumný ústav energetický v Brně, na světě celá řada institucí i jednotlivých badatelů. V posledních letech přešel ovšem kulový blesk většinou do kompetence plazmových fyziků – např. Ústavu fyziky plazmatu v Praze, ačkoli dosud nebyla vypracována nerozporná teorie kulového blesku jako plazmatického útvaru, vzniklého a po dobu své existence udržovaného působením elektrických polí a proudů. Nepodařilo se ani kulový blesk uměle vyrobit v laboratoři a většina odborníků, kteří se jím zabývají (u nás např. ing. Petržilka), ho ani na vlastní oči neviděla. I to je svědectvím mimořádnosti a jisté bizarnosti tohoto jevu.

Jde o vzrušující bádání, protože kulové blesky mají vskutku „Janusovu tvář“, jak upozornil ve své monografii anglický fyzik Brand. Tiše vyhasínají nebo s hromovým rachotem explodují, pohybují se zřejmě pod vlivem větru, ale i napříč nebo proti němu, podobají se ostře ohraničeným koulím nebo elipsoidům, i plamenům s nejasnými konturami, trvají zlomek vteřiny nebo několik minut, pohybují se vodorovně nad zemí, padají jako tělesa podrobená zákonům volného pádu nebo se naopak vznášejí vzhůru, pohybují se plynule i bizarními skoky, vloudí se do místnosti komínem či pootevřenými dveřmi nebo si nevybíravě prorazí cestu zdí či okenní tabulí, zachovávají stálou velikost, tvar i svítivost, nebo zřetelně pulzují, překážkám se zjevně vyhýbají nebo k nim naopak přiskakují, zažertují s člověkem, aniž mu sebeméně ublíží, nebo ho těžce popálí, ba usmrtí. Zahynul tak roku 1753 přítel M. V. Lomonosova, profesor G. W. Richmann. První alternativa „chování“ vůči člověku obdařila kulové blesky ne zcela zaslouženou pověstí jakýchsi klaunů mezi (patrně) elektrickými fenomény.

Že jsou kulové blesky známé odedávna, dokazuje i Plinius Starší ve svém díle Naturalis historia (II, 51): „…Třetí druh (blesků), který bývá jmenován jasným, má velmi podivuhodné vlastnosti: vyčerpává sudy do dna bez otevření víka a bez zanechané stopy. Roztavuje zlato, stříbro a měď uvnitř, aniž propálí měšce neb poruší voskovou pečeť. Marcia, zasažená takovým bleskem, porodila mrtvé dítě, ač sama zůstala bez úhony.“

K jejich oblíbeným žertíkům a zároveň naprostým fyzikálním absurditám, pokud se opravdu jedná o fenomén čistě elektrický, skutečně patří Pliniem popsané zahřívání vody v nádobách až k bodu varu a pak pokračování v cestě, jako by se nic nestalo. Dokládá to už římský básník a filosof Titus Lucretius Carus (97–55 př. n. l.), když v šesté knize díla De rerum natura (česky O podstatě světa, 1945, další vydání pak 1948 a 1971 pod názvem O přírodě) píše o „nezdolném blesku“ čili o „letícím ohni“, který „bronz i zlato roztaví v mžiknutí oka, ba aniž ublíží amfoře, vypudí víno“. V tomto případě šlo asi o kulový blesk-alkoholika. Abstinentně se zachoval kulový blesk pozorovaný B. L. Goodletem roku 1936 v Londýně: vrhl se od okna rovnou do plechové nádoby s osmnácti litry vody, kterou uvedl do varu, vyklouzl ven a stejnou cestou zmizel. Takové mimořádné příhody jsou pro vědu velmi cenné, umožňují totiž vypočítat nebo alespoň odhadnout kalorickou energii kulových blesků.

Zajímavé případy u nás i v zahraničí sebral ing. Ivan Štoll v knize Tajemství kulového blesku. Počínaje osmnáctým stoletím máme už několik set záznamů, z nichž některé vskutku jako by popisovaly klauniády nebo cílené, záměrné chování.

Slavný italský přírodovědec Lazzaro Spallanzani vylíčil případ z obce Girepreto u Pavie z 29.8.1791. Ohnivá koule velikosti pěsti se po pouti nad pastvinou přitulila k nohám děvčátka, proklouzla mu pod šaty a vznesla se k nebi. Kromě pochopitelného šoku se dívence nepřihodilo nic zlého.

Ve francouzské obci Salagnac (departement Creuse) provedl kulový blesk inspekci celého domu i jeho obyvatel, nikomu neublížil, ale pak zamířil nejkratší cestou k chlívku, kde zabil – čuníka.
1.7.1891 vnikl kulový blesk do chalupy v obci Bergau Schlichenu, kde spali rodiče se třemi dětmi, rozštípal nábytek, chvíli zůstal viset nad kolébkou, pak prorazil zeď a zmizel. Nikdo nebyl zraněn, jako ostatně v naprosté většině případů. G. W. Richmann, výjimka z pravidla, si smrt zavinil neopatrností. Stál za bouře těsně u svého „hromového stroje“, jímž sváděl atmosférickou elektřinu. Ohnivé klubko velikosti pěsti se vzneslo od svodiče rovnou k čelu pana profesora, který klesl jako podťatý…
U nás byl pozorován kulový blesk např. roku 1897 ve Sliači a téhož roku v Turnově, v červnu 1912 v Litoměřicích a 1966 ve Vrbici na Prachatícku. Případy nebyly bohužel podrobněji zkoumány.
V diskusi sovětského časopisu Priroda, otevřené v roce 1966 (citováno P. Chobotským a kol.), se sešel cenný materiál. Vzácnou možnost pozorování si nenechal uniknout M. T. Dmitrijev – po podrobném pozorování kulového blesku nad hladinou řeky Oněgy zjistil ve vzorcích vzduchu, kterým blesk prošel, oxidy dusíku a značný podíl ozónu; teplotu propočítal na cca 14 000 K, celkovou zásobu energie na 530 joulů a možný výkon na 700 000 koní (515 000 kW). Jiná pozorování ovšem vedla co do odhadu energie k podstatně skromnějším výsledkům, energeticky přirovnatelným nejspíše k čerstvě nabité autobaterii.
Také teplota blesku zřejmě nebude u všech ohnivých klaunů stejná: někdy dochází k roztavení ba i odpaření kovů, na nichž se blesk usadil, což předpokládá teplotu ne menší než 4000–5000 K (Dmitrijevem odhadovaných 14 000 K se zdá být příliš mnoho – hodnota je zřejmě odvozena ze zjištěného podílu oxidu dusičného, nikoli z pozorování ožehu apod.) – jindy se blesk při tulí k pokožce málo nadšené osoby, u níž se mu zalíbilo, a putuje po ní, aniž dojde k popáleninám.
Velmi zajímavé byly zvukové efekty doprovázející kulové blesky – pískání, syčení nebo šumění. Nejdůležitější ovšem je zcela nepochybné a definitivní zjištění, že kulové blesky opravdu existují (a že nejsou např. sovami, na jejichž peří se nachytala světélkující trouchnivina z dutin starých stromů – ačkoli i to se ve vědeckém světě proslechlo). Vyskytují se obvykle na závěr bouře. O jejich podstatě není jasno. Račte si vybrat:
1. Efekt vyvolávaný centimetrovými vysokofrekvenčními vlnami vznikajícími za bouře; zjištěno podle nedostatečné energetické bilance těchto vln za spoluúčasti neznámých faktorů, naměřeno r. 1966 (akad. Kapica).
2. Výsledek chemické reakce přímého okysličování dusíku.
3. Interakce antihmoty, přilétající z vesmíru, s hmotou „pozemského modelu“.
4. Výsledek elektromagnetické emise oblaků.
5. Spalování chemického nebo dokonce jaderného paliva.
6. Bahenní plyn (metan) zapálený výbojem čárového blesku.
7. Miniaturní bouřkový mrak vzniklý seskupením částic kouře, prachu, páry a molekul vzduchu poblíž kanálu čárového blesku (A. Hill).
8. Plazmatický útvar, závislý na elektrických polích a proudech.
9. Jiná forma létajících talířů nepozemšťanů (Benedict a mnozí další).
Někdy se kulový blesk chová kupodivu zdánlivě „inteligentně“: opouští totiž místnost stejnou cestou, kterou do ní vnikl, i když je možností více. Méně romantickým vysvětlením je ovšem navedení vodivým ionizovaným kanálem, vzniklým při vstupu. Předvýboje i hlavní výboj normálního čárového blesku se chovají právě tak.
Kulový blesk není všední podívanou, pravděpodobně ale ani tak vzácnou, jak jsme se ještě nedávno domnívali, i když odpočítáme přeludy, které mohou při pohledu na výboj čárového blesku na sítnici oka imitovat vjem blesku kulového. Na Zemi probíhá v každém okamžiku asi 6000 bouřek a bije 100–300 blesků za vteřinu; za rok to znamená na jednom čtverečním kilometru 27 bouřek a deset úderů blesků. Asi jeden z tisíce nebo dvou tisíců blesků je podle mínění meteorologů kulový. Nelze tedy odmítnout názor, že některá pozorování světelných koulí musíme připsat na konto kulových blesků, blesků-klaunů a otazníků soudobé fyziky. A – což je tak trochu kacířství, i naopak. Některé tzv. kulové blesky byly spíše, soudě podle chování, tím, čemu z nedostatku termínů říkáme „ohnivé kule“.
Frekvence možných záměn by podstatně vzrostla, kdyby byly alespoň zčásti potvrzeny domněnky amerického fyzika J. Randa McNallyho, který podle výsledků rozsáhlé dotazníkové akce, zahrnující 16 000 zaměstnanců Národní laboratoře v Oak Ridge, tedy respondentů relativně objektivních a se snahou pomoci v bádání, došel k pozoruhodným závěrům. Domnívá se, že kulové blesky jsou přibližně stejně časté jako „obyčejné“ blesky čárové, jejichž přímý zásah na vlastní oči vidělo právě tolik pozorovatelů, jako blesk kulový. Kulový blesk je ovšem těžce handicapován: zatímco jeho čárový bratr může být pozorován z mnoha-kilometrové vzdálenosti jako podívaná okázalá a nepřehlédnutelná, je kulový blesk jevem úzce místním a leckdy se celá jeho existence odbude v místnosti nebo dokonce v prasečím chlívku. Podle McNallyho obrovská většina kulových blesků ujde pozornosti již proto, že za bouře jsou lidé obvykle schováni. Denně se jich však na povrchu země vybije průměrně deset miliónů.
Mezi kulovými blesky a obvykle popisovanými světelnými koulemi jsou ovšem i na první pohled postřehnutelné rozdíly. Světelné koule, jejichž některá pozorování jsme uvedli, neexplodují, neobjevují se v souvislosti s bouřemi a jejich barva je nejčastěji zelená nebo červená, případně se obě barvy střídají (což vedlo k občasné záměně těchto objektů s dopravními signály). Rozdílná je i velikost. Ačkoli je velmi těžké podle tzv. úhlové velikosti objektu, vzdálenějšího než devět metrů, zjistit jeho velikost skutečnou, vše nasvědčuje tomu, že „ohnivé koule“ jsou podstatně větší než většina kulových blesků.
Mimochodem poznamenejme, že zelená barva zářících koulí, které se objevily roku 1946 nad Skandinávií, 1951 nad Arizonou, ale i nad Českým lesem a Šumavou, a které se později „rojily“ nad řadou států USA, Střední Amerikou i karibskou oblastí, dala podnět k bedlivému průzkumu ovzduší; bylo zjištěno, že se nad oblastmi těchto jevů od roku 1948 zvýšilo znečištění vzduchu mědí – a chloridy mědi zbarvují plamen zeleně (Patrovský). Je zde snad souvislost? Rudé a oranžové koule zase často zjevně pulzují – ani to se nepodobá chování kulových blesků.
A ještě maličkost pro pořádek: nedávno bylo zjištěno, že se i barva slabších meteorů mění v zelenou. Na semináři meteorické sekce Československé astronomické společnosti roku 1974 o tom referoval J. Raichl, který došel k závěru, že před meteorickou částicí dochází k vytváření komplexů molekul oxidu dusíku dvojitými i trojitými srážkami molekul stlačených plynů. Tato fyzikální oblast není dosud dostatečně prozkoumána – registrovaný jev však přece jen naznačuje jeden z možných důvodů proměny barvy laškujících světel a snad i jejich příbuznost s kulovými blesky.
Jiné a prostší vysvětlení zářících koulí, jímž určitě nebudou nadšeni příznivci UFO, nabídl profesor psychologie F. S. Cotton z univerzity v Sydney již na samém počátku „talířové“ horečky roku 1947. Požádal studenty, aby se vypravili do přírody a v klidu a uvolnění upřeli zrak na nějaký úsek oblohy, např. mrak. Část studentů pak pozorovala rychle se pohybující zářící kotouče, většinou červené. Profesor Cotton poté prohlásil: „Viděli, co jsem očekával. Tyto jevy jsou vyvolávány červenými krevními tělísky pohybujícími se před oční sítnicí.“ Vysvětlení prof. Cottona je poněkud nejasné (erytrocyty jsou tak drobné, že se nemohou na sítnici promítat), ale má nepochybně pravdu, že mnohé světelné jevy, pozorované proti jasné obloze, mají ryze fyziologický původ. Tím spíše, jestliže pozorovatelem byl příslušník některé společnosti věřící v mimozemský původ UFO, např. Cosmic Brotherhood Association, který oblohu nejen upřeně pozoroval, ale dokonce kosmické návštěvníky soustředěním vůle „přivolával“. Spíše než projekcí červených krvinek mohou být takové ryze subjektivní zrakové klamy způsobovány přetrvávajícím podrážděním sítnice (jakýmsi „dosvitem“, jímž se záměrně vyznačují i televizní obrazovky), signalizujícím např. po pohledu do rudého kotouče zapadajícího Slunce mozkovým zrakovým centrům vjem kotouče v doplňkové modrofialové barvě i při odvrácení zraku nebo při zavřených víčkách. Tento fyziologický jev popsala řada badatelů, u nás např. J. E. Purkyně ve své doktorské dizertaci 0 subjektivních zrakových jevech (1818).
Teosofové a okultisté nad vzrušením kolem ohnivých koulí, jejichž boom nastal v období UFO horečky, jenom pokrčili rameny. Oni přece tyhle nadpřirozené bytosti (neboť o nic jiného nejde) dávno znají, ba dokonce je odborně roztřídili. Ohnivé a světelné koule nejsou ničím jiným, než čeledí elementálů, obsahující rody salamandrů, čili duchů ohně, vil čili duchů vzduchu, undin čili duchů vodních a konečně gnómů, duchů země. Ani toto vysvětlení se nám nezdá být právě přijatelné.
Velmi blízko elementálům všeho druhu jsou ohnivé, podle modernější terminologie „plazmatické“ bytosti, jejichž existenci předpokládal už slavný astronom Nicolas Camille Flammarion (1842–1925) a po něm celá řada rozličných autorů, odborníků i fantastů a snílků. Všichni předpokládají zásadní možnost existence života zcela a kvalitativně odlišného od pozemského modelu – v knize Tušení stínu jsem se o této možnosti vyjádřil skepticky a navíc podotkl, že bychom s takovým „životem“ my, tvorové bílkovinné a spíše nudně hmotné než bujaře energetické podstaty, patrně nedokázali komunikovat. V zájmu poctivosti jsem však povinen uvést, že kupříkladu světově známý astronom Carl Sagan z Harvardské univerzity připouští existenci „stabilních plynových koulí“, zvláštních organismů plovoucích v různých vrstvách atmosféry a lovících menší plynné, respektive plazmatické bytosti „jako velryby plankton“ – ovšem na Jupiteru. I jinak velmi rezervovaný J. S. Šklovskij uvažuje o možnosti „velmi svérázných živých organismů, radikálně se lišících od pozemských“ – ale rovněž na Jupiteru. Plazmatické bytosti v pozemské atmosféře jsou trochu silný tabák, mají však přece jen své zastánce.
Biolog z Wright-Patterson Air Base, který v zájmu své vědecké pověsti zůstal skryt za pseudonymem, se domnívá, že plazmatické bytosti existují a že jsou vyvrhovány do vyšších vrstev turbulencemi atmosféry, erupcemi, výbuchy a bouřemi. Jeho domněnku rozpracovala a ve švýcarském časopise Inconnus roku 1955 uveřejnila Zoe Wassilko. Přihlásil se i neúnavný I. T. Sanderson s tvrzením, že živá hmota může existovat ve formě takřka zcela čisté energie. Na něho navázal John P. Bessor, soudící, že matečnou či mateřskou látkou těchto bytostí je plazma polárních září nebo Van Allenových pásů, která „utuhne“ – jak k tomuto podivuhodnému fyzikálnímu ději dochází, bohužel, nevysvětlil.
Stejně za vlasy přitaženými nápady oplývá poměrně známý vědec John H. Cage, vlastník celé řady patentů především v oboru aplikace ultrazvuku. Soudí, že celý vesmír je prostoupen energií (s tím lze souhlasit: od elektromagnetického vlnění nejrozličnějších frekvencí až k Diracově představě kompaktní energetické hladiny, jejíž místní „výpadky“ registrujeme jako elementární částice – přinejmenším takové mínění nelze voluntaristicky zavrhnout) vytvářející elektrostatické pole kolem každého objektu. Dál už se však ocitá v nebezpečné blízkosti gnómů a undin: Toto elektrostatické pole se prý může zhušťovat a vytvářet např. to, čemu říkáme UFO, a hlavně, je částečně inteligentní, protože reaguje na podněty… Experimentálně se tyto teorie pokusil dokázat Trevor James, který v kalifornské poušti pořídil řadu fotografií a natočil tisíce metrů filmu exponovaného infračervenými paprsky. Fotografoval a filmoval za dne i za jasných nocí a nalezl tímto způsobem řadu objektů, jevících pohyb i tvarové změny v čase. Domnívá se, že jde o živé, patrně „elektrické“ bytosti. Pokud vím, nebyly jeho výsledky potvrzeny ani vážně diskutovány.
Ke kulovým bleskům a ohnivým koulím můžeme přidat – spíše v zájmu úplnosti než pro podezření, že by mohly být pachatelem pozorovaných světelných jevů – tzv. „perlový blesk“ a Eliášův oheň, případně tichý hrotový výboj, který se tak jmenuje patrně proto, že není vůbec tichý, ale naopak šumí, syčí, praská a ruší příjem rozhlasu i televize. Perlový blesk je ještě daleko vzácnější než kulový a je patrně tvořen koncentrací elektrického náboje v několika místech ionizovaného kanálu čárového blesku. „Perly“ mají průměr několika decimetrů až metrů.
Vzácnou možnost pozorovat tento i všechny ostatní druhy blesků měl dlouholetý ředitel chilské meteorologické služby W. Knoche při cestě parníkem po řece Paraguay, konané roku 1927. Míhal se nespočet čárových, ale rudých blesků, blesky perlové, „podivné, rychle se pohybující a oranžově zbarvené výboje, podobné válcovým útvarům ze zářícího skla, dále blesky otáčející se jako setrvačníky…“, zkrátka pravá pastva pro odborníka, jímž Knoche nepochybně byl.
Eliášův oheň i tichý hrotový výboj se objevují během ještě nízké, avšak rychle stoupající intenzity elektrostatického pole, tedy před bouřemi. Náboj na hrotech věží, stožárů, na vrcholcích stromů, vzácně i ve vlasech nebo na koncích prstů se hromadí tak dalece, že je možno za tmy spatřit slabou nafialovělou záři. Mohla by vést k záměně nejspíše s bludičkami… a snad se to stalo i v případě napoleonského pluku husarů plukovníka Marbota za ruského tažení, kdy zděšeným vojákům posedaly fialové ohníčky na pláště a na zbraně. Bouře se však nedostavila.
Podobný problém jako s kulovými blesky na jedné a světelnými koulemi na druhé straně je patrně i s bludičkami. Navrhujeme vrátit se k pěkné hypotéze o duších nekřtěňátek, pokud nebude nalezena přijatelnější domněnka než samovznícení bahenního plynu. Kromě zmíněných nekřtěňátek však jsou mnohé fenomény, pozorovateli označené za bludičky, zjevně jiného původu než, řekněme, bludičky obecné. Různorodost jevu je téměř taková, s jakou jsme se setkali u kulových blesků: bludičky bývají pozorovány v hejnech po stech i tisících (zmíněný zážitek pluku Marcellina de Marbota nebo opakovaná pozorování ve Finsku roku 1938), jindy svítí jen ojedinělý plamének. Někdy byly pozorovány ohně značně veliké (přírodovědec Filopanti pozoroval nedaleko Boloně velký pohybující se plamen vysoký asi pět metrů), jindy měří sotva několik centimetrů. Někdy jsou horké – Filopanti o tu svoji maxibludičku zapálil koudel, jindy studené – fyzik Knorr držel mosazí okovanou hůl přímo v obzvláště trpělivé a krotké bludičce, aniž se hůl sebeméně zahřála. Někdy – ale vzácně – připustí přiblížení, jindy zcela podle pohádkových líčení (a proč by nemohla být odkazem empirie?) ustupují před pozorovatelem, prchají a hbitě poskakují třeba značný kus cesty, zachovávajíce podobně jako zvířata bezpečnou vzdálenost, odhadovanou celkem shodně na několik set metrů, nebo při přiblížení zhasínají. Hoří tiše a klidně nebo naopak vydávají slyšitelný praskot a zápach…
Bludičky jsou zkrátka ledasčím, snad i nepravděpodobným rojem světlušek, světélkováním trouchu a bakterií či jimi „napasených“ chvostoskoků, kulovými blesky, naprosto výjimečně možná i hořícími výrony bahenního nebo zemního plynu – a zřejmě ještě něčím jiným.
I na zemní plyn totiž musíme myslet – teprve počátkem druhé světové války uhasly tzv. příborské ohníčky, zimní útočiště tuláků a žebráků. Vznikly nedaleko Příbora (na trati ze Studénky do Štramberka v okrese Nový Jičín) roku 1928 zprvu jako malé plaménky, které se roku 1933 spojily v poměrně mocný plamen, používaný místním zahradníkem s nevelkým úspěchem a jen krátce k vytápění skleníku. Počátkem války byly plameny vzhledem k nucenému zatemnění uhašeny zakrytím ústí trhliny, odkud plyn unikal, betonovou deskou. Snad bylo vyvěrání zemního plynu výsledkem pokusného vrtu, který byl v tomto místě zahájen 12. července 1916 a dosáhl hloubky 827 metrů. Rozhodně nešlo o projev vulkanismu, ačkoli jsou místní obyvatelé dodnes svatosvatě přesvědčeni, že blízká Hončova hůrka, známé naleziště pěkných polodrahokamů, byla ještě v nedávné době činnou sopkou a že příborské ohníčky jsou její labutí písní.
Podobných spontánních výronů zemního plynu je z minulosti známo více (vzpomeňme na posvátné ohně Pársů, hořící nepřetržitě od 10. století), a snad se i v méně okázalých rozměrech mohly na legendách o bludičkách podílet.
Tato strašidélka jsou ostatně kosmopolitní: v 9. kapitole III. svazku posvátné knihy Popol Vuh, Knihy rad, což je patrně volná replika maysko-quicheského kodexu, která vznikla asi v polovině 16. století n. l. v jazyce quiché (kičé) s paralelním španělským překladem (dochovaný přepis pochází ze začátku 18. stol.), se vypráví o adoraci zvláštního Slunce – „které určitě nebylo Sluncem, jaké vidíme dnes“ – a o neblahém vlivu, který toto nebeské těleso mělo na „božské bytosti“: pumu, jaguára, chřestýše, zmiji – a jako jediného nezoologického reprezentanta vyšší moci i na „bílé strašidlo“. Zaqui-coxol (Saki košól) byl strašidelný svítící skřítek toulající se po horách, jehož jméno jeden z hlavních iniciátorů mayologických studií a vynikající znalec problematiky Charles Édenne Bresseur překládá ve svém dodnes ceněném překladu Popol Vuh z roku 1861, jistě ne lehkomyslně, jako „bludičku“.
Tolik k přirozeným a vědou i zkušeností poznaným zdrojům světel. Nemyslím, že by poskytovaly uspokojivé vysvětlení všech zmíněných jevů, a jen velmi málo z nich jsou schopny objasnit nerozporně a s dostatečnou dávkou pravděpodobnosti. Zbývá ještě rozsáhlá oblast, kde se nejpřijatelnějším zdá působení jakéhosi „faktoru X“, emitovaného biologickými organismy především v mezních stavech, navozených rozličným způsobem. Navozující signály mohou být natolik diskrétní (a pro vědomé vnímání příliš slabé až podprahové) nebo natolik odlišné od obvyklých souborů zpráv, jimiž nás ustavičně zásobuje zevní i vnitřní prostředí, že nejsou vědomě registrovány. Přesto však spouštějí složitý mechanismus, řízený asi fylogeneticky velmi starobylými mozkovými centry. Dobrým příkladem mohou být světelné jevy předcházející a doprovázející tektonické děje.
Hledání „předzvěstí“ zemětřesení je ostatně velmi důležitou součástí geofyzikálního průzkumu a je dnes prováděno řadou pracovišť, sledujících různé druhy předzvěstí, vyhodnocujících je a snažících se eliminovat přeceňování falešných náznaků.
Zmiňme se jen o výsledcích Dr. F. T. Wu ze státní univerzity v Binghamtonu (stát New York), publikovaných v odborném tisku roku 1975. Wu studoval silné zemětřesení, které postihlo 18. ledna 1964 ostrov Tchajwan, jehož epicentrum leželo nedaleko vrtných polí zemního plynu Niušan a Šutuši. Zjistil, že již několik let před zemětřesením počal tlak zemního plynu zvolna klesat (což se následně odrazilo v jeho produkci), deset dní před zemětřesením však prudce stoupal a v době, kdy zemětřesení vypuklo, dosáhl původních hodnot. Soudí, že zemětřesení ovlivňuje strukturu plynonosných hornin zvětšováním pórů a trhlin vlivem narůstání tlaku; po uvolnění zemětřesením se tlak plynu v zemské kůře opět normalizuje.
Je pochopitelné, že takový geofyzikální jev, sledovatelný nejen prostými manometry, ale koneckonců i obchodními výsledky důlní společnosti, je schopen vyvolávat celou řadu vedlejších příznaků, registrovatelných i biologickými aparaturami živočichů.
Za varování, jichž se jim dostává, vděčí zvířata jemnějším nebo kvalitativně odlišným schopnostem vnímání, než jaké jsou dopřány nám. Více než 90 % všech zemětřesení jsou tzv. zemětřesení tektonická, způsobená pozvolným hromaděním a pak náhlým uvolněním napětí v zemské kůře a v části pláště až do hloubek 750 km. Předzvěsti katastrofy jsou nepochybně doprovázeny fyzikálně zjistitelnými jevy, jemnými záchvěvy, místními změnami síly a směru magnetického pole, atd. Zvířata jsou schopna tyto změny registrovat a jejich druhová paměť je varuje: Pozor, hrozí smrt!
Smysly zvířat by bylo pošetilé podceňovat – ostatně byl vytvořen celý nový vědní obor, bionika (pojmenovaný tak roku 1960), zkoumající principy a metody přijmu a zpracování informací živými organismy s cílem realizace takových soustav, jejichž charakteristiky by se alespoň blížily jejich dokonalosti. Některé ryby a některé druhy hmyzu reagují již na jedinou molekulu páchnoucí látky, chřestýš zjišťuje rozdíl teploty o 0,001 °C (což nedokáže žádná soudobá technická soustava), ultrazvukový radiolokační aparát netopýrů má lepší charakteristiky než nejmodernější radiolokátory a pracuje se signálem o 35 decibelů slabším, než je úroveň šumu. Orientace lososů, úhořů a mořských želv je dosud otazníkem, intenzívně studovaným zejména výzkumnými ústavy ozbrojených sil. Ostatně i člověk mohl podobné schopnosti mít, neví však už o nich a nedovede je používat.
Zdá se tedy být dostatečně prokázáno, že před vypuknutím zemětřesení, při něm a pochopitelně i nějaký čas po něm je všechno živé excitováno a podle schopnosti registrovat výstražné signály více či méně uvedeno do biologického stavu zvýšené pohotovosti. Záměrně píši všechno živé – jestliže některé rostliny reagují prudkou změnou bioproudů na „smrtelný výkřik“ krevety, vhozené v téže místnosti do vroucí vody (ovšem kreveta nevydává zvuk a kanál této takřka neuvěřitelné, ale bezpečně prokázané informace není zatím fyzikálně objasněn), budou asi tím spíše reagovat na hrozbu daleko větší katastrofy, ať už ji nějakým způsobem zjišťují samy (a proč ne?), nebo zprostředkovaně díky živočichům. Jestliže připustíme, že emise jakési biologické plazmy (podle manželů Kirlianových) nebo fyzikálního pole, jež může být za určitých okolností zviditelněno, jsou podstatně zvyšovány mocnou bouří v ústředním nervovém systému, která vede až k vybičování záchranných reflexů, pak není existence světelných jevů při zemětřesení nevysvětlitelnou seismologickou záhadou. V oblasti otřesů je obvykle dosti bohatá flóra i fauna (s výjimkou Antarktidy, kde však dosud nebylo tektonické zemětřesení zaznamenáno), aby „spojenými silami“ došlo i k takovým efektům.
Totéž platí v poněkud jiné poloze o světelných fenoménech provázejících kritické okamžiky obléhaných měst, extatického vzrušení apod. Zde by mohl být zdrojem biologické plazmy (pole) pouze člověk – ovšem příčinou primární. O případných sekundárních zdrojích jsme zatím neuvažovali – ale proč vlastně ne? Vždyť krysy opouštějí loď, tedy lidské dílo, i před záhubou způsobenou lidskou nedokonalostí nebo chybou. Piští v lidmi vybudovaných tunelech, jestliže se zaviněním lidí hroutí. Pes okamžitě vycítí náladu svého pána (to ovšem může být způsobeno variacemi v takřka nekonečné paletě možností momentálního obsahu jednotlivých složek potu), dravec v kleci pozná, zda má krotitel strach a neváhá ho v okamžiku napadnout… Nejsou tedy vyloučeny ani druhotné, indukované zdroje posilující vzrušení davu, tím spíše, že chemické komunikativní látky, feromony, se zdají být dosti nespecifické a mohou patrně přenášet podráždění a paniku i mezidruhově. Doposud jich byla zjištěna již celá řada. Opatrné obecnější závěry umožňují soudit, že to jsou látky s poměrně nízkou molekulární váhou 150 až 300, obsahující obvykle 10–17 atomů uhlíku, přičemž poplašné látky mají nižší molekulovou váhu než atraktanty (sexuální lákadla). Jejich účinnost je téměř neuvěřitelná: aktivní prostor rozšíření motýlího atraktantu v prahové a nadprahové koncentraci vytváří při rychlosti větru 1 m ∙ s⁻¹prostorový elipsoid s delší osou kolem 5 km a šířkou asi 200 m (J. Pradáč).
Celkem bez obtíží lze vysvětlit světélkování moře při podmořských otřesech, a to i před mořetřesným příbojem. Je rovněž několikerého druhu: svítí hřebeny vln, hladina se podle četných pozorování nápadně leskne a mělčiny (obnažené obvyklým ústupem moře, předcházejícím ničivé vlně) namodrale světélkují. Přinejmenším značnou část těchto fenoménů mají zcela jistě na svědomí drobné až drobnohledné organismy, především svítilky (Noctiluca Scintillans, Noctiluca Milliaris a další), reagující na podráždění zvýšenou emisí světla právě tak jako v brázdě parníků, kde byly excitovány otřesy vybuzenými lodním šroubem nebo ještě spíše zvýšením obsahu kyslíku ve zvířené vodě.
Bylo však zjištěno i předvídání zemětřesení různými zvířaty, a to krátkodobé i dlouhodobé. Dosud se nepodařilo zkonstruovat dostatečně jemné přístroje, které by detekovaly nepochybné změny elektrického i magnetického pole předcházející zemětřesení a s dostatečným předstihem několika dnů signalizovaly nebezpečí, a to pokud možno bezchybně – zbytečná evakuace sídlišť a závodů představuje obrovské hospodářské ztráty. Rozporná jsou i mínění o ceně speciálního magnetografu, jehož prototyp byl již ve dvacátých letech našeho století sestrojen v Chile, jež je postihováno, ostatně jako řada států na samém okraji pevninských ker, největším počtem zemětřesení hned po Japonsku, a který je ustavičně zdokonalován. Procento omylů je dosud příliš značné, někdy se ohlášené zemětřesení nekoná, jindy se naopak dostaví bez předchozích varovných signálů.
Ač je to kuriózní a připomíná nám to anekdoty o rosničce nebo o spolehlivých revmaticích v meteorologickém ústavu, dosud nejlepším dlouhodobým prorokem zemětřesení jsou zřejmě akvarijní rybky. Vnímavost signálů měnícího se pole je nejvíce vyvinutá u drobné, nijak zvlášť hezké rybky Parasilurus Asolus, milované a hýčkané takřka v každém japonském domě. Obvykle není příliš pohyblivá, zdržuje se při dně. Pět až šest dní před zemětřesením však prudce vyrazí k hladině a několik minut divoce rejdí po celém akváriu. Zemětřesení se po této předpovědi, ověřené stejným chováním rybek ve všech akváriích celé oblasti, dostavuje pravidelně a určitě.
Je obecně známo, že zvířata mají schopnost v předstihu vycítit události, které člověk zjišťuje teprve v okamžiku, kdy nastanou – což bývá pozdě. Dostatečně populární jsou již zmíněné krysy opouštějící loď odsouzenou ke zkáze. Nejsem námořníkem – a bohudík ani trosečníkem – a nemohu tuto zkušenost potvrdit. Vím však, že tuneláři bedlivě pozorují chování krys v tunelech a že mezi naprosto kategorická pravidla chování na pracovišti baníků patří zákaz pohvizdování a pískání. Mohlo by být totiž zaměněno s pištěním krys, které signalizuje nebezpečí, obvykle posun nadloží. Stejně pozorně sledovali od nepaměti horníci chování důlních zvířat, koňů, psů, koček a drobných ptáků, a to nejen z obecně známé příčiny větší vnímavosti těchto zvířat k šířícím se explozivním nebo dusivým důlním plynům. Neklid zvířat byl předzvěstí hrozícího závalu. Také všechna mořská zvířata opouštějí mělčiny, blíží-li se k pobřeží ještě celé stovky i tisíce kilometrů vzdálená vlna tsunami, o které dosud nemají seismologické stanice ani ponětí, a stejně si počínají zvířata žijící poblíže břehů – prchají do vnitrozemí. Rovněž vulkanologové tento jev dobře znají.
Přímo klasickou formou prekognice přírodní katastrofy je chování zvířat před zemětřesením. Celá hejna ptáků (čápi v Řecku, 1953) opouštějí krajinu, čtvernožci panicky prchají dlouho před prvními zjistitelnými otřesy. Před ničivým zemětřesením, které postihlo roku 1906 San Francisco, se pouliční doprava téměř zastavila, protože nebylo možné zvládnout plašící se koně. Podobná pozorování byla učiněna 1. září 1923 při velkém japonském zemětřesení (200 000 mrtvých a tři čtvrtě miliónu zničených domů), v Jižní Americe i při ničivém zemětřesení ve Skoplji 26. července 1963. Rovněž lidé „jaksi“ vnímají nebezpečí, avšak až v okamžicích těsně otřesy předcházejících, kdy dosud diskrétní signály se stávají zřejmými i našim smyslům.
Chování zvířat před zemětřesením si všímali již v antice Anaximen Milétský a Pythagorův učitel Ferekydos. První varoval Sparťany před ničivým zemětřesením, které obrátilo město v trosky a proměnilo tvar pohoří Taygetu, druhý prý usoudil na blížící se zemětřesení z chuti studniční vody (Plinius St., II, 79).
Na výzkum chování ryb, které předchází zemětřesení, se specializoval již před řadou let biolog Tokijské univerzity Jasuro Suehira, jenž s nimi experimentuje, sbírá legendy i historické záznamy a shromažďuje výpovědi svědků. Domnívá se, že signály blížícího se nebezpečí vnímají především a jako první ryby hlubinné, které se pak chovají zcela neobvykle.
Jedním z případů, které zaznamenal, je podivný a naprosto unikátní nález ryze hlubinné ryby zvané „vousatá treska“ na pláži Hajám nedaleko Tokia. Rybu objevil v létě 1923 belgický amatérský ichtyolog; dva dny poté zasáhlo Tokio obrovské zemětřesení, které usmrtilo 143 tisíc lidí. V roce 1933 přinesl jakýsi rybář Suehirovi úhoře z oblasti Odawary, s jehož zařazením si nevěděl rady. Suehira poznal druh žijící výhradně v hloubce několika tisíc metrů pod hladinou. Téhož dne bylo tichomořské pobřeží Japonska postiženo mohutným otřesem. Bilance: 3 000 mrtvých.
11. listopadu 1963 ulovili obyvatelé ostrova Nii-Jima jižně od Tokia obrovskou rybu dlouhou šest metrů, podle popisu jednu z hlubinných ryb. Rozhlasoví a televizní reportéři požádali Suehiru, aby přiletěl vrtulníkem a úlovek posluchačům a divákům komentoval. Suehira pro zaneprázdnění odmítl – žertem prohlásil, že soudě podle úlovku je na obzoru zemětřesení. O dva dny později byla oblast NiiJima podzemními otřesy krutě zpustošena. Profesor Suehira šel do sebe a požádal ihned nato světovou veřejnost, aby mu podávala zprávy o podobných úlovcích, umožňujících vědecký výzkum a statistické hodnocení jevu.
Poruchy nepochybně vnímají i ptáci odlétající v celých hejnech z ohroženého území – vznik tohoto dědičného reflexu je dost záhadný, ptákům totiž přímé nebezpečí nehrozí a hnízda do bezpečí odnést nemohou (avšak při zemětřesení hynou v klecích…?). Mohou však vnímat paniku, kterou projevují savci. U lidí je shodně popisován nedefinovatelný neklid a nervozita těsně před prvními otřesy. Máme tedy dost důvodů předpokládat, že zdroj světelných jevů, doprovázejících zemětřesení, není jen fyzikální (respektive geologický a geotektonický), nýbrž že je ekvivalentní zdroji, který působí v okamžicích mimořádného citového vypětí většího množství lidí, ať už jsou postiženi mystickou či tragickou (válečnou) událostí.
Předpokládáme-li tedy, že lidské tělo (a patrně i těla jiných živočichů) může být zdrojem dosud přesně nepopsané energie, jejíž emise se za jistých okolností, determinovaných především psychicky, může podstatně zvýšit a při větším množství jedinců sčítat, docházíme k fyzikálnímu ději, na nějž se budou bezpochyby vztahovat obecné fyzikální zákony. Mám na mysli zejména zákonitosti šíření tzv. fyzikálních polí, jejichž hranice působnosti jsou vymezeny jistou minimální hodnotou vzruchu, slábnoucího obvykle s třetí mocninou vzdálenosti od epicentra.
V praxi to znamená, že v blízkosti epicentra je pole nejsilnější, pak rychle slábne, avšak tyto nízké hodnoty můžeme detekovat do značné vzdálenosti. Toto obecné konstatování je v dobré shodě např. se světelnými jevy zjištěnými při zemětřesení a není v rozporu ani s jinými, námi popisovanými fenomény.
Teď jde o to zjistit, jakým způsobem je toto pole za výjimečných a mimolaboratorních podmínek „zviditelňováno“, aby mohlo být pozorováno v podobě rozličných světel. Fyzika dnes využívá např. změny indexu lomu, vznik dvojlomu či stáčení polarizační roviny světla působením magnetického pole na emisi (Faradayův objev z roku 1845, předpovězený J. Herschelem o čtvrt století dříve) atd. Vývoj, jak se domnívá J. Sequens, z jehož souborného materiálu čerpám část podkladů, vede k novým elektroluminiscenčním organickým látkám, které umožní sledovat i pomalu se měnící elektrostatická pole. Tato technika byla použita nejprve se sulfidem zinečnatým, světélkujícím v elektrickém poli. Slouží moderní elektrotechnice vysokých napětí, v atomových reaktorech, ke sledování provozu v elektrických strojích a transformátorech i v dalších zařízeních, a to jak modelově, tak prakticky.
Nechci být špatným prorokem, ale domnívám se, že někde v této oblasti se protínají budoucí cesty zkoumání pozoruhodných jevů, které jsme popsali, s cestami soudobé fyziky a techniky, kvalifikované a oprávněné podat vysvětlení a vyčerpávající rozbor. Bylo by dobré, kdyby k tomuto setkání došlo co nejdříve.
Než se tak stane, bude bezpochyby nutné zcela nerozporně prokázat existenci biologického energetického pole existujícího v souvislosti s emisí biologické plazmy. Díky mimořádnému úsilí a důvtipu pracovníků řady laboratoří dnes již není pochyby, že se v okamžicích psychického vzrušení nebo podráždění v okolí zkoumaného organismu něco fyzikálně měřitelného děje. Myslím, že by měl být i v tomto případě zachován klasický gnoseologický postup, pronikající např. dílo Galilea Galileiho, a že by základní otázkou mělo být co se děje, a po jejím přesném zodpovězení jak se to děje.
Poněkud na obtíž našemu zkoumání je fakt, že se zabýváme jevy víceméně výjimečnými, které obvykle nelze libovolně a za stejných podmínek opakovat a ověřovat, jako je tomu v exaktních vědách. Tím spíše jsou však tyto jevy hodné pozornosti, lépe řečeno právě proto. Mohou být signálem – a signál sám je svou podstatou mimořádný. Jinak by nebyl registrován a zanikl by v „šumu pozadí“.
Přijmeme-li tedy zprávy o existenci podivných světel jako možný signál, zavazujeme se tím současně k pokusu o objasnění jeho zdroje a smyslu. Věrni předsevzetí, které se snažíme důsledně dodržovat, se o to pokusíme bez předsudků a bez vyhýbání se souvislostem, které by mohly posunout řešení k další etapě řady odpovědí na otázky zda, co a jak.

TAJEMSTVÍ ZUHELNATĚLÝCH MRTVOL

Ale on má něco s nohama, to je to.
Už nebyly teplé. Byly horké.
Eddie Delgardo pohlédl dolů a vykřikl: „Bože všemohoucí!“ Boty mu hořely.

Stephen King, Firestarter

Sama skutečnost, že se světelné jevy (i ostatní fenomény zkoumané psychotronikou) objevují nejčastěji v přítomnosti osob vzrušených, pohnutých, nacházejících se ve stavu stressu či strachu atp., není překvapující a zcela určitě nemá nic společného s čarodějnictvím. Není totiž vyloučeno, že jednou z podmínek vzniku živočišné plazmy či aury a všech jevů, které může svou interakcí s mimotělními objekty vyvolávat, je – pot. Tvrdí to (podle V. Patrovského) i známý elektronik Andrea Puharič, opírající se mimo jiné o celou řadu výsledků takřka zapomenutých badatelů.

Již roku 1926 bylo známo, že čistá voda, rozprašovaná nebo jakýmkoli způsobem rozptylovaná do vzduchu, nejeví elektrický náboj – stačí však nepatrná stopa nějakého odorantu (zkoušen byl např. kafr, heliotropin – krystalický aldehyd používaný ve voňavkářském průmyslu, také citral, který je hlavní složkou citrónové silice), aby se kapénky rázem zelektrizovaly. Obzvláště účinné jsou sloučeniny s dvojnými vazbami, poskytující hojnost volných elektronů, mezi něž je nutné počítat i nenasycené mastné kyseliny potu. Z jednoduchých experimentů se zdá, že pot je dokonce jednou z nejúčinnějších látek, umožňujících manifestace elektrostatických jevů – nylonová košile, stahovaná ze zapoceného těla, efektně praská a vydává pěkné jiskry (což vědí anesteziologové narkotizující mj. výbušnými éterovými parami, kteří vykázali nylon a jemu podobné tkaniny z operačních sálů), ačkoli na tření libovolnou látkou nereaguje. Stejně je tomu s elektrizováním rotujícího PVC kotoučku: pokožkou (avšak také rtutí, neboť i ona oplývá přebytkem elektronů) to jde znamenitě – jinými předměty a látkami vůbec ne nebo jen velmi těžko.

Prosím čtenáře, aby si v této souvislosti vzpomněli na husté mlhy nad obleženým Cařihradem i Tenochtitlánem, na vlhké pláně rozprostírající se kolem staveniště katedrály v Chartres…, na „citlivce“, s nimiž experimentoval Reichenbach…, na bludičky nad bažinami…

V souladu s badateli, zabývajícími se jednotlivými projevy interakcí zkoumaných psychotronikou, byly zjištěny daleko výraznější světelné efekty v případech, kdy se shromáždilo větší množství zcela určitým způsobem vzrušených lidí. V těchto případech bylo zviditelnění energetického pole (které předpokládáme) uskutečněno i bez obtížně splnitelných podmínek nutných pro pozorování Reichenbachova ódu, ba světelné jevy byly nápadné a nepřehlédnutelné.

Úmyslně píši o zcela určitém způsobu vzrušení – kdyby totiž každá bouře, postihující lidský centrální nervový a zprostředkovaně i vegetativní systém (a s dalšími zprostředkovanými mechanismy i systém hormonální, enzymatický, imunitní atd.), vedla při dostatečné početnosti zúčastněné lidské množiny k světelným efektům, zaskvěla by se nad fotbalovým stadiónem při nařízení penalty proti domácímu klubu pokaždé záře jasnější než tisíc sluncí – abychom použili výrazu ze VII. knihy Mahábháraty. Neníli tomu tak, je to jen dalším důkazem, že procesy, k jejichž objasnění nebo alespoň popisu se snaží tato kniha skromně přispět, se odehrávají – což se dalo očekávat – na stejně složitém hřišti celého organismu a za stejně složitých pravidel hry jako např. stressy, imunologické reakce nebo všem organismům vlastní usilování o homeostázu čili o zachování stability vnitřního prostředí i při změnách prostředí zevního. Zjednodušení na jeden jediný prostý fyzický proces by bylo zjevně hrubou vulgarizací.

Elektrizované vodivé prostředí může tedy jakýmisi ionizačními kanály vytvářet podmínky pro uplatnění nevšedních jevů. Je to vysvětlení, které rozhodně nemá s nadpřirozenými silami nic společného a koneckonců je překvapivě jednoduché, ale tak už tomu bývá.

Když tiskem proskočily první zprávy (tuším z Indie), že růst rostlin může být zřetelně urychlen vhodnou hudbou, když paní Retalacková na základě pečlivých pokusů rázně ze svého skleníku vykázala rock a dosvědčila vynikající stimulační účinky hudby J. S. Bacha, ba i country music, a když pan Roberts z Anglie zaslal na výstavu své hudbou stimulované dvoukilové maxirajče, bylo šprýmů tak právě dost i pro okurkovou sezónu, bulvární listy a nepříliš hloubavé čtenáře.

Jenomže – ono to funguje!
Již roku 1929 zjistil Schmitt, že působením ultrazvuku vzniká ve vodě peroxid vodíku. Roku 1936 objevil Flossdorf, že totéž činí i zvuky slyšitelného kmitočtu, je-li amplituda dostatečná. Americký patent 2 006 967 z 2.7.1935 (autor Sparks) doporučuje zalévat rostliny, aby bujně a překotně rostly, roztokem peroxidu vodíku. Zdá se, že v tom je jádro pudla „elektrizované“, „magnetizované“ (i magnetické pole totiž vytváří peroxidy) nebo čaromocně „dotýkané“ vody. Vztah obsahu peroxidu vodíku a některých hydrátů v závlahové vodě k tvaru a průběhu vegetační křivky rostlin je dnes zkoumán na celém světě. Nechť tedy paní Ratalacková pouští svým květinám fugy a country music i nadále. Je to vzhledem k výsledku patrně zbytečně složité, ale ne nesmyslné.
Jsem přesvědčen, že stejně prosté vysvětlení bude nabídnuto dříve nebo později i pro kategorii dosud kauzálně neobjasněných světelných jevů a ohnivých koulí. Hypotéza o ionizaci, respektive nabytí elektrostatického náboje díky odorantům obsaženým v potu, jako o jednom z článků celého poměrně složitého děje, končícího světelnými fenomény, je tím pravděpodobnější, že moderní věda identifikuje tzv. hadí sílu, kundaliní šakti, nejmocnější nástroj navozování mystických (kontemplativních) stavů se všemi důsledky, s vegetativním nervovým systémem. Z poměrně rozsáhlé literatury citujme jen stručně z pojednání V. Miltnera v Časopise lékařů českých (1974, č. 49): „Probuzení hadí síly je výsledkem tělesného i duševního úsilí, jímž jednotlivec ovládne svůj vegetativní nervový systém. Tak lze přirozeně vysvětlit všechny tzv. divy a kouzla indických jogínů.“
Nemám o divech a kouzlech jogínů valné mínění a jejich úspěchy připisuji spíše lehkověrnosti diváků, před níž nechrání ani dlouhé a okázalé akademické tituly – spíš naopak. Vím však, že např. sekta hesychastů svou omfaloskopií hadí sílu volky nevolky „budila“ a do vegetativního nervstva intervenovala – mají-li indické spisy alespoň trochu racionální jádro – značně razantně a nebezpečně. K podobným bouřím, zasahujícím přímo i zprostředkovaně nervus vagus, mohou vést rozličné extatické a stressové stavy. A parasympatikotonie, převaha parasympatického podílu ve vegetativní nervové soustavě (nebo dočasné potlačení), vede k vylučování potu s kvantitativním poměrem chemických složek, jehož klíč nám dosud uniká. Náš pes, žijící ve svém zvláštním psím světě vytvářeném sférou vůní a pachů a poznávající na první čichnutí i jemné nuance pánovy nálady, by nám pravděpodobně o tom mohl říci více…
V jednom se všechny indické prameny, zabývající se zvláště hadí silou, dokonale shodují: její probuzení je nezbytnou podmínkou nejen „duchovního prozření“, ale i jakýchkoli dalších zdařilých akcí, zahrnovaných evropskou vědou pod souborný název psychotronika. V Džagannátha-tantra například čteme: „Své vědomí využíváš jenom z jedné devítiny, avšak podvědomí, hlupče, nevyužíváš už vůbec. Proto svatí mužové, kteří probudili hadí sílu, jsou sto osmkrát mocnější než ti, kteří hnijí v bludu.“ (Džagannáth je jednou z Kršnových podob Pána vesmíru; Kršna je původní jméno Nejvyššího Pána ve své pravé a původní podobě; datování tanter je neurčité, jejich skutečné počátky mohou pocházet z nejzazšího dávnověku, tato Písma, náležející k ágomové čili nevédské literatuře, pojednávají o Velké matce Párvatí, manželce Sivově, která vystupovala v mnoha podobách, např. jako mnohoruká a krvežíznivá Kálí nebo při ztotožnění s všemocným ženským principem jako Šaktí, Síla.) Druhou, stejně shodně přijímanou devizou indických praktických mystiků, je mimořádná síla a moc probuzené kundaliní šakti. Svámí Vivékananda (1863–1902), kompilátor hathajógových ásan a jeden z čelných představitelů náboženství nové Indie, považovaný věřícími za boží vtělení, srovnával hadí sílu s elektřinou o vysokém napětí, nesmírně působivou a mocnou, ale pro nepřipravené a neznalé stejně nebezpečnou. Vzpomeneme-li opět cařihradských hesychastů, jejichž duchovní otec, opat Simeon z kláštera na Athosů, tvrdil, že po dostatečné době soustředění a omfaloskopie pocítí rozjímající nevyslovitelnou radost a uvidí pravé, božské světlo, můžeme srovnávat, neboť probuzení hadí síly je doprovázeno stejnými subjektivními efekty, drážděna však je perifernější část vegetativního nervstva a proces je postupný. Osobně považuji omfaloskopii za počínání zdravotně výrazně škodlivé, nicméně však za jistých okolností vedoucí k výsledkům, které se odrazí v lidském organismu – jsou-li tak mocné, jak se předpokládá, vysvětlilo by to možná světelné jevy, spatřené Corbettem a Nealem, i některé další.
Jedním z fenoménů, který si v souvislosti s možnou emisí biologické (a v jejím rámci i fyzikální) plazmy zaslouží pozornost, je bezesporu samovznícení lidského těla, pozorované tak často a za takových podmínek, že o tomto pozoruhodném jevu není nejmenších pochyb. Mechanismus smrti samovznícením a shořením vitálně důležitých částí lidského těla je až dosud naprostou fyziologickou záhadou tím spíše, že se všechno naše biologické vědění a fyzikální poznání zpěčuje něco takového vůbec připustit – není však vyhnutí. Již roku 1833 byla o celé řadě těchto případů vydána souhrnná akademická zpráva. Charles Dickens podrobně prostudoval třicet případů uvedených v soudních, policejních a lékařských záznamech, než se pustil do novely Bleak House (Pustý dům), kde takovou smrt popisuje. Dixon Mann v učebnici soudního lékařství z roku 1922 uvádí samovznícení lidského těla jako možnou příčinu úmrtí a dokázal ji dobře dokumentovaným případem. Frank Russel zaznamenal jen za rok 1918 devatenáct prokázaných případů…
Většina nebožáků, kteří se záhadným způsobem a – jak uvidíme – často za pozoruhodných okolností změnili v hromádky popela, byla kvalifikována jako notoričtí pijáci, doslova „prosáklí alkoholem“. Jacques Bergier, ač sám chemik, k tomu nepříliš uvážlivě dodává, že „takové případy jsou pochopitelně snadno vysvětlitelné“. Nejsou. Ani nejsnaživější notorik nepřivede hladinu alkoholu (přesněji řečeno: hladinu produktů metabolických přeměn) v krevní plazmě výše než na několik málo promile, což snižuje zjevnou nehořlavost lidského těla, složeného většinou z vody (kolem 70–80 % podle druhu tkáně) zcela opominutelně a nepatrně. Ani zapálení par čistého alkoholu bezprostředně po pořádném doušku nenatropí více škod než celkem povrchní popáleniny sliznic úst a hltanu.
Nelze tedy – abychom ocitovali alespoň jednu z mnoha desítek novinových zpráv, přijmout úvahy autora článku, jenž do českého časopisu Hyllos dne 23. května 1821 napsal: „…V Paříži pila jistá paní tři léta kořalku a skrze ten čas žádného jiného nápoje nepožívala. Tím dostalo tělo její tak velkou zápalčivost, že v noci, když na slaměném lůžku ležela, tělo její samo od sebe chytlo a až na popel spáleno bylo. Jen lebka a zčernalé naběhlé kousky prstů byly toho ukrutného osudu ušetřeny…“
Alkohol tedy jednohlasně zbavujeme viny, i když se anamnesticky vyskytuje v nápadně vysokém procentu případů. Zcela určitě však působí jiným fyziologickým mechanismem než prostým hořením; je např. známo, že lehká otrava subjektů alkoholem nebo nikotinem zvyšuje statistické úspěchy psychotronických experimentů…
Podívejme se na několik „ohnivých chorobopisů“, respektive úmrtních protokolů. Mají jistý počet společných znaků: ve většině případů se staly obětí nepochopitelné tragédie osoby starší, osamělé, především ženy, a to často osoby z toho či onoho důvodu nepříliš čistotné (vzpomeňme na odoranty potu, umožňující vodním kapénkám získání elektrického náboje a tím snad i vytvoření ionizovaného kanálu), případně propadlé alkoholu. Styk s mladými prepubertálními či pubertálními osobami, pravidelně uváděnými v souvislost s telekinetickými jevy, nebyl prokázán. V dobře dokumentovaných případech byl vyloučen i zevní zdroj tepelné energie – všechno nasvědčuje tomu, že termický proces byl zahájen nitrotělně. Podle H. Duvergiera, který se těmito jevy podrobně zabýval a sebral mnoho svědectví, zachvacuje modrý plamen většinou najednou celé tělo. Nelze jej uhasit vodou. Uvolňují se tukové látky, šíří se zápach podobný spálené rohovině. Někdy se vyvíjí i kouř. Zajímavé je, že okolní předměty, byť i hořlavé, obvykle nevzplanou. Zdá se, jako by měl oheň předem vymezené hranice, v nichž se šíří, podobně jako „divoký“ oheň zmíněný v Tušení stínu. Tragédii prý pravidelně předcházejí poruchy duševní rovnováhy a deprese, nebo naopak horečná, avšak necílená aktivita.
Proces „autokremace“ končí obvykle smrtí – jen málo obětí se zachránilo. Jednou z nich byl pan H., profesor matematiky (Nashville, Tennessee): 5. ledna 1835 ucítil pálení v levé noze a při pohledu na ni spatřil malý modravý plamének, který nebylo možné rukou uhasit. Zhasl teprve po zamezení přístupu vzduchu přikrývkou, pocity tepla a bolesti však trvaly. Noha jevila hluboké popálení bez porušení kontinuity pokožky – epidermis byla suchá a bez puchýřů. Prádlo nebylo propálené, až na nepatrnou dírku v místě, kde profesor H. spatřil plamen, jen zhnědlé žárem. Rána se hojila tři měsíce… Není třeba podotýkat, že profesor H. byl nekuřák a v okamžiku příhody byl vzdálen otevřeného ohně.
Další případy dopadly hůře. 24.12.1885 (tedy na Štědrý den, kdy snad vzhledem k emocionální labilitě dochází dosti často k podivným událostem) zuhelnatěli na farmě Seneca (Illinois) manželé Rooneyovi. Jejich šaty nebyly zcela zničené, lůžkoviny byly shledány jen lehce ožehnuté. Tento případ vyšetřoval soudní lékař Dixon Mann, jenž si vzal na pomoc skupinu fyziků. Podle roztavených kovových předmětů na tělech mrtvých (šperky, hodinky, kovové přezky apod.) bylo zjištěno, že žár hořících těl dosáhl asi 1800 °C, tedy hodnoty, při níž teče i platina, čehož lze dosáhnout nejspíše termitem nebo fosforovou bombou. Nebyl však doprovázen, navzdory hořlavému okolí, plameny.
Série případů, časově souhlasných s hromadným výskytem světel, požárů a sekundárních exaltací v Anglii a Walesu v zimě 1904–1905, byla zahájena 16.12.1904 nálezem zuhelnatělé mrtvoly paní Thomas Cochranové z Rosenhallu (Falkirk). O týden později následovala paní Elisabeth Clarková z Trinity Almhouse (Hull). Byla nalezena smrtelně popálená, avšak žijící a zcela dezorientovaná. Pokrývka jejího lůžka byla takřka nedotčená, v bytě nikde nevznikl oheň. Počátkem února téhož roku uhořeli v Londýně za navlas stejných okolností jedna žena a Ashon Clodd, pětasedmdesátník (výjimečně muž!). Zemřel na těžké popáleniny až IV. stupně (zuhelnatění) v South Hospital, aniž nabyl vědomí. 28.2.1905 se na uhel a popel proměnila na pohovce v nevytápěném pokoji sedmasedm-desátiletá Barbara Bellová.
Penzionovaná učitelka Wilhelmina Dewarová shořela ve Whitney Bay (Blyth, hrabství Northumberland) roku 1908. Šaty a pohovka zůstaly žárem takřka nedotčené. Svědkem smrti byla Wilhelminina sestra Margareta, která nemohla nijak pomoci…
Zajímavé byly zmíněné již případy z roku 1938, tedy roku mezinárodními událostmi a všeobecnou válečnou psychózou značně vzrušeného. 29. července byla na lodi, plující poblíže Norfolk Broad, zachvácena plameny žena, která navzdory okamžité a intenzívní pomoci shořela na uhel a ohořelé kosti. Stejně se vedlo staré dámě v anglickém Chelmsfordu 19. září – při sestupu po schodišti byla v mezipatře zachvácena mohutnými modrými plameny (London Daily Telegraph, 20.9.1938). Téhož roku 7. dubna byl nalezen v kormidelní kajutě britské lodi H.M.S. Ulrich zpopelněný námořník John Greeley, nekuřák a dokonce – navzdory dobrým tradicím námořnictva – abstinent. Přístroje, boty nebožtíka ba ani navoskovaná podlaha nebyly ohněm zasaženy. Koronerova porota uvažovala nejprve o účinku blesku, když však tuto příčinu spolehlivě vyloučila, konstatovala smrt z neznámých příčin. Případ se dostal na přetřes, když byl téhož dne nedaleko od místa, kde loď Ulrich plula, nalezen v troskách havarovaného auta zuhelnatělý George Turner. Ačkoli byl v nejvlastnějším smyslu slova zpopelněn, nevzplanul ani vůz (z jehož nádrže po havárii unikal benzín), ani plechovka oleje ležící na sedadle vedle mrtvoly. Snahy o uvedení obou případů ve vzájemnou souvislost (většinou značně fantastické) zcela selhaly.
Navlas stejně – v automobilu – zahynul v Jižní Karolíně 1. března 1953 zdravý padesátník Waymon P. Wood, který ještě deset minut před tragédií mluvil s přáteli a jevil prý známky neklidu a rozčilení, ty se však až příliš lehce dodatečně konstruují. Žár hořícího těla byl tak prudký, že roztavil a spekl blízké součástky z umělé hmoty a bublinkami narušil přední ochranné sklo, automobil sám však nevzplanul a benzínová nádrž nevybuchla.
Z paní Mary Reederové ze Saint Petersburgu (Florida) zbyla 1. července 1951 jen hromádka popela a netknutá levá noha až po koleno. Čtyřicet centimetrů od mrtvoly ležel nepoškozený svazek časopisů. FBI prozkoumala elektrické instalace, pátrala po napalmu, fosforu, hořčíku a dalších hořlavinách i po motivech vraždy či sebevraždy. Marně. Blesk byl dobrozdáním meteorologů rovněž vyloučen. Závěrečná policejní zpráva, podle níž paní Reederové upadla ve spánku na šaty cigareta, byla považována i soudními lékaři za směšnou a trapnou.
18. září 1952 uhořel v Algiers u New Orleansu Glen B. Denney, čtyřicetiletý alkoholik žijící v podnájmu. Ani v tomto případě nebyl nalezen žádný důvod a mechanismus smrti nebyl vysvětlen… Mohli bychom pokračovat výčtem dalších a dalších případů, ale i ty vyjmenované již naznačují jistou uniformitu obětí, okolností i výsledků.
Člověkem, který by nám patrně mohl prozradit o samovznícení lidského těla více, by byl Američan Peter Vesey, který se tímto problémem intenzívně zabýval teoreticky a patrně i prakticky řadu let. Své tajemství bohužel neprozradil, jednoho dne roku 1930 požádal manželku a syna, aby na několik hodin opustili byt, v němž chtěl provést jakýsi pokus. Po návratu ho nalezli zuhelnatělého. A jako obvykle: papíry, poházené kolem, nebyly ani ožehlé, ani očouzené.
Snad se podobný případ odehrál i u nás. Již zesnulý příslušník Sboru nápravné výchovy mně vyprávěl o konfidentovi gestapa odsouzenému roku 1945 k několikaletému vězení, který se v cele usilovně věnoval jogínským cvikům a jednoho dne roku 1946 byla nalezena jeho zuhelnatělá mrtvola. Nepamatuji si bohužel ani jméno, ani místo, a na základě tak kusých (a bizarních) údajů jsem se ani neodvážil požádat správu Sboru nápravné výchovy o spolupráci.
Zmíněné případy jsem rozvedl poněkud siřeji především proto, abych podpořil myšlenku, pronikající celou touto kapitolou: lidský – a snad nejen lidský – organismus je za jistých okolností schopen uvolňovat kromě energií již známých i energie dosud neznámé a netušené, „a to v překvapující míře“, jak soudí astronom Gustav Stromberg, (časopis Franklinova ústavu sv. 239, 27–40).
Jako jeden z mnoha příkladů můžeme uvést zprávu pana Kusena Tjokrosentona, ředitele Informačního ústavu v indonéském Medanu. Vyprávěl polskému cestovateli a spisovateli Wojciechu Gielžskému (Až do najdalszych granic, Warszawa 1972) o jakési škole sebeobrany nazývané „bupi-sutsi“. Procházejí jí domorodci kmene Menangkabau a Atjechenesové na Sumatře. Výsledkem je ochrana před železnými nebo ocelovými zbraněmi, např. dýkami či kopími, ale i před výstřelem z palné zbraně. Výrazným napětím vůle lze údajně ránu odrazit bez použití fyzické síly. Dýka jako by se odrazila od neviditelného štítu, kulka změní směr, střelec padá jako bleskem sražený a svíjí se v bolestech na zemi. Bupi-sutsi působí pouze proti železu a oceli – nechrání např. před úderem kamenem, kyjem nebo bambusovou holí. Pan Tjokrosentono tvrdil, že sám nebyl svědkem podobných jevů, ale že o nich velmi často slýchal od naprosto hodnověrných lidí. Za povstání proti Holanďanům prý bupi-sutsi způsobovalo koloniálním jednotkám značné starosti – kulky ani bajonety na domorodce nepůsobily a Holanďané museli užívat zvláštních kulek odlévaných ze stříbra.
Podle tohoto vyprávění se Menangkabaům podařilo obklopit se jakýmsi psychickým energetickým polem značné účinnosti, bylo-li schopno odchýlit i kulku. O stříbrných kulkách již také ledacos víme – jsou, jak známo, spolehlivým prostředkem k hubení jinak neprůstřelných upírů (ačkoli na Stokerova hraběte Draculu kupodivu stačil obyčejný lovecký nůž). Rovněž kouzly chránění zbojníci a čarodějníci mohou být zabiti jen stříbrnou kulí. Zdá se tedy, že by bupi-sutsi mohlo mít cosi společného s magnetickým štítem, o němž uvažují nejen autoři vědeckofantastických románů, ale i konstruktéři projekčních týmů; působí však zřejmě pouze na látky magnetické. Pravděpodobnější než vytvoření fyzikálního ochranného poleje ovšem zasažení centrálního nervstva útočníka a dočasné znemožnění přesného míření nebo rázného bodnutí. Takovou protiakci by patrně bylo možné provést s menším vynaložením energie.
Bupi-sutsi je značně silný tabák, i když zprávu o něm sděluje člověk důvěryhodný a skeptický a i když jsem měl možnost ověřit ji zkušenostmi švédského diplomata, který žil dlouhá léta v Indonésii. Také on o této a řadě jiných praktik, nazývaných např. „guna-guna“, „djailanka“ atp., často slýchal a byl nakloněn reálnému podkladu těchto pověstí věřit. Podotýkám, že nebylo-li mému informátorovi ze starého šlechtického rodu nic lidského cizí (především akvavit a punč), byl naopak kosmicky vzdálen všem úvahám o nadpřirozenu a čarodějnictví. Tím je jeho mínění zajímavější.
Buď jak buď, máme dost varovných signálů naznačujících, že by bylo nemoudré a především neoprávněné podceňovat energetické možnosti živých organismů a mezi nimi ovšem i člověka. Ač je to neuvěřitelné, produkuje člověk díky látkové výměně na 1 kg hmoty za den více tepla (asi 20 cal = 84 J) než Slunce, produkující na jeden kg a den sotva 7 kalorií (29,5 J).⁴)
Stejně nemoudré by bylo podceňovat dosud nepoznané možnosti centrálního nervového systému

4 „Spálením" l kg vodíku při sluneční termonukleární reakci se však uvolní energie asi 6,3 ∙ 10 J, což představuje 150 bilionů kalorií, přičemž Slunci pořád ještě 0,993 kg helia zbude.

živočichů a funkčně srovnatelných zařízení existujících v rostlinné říši, i když, řečeno slovy A. SaintDéryho: „…V našem současném myšlení chybí zřejmě něco podstatného, nový pojem, bez něhož nelze tyto otázky úspěšně řešit.“

Bylo již řečeno, že až půl minuty trvající výrony biologické plazmy mozkem a srdcem (pokusný subjekt N. S. Kulaginová, měření prováděl kybernetik a neurofyziolog, zabývající se především analýzou přístrojových záznamů, G. A. Sergejev roku 1968) dosahují hustoty odpovídající koncentraci sluneční elektronové plazmy. Další srovnatelné souvislosti lidského mozku a sluneční plazmy přineslo zkoumání nestacionárních náhodných funkcí zavedením tzv. turbulentní funkce a koeficientu turbulence, umožňujících hodnotit stupeň nelineární modulace elektroence-falografického záznamu při působení nejrozličnějších (i tzv. mimosmyslových) podnětů a srovnávat jej s plazmovým stavem vnějších fyzikálních polí. Střední hodnoty koeficientu turbulence (KT) jsou podle G. A. Sergejeva tyto:

Objekt KT min. KT max.
Novorozeně 3 5
člověk s narušenými psychickými funkcemi 3 7
normální člověk 2 60
králík 2 5
geomagnetické pole Země 3 11
sluneční fotosféra 3 11

Pro mozek člověka jsou tedy zjevně charakteristické velké změny turbulence v obou směrech. Horní hranice, omezená u dětí a zvířat, je do jisté míry i indikátorem intelektu. Nesporné je, že plazmové pole, zjištěné např. pomocí bezkontaktních čidel (a amplitudou signálu často podstatně převyšující úroveň potenciálů snímaných z povrchu hlavy kontaktně elektrodami elektroencefalografu), může být vhodným prostředím pro šíření signálů elektrické (nebo jiné) aktivity mozku, která vyvolává mimořádné jevy. Toto pole studené biologické plazmy, jehož zkoumání (ačkoli o něm hovořil již roku 1944 V. S. Griščenko) začalo vlastně teprve roku 1962 pokusy krasnodarských manželů Kirlianových, je za silného emocionálního vypětí schopné cílené orientace pohybu a svými elektrostatickými silami i poměrně vydatné fyzikální interakce nejrůznějšího druhu. Byly zjištěny souvislou jeho výkyvů s aktivitou centrální nervové soustavy (registrovatelnou záznamem EEG), s emocemi i zdravotním stavem. Dále byly zjištěny zóny maximální i minimální emise, měnící se jak profesí, tak nadáním zkoumaného objektu – na koncích prstů výkonných hudebníků, malířů a sochařů planou za vhodných okolností pravé pochodně studených plamenů biologické plazmy. Byly zkonstruovány důvtipné registrační aparatury, v podstatě jsme však příliš nepokročili od idylických dob Karla Reichenbacha.

Sjednocující teorie dosud chybí. Pokusil se o ni – podle mého názoru geniálně a s neuvěřitelnou dávkou intuice, která bývá dopřána jen duchům připraveným – sir William Crookes (1832–1919), slavný britský fyzik a chemik. Roku 1880 uveřejnil studii O čtvrtém skupenství hmoty (On a Fourih State of Matter), nazývaném podle jeho návrhu též „hmotou zářivou“. Předpokládá v ní fyzikální souvislosti a společné znaky např. sluneční fotosféry, slunečního okolí, elektrického výboje v atmosféře i ve zředěných plynech (v tzv. Crookesových trubicích), i Reichenbachova ódu a dalších mimořádných fenoménů, jejichž studiem se zabýval především ve spojitosti s fosforescencí a fluorescencí. Tvrdil, že toto čtvrté skupenství hmoty je od skupenství plynného stejně vzdáleno jako skupenství plynné od kapalného, předvídal elektrický náboj jeho částic a z něho vyplývající možnost ovlivnění elektrickým a magnetickým polem, z čehož dnes vyrostl samostatný obor magnetohydrodynamika. Řekl zkrátka výrazovými prostředky fyziky své doby v podstatě totéž, co roku 1929 definoval pozdější laureát Nobelovy ceny, americký fyzik Irving Langmuir: „Jde o soubor velkého počtu částic bez pevné vzájemné vazby, z nichž alespoň některé mají elektrický náboj, přičemž v dostatečně velkém objemu je součet elektrických nábojů kladných přibližně roven součtu nábojů záporných.“
Crookesovo jméno se ve spojitosti se čtvrtým skupenstvím hmoty, uznaným dnes za nejrozmanitější, nejzajímavější a ve vesmíru zdaleka nejpočetněji zastoupené, nevyskytuje vůbec nebo jen vzácně. Ztratil svou vědeckou pověst obecně známým zájmem o spiritismus (napsal knihu Researches of the Phenomena of Spiritualismus, 1874) a parapsychologické efekty, např. telekinezi a levitaci. Při studiu materiálů k této kapitole i čtení vlastních Crookesových prací jsem se však přesvědčil, že šlo spíše o snahu nalézt unitární vysvětlení jevů, jejichž společný podklad tušil, než o obvykle mu předhazovanou pošetilou důvěřivost, nesprávně cílenou zvídavost a posléze senilní demenci. Cesta, kterou navrhl, se zdá být dodnes nejschůdnější. Plazma plamene, elektrického výboje, řízené jaderné reakce, hvězd, blesku, polární záře, plazma v pevných látkách, plazma při teplotách tak vysokých, že vylučují existenci jakéhokoli jiného stavu hmoty, i při teplotách blízkých absolutní nule, plazma s hustotou jedné jediné nabité částice v krychlovém metru i plazma s dokonalou ionizací (tedy bez neutrálních částic), plazma fyzikálních laboratoří i biologická plazma – „živý oheň“, to vše má ještě velmi daleko k dokonalému poznání, na němž dnes pracují stovky specializovaných ústavů a tisíce laboratoří. Není bohužel možno ani rámcově vylíčit proměnlivou tvář všech jejích forem, prosím však zároveň čtenáře, aby uvěřili, že tato záhadná tvář je pro vědce velmi nevítaným terénem, neboť oplývá takřka pralesní nepřehledností. Máme řadu dobrých důvodů domnívat se, že ve světelných fenoménech, které se ocitly mimo pozornost oficiální vědy, hraje právě plazma ve spojení se silovými poli hlavní roli a že odstraněním těchto bílých míst na mapě poznání opět učiníme krůček k vytvoření jednotného obrazu světa bez otazníků – a pochopitelně i bez strašidel.

Kniha, ubírající se po stopách bludiček, končí. Je do jisté míry ukázkou přístupu řízeného snahou o „příčné poznání“ a podchycení analogií a možných styčných bodů v co nejširším měřítku. Během postupující a hrozivě se prohlubující (jakkoli vývojově nezbytné) specializace a superspecializace vědních oborů se vytratila rozlehlá hraniční území mezioborových oblastí, umožňujících ještě nedávno jakýsi rozhled po okolí a navržení širšího kontextu badatelských úkolů. Změnila se v pavučinovou síť, které se obyvatelé stále se zmenšujících políček jednotlivých vědních oborů vyhýbají, neboť se cítí být ohroženi pádem do propastí vědecké kritiky. Tento nezbytný úkol však čeká na lidi, kteří jsou ochotni riskovat omyl a nevyhnutelné střetnutí.

V těchto velmi širokých spojitostech tedy došlo i najev zdánlivě tak okrajový, jako jsou světelní bubáci, kteří se zabývají – podle lužického folklóru – především napravováním napravitelných opilců a likvidací zlosynů utopením v bažinách… Snad něco takového předvídal a tušil již před sto lety Camille Flammarion, když ve své studii Plameny Slunce napsal:

„I na zemi jsou plameny a plameny. Aniž bychom zneužili metafory, což nepozorujeme někdy i studené plameny? Což bludička, jež poletuje v noci nad hroby, zanítila někdy něco jiného než ducha omámeného pozorovatele, jenž se s ní setkal? A což purpurové světlo polární záře, není-li tak studené jako atmosféra pólu?

Jaký to rozdíl mezi těmito nevinnými plameny a mezi plameny tavné pece, rozlévající v ohnivých vlnách do písku žhavý kov v oslepujícím vření a naplňující huť dusivým vedrem! Jaká propast mezi sladkým a mlčenlivým plamenem, jenž se prchavě chvěje nad dohasínající svíčkou, a plamenem ohlašujícím se výbuchem prachu, jenž rozsévá na své cestě kartáčový náboj a smrt! Rozmanitost a různost chemických a fyzikálních jevů, vyjádřených tímto slovem, ospravedlňuje hojně jeho všeobecné používání…“

POZNÁMKA VYDAVATELE

„Nemohu tento úkaz potvrdit vlastní zkušeností,“ napsal v Bludičkách Ludvík Souček, „v dané době se mi nepodařilo Japonsko navštívit.“
Je to důkaz, ze v Japonsku opravdu (někdy jindy) byl? Nebo skvělá mystifikace? Nebo jen hříčka? V Tušení světla bychom se asi dozvěděli víc…
Rukopis knihy, kterou máte před sebou, opustil Ludvík Souček z neznámých důvodů v nehotové podobě, je však pravděpodobné, jak dokazuje František Novotný, ze na něm dál pracoval a že Světlo skutečně dovedl až ke zdárnému konci. Určitě by to však byla jiná kniha.
Při podrobném zkoumání textu, jež si vyžádalo redakční zpracování, se potvrdil předpoklad, že tato první verze Bludiček zcela jistě vznikala popsaným způsobem – za pomoci nůžek a lepidla – a následně pak byla přepsána na stroji (některé hůře čitelné stránky strojopisu jsou nejméně třetí kopií) člověkem, který nerozuměl přinejmenším polovině z toho, co opisoval. Vzniklý polotovar však mohl spisovatel s klidným svědomím předložit svému nakladatelství k posouzení a připomínkám – a tehdy se patrně stalo, že kapitola o Bludičkách byla z Tušení souvislosti vyřazena. Z tohoto hlediska lze většinu odkazů v závorkách (z nichž mnohé opatřil otazníkem) chápat jako upozornění autora adresovaná sobě samému. Jako typický příklad budiž použit Jan Nepomucký, neboť se nechce věřit, že by se Dr. Ludvík Souček spokojil s protiklerikální doktrínou a nepokusil se odhalit onu „zastíněnou“ tvář historie, o niž mu šlo. Podobně viz námětový okruh „autokremace“, kdy čtenáře okamžitě napadne, že se jedná se o tzv. „rychlou oxidaci“, přičemž život sám je „spalováním“ pomalým podobně jako rezavění železa… V tomto a mnoha dalších případech jako by chyběla značná část textu. Hypotézy jsou toliko naznačeny, mnohdy ani to ne.
Rovněž předpoklad, že Bludičky, vyňaté (či vyhozené) z Tušení souvislosti, měly být v tomto či podobném tvaru použity v Tušení světla (např. jako přemostění druhé a třetí knihy), nedává smysl, neboť táž regulace (či autoregulace) by musela opětovné zasáhnout – jakákoli zmínka na „palachovské“ téma byla za doby normalizačních gosudarů ovocem zapovězeným.
Co tedy kniha Po stopách bludiček? Rozhodně ne Tušení světla, dost možná materiál k němu. Dosud stojíme před dílem autora hledajícího, nikoli osvíceného“. Proto se i vydavatel připojuje k práni, aby SVĚTLO bylo nalezeno.
AF 167, 1992