kniha

výběrové

řady

klubu

mladých

čtenářů

Obsah

úvodem

nepozemšťané na návštěvě

tunguzský meteorit

mars stále záhadný

venuše

eratosthenes a další otazníky kolem měsíce

io, europa, ganymed, kallisto

meteority a život na nich

meteority a mamuti

vltavíny

antihmota, antigravitace, antisvěty

atlantida, nesmrtelný otazník

batyskaf otvírá cestu

fata morgána – zlá víla

jeti

gobijský divý muž almas

kaziiko a jeho důvěryhodnější příbuzenstvo

loch ness a jeho příšera

daazlwurm – alpské strašidlo

hřbitovy slonů

cesty bez kompasu

chobotnice obrovská čili krak

obrovská sépie

mořský had

železná záhada

otisky nohou, ale čí?

tsantsa

místo doslovu

úvodem

Jednou – a vy se toho možná dočkáte – se vrátí na Zem první expedice z průzkumu nejvzdálenějších planet sluneční soustavy. Z rakety poznamenané nárazy meteoritů vystoupí staří, prošedivělí lidé, vysílení dlouhým přetížením, nemocní ozářením a vzpomínající na mrtvé druhy, kteří navždy zůstali kdesi na Plutu, na Uranu nebo na Saturnových družicích. Určitě se najdou lidé, kteří se budou ptát: „K čemu to všechno bylo? Proč jste promarnili svůj život v nekonečné prázdnotě vesmíru, rok za rokem, stěsnáni v nepohodlném prostoru rakety? Pro těch několik vzorků minerálů? Vždyť se vcelku nijak neliší od pozemských hornin! Pro potvrzení, že vzdálené planety jsou pusté a mrtvé? To už přece dávno víme! Proč tedy?“

A hvězdní tuláci se trochu unaveně pousmějí a odpovědí: „Protože jsme museli letět! Letěli bychom, i kdyby nebyly hvězdy a planety, i kdyby kolem Země byl jenom pustý, prázdný prostor. Letěli bychom prozkoumat alespoň tu prázdnotu. Letěli bychom, protože jsme lidé a protože se mezi lidmi vždycky musí nalézt někdo, kdo posune hranice dosažitelného o kousek dál. Proto letěl André se svým balónem Orel na severní pól, proto zahynul kapitán Scott nedaleko jižního pólu, proto se zřítili Mallory a Irvin z vrcholu Mount Everestu. Ale my jsme se vrátili. Za námi mohou další. Na nejvzdálenějších planetách svítí naše majáky!“ Naši dobu patrně vyznačuje mechanizace a automatizace daleko spíše než cokoli jiného. A přece věřím, že bude nazvána kosmickou dobou, dobou dobývání vesmíru, dobou odpoutání lidstva od maličké planety, na níž se před miliardami let zrodilo v podobě beztvarého chuchvalečku živé hmoty.

Ani tuto knihu nemohu začít jinak: nechť jsou první její kapitoly věnovány otazníkům, za jejichž škrtnutím se už vypravují první předvoje – dobyvatelé záhadného vesmíru.

nepozemšťané na návštěvě

Kanadští dřevorubci byli proslaveně drsnými chlapíky a snášeli i žerty, které by zabily nebo alespoň pořádně znechutily méně odolné jedince. Odtud název: kanadský žertík. Kanadský žertík je přeříznout v lijáku kamarádovi lanka držící stan, kanadský žertík je vyhodit témuž kamarádovi kytaru z kánoe do řeky, kanadský žertík je… ale vždyť vy dobře víte, co je kanadský žertík! Možná ale nevíte, jak obrovský kanadský žertík se podařil 12. února 1949 ecuadorskému rozhlasovému studiu v hlavním městě Quitu.

Normální vysílání bylo pojednou přerušeno a z přijímačů se ozvaly rozkazy ecuadorským leteckým jednotkám, udatně bojujícím proti přesile Marťanů, přistávajících v létajících talířích. Zprávy hlásil populární hlasatel a jeho rozčilený, třesoucí se hlas slyšely a poznaly statisíce posluchačů. „Obrovské množství Marťanů v neprůstřelných kombinézách se sneslo v Cotocollau nedaleko Quita, pobilo naše letce a postupuje na hlavní město… Pozor, pozor, voláme rozhlasovou stanici Quito! Od jihu se valí nezadržitelná zkáza na naši vlast. Černý mrak otravných plynů postupuje rychle k hlavnímu městu republiky…“ Pak bylo vysílání přepojeno na jinou stanici: „Opakujeme, že posádka podlehla útoku strašných, dosud neznámých leteckých zbraní… Mezi oběťmi je i starosta našeho města… Přistávají další a další Marťané, jejichž létající disky ihned odlétají obrovskou rychlostí směrem k Pichinche. Přepojujeme na mikrofony, které byly zatím instalovány na střeše nejvyšší budovy v Quitu…“

Z přijímačů se pak ozvalo kvílení hasičských sirén a hlahol zvonů. Do všeho rámusu kašlal dusící se hlasatel: „Temný mrak se valí hlavní třídou Maldonado…“ – a pak už jen houkaly sirény, třeskaly výstřely a zvonily zvony…

V Quitu došlo ke strašné panice. Tisíce lidí utíkaly z města, desítky žen a dětí byly ušlapány nebo zraněny, než se podařilo zděšeným davům vysvětlit, že jde pouze o obzvláště zdařilou a bezprostřední inscenaci hry H. G. Wellse Válka světů…

Duchové na Měsícípodle fotomontáže V. Tachezyho

Rozzuření peóni se srotili u budovy rozhlasové stanice a vrhali do jejích oken své hořící košile, polité benzínem. Studio vzplálo na deseti místech současně. V plamenech zahynulo patnáct tiskařských dělníků, kteří s celou záležitostí neměli zhola nic společného. Autor úpravy Alcazar a režisér Paez včas zmizeli z města a nikdy se tu už pro jistotu neukázali…

Proč jsem vyprávěl tento skutečný příběh, který měl, mimochodem řečeno, svou méně tragickou „premiéru“ při provedení téže hry v newyorském rozhlase těsně před druhou světovou válkou? Inu, abych vám dokázal, že nepozemšťané, zejména Marťané, mají své místo v povědomí nejen snílků, spisovatelů a obzvláště romantických hvězdářů, ale i každého pozemšťana dvacátého století. Přecenili bychom však kosmonautiku, kdybychom jen a jen jí za to připsali hlavní zásluhu. Daleko dříve a daleko důrazněji přesvědčovali o obydlenosti ostatních planet své čtenáře spisovatelé. Prvním byl řecký satirik Lukianos (asi r. 120-180 n. L), který ve své knize Pravdivý příběh popisuje dobrodružství skupiny námořníků, vymrštěných bouří na Měsíc, kde se právě měsíční král Endymion baví oblíbenou královskou kratochvílí, totiž válkou, a to s králem Slunce Faetonem. Jablkem sváru je právo kolonizovat Venuši – jak vidíte, Lukianos předběhl o téměř půldruhého tisíciletí skutečné události, v nichž místo králů Měsíce a Slunce vystupovali králové Španělska, Portugalska, Anglie a Francie a místo Venuše Afrika, Amerika a Asie. Početné armády Lukianova příběhu používají jako bojové vozby obrovských mravenců, pavouků, ba i vší…

Příjemnější společností osídlil Měsíc biskup Francis Godwin na počátku 17. století ve své knize Muž na Měsíci, kde se titulní hrdina Gonzales, odnesený na Měsíc za pouhých dvanáct dní cvičenými labutěmi, setká s národem obrů a jejich vládcem Irdonzurem. Měsíční obři jsou na rozdíl od tehdejších pozemšťanů neobyčejně čistotní, ba štítí se špíny a mluví spolu nikoli slovy, ale hudbou. Slavný astronom Jan Kepler také přidal k vesmírným fantaziím svůj díl – knihu Somnium z roku 1634. Hrdina Duracotus je s pomocí matinky, občanským povoláním čarodějnice, přečarován na Měsíc mezi dost tísnivou společnost duchů… Mohli bychom pokračovat dál a dál, mluvit o Cyranovi z Bergeracu, o E. A. Poeovi, který osídlil Měsíc trpaslíky, podobnými vlámským sedlákům, o polském autoru Zulavském, který umístil v kráterech našeho vesmírného průvodce potvory zlé a neurvalé, podobné nejspíše předvěkým pterodaktylům, a přes Julese Verna bychom se dostali až k současným spisovatelům sci-fi, science-fiction čili vědeckofantastických románů Obručevovi, Adamovi, Lemovi, Kazancevovi, Jefremovovi, Alexeji Tolstému a k dalším a dalším. Největší pozornost byla ovšem odjakživa věnována Marsu. H. G. Wells jej osídlil obyvateli zcela nespolečenskými, podobnými obrovským pavoukům nebo chobotnicím, kteří s radostným řevem a hulákáním vysávají krev ubohých podrobených pozemšťanů. Autor nekonečného seriálu o hrdinovi pralesa Tarzanovi, Edgar Rice Burroughs, obrátil také pozornost k Marsu a vypotil mnohasvazkový nesmysl o hrdinném kapitánu Johnu Carterovi z Virgínie, který se na Marsu úspěšně pere s celou zoologickou zahradou místních obyvatel. Někteří Marťané, jako např. příští Carterova manželka, si v ničem nezadají s pozemskými filmovými hvězdami a jejich chování a myšlení jsou nadmíru ušlechtilé. Jinak se však po pustinách Marsu potloukají i individua podezřelá, dvouhlavá, šestiruká, jednooká, dokonce s odkládací hlavou… Ale víte co? Raději se podívejte na následující stránky, na malou přehlídku vesmírné módy podle střihu spisovatelů fantastických románů.

A teď už rovnou do samého středu otazníku! Jaké jsou předpoklady vesmírné návštěvy na naší planetě a jaké důvody vedou některé vědce k tvrzení, že naše Země už byla v minulosti navštívena hosty z vesmíru, nepozemšťany? Otázku, zda ve vesmíru existují rozumné, inteligentní, vyspělé bytosti, vyřešila církev velmi jednoduše – totiž popřela ji a každého, kdo podobné bludy hlásal nebo se o nich odvážil psát, krutě pronásledovala. První obětí byl dominikánský mnich Giordano Bruno. Kopernikova soustava, která odňala Zemi její výsadní postavení středu vesmíru, mu učarovala. Odložil kutnu a vydal se, jak bychom řekli dnes, na přednáškové turné do Říma, Ženevy, Paříže, Oxfordu, Magdeburku, Prahy, Frankfurtu. Učil, že kolem nespočetného množství hvězd krouží roje planet, obydlených živými bytostmi. Nevědí o nás a my nevíme o nich. Vždyť Země je jen práškem v kolotání vesmíru...

Církev (a to nejen katolická, ale i protestantská, která si v krutosti potlačování pokroku s katolíky nikdy a v ničem nezadala) zbystřila sluch. Cože, milióny obydlených planet? Měl snad Bůh Otec milióny synů, aby spasili všechny planety od dědičného hříchu? A jak veliké by muselo být nebe a peklo? Ostatně – vždyť v bibli nic podobného nestojí!

O osudu Giordana Bruna bylo proto rozhodnuto. Benátský hrabě Mocenigo lstivě vlákal prvního popularizátora astronomie do Itálie a tam jej vydal inkvizici. Po šesti letech věznění a mučení byl Giordano Bruno 17. února 1600 na Náměstí květů v Římě upálen.

Byl Giordano Bruno jen snílkem, nebo zůstává alespoň část jeho názorů i ve světě současné vědy platná a můžeme ji přijmout my, lidé osvíceného dvacátého století?

Moderní vědci, mezi něž patří nositelé tak zvučných jmen jako Carl von Weizacker, Gerard P. Kuiper, Fred Hoyle a jiní, se domnívají, že poměrně značný počet hvězd, nejméně jedna pětadvacetina, má kolem sebe podobně jako Slunce soustavu planet. V našem samotném „širším domově“, v galaxii Mléčné dráhy, je, zhruba odhadnuto, asi 150 miliard hvězd. Nejméně několik miliard z nich by tedy mělo mít planetární soustavy, kde by se, zejména na druhé, třetí nebo čtvrté planetě od ústřední hvězdy, mohl v určitém procentu případů vyvinout život. A to nemluvíme ani o hvězdných ostrovech ostatních, vzdálených galaxií, sesterských útvarů Mléčné dráhy! Jen mezi „koly“ souhvězdí Velkého vozu jich středně velkým dalekohledem zachytíme na fotografickou desku 1500, největším dalekohledem na mountpalomarské hvězdárně více než jeden milión.

Jmenovaní vědci – a řada jiných – dále připouštějí, že přirozeným, ba nutným výsledkem rozvoje života je vznik inteligentních bytostí. Z toho vyplývá, že v poměrně nevelkém okruhu jednoho tisíce světelných let (což představuje sotva setinu celého objemu naší Galaxie) mohl vzniknout docela slušný počet civilizací – několik tisíc, možná i několik set tisíc. Z těchto civilizací nás ovšem zajímají ty, které žijí současně s námi – ne ony dávno zaniklé, jejichž signály snad přesto letí dlouhá tisíci letí nebo i milióny let vesmírem. Odhadneme-li průměrné trvání

Merkuřan podle fantazie spisovatele Trosky

Merkuřan podle fantazie spisovatele Trosky

civilizace na několik miliónů let (inteligentní člověk, homo sapiens, je na Zemi asi 100 000 let), ukončených kosmickou katastrofou nebo přirozeným úpadkem a degenerací, pak máme plné právo se domnívat, že v naší Galaxii alespoň několik set nepozemských civilizací prahne po navázání sousedských styků – předpokládáme totiž, že zvědavost je jedním ze základních znaků inteligentního života. Bez zvědavosti se nelze stát vědecky vyspělým. Můžeme tedy zcela klidně věřit, že podle technických možností dospívajících civilizací byly provedeny pokusy o spojení mezi planetami rozličných sluncí (o spojení mezi jednotlivými planetami naší sluneční soustavy ani nemluvě – věříme-li ovšem v existenci vyspělých Marťanů nebo Venušanů), a že tedy není důvod nepokračovat tam, kde Giordano Bruno v plamenech hranice umlkl.

K ještě nadějnějším výsledkům došel roku 1964 A. G. W. Cameron z ústavu pro výzkum vesmíru. Vytvořil dokonce vzorec, umožňující odhadnout (ovšem za velmi odvážných předpokladů) počet mimozemských civilizací v naší Galaxii.

Vzorec zní:

N = S x P x E x B x I x F x L

přičemž

S = celkový počet hvězd v Galaxii, které mohou být středem planetárního systému – Cameron jej odhaduje na 4*10¹⁰

P = zlomek těchto hvězd, které planety mají. Cameron jej klade roven jedné. Domnívá se, že vytvoření planetárního systému je zákonitou etapou ve vývoji určitého typu hvězd,

E = počet planet v jednom planetárním systému, které mají vhodné podmínky pro vznik života, tedy přibližně podobné Zemi. Autor vzorce dosazuje podle stavu ve sluneční soustavě hodnotu 0,3

B = pravděpodobnost, že na takové planetě život vznikl. Autor podle posledních pokusů, dokazujících, že v podmínkách vzniku planet (směs metanu, čpavku a vodních par, bombardovaná zářením různého druhu a ionizovaná elektrickými výboji) vznikají poměrně složité sloučeniny, klade zde jedničku – považuje tedy vznik života ve vhodných podmínkách za zákonitý

I = počet inteligentních živočichů, vzniklých z původních primitivních počátků života, kteří jsou schopni dosáhnout vesmírného spojení. Jestliže by se tak stalo vždy, bylo by I rovno jedné, jestliže nikdy, pak by platilo I = 0. Cameron volí střední hodnotu I = 0,5

L = trvání této civilizace, vyjádřené jako zlomek doby existence planety. Průměrné trvání planety je asi 3 miliardy let, trvání civilizace, nespáchá-li ovšem nukleární nebo jinou sebevraždu, asi 1 milión let. Hledaná hodnota L je tedy 0,0003

Není ovšem vyloučeno, že tento údaj budeme muset značně pozměnit a trvání života jedinců i celých civilizací značně prodloužit. Zdá se, že americký vědec L. E. Orgel je na stopě zdroji stárnutí – podle jeho zajímavé teorie není stárnutí ničím jiným než hromaděním „chybných“, vývojově změněných bílkovinných molekul, jemuž lze předejít pečlivě zvolenou stravou z „čistých“ aminokyselin. Britští vědci B. J. Harrison a R. Holiday Orgelovu teorii pokusně prokázali – zatím bohužel jen na mouchách. Není však pochyby o tom, že lze uvažovat i o možnosti jisté „nesmrtelnosti“ jedince, a tím i celé civilizace.

Teď už máme všechny potřebné hodnoty, dosadíme a vypočítáme snadno a rychle, že

N = 2 000 000

v

což znamená průměrnou vzdálenost mezi dvěma civilizacemi ve vesmíru – přibližně 300 světelných let…

Podobnými úvahami se zabýval roku 1964 i sovětský astronom V. A. Ambarcumjan, který za hlavní určující složky pro vznik života a civilizace považuje např. barevnou teplotu hvězdy, sklon rovníku planety k rovině dráhy, dobu rotace planety, tvar nebeského tělesa atd., vcelku však dochází k řádově podobným závěrům.

Teprve poslední desetiletí nám umožnila zabývat se touto otázkou vážně. Lidstvo nejprve muselo poznat myšlenky velkých duchů, razících cestu myšlence mezihvězdného spojení – revolucionáře Nikolaje Kibalčiče, dopisujícího Předběžný návrh na letadlo poháněné raketami ve vězeňské cele Petropavlovské pevnosti den před svou popravou dne 3. dubna 1881, Konstantina Eduardoviče Ciolkovského, pionýra vesmírných cest a objevitele základních zákonitostí raketového letu, sovětské konstruktéry raket M. K. Tichonravova, F. A. Canděra, Američana Roberta H. Goddarda, Němce Wernera von Brauna, Hermanna Obertha a další – aby uvěřilo reálné možnosti dopravy z planety na planetu a z jedné hvězdné soustavy ke druhé. Vědci, hledající stopy vesmírných návštěv, jsou trochu detektivy, trochu snílky. Jejich úsilí trvá zatím jen krátkou řádku let – a přece již přineslo přinejmenším nejeden námět k přemýšlení.

Stopy nepozemšťanů jsou hledány především v přírodě, kde by snad mohly zůstat zachovány i v tom případě, že se jejich návštěva konala v době, kdy ještě po lidstvu nebylo ani potuchy.

Rakouský fyzik nalezl před několika lety v neporušené a nedotčené uhelné žíle, skryté v klidu a míru už alespoň tři sta miliónů let, kulaté ocelové těleso o váze 768 gramů. Složením neodpovídá meteoritickému železu. Jde tedy skutečně o uměle vyrobenou ocel, snad o projektil? Kdo ví? Ocelová koule je dnes uložena v salzburském muzeu. Je tento nález v souvislosti s nedávnými objevy T. G. Gricaje a I. J. Jacka v oděských katakombách? Nalezli kosti pliocénních pštrosů, velbloudů a hyen z doby asi před miliónem let. Kosti byly opracovány – kovovými nástroji. Byly z nich vyříznuty přesné kruhové a čtvercové destičky. Vzpomínám při této příležitosti na izolační hmotu prvních telegrafních přístrojů. Byla jí kost. Neposloužila snad pro podobný účel i nepozemskému kosmonautovi, opravujícímu poškozený aparát?

A co lebka neandertálce, „člověka z Broken Hillu“, uložená v Britském muzeu s průstřelem lebky v místě spánkové kosti, co lebka jeho současníka, pravěkého bizona z paleolontologického muzea Akademie věd SSSR, probitá kumulativní střelou? Zvíře zranění, jaké nemohl způsobit ani roh, ani zub, ani oštěp, přežilo. Rána počala srůstat – je tedy stejně stará, jako samotná lebka.

Na jezeře Titicaca, vysoko v Andách, byly nedávno objeveny stopy umělých úprav skalnatých břehů, nasvědčující, že zde byl kdysi vybudován mořský přístav. Jezero bylo skutečně zalito mořem, ovšem před 100 000 lety, kdy „člověk“ dávno ještě nedovedl opracovat ani nejjednodušší nástroj. Že by přístav vznikl v historické době, je vyloučeno. Nezachovaly se o něm žádné pověsti a zkazky; ostatně tak obrovská a pracná stavba by byla za dnešního stavu krajiny naprosto nesmyslnou, zbytečnou.

V poušti Gobi byly nalezeny plochy zesklovatělého písku, přetaveného zřejmě obrovským žárem. Vzhledem k tomu, že žádné pozemské palivo (kromě elektrického proudu) není schopno změnit na otevřeném prostranství písek v křemenné sklo a že nálezy neodpovídají působení dopadu meteoritů ani účinkům blesku, vnucuje se myšlenka o plamenech meziplanetárních raket, startujících a přistávajících v těchto odlehlých končinách. A co víc: čínsko-sovětská expedice pod vedením Čžou Minčena nalezla poblíže těchto míst v pískovci statisíce let starý’otisk, připomínající tvarem, rozměry i vzorkem stopu profilované podrážky kohosi, kdo se procházel po Zemi daleko dříve než první člověk. Dalo by se pokračovat, zčásti by sem patřily ostatně i tektity, jimž je v této knize věnována samostatná kapitola, ponechávali bychom však fantazii příliš široké pole působnosti. Obraťme se k svědectvím mladším, historickým, zachovaným. Některá z nich sebral starý nadšenec pro meziplanetární návštěvy, sovětský spisovatel Alexander Kazancev ve spolupráci se suchumským fyzikem Matesem Agrestem, jiná jsem shromáždil z rozličné literatury sám – jenže jsem na tom trochu lépe než Kazancev a Agrest: nikdo mi zatím nevynadal. Jim ano. Leningradská televize uspořádala veřejnou diskusi, kde se do Kazanceva i jeho spojence Agresta obořili vážní vědci, až jiskry létaly. Podívejme se na argumenty obou hříšníků i jejich odpůrců. Za jeden z důkazů návštěvy nepozemšťanů na naší planetě bývá uváděna baalbecká terasa, postavená v pohoří Antilibanonu poblíže starověké Heliopole a nedaleko dnešního Bejrútu. Baalbecká terasa je vlastně rozměrnou plošinou (nikoli syrským chrámem, jak se domnívali protivníci Kazancevovi), sestavenou z volně kladených obrovských kamenných kvádrů. Největší z bloků jsou více než dvacet metrů dlouhé a váží přes dva milióny kilogramů. Některé zůstaly nepoužity v nedalekých lomech, takže si můžeme domyslet postup stavby – kvádry musely být zdvihány do výše sedmi metrů, nehledě k obtížné dopravě po zemi. Bylo vypočítáno, že nejpokročilejší stavební technika starověku, používaná egyptskými budovateli pyramid, by zvládla tento úkol jen za cenu soustředění 40 000 statných dělníků, a i pak, zdá se, to musel být úkol velmi, velmi těžký. Ostatně ani veškeré tehdejší obyvatelstvo širokého okolí by nestačilo dodat takové množství pracovních sil, i když předpokládáme (zcela nepravděpodobnou) práci svobodných lidí při díle, vyhrazeném ve starověku výhradně otrokům.

Největší kámen, jehož uvolnění z lomu nebylo dokončeno, měří 4,20x4,80x21,50 m, je největším opracovaným kamenem světa a váží padesátkrát více než nejtěžší bloky, použité technicky vyspělými Egypťany pro stavbu pyramid. M. Agrest, universitní profesor matematiky a fyziky, který by tomu měl rozumět, napsal doslova: „Transport takového bloku a jeho zdvižení do výše sedmi metrů je problém neřešitelný i pro dnešní techniku.“ Jen malé srovnání: v roce 1964 byla do Muzea umění v hlavním městě Mexika přemístěna z 50 km vzdáleného Coatlinchanu socha boha deště Tla-loka, vážící „pouze“ 170 tun. Operace trvala měsíce, vyžadovala úpravu silnice a stála 200 000 dolarů…

Baalbecká terasa vznikla tedy způsobem dosud neobjasněným a dlouho jsme si nevěděli rady ani s jejím účelem – teprve epocha kosmických letů navrhla řešení: nešlo snad o kosmodrom, o odpalovací rampu vesmírných lodí nepozemšťanů? Tuto myšlenku patrně vyvolal již zmíněný největší baalbecký kámen, tzv. „kámen těhotných“, svým sklonem poněkud připomínající startovací rampu.

Profesor Boris Piotrovskij, vedoucí leningradské odbočky archeologického ústavu Akademie věd SSSR, Kazancevův předpoklad naprosto odmítl a využil příležitosti, aby osvědčil svůj břitký vtip a humor. Napsal: „Kdyby baalbeckou svatyni, vystavěnou ve II.-III. století našeho letopočtu, budovali kosmonauti, museli bychom mít za to, že se procházeli po městech a svatyních staré Sýrie v epoše, kdy byla provincií Římské říše. Tuto zajímavou epizodu v dějinách Blízkého východu kupodivu pominuli místní obyvatelé, kteří nám na onu epochu zanechali literární památky.“ A dále: „Architektonický styl je příznačný pro objekty, které budovali Římané ve východních provinciích své říše, to tedy znamená, že kosmonauti z jiných planet pracovali pod vedením římských architektů.“

Zatleskejme vtipnosti profesora Piotrovského, ale podívejme se na jeho tvrzení trochu blíže. Je pravda, že svatyně, o níž soudruh profesor stále mluví, totiž chrám Jupitera Heliopolského, opravdu byla postavena ve II.-III. století a zčásti zničena teprve zemětřesením v r. 1759 – ovšem o tuto stavbu vůbec nejde. Jde o její „podezdívku“, o základnu – zkrátka o baalbeckou terasu, která naprosto nejeví styl „příznačný pro objekty budované Římany“, nýbrž je naopak na světě zcela ojedinělým dílem přesně opracovaných obřích kvádrů, sestavených bez spojovací malty. Baalbecká terasa vznikla rozhodně asi o 4-5 století dříve než Jupiterův chrám a někteří autoři mluví dokonce o osmi nebo deseti tisících let. Abychom použili slov profesora Piotrovského: „Je zajímavé, že o této epizodě, totiž stavbě, prováděné desetitisíci lidmi a s úsilím, jaké nemělo v celém tehdejším světě obdoby, místní obyvatelé opominuli podat zprávu.“ Jinak nám zachovali písemné doklady o kdejakých nevýznamných a drobných patáliích.

Nebo se snad mýlíme – a zprávy zachované jsou? Posuďte sami!

Historikové už dávno zjistili, že rozličné starověké náboženské spisy, mezi nimi i Starý zákon, poskytují – jsou-li zbaveny pohádkových a dodatečně domyšlených bájných nánosů – řadu informací o skutečných událostech. Z tohoto hlediska je velmi zajímavým nejen pro badatele srovnávací náboženské vědy, ale i pro nás nález tzv. Svitků od Mrtvého moře.

V roce 1947 zjistil betlémský metropolita Atanazij Jošua Samuel, že beduínští kočovníci a obchodníci turistickými památkami, nabízející jinak cestovatelům výhradně nedokonalé padělky vyráběné sériově ve specializovaných dílnách, prodávají také jakési velmi důvěryhodně vypadající útržky pergamenu. Podařilo se mu několik útržků získat a – užasl. Památky byly pravé a ze zachovaných fragmentů vysvítalo, že jde o nejstarší zápis biblických legend, vzniklý zřejmě dávno před sepsáním Starého zákona. Beduíni kmene Táamara, kteří s útržky obchodovali, byli od tohoto okamžiku sledováni jako nejnebezpečnější špióni – badatelům bylo totiž naprosto jasné, že výnosný poklad dobrovolně nevydají a raději jej zasypou, nebudou-li naprosto překvapeni. Podplácením a trpělivým sledováním konečně došli archeologové cíle: jeskyně na severozápadním pobřeží Wadi-Kumran v Jordánsku, kde beduínský chlapec Mohamed-el-Deeb (Mohamed Vlk) objevil několik desítek džbánů naplněných koženými a pergamenovými útržky. Vědci hledali v okolí dále a našli až dosud asi 40 000 fragmentů, pozůstatků nejméně šesti set knih, vznikajících od 3. století před n. 1. do 8. století n. 1. Vzniklo nové odvětví vědy – kumranologie (podle místa nálezu) i speciální francouzský časopis Revue de Qumran, vycházející od června 1958 v Paříži. (Jeden z nejdůležitějších rukopisů byl totiž nalezen až r. 1956.)

Nebudu zde rozebírat otázku Svitků od Mrtvého moře dále, řekněme si jen, že:

1. vznikaly a byly uloženy v blízkosti baalbecké terasy (přesně řečeno 330 km odtud)

2. byly sepisovány, alespoň nejstarší z nich, v době pravděpodobného vzniku baalbecké terasy

3. popisují události, které by se docela dobře mohly vztahovat k baalbecké terase a k jejím nepozemským stavitelům

Nejstarší části Svitků jsou totiž plny zpráv o bytostech, které přišly z nebe na Zemi, a o lidech, kteří byli odneseni ze Země na nebesa.

„Ti, kdož spadli z nebe, byli na Zemi v oněch dnech, a i poté, co přicházeli spadlí synové boha.“ (Pozn.: výraz „synové boha“ znamená podle biblických badatelů anděly). „A spřátelil se Enoch s bohem a nebylo ho, neboť si ho bůh vzal…“

Jestliže považujeme texty z hliněných džbánů za – dovolíte-li použít tohoto výrazu – reportáž přiměřenou stupni chápání tehdejšího obyvatelstva, pak se příliš nedivíme. Nepozemšťané zkrátka s sebou vzali exemplář člověka, třeba zrovna pana Enocha, jako „vzorek“ pozemského života. Kolumbus jednal nejinak, když z nově objevených zemí přivezl královně Isabele několik karibských Indiánů…

V blízkosti Antilibanonu ležela ostatně i města, jejichž zánik, líčený s patřičnou dávkou náboženské propagandy, obrátil k sobě pozornost dnešních vědců, pátrajících po stopách vesmírných návštěv. Jak už jistě tušíte, jde o Sodomu a Gomoru.

Podle pověsti navštívili mravného obyvatele Sodomy, spravedlivého pana Lota, dva nebeští poslové a řekli mu doslova: „Prchni, abys byl zachráněn, nehleď zpět, nezastavuj se na celé této rovině, prchni do lůna hor, abys nezahynul!“

Lot fňukal: „Nebudu moci doběhnout až k hoře. Bojím se, že ono zlo do mne pronikne a usmrtí mne.“ Což se mu ostatně málem stalo, neboť: „… Hle, vystoupil sloup kouře ze země jako sloup kouře z výhně… A dštila na Sodomu a Gomoru síra a oheň… A zničila města tato a celou rovinu a všechny obyvatele měst a kotliny země…“

V prosté podobě, zbavené ozdobného roucha, by mohla celá příhoda vypadat např. takto: K panu Lotovi přišli dva nepozemšťané, považovaní přirozeně za anděly díky svým skafandrům a podivuhodnému příletu z nebes. Nějak – kdoví jak – mu naznačili, že jejich koráb, poháněný jaderným palivem, odstartuje, a že by bylo nejlépe schovat se do jeskyň. Celá rovina bude vystavena pronikavému záření. Povšimněte si, že Lot mluví o „zlu“, ne o ohni nebo o jiném pochopitelném nebezpečí, a že „zlo“, které jej může proniknout na volné prostoře, je zřejmě velmi skutečné a nebezpečné. Nepozemšťané splnili svou povinnost, varovali obyvatelstvo a startovali. Sloup ohně mohl být plamenem raketových trysek nebo i výbuchem atomového paliva, jehož přebytek snad nepozemšťané likvidovali, aby nedošlo k neštěstí. Města, lidé i rostliny, vše zahynulo jednak tepelnou vlnou, jednak pronikavým zářením, případně radioaktivním deštěm, snášejícím se jako „síra a oheň“ na postižený kraj… Zmíněný badatel Agrest navrhuje experimentálně ověřit hypotézu o přistání nepozemšťanů v okolí Mrtvého moře především pátráním po zvýšeném výskytu radioaktivních izotopů, charakteristických pro jaderný výbuch, především Si 32, Ti 44, Mn 50 a dalších. A hle: ředitelství jaderného výzkumu v SAR oznámilo zjištění abnormální radioaktivity v okolí Rachi, Dariatu a na Sinajském poloostrově.

Podivné je i pole tektitů v Libyjské poušti na 22° 18’ severní šířky a 25°30’ východní délky, jež podle sovětského vědce Kogena připomíná kráter vzniklý jaderným výbuchem, změnivším písek ve sklu podobné kapky tektitů.

Legend, předávaných ústním podáním, bychom samozřejmě našli více a u celé řady národů – jejich hodnocení však musí být velmi zdrženlivé. Jen někteří zvlášť odvážní vědci soudí, že z bájí starých Peruánců a Eskymáků je možné ještě dnes „dešifrovat“ zprávu o bytostech nepodobných lidem, které kdysi přistávaly na naší Zemi. Podobné pověsti zachovali i jihoamerické národy, Číňané a Římané. Finské mýty mluví o bytostech – ohnivých ohonech a jejich popis naznačuje až nápadně podobnost s raketami – ale raději dost! Pohádky, pověsti a báje se hemží osobnostmi, které létají – čarodějnicemi, okřídlenými oři, draky a pod výrazem „bůh si ho vzal k sobě“ nebo „odešel na nebesa“ nebývá skryt astronautický zážitek, ale smrt.

Až dosud jsme, doufejme, zůstali na pevné půdě opatrných domněnek, možností a úvah – jinak to totiž zatím v tak ožehavé oblasti nepůjde. Přílišní nadšenci škodí – např. docent leningradské university V. K. Zajcev, tak prodchnutý představou vesmírných návštěv, že docela vážně prohlásil křesťanskou Svatou trojici za trio kosmonautů z cizí planety, Ježíše Krista za lékaře této expedice a jeho zázraky, popisované biblí, za výsledek léčení hypnózou. Vědecký pracovník moskevského planetária V. A. Bronštejn se při čtení těchto vývodů právem rozzuřil a zaslal rozhořčený protest moskevskému časopisu Priroda…

Jděme však dále po stopách možných návštěv nepozemšťanů – hodně velký kus na východ, až k hornímu toku Jeniseje, do Chakaské autonomní oblasti SSSR.

Archeolog A. N. Lipskij tam mezi četnými jinými nálezy kreseb a rytých obrázků v pravých skalních obrazárnách, vzniklých většinou v době od roku 500 před n. 1. do roku 800 n. 1., nalezl i pozoruhodné a překvapující nákresy, které nelze zahrnout ani do skupiny kreseb lovných zvířat a lovů, ani mezi

záběry ze života někdejších obyvatel. Nápadnou kresbu ve středu obrazu považuje A. N. Lipskij za zpodobení slunečního boha plodnosti – ostatní kresby se neodvážil vysvětlovat. Na první pohled totiž jeví – egyptský charakter, a to do všech podrobností postav se zvířecími hlavami, znázorňujícími božstva Anubise – boha tmy se šakalí hlavou, Thota – boha moudrosti s hlavou ibisa, a konečně Seta – boha temnoty a zmaru. Tento bůh s hlavou ovce je na obrázku (zcela vlevo) proklán šípy, snad aby byl čarovně odvrácen vliv zla. Zcela bezpečným důkazem je kresba sokola, nejvyššího boha Hóra.

Kde a jak se na Jeniseji vzali Egypťané, je velkou a naprosto fantastickou hádankou. Lipskij odhaduje stáří chakaské obrazárny na pět tisíc let, tedy na dobu tzv. Staré říše, kdy mezinárodní styky Egypta byly velmi omezeny a cesta výpravy přes obrovská území, obývaná nepřátelskými národy a divokými kmeny, byla vyloučena. Snad by mohla k vysvětlení pomoci právě ona výrazná kresba slunečního boha plodnosti: což jestli kresby starých egyptských bohů nakreslili skutečně Egypťané, přenesení tisíce kilometrů od rodného Nilu – a nejvýraznější kresbu jako jakousi svou grafickou značku… cizí kosmonaut? Já vím, je to hodně odvážná myšlenka, ale porovnejte pozorně a bez předsudků oba druhy kreseb.

Obrazy egyptských bohů nakreslili zřejmě nemalíři. Jsou neobratné, nesměle ryté do měkkého povrchu pískovce, se snahou o co nejpřesnější postižení všech podrobností. „Sluneční bůh“ naproti tomu prozrazuje rozhodnou ruku. Povšimněte si přesné kružnice, zcela stejnoměrně posazených „tykadel“ i puntíků nad nimi. A co je kupodivu: tento „sluneční bůh“ je výrazně zjednodušen, stylizován a přetvořen tak, jak dovedlo umění až o dlouhá tisíciletí později. Proč má „sluneční bůh“ tykadla, podobná anténám? Co znamenají podivné rysy jeho obličeje, připomínající kuklu skafandru? A vůbec: nemyslíte, že nemusíme ani příliš pouštět fantazii z uzdy, abychom ve „slunečním bohovi“ viděli daleko spíše vlastní portrét nepozemšťana?

Dovedu si docela dobře představit situaci: Cizí kosmonauti se pokusí navázat styk s obyvateli Země. Vezmou jich několik do svého korábu, a to odtamtud, kde se zdá civilizace nejvyspělejší – z Egypta. Ze země, kde se vypínají první stavby, kde jsou první průplavy, první obdělaná pole. Pak nepozemšťané přistanou na své základně na Jeniseji a hledají možnost kontaktu se svými hosty (nebo zajatci, chcete-li). Marně. Ti se jen plazí v hrůze před strašlivými bytostmi, sestoupivšími za rachotu hromů a záře blesků z oblak. Snaží se je dokonce zapudit bláhovými čáry a kouzly, ryjí třesoucíma se rukama obrázky svých bůžků do skály. Nepozemšťané se vzdávají zbytečné námahy. Jeden z nich nakonec přistupuje ke kresbám a ostrým ocelovým nástrojem rázně a hluboce vyryje svou zjednodušenou podobu přes bůžky. Byli jsme tady – hlásá jeho kresba.

Henri Lhote a jeho výprava do saharských skalních obrazáren v Žábbárenu, Tasílii a Sefaru strávila v roce 1956 a 1957 šestnáct měsíců mezi žhavými skálami a písky, aby přinesla lidstvu dosud zcela neznámé a nepřístupné poklady umění praobyvatel Sahary. Kresby jsou velmi rozličného stáří. Nejstarší byly malovány asi roku 6000 před n. 1., poslední v době, kdy se Sahara stala definitivně neobyvatelnou – přibližně kolem změny letopočtu. Mezi nejstarší kresby, objevené v Žábbárenu, patří postava „Velkého marťanského boha“, nalezená víceméně náhodou na převislé skalní stěně. Postava je šest metrů vysoká a je tedy držitelem rekordu co do velikosti v předhistorickém umění. Podobných postav, byť i menších, bylo nalezeno i v blízkých „obrazárnách“ Adžefu, Tin Tazariftu a Sefaru více. Všechny jsou malovány bílou barvou a červeně nebo žlutě (případně oběma barvami) obtaženy. Nic nedělají – nejde o lovecké výjevy, jakých bylo v Žábbárenu nalezeno velmi mnoho, spíše se zdá, že se okolní postavičky „marťanským bohům“ koří. Název dal kresbám sám vedoucí expedice Henri Lhote, a to z žertu; když totiž tyto obrázky uveřejnil, dostal rázem množství dopisů, přesvědčujících jej, že jistojistě jde o nepozemšťany ve skafandrech. Lhote se podobné domněnce vysmál a označil tento styl za „úpadkové období“ nástěnné malby.

Henri Lhote je jeden z největších současných znalců pravěkého saharského umění a rozhodně s ním nechci polemizovat, zdá se mi však, že zde přece jen působila opatrnost vědce, právem střežícího svou neposkvrněnou pověst vážného znalce. Naskýtá se totiž mnoho otázek a každou z nich by asi sám Henri Lhote těžko zodpovídal. Například:

— proč právě v úpadkovém období vznikají malby největší a nejpracnější?

— proč by mělo být úpadkové období vsunuto mezi období předcházející a následující, vynikající schopností velmi zdařilé, podrobné a věrné kresby?

— proč postavy „úpadkového období“ jako jediné ze všech nic nedělají, ba naopak – je jim projevována úcta?

— proč jsou „marťanští bohové“ vždy bílí a proč jsou orámováni červeně a žlutě, tedy barvami, označujícími všeobecně a v každém umění oheň? Místní obyvatelé byli černé pleti!

— jak může dojít k takovému „úpadku“, že malíř, vynakládající neobyčejné úsilí na vyvedení šestimetrové postavy, nakreslí místo obličeje cosi na způsob nepodařeného pomeranče a opakuje totéž i na všech ostatních figurách tohoto druhu? Otvory v „přílbě“ jsou nakresleny tak, jako by chtěl svědomitý umělec zachytit oční průzory v perspektivním pohledu. Známý polární letec Akkuratov při spatření reprodukce prohlásil: „To se úplně podobá mému speciálnímu obleku pro výškové lety.“ A kosmonaut Jurij Gagarin ochotně snímek „marťanského boha“ podepsal… v zastoupení kolegy kosmonauta.

— proč mají právě „úpadkové“ figury zcela zřetelný šat, zřasený u krku a převléknutý i přes hlavu? Všechny ostatní postavy nalezené v saharských obrazárnách jsou nahé nebo mají jen bederní roušku, nejspíše z trávy nebo rákosu.

Tak bychom mohli pokračovat dál a dál. Ale povšimněme si raději argumentů podporujících zcela pozemský původ podivného „Velkého boha“ i jeho druhů. Dopisující člen Akademie věd SSSR Dimitrij Olderogge problém rozřešil velmi prostě: jde o „maskovaného“ pravěkého lovce pštrosů,

který si na hlavu navlékl skořápku pštrosího vejce… Toto prohlášení neřeší bohužel ani jedinou z otázek, které jsme si nad „Velkým marťanským bohem“ položili – naopak přidává další:

— proč nemá lovec pštrosů v ruce zbraň nebo vhodný nástroj a proč neloví, nýbrž naopak zcela zřejmě lenoší a nechá se obdivovat?

— jaký to byl asi podivný pštros, měl-li skořápku podobnou tomu, co má „marťanský bůh“ na hlavě?

— proč se „lovci pštrosů“ neobjevují na kresbách ani předtím, ani potom, ačkoli „úpadkové období“ trvalo poměrně velmi krátkou dobu a pštrosové ze Sahary zmizeli teprve za několik tisíc let?

— zkusil někdy soudruh profesor Olderogge vstrčit hlavu do pštrosího vejce, velkého sotva jako dvě pěsti, tedy s průměrem nejvýše 15 cm?

— a kde je, uvšechvšudy, sebemenší doklad, že by lovci přírodních národů používali tak pošetilého způsobu lovu, místo aby se (což skutečně dělají) maskovali např. staženou pštrosí kůží nebo napodobenou hlavou s krkem?

Ne – nevěřím v lovce pštrosů. Zatím se mi zdá být navrhované vysvětlení, že jde o nepozemšťana ve skafandru, daleko nejméně přitažené za vlasy a – ač je to kacířské tvrzení – i přirozenější než ona tzv. střízlivá.

Kromě zachovaných obrazů a kreseb, které by mohly, opakuji, mohly znázorňovat nepozemské návštěvníky naší planety, byly zjištěny i některé skutečnosti, které by mohly, opakuji, mohly svědčit dokonce pro styk lidstva s pokročilejšími bytostmi a pro osvojení si určitých znalostí a vědomostí, jejichž dosažení bylo tehdejšími prostředky lidstva vyloučené.

Tak například na několika polorozpadlých hliněných tabulkách, nalezených v rozvalinách Babylónu, byly rozluštěny záznamy přesné dráhy planety Venuše, kterou vzhledem k Zemi opisovala před 13 000 lety, tedy v době, kdy se např. pražskou kotlinou proháněli lovci mamutů a kdy v Mezopotámii

nebylo obyvatelstvo o mnoho pokročilejší. Teprve ve IV. tisíciletí před n. 1. se zde objevili první obyvatelé, kteří o sobě zanechali písemné zprávy, Sumerové, a další dva tisíce let uplynuly, nežli tu vítězná dynastie Amorejců založila svou novou sídelní metropoli, Babylón. Tehdejšími hvězdářskými „přístroji“, pokud vůbec můžeme o přístrojích mluvit, bylo rozhodně nemožné podobnou práci uskutečnit. Ostatně – zájem o planety a jejich dráhy projevilo lidstvo mnohem, mnohem později. Spíše by byl vysvětlitelný u cizích kosmonautů, vracejících se na svou rodnou planetu.

O Venuši je ostatně zpráv více: v proslulé behistánské jeskyni v Indii jsou (prý) zobrazeny Venuše a Země, spojené šipkami, a mapa oblohy, určující stáří basreliéfů na 14 000 let…

Jiný příklad: Popol Vuh, posvátná kniha středoamerických Quinchů, popisuje mnohem starší kulturu, nežli byla jejich, podle našich vědomostí prvotní a nejstarší. Tito tajuplní obyvatelé prý znali mlhoviny i celou sluneční soustavu (což by předpokládalo znalost dalekohledu). „Jedině oni byli schopni poznat vše,“ vypráví Popol Vuh, „oni objevili čtyři světové strany, čtyři body duhy a kulatý povrch Země.“Opravdu – jiho – a středoamerické civilizace projevují naprosto neobvyklou rozpolcenost kultury. Na jedné straně nejkrutější náboženské pověry a posvátná hrůza před jaguáry, na druhé straně vynikající inženýrské schopnosti, projevované při stavbě měst, silnic a chrámů. V Tiahuanacu poblíže města La Paz je například černý kamenný kvádr, dokonale vyleštěný a otesaný do tvaru oltáře i se stolem a s výklenky. Váží 150 tun a od úbočí vzdálených hor musel být vlečen asi třemi tisíci lidmi. Bolivijští archeologové by byli rádi oltář vyzdvihli ze země, kam zpola zapadl, ale nejsilnější americký jeřáb v Bolívii má nosnost pouhých 20 tun… Kultura Tiahuanaca je tak podivuhodná, že i odhady jejího stáří kolísají v mezích až fantastických: H. S. Belamy tvrdil, že jde o rozvaliny světa starého 250 000 let, zatímco Gordon S. Willey datoval Tiahuanaco do 5. století našeho letopočtu a možná ještě do mladšího století, čemuž nasvědčují i výsledky radioizotopových analýz a testů na C 14, ovšem zdaleka ne jednoznačných a definitivních. Podle zastánců tohoto datování by byli budovateli Tiahuanaca Aymarové, ještě dnes druhý nejpočetnější indiánský národ Jižní Ameriky. A „nejpřekvapivějším amerikanistickým objevem“, jak píše doslova jinak velmi střízlivý a věcný autor Indiánů bez tomah3avků Miloslav Stingl (Svoboda 1966), jsou podivuhodné obrazce ve vyprahlém území Valle de Palpa, (dávném středisku nazcanské kultury. Jde o jakési prohlubně, příkopy vytesané do skály, považované jaksi samozřejmě za zbytky primitivních zavodňovacích systémů a přecházející tu a tam do dlouhých, často několikakilometrových řad bílých „kanálů“, „zídeček“, jejichž účel byl naprosto záhadný, dokud se na ně amerikanisté nepodívali z letadla.

„Kanály“ i „zídečky“ tvoří ve skutečnosti obrovské, až několikakilometrové obrazy ještěrek, pavouků, ryb, chobotnic a jiných mořských živočichů, viditelných jen z nebeských výšek. Kdo měl být divákem této fantastické galerie? A přesněji řečeno, kdo jí měl být odrazen od další návštěvy? Staří bohové Nazků nebo snad nepozemšťané? A proč se Valle de Palpa s „kanály“ ve tvaru ohyzdných zvířat jmenuje v domorodé řeči Údolí plačícího boha? Proč pláče obrovská monolitická socha boha v Tiahuanacu, zvaná podle objevitele Monolito Bennett? A kdo vytvořil v nadmořské výšce, umožňující pobyt jen díky žvýkání kokových listů a takřka žádnou fyzickou práci, tak gigantické dílo, jakým je systém „kanálů“, tesaných primitivními nástroji do skály?

Místní katolický biskup je přesvědčen, že ne lidé, ale andělé. Zkrátka synové boží z kumranských svitků. Tyto – a řada dalších skutečností – vedly vědce už dávno k domněnce, že před civilizacemi, které jsou nám známy, existovala kultura starší, neobyčejně vyspělá kultura bájné Atlantidy. Její obyvatelé prý dospěli k neobyčejnému stupni rozvoje. Ovládli astronomii a mořeplavectví, zpracování kovů, zejména zlata, objevili písmo i zásady stavitelství. Po zkáze Atlantidy, údajně pohlcené vlnami oceánu, zbyly prý lidstvu aspoň trosky vědomostí: vskutku, babylonská astronomie a zejména mayská chronologie, kalendář, jako by začínaly „z prostředka“, se značnou a nepochopitelnou zásobou znalostí a vědomostí, které nemůžeme odůvodnit postupným vývojem! Německý archeolog Wilhelm König v perském starověkém městě u pahorku Khujut Rabuea vykopal svrchovaně neobvyklý předmět, podle všeho – elektrogalvanický článek! Jsou snad pověsti o existenci Atlantidy oprávněné?

Dohady o Königově nálezu jsou tak odvážné, že jsem se rozhodl podívat se jim trochu na zoubek. Zjistil jsem (a přede mnou už i König), že podobných nádob je na světě několik, některé z nich jsou uloženy v Berlínském muzeu, všechny však pocházejí z oblasti a dob Parthů, íránských kočovníků, kteří několik set let před naším letopočtem založili mezi Kaspickým mořem a Perským zálivem rozlehlou říši. Popsaný nález se podobá nádobě, do níž je zasunut válec z měděného plechu, asi 10 cm vysoký, jehož šev je řemeslně vzorně spojen lehko tavitelnou slitinou, obsahující 60 % olova a 40 % cínu. Měděné dno válce je izolováno asfaltem, víčko tvoří asfaltová destička, kterou je provlečena železná tyčinka. Jestliže se tato nádoba naplní elektrolytem, získá se zdroj stejnosměrného elektrického proudu!!

Nehledě na překvapivost tvrzení, že parthští kočovníci nebo kdokoli jiný předešli o 2000 let pana Galvaniho i pana Voltu, musíme uvažovat koneckonců i o použití a využití galvanického článku v íránském starověku. Journal of the Electrochemical Society, který se Königovým nálezem zabýval naposledy, navrhuje řešení: některé měděné vázy předoasijské kulturní oblasti, zdobené zlatem a stříbrem, byly zhotoveny elektrolytickým pokovováním. Toto tvrzení by se zdálo ještě fantastičtější, kdyby nebyla nade vši pochybnost zjištěna podivuhodná shoda – předměstští bagdádští klenotníci a zlatníci používají v podstatě stejného zařízení k pozlacování stříbrných šperků dodnes…

Nuže – jde o dědictví po lidech Atlantidy? Tak znělo jediné vysvětlení až do doby, kdy se na scéně objevila myšlenka návštěv nepozemšťanů. Snad to nebyli Atlanťané, ale návštěvníci z vesmíru, kteří kdysi dávno zanechali soubor svých poznatků pozemšťanům! Tehdejší primitivní společnost však nebyla schopná zachovat technické vědomosti. Staly se brzy výhradním majetkem kněží a počaly sloužit zastrašování věřících. Takový byl přece osud i laterny magiky, kouzelné svítilny, prababičky fotografie a filmu. Tento velmi starý vynález prokazatelně sloužil v egyptských a babylonských chrámech i v evropských klášterech, konal zázraky – vrhal na stěny obrazy ďáblů a duchů…

Podobným otazníkem, který mi už dost dlouho leží v hlavě, je podivuhodný nález, vylovený řeckými potápěči roku 1901 z trosek antické lodi, ztroskotané v osmdesátých letech prvního století před n. 1., v němž však až roku 1955 Američan D. J. de Solla Price a řecký jazykovědec George Stamiro objevili neobyčejně složitý počítací strojek, vybavený mnoha ozubenými kolečky a složitější než hodinky, umožňující automaticky vypočíst celou řadu astronomických údajů pro Slunce, Měsíc i planety. Přístroj je nevelký a byl vypracován s úžasnou, vpravdě nepochopitelnou přesností – vždyť teprve Leonardo da Vinci objevil uspokojivý způsob výroby ozubených kol a první primitivní počítací stroj sestrojil teprve roku 1642 francouzský matematik Blaise Pascal.

Znovu zde vystrkuje růžky ten nepochopitelný „civilizační skok“ bez známých předchůdců, bez následovníků. V pravém smyslu slova jako z nebe spadlý.

Je snad kus pravdy na legendě o původu sumerské civilizace, jejíž tlumočení Alexandrem Polyhistorem tolik zaujalo profesora Sagana? Sumerské vědění prý pochází od živočicha, jenž byl obdařen rozumem a jmenoval se Oannes. Vypadal jako ryba a pod rybí hlavou měl jinou hlavu. K tomu nohy podobné lidským a rybí ocas. Ve dne mluvil s lidmi a seznámil je s písmem, vědami, stavbou domů, geometrií atd., ale lidskou potravu nepřijímal. Zajímavé je i to, že všichni sumerští bohové byli spojováni s nějakou hvězdou a že se na pečetítkách z této doby uchovaly obrazy jakýchsi sluncí, obklopených různým počtem planet.

Nepozemšťané nám zanechali dost a dost známek o své existenci (chceme-li dokumenty takto vykládat) i v době docela moderní – jen ještě jednu zastávku mi dovolte. Chci vás upozornit na osamělý skalnatý ostrov Patmos v Egejském moři, kde žil biblický prorok Jan právě v době svého slavného a dramatického Zjevení, popisovaného v jedné z nejčtenějších kapitol bible. V patnáctém století, když církevní latina přestávala být srozumitelnou prostému lidu, počali šikovní tiskaři vydávat tzv. „bible chudých“, obrázkové knížky, kde dřevoryty nahradily psané nebo tištěné slovo. Zjevení sv. Jana – Apokalypsa, byla převedena do jedenadvaceti obrázků, malovaných zřejmě podle jednotného vzoru. Jak ukázala moderní bádání, za předlohu sloužily nástěnné malby tří klášterů v Athosů, v svobodné republice mnichů, která nedávno oslavila 1000 let trvání. (Podle těchto maleb ze 14. nebo 15. století pracovali i velcí mistři pozdější, Hans Holbein, El Greco, Lukas Granach a další.) Obzvláště zajímavý je jeden obrázek, doprovázející 9. kapitolu Apokalypsy. Nejprve alespoň zlomek textu:

„… I viděl jsem, že hvězda z nebe spadla na zem a dán jest jí klíč od studnice propasti. Kterážto otevřela studnici propasti. I vyšel dým z té studnice jak dým z peci veliké, i zatmělo se slunce a povětří od dýmu té studnice. A z toho dýmu vyšly kobylky na zemi, jimž dána jest moc, jakouž moc mají štírové zemští. Ale řečeno jim, aby neškodily trávě zemské, ani čemu zelenému, ani kterémukoli stromoví, než toliko lidem, kteříž nemají znamení božího na čelích svých. Dáno jest pak jim, ne aby je zabíjely, ale trápily za pět měsíců, a aby trápení jejich bylo jako trápení od štíra, když byl uštkl člověka. Protož i v těch dnech hledati budou lidé smrti, ale nenaleznou jí, a žádati budou zemříti, ale smrt uteče od nich…“

Prohlédněte si obrázek na str. 38; nezdá se vám, že by v Apokalypse sv. Jana mohlo jít o líčení téže události, o níž hovoří už Starý zákon v kapitole o zničení Sodomy a Gomory? Sloup dýmu, vystupující ze studně, má nepochybně tvar hřibu* charakteristický pro atomový výbuch. Uprostřed dýmu svítí jakási jasná koule, která však není sluncem – vždyť „zatmělo se slunce“ – opět typický obraz atomového výbuchu, ohlašujícího se oslnivě zářící koulí, „hvězdou spadlou z nebe na Zem, kterážto otevřela studnici propasti“. Postavy kolem leží poraženy, jakoby silou výbuchu atd. – zajímavějším však je samotný Janův text. Kobylky neškodily trávě ani stromům, pouze lidem, ale nezabíjely je, nýbrž pouze způsobily pět měsíců trvající nemoc, podobnou onemocnění po uštknutí štírem – což znamená malátnost, případně krvácivost, horečky, bolesti v kloubech – zkrátka obraz velmi podobný nemoci ze záření.

Ostatně – nedaleko od Athosů je malý klášter s pozoruhodnými nástěnnými malbami – kde bytosti pohybující se v družicích a raketách jsou tak jasné a nepochybné, že nevyžadují pražádnou fantazii. Další ilustrace k Apokalypse (viz obrázky str. 40) naše podezření mohou jen podpořit. Na jedné je padání ohně na zem (kap. 8, Zjevení sv. Jana), pod jehož náporem se kácejí budovy i skály, ačkoli by bylo možné spíše čekat požár. Padající oheň se podobá malým kometám, nemůže mít ovšem nic společného s dopady meteoritů – ještě koncem XVIII. století zamítli Nesmrtelní Francouzské akademie věd jakoukoli možnost, že by na Zemi dopadala nějaká tělesa z nebes, z vesmíru… Podobně by však nepochybně působil plamen trysek, obrácených k Zemi… Další obrázek představuje silného anděla s nohama v podobě dvou sloupů. Pozoruhodné je, že anděl je vlastně skládankou ze zářivé koule, visící volně v prostoru, z hřibovitého oblaku a dvou válcových těles. Nepřipomíná vám opět trochu dohromady spletené fáze např. startu raket (sloupy) s atomovým pohonem (zářící těleso a hřibovitý oblak)?

Opusťme však už definitivně minulost a podívejme se do přítomnosti. Nepozemšťané vyvolali před několika lety obrovskou senzaci, byly jí plné noviny všech západních států, vyjadřovaly se k ní hlavy států a ministři, přední vědci a hvězdáři. Pozornost lidstva upoutaly neuvěřitelné zjevy na obloze – létající disky čili talíře nazvané ve Spojených státech oficiálními komisemi UFO – Unidentified Flying Objects, tj. nepoznané létající předměty. Zkratka UFO zmezinárodněla a budeme ji pro stručnost používat i my.

Čím jsou, nebo čím byly UFO? Skutečností? Obrovským novinářským podvodem? Masovou hysterií? Umělými tělesy, vypouštěnými armádou některé velmoci v rámci raketových pokusů? Zvláštními typy letadel?

V roce 1954 napsal známý německý hvězdář, berlínský E. Madlow: „… Každé kulturní období lidstva si vytváří svá vlastní strašidla, slučující jednak věci známé, jednak dosud nepochopitelné. Tak antický lovec si vymyslel kentaura, napůl člověka, napůl zvíře, mořeplavci ke konci středověku Bludného Holanďana a člověk 20. století létající talíře…“

Toto moudré vysvětlení se zdá být pro jistou část UFO naprosto dostačujícím. Alespoň uvádí na pravou míru pověsti, které čtenářům předkládá například kniha majora amerického letectva D. E. Keyhoe Létající talíře z jiného světa, nebo ještě podařenější dílo autorů D. Lesliea a G. Adamského Létající talíře přistávají. Čtenář se z nich dozvěděl o rozličných typech létajících kotoučů, o maličkých, které mají průměr asi jeden metr a představují prý automatické pozorovací bezpilotní prostředky, o obrovských stratolodích, podobných našim vzducholodím a sloužících jako mateřské lodi střednímu typu 6 metrů vysokých a 15 metrů širokých létajících kotoučů. Leslie a Adamski se neostýchali vyprávět i o senzačním setkání pozemšťanů s nepozemšťany, kteří byli kupodivu k nerozeznání podobni svým pozemským kolegům a dorozumívali se s nimi hlavně rukama, přesto však dokázali sdělit např. samotnému panu Adamskému, že přiletěli z Venuše a že tvorové, obývající rozličné planety, vypadají navlas stejně, protože mají tutéž nesmrtelnou duši… Americký pilot ve Francii nalezl jednou při návratu z místního hostince do kasáren na kraji lesa létající talíř a u něho dva muže v tmavomodrých kombinézách.

Oslovili ho „tvrdou francouzštinou“ a dovolili mu dokonce nahlédnout do nitra přístroje, kde bylo jakési „zubařské křeslo“, obklopené množstvím ciferníků a přístrojů. Pak nasedli a bez hluku odletěli… Jistému panu Trumanu Bethurumovi, občanu USA, bylo dopřáno vstoupit dovnitř létajícího talíře na pozvání krásné pilotky jménem Aura Rhanes, vládkyně planety Clarion… A do třetice – pan Helmuth Winckler z Nebrasky měl tu čest setkat se se zaparkovaným talířem „moudrých a sympatických“ Saturňanů, získal od nich zprávy o výskytu křemene léčícího rakovinu (!), koupil příslušný lom a prodával drcený křemen za tisíce dolarů zámožným a ustrašeným hňupům tak dlouho, než se dostal za mříže.

Tyto a podobné nesmysly a pusté žvásty přirozeně otřásly zbytkem důvěry ve skutečnou existenci UFO. Byly občas citovány naším tiskem jako doklady nízké úrovně západních čtenářů, ochotných naletět i na nejnaivnější novinářskou kachnu. UFO u nás proto nevzbudily žádnou větší pozornost a zařadily se po bok kentaurů a Bludného Holanďana. Trochu jsme však přehlédli zprávu, že po dvouletém úsilí a všestranném hodnocení rozmanitých pozorování uveřejnila závěry svých zjištění komise ministerstva letectví USA, složená z odborníků, mezi nimiž byl i laureát Nobelovy ceny dr. Liddel. Ve zprávě komise se praví doslova: „Od června roku 1947 byla na různých místech Afriky, Evropy a jižních států USA zjištěna existence okrouhlých těles, létajících ve značné výši rychlostí až tisíc kilometrů za hodinu. Nejsou to meteority ani jiná přírodní tělesa, nýbrž – jak dokazují věrohodné topografické doklady – mechanismy. Tato tělesa nemohou pocházet ze žádných vysílacích stanic na naší Zemi.“

Komise v odůvodnění své zprávy o UFO pokračuje: „Nelze dosud zjistit, co to létající talíře jsou, avšak lze s naprostou jistotou konstatovat, čím nejsou!

1. nejsou psychologickým úkazem, totiž davovou halucinací nebo sugescí, vzniknuvší z paniky

2. nejsou výsledkem amerických technických nebo zbrojních pokusů, už proto ne, že byly zjištěny v Evropě i v Africe

3. nejsou podobnými pokusy ruskými, neboť je nemyslitelné, že by ruští vědci riskovali spadnutí podobného projektilu na území USA, což by prozradilo jejich tajemství. Kromě toho z více než 500 úředně pozorovaných případů nebyl zjištěn jediný dopad létajících talířů na zem ani snaha přistát

4. nejsou atmosférickým jevem, vzniklým z atomových pokusů, jak se jistou dobu tvrdilo

— 

5. nepocházejí z Marsu ani z Venuše, neboť nejnovější vědecké poznatky konstatují, že na obou těchto planetách je nedostatek života, nanejvýš tam existují primitivní formy mechu; kdyby však ony mechanismy, jež jistě nejsou přírodním zjevem, měly být vyslány žijícími bytostmi z vesmíru, musily by k nám letět rychlostí světla déle než 80 let, za předpokladu, že by pocházely z nejbližší sluneční soustavy, tj. ze seskupení planet kolem hvězdy Wolf 359.“

Ze zprávy je jasně vidět, že byla určena k uklidnění obyvatelstva Spojených států, vybičovaného právě mezi lety 1947 až 1953 na samý vrchol válečné hysterie.

Vzhledem k tomu, že jde o dokument zcela oficiální, jehož text byl podkladem prohlášení tehdejšího ministra války a dnešního presidenta USA Johnsona, presidenta Trumana a celé řady dalších osobností, povšimněme si podrobněji jeho jednotlivých bodů.

Ad 1. Davová halucinace se opravdu nezdá pravděpodobnou – především proto, že zprávy o UFO byly uveřejňovány od 24. června 1947, kdy tyto objekty poprvé spatřil pilot letadla a současně i personál několika meteorologických stanic na jihozápadním pobřeží Spojených států. Hlášení o létajících talířích se opakovala téměř každý týden až do konce téhož roku, avšak nevzbuzovala příliš pozornost. Podobné zprávy se ostatně objevovaly i před tímto datem, a známe kronikářské údaje podstatně starší – létající talíře prý lidé pozorovali již za třicetileté války a byly údajně spatřeny i italskými vojáky za habešského tažení v letech 1935 až 1936. V těchto případech lze však uvažovat o pravděpodobné davové sugesci: pověrčiví lancknechti hledali na obloze znamení věštící vítězství nebo porážku, a italští útočníci zase letadla států, které slíbily přispět napadené Habeši na pomoc. Podobně mohla snad spolupůsobit davová psychóza i při pozorování létajících talířů za II. světové války nad německou výzkumnou základnou u městečka Peenemünde v letech 1942-1944. Zde se totiž v nejpřísnější tajnosti vyvíjely a vyráběly německé raketové zbraně – pracovníci základny nepochybně žili v prostředí vzlétajících i nevzlétajících raket a pod stálým dojmem objektů létajících v povětří. Kromě toho se celá řada raket vymkla kontrole a odlétla – např. do Švédska, Polska i jinam. Rakety byly tehdy téměř zcela zapomenutým bojovým prostředkem a je třeba připustit, že je mohl náhodný pozorovatel zaměnit s tělesy jiného tvaru. Slyšel jsem dokonce tvrzení, že první létající talíř byl vypuštěn v posledních dnech druhé světové války, 18. února 1945 v Letňanech u Prahy. Jeho konstruktéry byli prý jakýsi Miethe a jeho spolupracovník Habermohl, talíř se pohyboval rychlostí až 2000 km/hod. a byl před příchodem sovětských vojsk zničen. To tvrdí smrtelně vážně pan Rudolf Lusar, major wehrmachtu v. v., ve své knize Německé tajné zbraně II. světové války.

Pozorování létajících talířů v minulosti jsou však ojedinělá a byla zaznamenána většinou odborníky, aniž se o nich dozvěděla veřejnost – jedním z nich byl např. i český astronom prof. dr. Vojtěch Šafařík (1829-1902).

V listě Gaceta de Madrid se před více než sto lety, přesně řečeno 14. srpna 1863, objevila zpráva tvrdící mj. doslova:

„Jakási světelná mísa, červeně zářící a obklopená plameny, byla předevčírem spatřena na obloze nad východní částí Madridu. Zpočátku se lidé domnívali, že jde o kometu. Těleso zůstalo dlouho na jednom místě, potom se však náhle dalo do vodorovného i svislého pohybu.“ Polární záře? Možná. Podobných záznamů je ovšem více – u nás je například zachovaná kramářská píseň z roku 1619 o zázraku, který se stal u nevelké moravské vsi Vodranec:

„V outerý před svatým Vítem o nešporní chvíli,“ tedy 11. června 1619 v 16.00 hodin, „ňáký mračno jakoby stůl nebo mlejnské kolo, a v tom divné potýkání, děsili se toho…“

Píseň a jiné prameny udávají, že létající mlýnské kolo bylo ozdobeno literami, které nedovedl nikdo přečíst. Barvu mělo krvavou, vypouštělo mnoho dýmu a po třech ranách dopadly na zem jakési tři kovové předměty a prach, který po zapálení hořel…

Prvním, kdo spatřil létající talíře v letech po druhé světové válce, byl jakýsi pan Kenneth Arnold. Letěl 24. června 1947 vlastním letadlem za svými obchodními záležitostmi. Poblíže hory Mount Rainier, druhého nejvyššího vrcholu v USA, si povšiml zvláštních předmětů, které prolétávaly kolem hory. Měly podobu talířů, byla jich celá řada, roztažená do délky pěti mil, a pan Arnold je sledoval do vzdálenosti asi dvaceti až pětadvaceti mil. Tvrdí, že odrážely sluneční paprsky jako zrcadlo a že je viděl naprosto zřetelně. Tentýž den byly UFO spatřeny i se země.

Teprve pak se proslechlo, že již před třemi dny spatřili podobnou formaci talířů všichni námořníci lodi Tacoma Harbour Patrol, hlídkující kolem Mauři Islandu, a své pozorování sdělili velitelským orgánům, jež vyslaly komisi. Marně.

Donald H. Menzel, ředitel harvardské hvězdárny v USA, který napsal nejserióznější knihu o UFO s názvem Létající talíře, vysvětluje zážitek pana Arnolda jako zrcadlení ve vzduchové vrstvě, roztrhané vzdušnými proudy na kusy. Podobné vysvětlení má i pro většinu ostatních pozorování. Je však jako na slovo vzatý vědec tak poctivý a kritický, že část úkazů přiřazuje k dějům sice přírodním, ale takovým, které zatím neumíme vysvětlit…

Poprvé se zprávy o UFO staly předmětem obecného zájmu po televizním rozhovoru s dvěma letci, kapitánem Jackem Adamsem a plukovníkem G. W. Andersonem, kteří se s UFO setkali nad Arkansasem a přiblížili se mu na 1,5 kilometru. Rozhovor se konal na přání paní Rooseveltové, manželky zemřelého presidenta. Prohlásila: „Tito dva zkušení letci se nemohli mýlit. Jejich zpráva a snímek, který pořídili, přesvědčil mne i odborníky.“ Anderson a Adams popsali UFO jako obrovský kovový kruh, „podobný čínskému klobouku“, s oslnivým světlem uprostřed a s drobnými záblesky na obvodu, letící daleko rychleji než jejich stíhačka. Největší vzrušení vyvolala ovšem smrt kapitána Mantella z Kentucky, který se, jak se zdá, dostal k létajícímu talíři nejblíže a doplatil na to životem. 7. ledna 1948 zahlédla pozorovací služba letiště ve Fort Knox UFO, vznášející se nad krajinou. Tvarem připomínal „kopeček zmrzliny s červenou polevou“. Velitel letiště plukovník Hix se na vlastní oči přesvědčil, že’hlídka nezešílela ani není opilá, a přivolal blízký roj tří stíhaček typu F-51 pod velením zkušeného frontového letce kapitána Mantella s rozkazem stíhat podivné těleso a donutit je k přistání. První zpráva Mantellovým radiotelefonem zněla: „Blížím se k předmětu. Je nade mnou, rychlost asi poloviční než moje. Věc vypadá kovově a je příšerně veliká!“

Piloti obou dalších stíhaček také UFO viděli, ale zmizel jim v mracích a hned za ním pronásledující letadlo, pilotované Mantellem. V 15,50 se ozval rozechvělý Mantellův hlas naposledy: „Předmět stoupá do výše, nabírá rychlost, letí asi 600 kilometrů v hodině. Vystoupím až do 7000 metrů, a jestli jej nedostihnu, vzdám se dalšího pronásledování.“

Mantella a jeho letadlo už nikdo nikdy nespatřil. Bylo zjištěno, že se prakticky rozpadlo v prach. Nepatrné úlomky byly sesbírány na ploše mnoha desítek čtverečních kilometrů.

Zpráva o jejich indukované radioaktivitě nebyla nikdy potvrzena, zato však bylo bezpečně vyvráceno naprosto nepravdivé tvrzení úřadů, které se snažily uklidnit veřejnost prohlášením, že se zkušený Mantell udusil, respektive ztratil vědomí nedostatkem kyslíku, což prý bylo zjištěno prozkoumáním málo poškozeného (!) vraku.

A ještě něco: důstojníci, kteří opustili v pozdější době armádu a nemusí se bát následků, prohlásili, že poslední slova kapitána Mantella zněla trochu jinak: „Proboha, vždyť v tom jsou lidé…!“, magnetofonový pásek však zmizel v trezoru Pentagonu. K Mantellově aféře, která vyděsila veřejné mínění USA, je třeba dodat, že stíhačka F-51 byl osvědčený vrtulový, nikoli tryskový stroj, a že u tohoto typu je podobná havárie něčím naprosto neslýchaným a nevysvětlitelným. Kromě toho pro oficiální zprávu vojenského letectva řada civilistů i vojáků potvrdila, že skutečně spatřili UFO, a nikoli přelud. V případě kapitána Mantella sotva šlo o davovou sugesci. Podobné vysvětlení bychom stěží přijali i ve známém „případě Oloron“, kde asi 100 svědků, mezi nimi i profesoři gymnasia, pozorovalo dne 17. 10. 1952 ve 13.00 hod. ve výši 2-3 km dlouhý válec, z něhož vycházel kouř a jenž byl sledován třiceti červenými koulemi, rozšířenými po obvodu do tvaru disku. Úkaz trval asi 20 minut a

všichni pozorovatelé jej popsali zcela shodně. Nejzávažnějším argumentem, že nemusí jít o pouhý přelud, jsou fotografické snímky, pořízené jednak v Lubbocku ve státě Texas dne 30. 9. 1951 a 17. 7. 1952 u jezera Chauvet. Snímky zobrazují v prvním případě roj světelných kruhů, letících po soumračné obloze, ve druhém případě tmavý oválný předmět, vznášející se ve výši. Komise ministerstva letectví oznámila, že „drobnohledné zkoumání zrna původních negativů dokázalo, že nejde o zjev přírodní, ale o stroje, které mají vlastní zdroj světla“. Od těch dob byly létající talíře fotografovány mnohokrát. Některé snímky byly demaskovány jako trik a podfuk, montáž a modely. Jiné zůstávají otazníkem, a to tím spíše, že jejich restituce do téže projekce ukazuje ve všech důvěryhodných případech, fotografovaných třeba v různou dobu na různých místech zeměkoule – tentýž stroj: poměrně vysokou „mísu“ tvaru nízkého kužele, s anténou na vrchlíku, s kulatými „okénky“ kolem dokola a jakýmisi koulemi pod spodní plochou. Shoda je dokonalá a tvar tak složitý a jasně umělý, že uvěříme-li snímkům, musíme zavrhnout všechna vysvětlení přírodními jevy.

Ad 2+3. Se závěry komise v bodu dvě a tři můžeme jen souhlasit. V roce 1947, kdy se UFO na obloze málem rojily (množství zpráv o nich bylo sděleno i hvězdárnám a tisku v SSSR a lidově demokratických státech), neexistoval žádný létající přístroj, který by

a) měl tvar alespoň přibližně podobný disku – výjimečné konstrukce podobných letadel, např.

„talířové“ námořní letouny Chance-Vought V-173 nebo XF5U-1 Skimmer, byly postaveny jen v jediném, nejvýše v několika málo exemplářích. Vznášedla a „létající plošiny“ se objevily teprve v šedesátých letech;

b) měl manévrovací schopnost, pozorovanou u mnoha UFO – např. okamžité měnění rychlosti bez pozvolného zrychlování, tkvění na jednom místě v prostoru, zahýbání v pravém úhlu i při největší rychlosti atd.;

c) dosahoval rychlosti 1000 km/hod i více. Roku 1947 se užívalo většinou vrtulových letadel, a to typů, které byly vyrobeny kolem roku 1945 a které dosahovaly nejvyšší rychlosti 600-700 km/hod. (První tryskové stíhačky, např. Jak-23 z r. 1947 – 915 km/hod, MIG-9 z r. 1946 – 911 km/hod). Rakety tehdy nebyly vyvíjeny ani zdaleka tak intenzívně jako dnes – po německých V-1 a V-2 se objevují v roce 1947 jen málo zdokonalené typy raketových bezpilotních letounů (např. americký Snark), jejichž rychlost nepřevyšovala rychlost prvotřídní vrtulové stíhačky.

Ad 4. Nejpozornější rozbor si zaslouží 4. bod. Zpráva komise amerického ministerstva letectví tvrdí, že UFO nejsou atmosférickým jevem. Toto vysvětlení totiž je nabízeno nedůvěřivými vědci jako protiváha všech novinářských článků a senzačních knih. Rozliční autoři se domnívají, že UFO jsou podle okolností např.:

— planetou Venuší, pozorovatelnou i za dne

— obzvláště jasnými meteory, které lze občas spatřit i v plném slunečním světle

— polární září, která na sebe bere často zvláštní podoby a je popisována jako „torpédo“, „doutník“ nebo podobně

— vedlejšími obrazy Slunce na ledových krystalcích ve vysokých vrstvách pozemské atmosféry a podobnými zjevy

V poslední době byla navržena další řešení. V březnu 1967 oznámila skupina amerických vědců, pracující pod vedením dr. Roberta S. Powella, že se jí podařilo létající talíře laboratorně vyrobit díky elektrickému výboji o vysoké energii v čpavkové atmosféře. Žhnoucí plyn na sebe béře záhy podobu disku – ovšem nejvýš 2,5 cm v průměru, avšak kroužícího, vznášejícího se, rychle odlétajícího a dokonce i vybuchujícího^ zkrátka provádějícího zhruba všechno to, co skutečné UFO. Dokonce si čpavkové talíře kolem sebe vytvářejí elektromagnetické pole, rušící příjem rádiových vln a umožňující zachytit je radiolokátory.

Podle dr. Powella se UFO vyskytují hlavně nad čerstvě přihnojenými poli a nad bažinami, kde vznikají úderem blesku nebo působením vedení o vysokém napětí. Dr. Powell doufá, že jeho minitalíře časem trochu povyrostou, což by dodalo jeho vývodům pravděpodobnosti.

Jiná skupina amerických vědců z Pittsburgu se domnívá, že k přirozenému vzniku létajících talířů není třeba ani čpavku, a považuje je prostě za koule plazmy, ionizovaného vzduchu, vznikající při tzv. korunových výbojích podél vedení vysokého napětí, zvýší-li se napětí o 20 % nebo více. Úlohu zde hraje i vlhkost vzduchu, což by vysvětlovalo, proč se UFO objevují zejména v přímořských oblastech a v průmyslových krajích.

A konečně Phillip J. Klass v americkém časopise Aviation rozebral 746 případů objevení se UFO a tvrdí, že šlo naprostou většinou o kulové blesky. K těmto přirozeným přírodním jevům můžeme jako další částečná vysvětlení podstaty UFO připočíst i předměty uměle vypouštěné člověkem:

— letadla a rakety

— malé řiditelné vzducholodi (poměrně početné v USA)

– meteorologické nebo reklamní balónky

Zastánci tohoto názoru správně tvrdí, že odhad velikosti a vzdálenosti neznámého předmětu na obloze je velmi těžký a od 350 metrů výšky téměř nemožný. Nelze určit, je-li UFO veliký jen několik metrů a

vznáší-li se tři sta metrů vysoko, nebo je-li obrovský a létá ve výši několika kilometrů. Ovšem – a to je důležité a rozhodující – letecká komise USA zhodnotila pouze úřední a věrohodné zprávy, z nichž většina byla hlášena meteorology, tedy odborníky zabývajícími se jak atmosférickými jevy, tak např. vypouštěním meteorologických balónků, radiosond a jiných přístrojů. Vy nebo já bychom docela dobře mohli, to připouštím, zaměnit s létajícím talířem ledacos, zejména v době, kdy by se kolem nás o ničem jiném nemluvilo a nepsalo – ne však meteorologové!

Ad 5. Pátý bod je odvážným tvrzením – ještě si povíme o místech, odkud by mohli nepozemšťané startovat, aniž by museli podstupovat cestu osmdesát světelných let dlouhou.

A závěr naší úvahy o létajících talířích, o UFO? V posledních letech se občas objevily znovu – ovšem jen řídce. Největší „zájem nepozemšťanů“ o naši planetu byl zřejmě mezi rokem 1947 a 1954 – pak začal opadávat. Poslední poněkud důvěryhodná zpráva byla uveřejněna – pokud je mi známo – v létě 1962 v Argentině, kde se po několik dní UFO objevovaly, byly pozorovány a opětovně fotografovány např. i námořními pozorovatelnami a meteorologickými stanicemi – snímky uveřejnila Agentura La Prensa v Buenos Aires. Podezřele zní, že prý bylo dokonce pozorováno i přistávání UFO v místě, kde pak byla nalezena v okruhu šedesáti metrů slehlá tráva a zbytky jakési šedé kapaliny, která byla předána k rozboru universitě v Bahia Blance. Od té doby bylo pozorováno přistání nebo alespoň přiblížení UFO k zemi několik – v Exeteru (1965), poblíže Rio de Janeira (1967), v Socorru (1964), v Bahia Blance (1962) atd. atd. – některé případy byly potvrzeny řadou, doufejme, spolehlivých svědků – policistů, lékařů, duchovních. Cosi náramně podobného létajícímu talíři vyfotografoval americký kosmonaut major James McDivitt 5. června 1966 z paluby kosmické lodi Gemini 4 čtvrtý den letu.

Ze Spojených států žádné další zprávy o létajících talířích dlouho nedocházely. Poprvé v dějinách si vynutilo ministerstvo národní obrany vládní nařízení o uložení pokuty 10 000 dolarů každému časopisu, který přinese jakoukoli zmínku nebo zprávu o UFO. Dosud nikdy se vojenské kruhy Spojených států o novinářské senzace tak starostlivě nezajímaly. Proč k tomu došlo? Oficiální vysvětlení tvrdí, že tím má být zabráněno zbytečné panice. Neoficiální verze, která se zdá pravděpodobnější, šuškala o utajených výzkumech, které Pentagon podniká na vlastní pěst.

Zatím pokračoval tajný výzkum v rámci dlouhodobého projektu Modrá kniha, jehož hlavním pracovištěm je Wright-Pattersonův ústav v Ohiu. Bylo vyhodnoceno 10 047 zpráv. Většinu z nich bylo možno vysvětlit některým z popsaných přírodních dějů nebo zavrhnout jako lež či halucinaci – 646 však zůstalo nevysvětleno.

Jako bomba působilo oznámení ze října 1966: velení amerického letectva věnovalo (zatím) 300 000 dolarů na výzkum létajících talířů a požádalo o něj coloradskou universitu, jejíž stočlenný tým vědců má do roku 1968 připravit příslušnou vědeckou zprávu. Tento výzkum byl umožněn teprve po ostré kritice CIA, zasahující do všech oblastí amerického života způsobem, mírně řečeno, nevybíravým. CIA také brzdila výzkum UFO a starala se, aby byly zprávy potlačovány; prý proto, aby taková hlášení neztěžovala cesty, jichž užívá tajná služba.

Ani toto úsilí však není v USA považováno za dostatečné. V červnu 1967 bylo americké letectvo veřejně napadeno v kongresu za to, že výzkum UFO, této „největší a nejdůležitější otázky dneška“, provádí pomalu a lajdácky…

Kapitola o nepozemšťanech se chýlí ke konci. Jejich existence má své vášnivé přívržence i odpůrce, své optimisty, uvažující o možnosti celé řady blízkých „sousedů“ ve vesmíru, i své pesimisty, mezi něž můžeme počítat i zmíněného Camerona, odhadujícího vzdálenost mezi civilizovanými světy na 300 světelných let, a pesimistu obzvláště zatvrzelého, našeho vědce akademika Arnošta Kolmana. Vypočítal, že nalézt cestu na naši Zemi je pro nepozemšťany odkudsi z jiné oblasti Galaxie bezpočetněkrát nepravděpodobnější, než – a teď se podržte! – že zítra nevyjde slunce.

Akademik Kolman vychází z prosté úvahy, že východ slunce lidé pozorují teprve asi 300 000 let čili 110 000 000 dní, a pravděpodobnost, že by zítra nevyšlo, se tedy rovná právě

1/110 000 002

zatímco naše sluneční soustava tvoří pouze

1/10²³

celé Galaxie. Kolmanova úvaha je vtipná a kratochvilná, naštěstí však ne zcela správná. Očekáváme totiž, že by nepozemšťané nehledali jako Popelka v hrachu, ale tam, kde je pravděpodobnost nalézt…

Pesimisté zapomínají na nepochybně důležitou podrobnost – naše Slunce a s ním i celá sluneční soustava vzhledem k ostatním hvězdám Mléčné dráhy nestojí na místě, ale letí rychlostí 250 km za vteřinu. Některé hvězdy dohání a předhání, jiné naopak unikají. Tak např. vzdálenost mezi Sluncem a Vegou se každou vteřinu zkracuje o 14 km, mezi Sluncem a Síriem o 8 km – naproti tomu hvězdy souhvězdí Orion se za vteřinu vzdalují asi o 24 km. Kolem osy Galaxie oběhne Slunce asi za 180 miliónů let. Kdoví kolikrát se při každé „otáčce“ přiblíží obydleným světům, které jsou právě na takové úrovni civilizace, aby byly schopny navštívit sousední hvězdné planetární systémy?

Není ostatně ani třeba osobní návštěvy. V poslední době se uvažuje o mezihvězdném, lépe řečeno mezisystémovém spojení rádiovými vlnami. Od roku 1962 se připravují pod vedením pravnuka zakladatele Pulkovské hvězdárny u Leningradu O. L. Struveho pokusy o zachycení rádiových signálů z planet kolem hvězd Theta Ceti a Epsilon Eridani, která je patrně sluncem vůbec nejbližší planetární

soustavy. Pokusům organizovaným pod jménem OZMA slouží radioteleskopy o průměru antén 25 a 40 m, postavené na radioastronomické observatoři West-Virginia v USA. Postupně bude pátrání po rádiových signálech nepozemšťanů rozšířeno asi na devět dalších hvězd doprovázených planetami a bližších než 15 světelných let.

Německý fyzik Manfred von Ardenne považuje pokus za slibný. Kdyby bylo použito centimetrových vln, mohl by být poměr signálu k rušivému šumu tak výhodný, že by kromě zpráv bylo možné přenášet i obrazy. Moderní přijímače, masery, pracující při nízkých teplotách blízkých absolutní nule (-273° C), by byly při úzkém nasměrování antény schopny zachytit i signály rádiových stanic o síle středně výkonných pozemských vysílačů až do vzdálenosti asi 100 světelných let, jak soudí např. N. G. Basov a A. M. Prochorov, vyznamenaní za maser v roce 1961 Leninovou cenou.

Je připravován i pokus o vysílání signálů k těmto vzdáleným soustavám. Zdá se, že nejvhodnější vlnovou délkou bude 10,5 cm nebo 42 cm, tedy poloviční nebo dvojnásobná délka vlny šumu neutrálního vodíku, používaného radioastronomií ke zjišťování zdrojů rádiových vln ve vesmíru. Lze očekávat, že na tuto frekvenci a délku vlny budou naladěny i podobné přístroje nepozemšťanů – ve vlastní vodíkové čáře, tedy na délce vlny 21 cm, je spojení pro velký šum mezihvězdného vodíku vyloučeno. Doufejme, že podobný nápad bude mít nějaký moudrý nepozemšťan a nasměruje svou anténu k bezvýznamné hvězdě, které my říkáme Slunce… Moc velkou pravděpodobnost úspěchu pokus neslibuje, ale za zkoušku přece jen stojí. Pro hvězdáře z nejbližší hvězdy Alfa Centauri by bylo naše Slunce jen poněkud jasnější hvězdou v souhvězdí Kassiopey, jejíž rychlý pohyb k souhvězdí Žirafy by si, doufejme, správně vyložili jako důkaz, že jde o hvězdu blízkou. Snad by jí pak věnovali trochu více pozornosti a povšimli by si, že se dotyčná hvězdička nepohybuje přímo, ale v jakési vlnovce, což je zjev obvyklý u dvouhvězd, kroužících na své cestě vesmírem kolem společného ohniska. I zapsali by si: blízká hvězda v souhvězdí Kassiopey má průvodce pro nás neviditelného, s hmotou asi tisíckráte menší nežli je její – půjde tedy nejspíše o planetu… Stěží by poznali, že nejde o jednu, ale hned o celou soustavu devíti planet. Obr Jupiter by byl totiž pro jejich dalekohledy zcela neviditelným, nevládli-li by ovšem Centauřané přístroji daleko dokonalejšími, nežli jsou naše. A Země? Darmo mluvit…

V leningradském časopise Zvězda vyjádřil G. Altov a V. Žuravlevová názor, že k pokusu nepozemšťanů o spojení s námi již došlo. V roce 1882, 1894 a 1908 prý vyslali obyvatelé planety šedesáté prvé hvězdy souhvězdí Labutě tři světelné signály, nejspíše přístrojem podobným laseru. Jejich signály byly odpovědí – jak se autoři domnívají – na špatně pochopený „signál“ pozemský: totiž výbuch sopky Krákat au, jehož světlo k dotyčným nepozemšťanům došlo za 11 let.

Víme tedy už, jak vysílat, a víme dokonce, co vysílat. Vědci vynaložili neobyčejný důvtip na vytvoření „kosmického jazyka“ – v současné době máme dokonce dva: astroglossu, sestavenou kolem roku 1950 Lancelotem Hogbenem, a lincos (lingua cosmica – kosmický jazyk) z roku 1961, jehož autorem je F. Freudenthal.

Lincos spočívá zcela na matematice a počítá nejprve s opakovaným vysíláním číselné řady, řekněme od jedničky až do stovky, např. jednou čárkou až sto čárkami. Pak bude použito některé číselné soustavy a bude vysíláno, že např. deset čárek rovná se jedné čárce a tečce – nule, dvacet čárek se rovná dvěma čárkám a tečce atp. Jakmile bude takto „probráno“ sečítání, násobení, odčítání a dělení, nebude obtížné seznámit nepozemšťany s naším „slovníkem“ vyšší matematiky, čímž ovládnou kromě čísel i řadu pojmů: podobný, různý, větší, menší, přesný, přibližný, chybný, sporný, neznámý, známý,

otázka, odpověď, maximum, minimum, zvětšovat, zmenšovat, nekonečno atd. atd. Aby lincos přešel k dalším slovům, týkajícím se chování a jednání, byly by do vysílání zavedeny jakési rozhovory dvou i více osob, z nichž jedna by se např. ukázala inteligentnější než druhá, jiná by lhala, spěchala, pletla se atd. – vždy pro objasnění významu určitého slova.

Kromě lincosu spoléhají vědci ještě na možnosti obrazového přenosu – ne sice na principu televize, ale docela obyčejné – křížovky. Černá políčka by např. bylo možné vysílat jako čárky, bílá jako tečky – výsledek vidíte na stránce 59, pozemšťané se snaží předvést nepozemšťanům, jak vypadá sloní matka s dcerou…

Připusťme na chvíli, že jsme trpělivě vyčkali několik desítek let, nutných k výměně zpráv mezi oběma civilizacemi, a čekáme vesmírnou návštěvu. Kosmodrom je slavnostně vyzdoben – pořadatelé však mají starosti. Až se otevřou dveře nepozemského korábu, kdo nebo co z něho vyjde? Nebo snad vypadne? Vyletí? Vyplazí se? Či snad, probůh, dokonce vyteče? Jak vypadají inteligentní nepozemšťané?

Tentokrát nechme fantazii spisovatelů na pokoji a podívejme se, co nám o těchto možnostech říkají vědci. I tak se setkáváme s obrazotvorností přímo záviděníhodnou, ačkoli zase ne takovou, jakou projevil roku 1952 ředitel bohoslovecké fakulty ve Washingtonu Francis J. Connel. Na dotaz, jakže to vlastně je na vzdálených planetách s jejich obyvateli a cože říká nepozemšťanům církev, Connel odpověděl, že bible nijak nevylučuje jejich smutnou existenci – byla by to totiž nekřtěňátka, anebo – což by bylo rozhodně horší – svržení andělé, jejichž úmysly by byly nejspíše vysloveně nedobré…

Žerty stranou. Vědci se v otázce vzezření a biologické podstaty nepozemšťanů rozdělili už dávno ve dva tábory. První z nich hlásá, že inteligentní život musí mít všude ve vesmíru podobný základ a snad i tvar. Krajními zastánci této teorie jsou vědci domnívající se, že nepozemšťané budou mít tvar člověka, nebo – v nejhorším případě – karikatury člověka. Americký fyzik Gernsback například „konstruuje“ Marťana jako jakousi obdobu člověka. Na Marsu je zima, Marťan je tedy obrostlý hustou srstí. Na Marsu je menší přitažlivost, Marťan je tedy alespoň šest metrů vysoký a jemné kostry. Dýchá velmi řídkou atmosféru jeho hrudník je proto mohutně vyvinutý, i jeho uši jsou mnohokráte zvětšeny, aby i v řídkém vzduchu dobře slyšel. Je příslušníkem velmi staré, vyvinuté civilizace, nemusí proto tělesně pracovat, jeho svaly jsou zakrnělé, ruce a nohy slabé – zkrátka Marťan vypadá podle Gernsbacka jako vytáhlá, kostnatá, ušatá, chlupatá nestvůra…

Méně výstřední zastánci myšlenky obecné podobnosti vesmírného života se spokojují tvrzením, že základním kamenem jakéhokoli životního projevu je uhlík a jeho složité sloučeniny, vznikající řetězením uhlíkových atomů. Teprve když vzniknou velmi složité uhlíkaté látky, bílkoviny, můžeme mluvit o předpokladech ke vzniku vyšších životních forem, jejichž podklad bude a musí být všude stejný, ať již tvar pozemských živočichů, lidí či nepozemšťanů je jakýkoli. Je ostatně těžké fantazií dohnat přírodu; vzpomeňte si jen na neuvěřitelné tvary hlubinných ryb a dáte mi za pravdu.

Druhá skupina vědců se domnívá, že život může mít mnoho a mnoho nejrůznějších podob, a co více, i chemických a fyzikálních podstat. Také tito vědci mají své krajní křídlo, zastupované např. Flammarionem, ochotným věřit i v „ohnivé“ a „plynné“ bytosti na hvězdách a řídkých planetách – rozvážnější dokazují (nebo se dokázat snaží), že úlohu uhlíku může zastat za zcela jiných podmínek vzniku a rozvoje života např. prvek křemík, schopný také, alespoň do jisté míry, složitého řetězení atomů. A Carl Sagan z harvardské university považuje za docela možné, že v husté atmosféře Jupitera existují organismy, připomínající „stabilní

plynové koule“, plovoucí v různých úrovních a lovící podobné drobnější plynné bytosti „jako velryby plankton“. Předpokládá i planety se zcela neprůhlednou atmosférou a na nich bytosti s „magnetickýma očima“, jejichž průměr, má-li být oko stejně účinné jako lidský zrak, bude nejméně 700 metrů. Tyto předpoklady jsou zatím ryze teoretické a nebylo možné je pokusně potvrdit (ani zavrhnout), právě tak jako umělé chemické „konstrukce“ živočichů, kteří by dýchali místo kyslíku dusík a místo vody pili (a v tělových buňkách chovali) amoniak. Není to sice pro nás zvlášť lákavá představa, ale autor této teorie V. A. Firsov vypracoval svoji myšlenku opravdu důkladně. Tvrdí dokonce, že amoniak je svými chemickými a fyzikálními vlastnostmi pro vznik života ještě výhodnější nežli voda a že by v „amoniakových oceánech“ vznikaly velmi složité sloučeniny „amoniakového života“ přinejmenším stejně zákonitě jako „vodní“ sloučeniny nám známého života, jehož základními stavebními kameny jsou uhlík a kyslík.

Do říše fantazie však rozhodně patří strašidelná spojení obou těchto teorií – bílkovinné bytosti, podobné např. beztvarým chuchvalcům protoplazmy, a přece neobyčejně inteligentní (straší v amerických fantastických románech), nebo naopak křemenní psi či křemenné bytosti podobné člověku, ale chemickým složením blízké spíše Golemovi moudrého rabbiho Jehudy ben Löwa…

Zatím se mínění většiny vědců přiklání k názoru „uhlíkářů“ a „bílkovinistů“. Jak se zdá, jsou totiž podmínky pro vznik prvních uhlíkatých sloučenin, stavebních kamenů příštích bílkovin, dány již v tzv. prvotní atmosféře planet, složené zejména z kysličníku uhličitého, tedy v době, kdy nelze ještě mluvit nejen o životě, ale ani o konečném zformování obalů planety. Bílkovinný život by byl tedy logickým a nutným důsledkem vývoje hmoty planet od beztvarého kosmického oblaku až k tělesu, ovládanému vyspělými bytostmi.

Poctivě jsem se snažil vypsat co nejstručněji to, co dnes o nepozemšťanech víme, tušíme nebo předpokládáme. Nejsme zatím o mnoho dále než žáby v Nerudových Písních kosmických, které na žabákovu učenou přednášku o vesmíru odpovídají jedinou otázkou:„

Jen rády bychom věděly,“

vrch hlavy poulí zraky,

„jsou-li tam tvorové jako my,

jsou-li tam žáby taky?“

Nevím, opravdu nevím. Ale věřím, že se to jednou dozvíme. Vaše generace, přátelé, by se mohla dočkat!

V jedné z nejodlehlejších částí Sibiře, na dolním toku Jeniseje, žije od nepaměti malý, záhadný kmen Jenisejců, Evenků, kteří si sami říkají Ketó. Samotný kmen je vlastně otazníkem a učenci se o něj zajímají již od 18. století, kdy slavný finský jazykozpytec Matthias Alexander Castrén prostudoval ketštinu a s údivem zjistil, že se podobá tibetštině nebo čínštině, ale je rozhodně starobylejší.

Jaké jsou asi dějiny tohoto nárůdku lovců a rybářů, kteří se ještě před několika desítkami let vzrušeně ptali bílých badatelů, nevědí-li něco bližšího o daleké zemi na jihu, kde je teplé moře a kde lidé nestřílejí ani husy, ani labutě? Písemné záznamy neexistují. Jenisejci neznají písmo, a dějiny, zachované ústním podáním šamanů, ověšených železnými a měděnými předměty, největšími vzácnostmi kmene, jsou spíše spletí bajek a pohádek. Kdo ví, jak dlouho žili Evenkové nerušeně ve svých chudých lovištích veverek, tetřevů a sobů. Až jednoho dne sestoupil na území jejich kmene rozhněvaný bůh ohně Oglu a zapomenutý kout světa, o němž se občas dovídali pouze jazykozpytci, se stal středem pozornosti na celá desetiletí. Ale o tom už vypravuje příští kapitola.

tunguzský meteorit

Stručně a zcela střízlivě řečeno se stalo toto: Časně ráno 30. června 1908 se na úplně jasném nebi nad střední Sibiří poblíže Nižněudinska objevila oslnivá zářící koule. S rachotem a mohutným hučením prolétla nebem, zanechávajíc za sebou bílý pás kouřové stopy viditelný pak po celý den. Děsivý zjev, který někteří pozorovatelé popisovali jako „trubku“ nebo „kládu“, zmizel kdesi v tajze daleko na severu. Lidé v širém okolí uslyšeli chvíli po jeho zmizení řadu silných ran, podobajících se těžké dělostřelbě. Podle výpovědí svědků šlo o padesát či šedesát hromových ran, opakujících se v celkem pravidelných přestávkách. Rány postupně slábly, až umlkly docela.

Řada svědků má na celou událost nepříjemné vzpomínky. Na několika místech spadli jezdci leknutím s koní, poblíže Kansku se zřítil jakýsi vorař do vody a strojvůdce kteréhosi vlaku, jedoucího 600 kilometrů od místa dopadu ohnivé koule po sibiřské magistrále ke Kansku, zastavil stroj, v obavě, aby strašným náporem vzduchu vlak nevykolejil. Cestující zděšeně vyběhli z vozů. Domnívali se, že vybuchl kotel lokomotivy…

Zanedlouho po zmizení ohnivé koule a po utichnutí hromových ran vystoupil nad severní obzor oblak prachu a kouře, který vítr rozvál teprve za několik hodin.

Průlet tělesa atmosférou způsobil velmi silnou tlakovou a zvukovou vlnu. Až 200 km daleko od dráhy letu padalo z polic nádobí. Po dopadu se však teprve rozzuřil pravý uragán, strhávající střechy a způsobující na budovách škody charakteristické pro zemětřesení. Přístroje zaznamenávající otřesy půdy, seizmografy, skutečně registrovaly otřesy zemské kůry dosahující síly až 6. stupně. Byly zachyceny v Irkutsku, Taškentu, Jeně i v celé řadě ostatních seizmologických stanic (kterých ovšem bylo v roce 1908 podstatně méně než dnes). Mocná tlaková vlna se šířila až do výše šesti kilometrů. Observatoře v Postupimi u Berlína a v Londýně zaznamenaly jak vlnu přímou, tak vlnu zpětnou, která obletěla celou zeměkouli.

Po tři příští dny se noci v Evropě i v severní Africe bezmála změnily v den. Ve výši 86 km nad zemským povrchem se utvořila svítící prachová oblaka, umožňující i v noci bez přisvětlování fotografovat nebo číst. Obzvláště na Sibiři, v okolí katastrofy, byla záře velmi nápadná. A. A. Polkanov, který tehdy na Sibiři byl a slynul přesností i spolehlivými pozorovacími schopnostmi, zapsal do deníku: „Nebe je pokryto hustou vrstvou mraků, lije jako z konve a zároveň je neobyčejné světlo. Takové světlo, že mohu na volném místě číst i docela drobné novinové písmo. Měsíc to přece nemůže být, a přece jsou oblaka osvětlena jakýmsi žlutozeleným světlem, které někdy přechází v růžovou barvu.“

Nejvýhodnější pozorovací podmínky měl ředitel irkutské pozorovací stanice Vozněsenskij. Jeho přístroje zaznamenaly otřes půdy i vzduchovou vlnu nejpřesněji. Z časového rozdílu obou záznamů usoudil, že střed katastrofy je vzdálen asi 900 km vzdušnou čarou od Irkutska, podle rozboru seizmogramu určil i směr. Závěr zněl: místo pádu, který se udál v 7 hodin 17 minut a 11 vteřin místního času, leží v povodí řeky Kamenné Tunguzky, v téměř opuštěné taj ze severně od faktorie Vanovary. Výpověď zaměstnanců faktorie zcela potvrdila Vozněsenského odhad a doplnila dosud známé údaje o líčení očitých svědků. Vyprávěli, že se těsně před dopadem změnila ohnivá koule v oslnivě zářící sloup, tyčící se vzhůru k nebi.

Toto se tedy událo.

A teď otazník: co dopadlo mezi říčky Čambe a Kimču v místech 60° 55’ severní šířky a 101° 57’ východní délky? Meteorit? Nebo snad meziplanetární koráb?

Zdá se, že ani tato, ani žádná jiná otázka kolem katastrofy ruskou vládu nezneklidňovala. Úřady ani vědecké ústavy neprojevily o událost nejmenší zájem, ba ani ničím nepřispěly k pátrání, které na vlastní pěst podniklo několik nebojácných zvědavců z blízkých měst a vesnic. Jejich pokusy nalézt místo dopadu ohnivého zjevení ztroskotaly v bezedných bažinách s miliardami komárů a v neprostupné houštině tajgy. Lovci sobů, Evenkové, příslušníci jednoho z nejprimitivnějších kmenů Sibiře, kteří tehdy žili na úrovni doby kamenné, mlčeli jako hrob, ačkoli se katastrofa udála na jejich území. Jejich všemocní kouzelníci, šamani, zastávající též úlohu náčelníků kmene, přísně zakázali chodit do tajgy tam, kde k dopadu došlo. Hrozí prý nebezpečí, že se rozhněvá bůh ohně a hromu Oglu, jenž sestoupil ke svým dítkám na Zemi a nechce být vyrušován…

Příležitost, která se nevrací – protože tak velký meteorit (byl-li to meteorit) dopadne na zeměkouli podle počtu pravděpodobnosti jednou za dlouhé tisíce let – byla promarněna.

Je příznačné, že o pád neobyčejného tělesa projevila zájem teprve sovětská vláda. Akademie věd vyslala v těžkém roce 1921 z Moskvy na Sibiř význačného badatele o meteoritech L. A. Kulika. Dostal se po dobrodružné pouti až do vanovarské faktorie, kde se dozvěděl o veliké ploše mrtvé, zpustošené tajgy kdesi daleko na severu. Evenkové znovu odmítli prozradit o události třeba jen jedno jediné slovo. Naštěstí nalezl Kulik vdovu po Tunguzovi Ljučetkanovi, který v okamžiku dopadu meteoritu tábořil s rodinou na břehu říčky Čambe, asi 30 km od centra katastrofy. Vdova Ljučetkanová si znamenitě zapamatovala místo i průběh události, staré třináct let. Vyprávěla Kulikovi, jak se onoho dne pojednou jejich salaš rozpadla na kusy a jak ona i její muž padli v bezvědomí na zem. Když se probrali, viděli na druhém břehu řeky hořící a pokácený les. Nechápali tehdy, a vdova Ljučetkanová nechápala dosud, co se vlastně událo.

Tímto svědectvím určil Kulik jeden bod hranice zničeného pásma – ale až k němu se nedostal. Evenkové odmítli poskytnout mu doprovod, dva angarští lovci, které nakonec přemluvil, neznali kraj a brzy zabloudili v neproniknutelné spleti strží, křovin, rákosí a vývratů středosibiřské bažinaté tajgy.

Uplynulo šest let. Kulik nezahálel. Získával další zprávy, korespondoval, žádal o protokoly svědeckých výpovědí, sháněl přesné mapy. V roce 1927 se vydal ke Kamenné Tunguzce znovu – tentokráte ne sám, ale jako vedoucí malé výpravy geologů a astronomů. Po nevýslovných útrapách,

bloudění a doptávání se výprava nakonec přece jen v pravém slova smyslu prosekala na hranici mrtvé země, pokrývající – jak se později ukázalo – šest tisíc čtverečních kilometrů. Pohled, který se na sklonku zimy toho roku z hřebenů jižních kopců členům výpravy naskytl, byl nepopsatelný. Les se podobal pokosenému obilnému poli. Kulik se musel několik dní pracně probíjet, přelézaje desetitisíce kmenů, k říčce Čambe. Část cesty překonala výprava po jejím toku na vorech – to se už ocitla v oblasti, kde všechny kmeny směřovaly jedním směrem, korunami od místa výbuchu. Konečně nalezl Kulik kotlinu mezi vrchy, kolem níž ležely kmeny jako paprsky. Byl na místě.

Jižní část kotliny je tvořena bažinou – Kulik ji nazval Južnoje boloto – o průměru několika kilometrů. V severní části bažiny objevil Kulik mnoho jam od několika metrů do několika desítek metrů v průměru a zaradoval se – jámy, vytvořené dopadem částí meteoritu, byly nalezeny…

Až do té chvíle šlo všechno kupředu. Sice zdlouhavě a obtížně, ale přece jen. Teď teprve nastaly obtíže. Kolem tunguzské katastrofy se počaly množit otázky, nejistoty, problémy.

Kulik se – podle tehdejšího stavu vědy právem – domníval, že nalezne kráter, vyrytý dopadem obrovského tělesa, a na dně tohoto kráteru pak meteorit samotný, nebo alespoň jeho zbytky. Nenalezl ani to, ani ono.

V samotném středu zničené tajgy, kam zcela nepochybně směřoval pád meteoritu, stromy stály. Kulik nazval tuto část tajgy „telegrafním lesem“. Větve stromů byly zuráženy, zůstaly jen holé, ožehnuté kmeny, ale stály.

B. I. Vronskij prakticky na témže místě mnohem později nalezl dva modříny – dvojčata. Jeden z nich porazil a snadno přesně určil z letokruhů jeho stáří na 104 let – stromy tedy přežily katastrofu, ačkoli byly v jejím samotném středu. Zvláštní!

A dále: okrouhlé jámy, nalezené Kulikem, nevypadaly moc „meteoriticky“. Geologové doprovázející výpravu od samého počátku Kulika přesvědčovali, že jde o docela přirozený jev, vznikající v oblastech tzv. věčně zmrzlé půdy. Zatímco hlubší vrstvy půdy jsou stále promrzlé, horní vrstva v létě roztává. Mezi oběma vrstvami se tvoří dutiny, naplněné vodou, ta při příchodu podzimních mrazů tuhne v led a led půdu trhá, vytvářeje jámy, nalezené Kulikem. Vedoucí výpravy nevěřil. Kopal v jámách, prováděl za nesmírně obtížných a primitivních podmínek magnetometrické i jiné výzkumy, vrty a sondy – marně. Teprve roku 1937 musel sám Kulik uznat, že jámy nejsou meteoritického původu, že zkrátka meteorit zmizel, jako by se vypařil. Mohl se skutečně „vypařit“ – ale o tom si přečtete za chvíli.

Jediným, kdo prý viděl v oblasti kotliny „kamennou hroudu, podobající se meteoritu“, byl biolog K. D. Jankovský, provádějící průzkum místa katastrofy v letech 1929-1930. Záhadná kamenná hrouda nebyla však nikým jiným spatřena a nebyla nalezena ani v roce 1959, kdy ji astronom B. I. Vronskij a student zemědělského irkutského institutu V. I. Petrov mnoho týdnů usilovně hledali. Zdá se, že patří nejspíše do říše bájí. Neověřilo se ani tvrzení, podle něhož Evenkové sbírali v místě dopadu „lesklé kusy kovu“.

Tolik bylo zjištěno o místě dopadu záhadného tělesa, a několik pozdějších výprav nepřineslo žádné další závažné údaje. Akademie věd chystala komplexní výzkum na rok 1941 – válka s fašistickým Německem však plán zhatila. L. A. Kulik se přes poměrně vysoký věk ihned přihlásil jako dobrovolník do armády. Zahynul při obraně socialistické vlasti.

Zdálo se, že tunguzský meteorit je už docela zapomenut a že přejde jen do odborných knih a hvězdářských úvah. Znovuoživení tohoto otazníku však přišlo z míst, odkud je nikdo nečekal. V prvním čísle časopisu Vokrug světa, ročník 1946, vyšla povídka Výbuch, podepsaná jménem Alexander Kazancev.

Alexander Kazancev, spisovatel, nikoli vědec nebo dokonce odborník-astronom, popisuje ústy svého hrdiny hvězdáře Jevgenije Alexejeviče Krymova pátrání po tunguzském meteoritu i jeho chabé výsledky. Krymov však na frontě, při pozorování vzdušných výbuchů granátů, pozvolna přichází na odvážnou myšlenku: co když do tajgy nespadl kus železa nebo kamene? Co když ve vzduchu explodovala meziplanetární loď, snažící se přistát na povrchu Země? Jen síla výbuchu, rovnající se explozi několika miliónů tun nejúčinnější výbušniny, mu byla nevysvětlitelnou. Zásoby tekutého kyslíku a vodíku by stěží dovedly natropit takové spousty. Teprve po prvních vzdušných atomových výbuších nad Hirošimou a Nagasaki Krymov chápe a definitivně svou myšlenku uzavírá: nad povodím Kamenné Tunguzky vybuchly zásoby jaderného paliva planetoletu, snažícího se zabrzdit a přistát…

Tolik asi napsal Kazancev ve své povídce. Svět stál tehdy na prahu atomového věku i kosmických letů. Mládež byla nadšena skvělými perspektivami budoucí techniky, a není divu, že povídka, která by dřív sotva vzbudila větší ohlas, vyvolala ohromný rozruch.

Kazancevova „teorie“, jak ji rozhořčeně a ironicky nazvali zastánci meteoritické katastrofy – ačkoli chudák Kazancev žádnou teorii nevymýšlel a napsal jen pěknou a vtipnou povídku – autora nemilosrdně napadli a vědeckými argumenty úplně rozcupovali. Specialisté v bádání o meteoritech, akademik Fesenkov, sekretář výboru pro zkoumání meteoritů Akademie véd SSSR Krinov a další prohlásili zcela jednoznačně a s důrazem, že do tunguzské tajgy spadl meteorit o váze kolem jednoho miliónu tun, že Kazancev mate mládež svými výmysly a že by se neměl do astronomie plést, A bašta! Pozvali dokonce 20. února 1948 Kazanceva na zasedání Všesvazové astronomické společnosti do moskevského planetária, nechali ho přednést svou domněnku a pak mu všechno řádně a od podlahy vysvětlili.

Potom však přišla bomba: v devátém čísle časopisu Technika moloděži byl uveřejněn dopis, vyvracející některé námitky proti Kazancevovi a obhajující autora „teorie“, která se tím představila už do jisté míry jako teorie skutečná a bez uvozovek. Podepsáni byli totiž mimo jiné ředitel pulkovské hvězdárny akademik profesor A. A. Michajlov, předseda sekce Všesvazové astronomické společnosti profesor P. P. Parenago, známý a světově proslulý odborník v hvězdné astronomii, slavný hvězdář akademik V. A. Voroncov-Veljaminov a další. Kousek země mezi říčkami Kimču a Čambe, zarůstající už čtyřicet let novou tajgou, se stal jablkem sváru, jaký sovětská populární astronomie dosud nepoznala. Celá diskuse měla ještě další zajímavý znak: z vysoce odborných časopisů se přenesla do literárních listů, do časopisů pro mládež, do denního tisku – zkrátka stala se záležitostí veřejnosti, hlavně mladých lidí.

Vědci se volky nevolky vrátili k starému problému. Do tajgy se rozjely výpravy, vybavené neskonale lépe než Kulikova. Bohužel však čtyřicet let je čtyřicet let a je velmi těžké hledat stopy katastrofy po tak dlouhé době a na území mnohem větším než třeba Praha s okolím, bažinatém a zarostlém neprostupnou tajgou. Vědci museli spojit vpravdě detektivní důvtip s neobyčejnou zdrženlivostí a opatrností při hodnocení svědectví i ústní tradice místních obyvatel. Došli k nesmírně zajímavým poznatkům, o které se s nimi podělíme postupně i s protidůvody a námitkami, abychom byli co nejspravedlivější a abychom se ve spleti domněnek a fakt neztratili jako v tunguzské tajze. Řadě zájemců o tento problém se to stalo – a pořádně.

Začněme tedy nejlákavější domněnkou – havárií kosmického korábu, poháněného jaderným reaktorem.

Zastánci této domněnky si představují celý průběh události asi takto: cizí kosmonauti, kroužící kolem Země, vnikli nenadále a neočekávaně do vzdušného obalu naší planety, čímž došlo k nebezpečnému zahřátí pláště planetoletu. Posádka se snažila zapojením brzdicích trysek nebo jiného podobného zařízení zpomalit let (tím by mohla být vysvětlena řada výbuchů), což se jí do jisté míry podařilo – přehřátí pláště však bylo tak značné, že vedlo k explozi atomového reaktoru a k atomovému výbuchu strašlivé síly. Kosmický koráb byl rozmetán na mikroskopické částky, ba na molekuly. V. A. Zolotov a I. G. Djadkin určili podle druhu zuhelnatění a polohy poškozených stromů výšku výbuchu na 5000 metrů nad povrchem Země. Na podporu domněnky o kosmickém korábu bývá uváděno toto:

1. Francouzský astronom-amatér prý pozoroval v červnu roku 1908 záhadné těleso, pohybující se po obloze přesně tak jako dnes nad námi plejády umělých družic. Tehdy nebylo přirozeně po sputnících ani vidu ani slechu, první letadla se vznášela sotva pár desítek metrů nad zemí a spíše hopkovala krátkými skoky – amatér se tedy ani nepokusil své pozorování vysvětlit. Spokojil se s jeho uveřejněním v nevýznamném hvězdářském časopise.

2. Evenkové, kteří byli při katastrofě poblíže místa výbuchu, onemocněli zvláštní chorobou a někteří z nich i zemřeli (např. i Ljučetkan). V roce 1926 pořádala sovětská vláda krajanský sjezd Evenků – člen zeměpisné společnosti I. M. Suslov jich šedesát při této příležitosti vyslechl. Výpovědi by mohly nasvědčovat nemoci ze záření, kterou až příliš důkladně poznali obyvatelé Hirošimy a Nagasaki. Báli se vstoupit do oblasti dopadu ještě mnoho let po katastrofě.

3. Očití svědkové popisují „ohnivý sloup“ při výbuchu a mohutný oblak – opět známky atomového výbuchu. Někteří mluví o letící „trubce“ nebo o „kládě“.

4. Pahýly větví „telegrafního lesa“ jsou vesměs ohnuty směrem dolů, místo zlomuje vždy zuhelnatělé a směřuje šikmo k zemi, což nasvědčuje vzdušnému výbuchu. Radioaktivní meteor, vybuchující řetězovou reakcí, nelze připustit. Izotopy uranu tvoří podle současných výzkumů asi 1/200 000 000 000 % hmoty meteoritů – k samovolné řetězové reakci nemůže tedy nikdy dojít.

5. Nebyly nalezeny žádné zbytky meteoritu, ačkoli je známo, že se velký povětroň v atmosféře zbrzdí a dopadá pak již víceméně volným pádem, o čemž svědčí řada těžkých, mnoho desítek tun vážících meteoritů, ležících na povrchu země nebo dokonce na povrchu ledu (viz kapitolu Meteory a život na nich).

6. Průměrná rychlost letícího meteoru je řádově několik desítek kilometrů za vteřinu. Původní rychlost skutečně byla asi 45 km/sec. K neobyčejně zajímavému poznatku však došel aerodynamik a letecký konstruktér A. J. Monockov, spolupracovník slavného Antonova a sám autor vynikajících větroňů. Sebral a zpracoval veškerý dostupný materiál. Místa pozorování zakreslil do mapy a zjistil, že těleso, které prolétlo nad tajgou, za letu velmi účinně brzdilo. Ke konci letu, probíhajícího pod úhlem nejvýše 20° k zemskému povrchu, což je pro meteorit značně neobvyklé, mělo rychlost asi 0,7 km/sec nebo ještě méně – zkrátka rychlost zcela běžné dnešní přepadové stíhačky. Tak malá rychlost nebyla dosud nikdy u letícího meteoru pozorována.

7. Podle výpočtů známého sovětského hvězdáře, matematika a popularizátora Aria A. Šternfelda, který kalkuloval nejvýhodnější dráhy pro meziplanetární cesty v období kolem tunguzské katastrofy, byl právě rok 1908 nejvýhodnějším pro cestu Mars-Venuše-Země-Mars. Kosmická loď Marťanů by při zachování co nejúspornější letové trasy dorazila po zastávce na Venuši k Zemi – právě 30. černá 1908, v den tunguzské katastrofy! V té době by měla i nejvýhodnější podmínky k návratu na Mars, který se právě k Zemi blížil.

8. Lékař tomského institutu G. G. Plechanov zjistil, že kolem místa předpokládaného dopadu lze prokázat výrazně zvýšenou radioaktivitu půdy.

Popřejme však teď slovo odpůrcům hypotézy o kosmickém korábu a vyslechněme jejich námitky:

K bodu 1. Pozorování francouzského astronoma nebylo potvrzeno žádným vědeckým ústavem, ačkoli by tak zvláštní jev nemohl ujít pozornosti.

K bodu 2. Evenkové byli donedávna nesmírně pověrčiví – není divu, že každou nemoc připisovali tajemnému úkazu. Kromě toho využili jejich šamani tunguzské katastrofy ve svůj prospěch a nedůvěřivce nebo posměváčky prostě – otrávili. V taj ze roste jedovatých rostlin dost a dost a jejich znalost patřila odevždy k základním předmětům „studia“ čekatelů šamanství. Při pádu roku 1908 bylo do vzdálenosti 100 km od místa katastrofy jen několik Evenků – někteří z nich spolupracovali s Kulikem ještě při čtvrté expedici Akademie věd v roce 1939, což znamená, že nevymřeli. (Nijak to ovšem neznamená, že jiní nezemřeli nebo alespoň neonemocněli, dodávám v zájmu pravdy já.)

K bodu 3. Svědectví jsou nevěrohodná. Ohnivý sloup mohl být prostě zábleskem výbuchu při dopadu meteoritu. Ostatně všichni pozorovatelé viděli zapadnout ohnivou kouli za obzor a při popisování oblaku dýmu, stoupajícího po výbuchu, jej ani jediný z nich nepřirovnával k typickému atomovému „hřibu“, který by musel vzniknout. (Nevznikl by, došlo-li by k výbuchu opravdu 5000 metrů vysoko, dodávám opět, dovolíte-li, já.) Tvar „trubky“ a „klády“ popisuje jen velmi málo lidí.

K bodu 4. B. I. Vronskij, který ovšem přišel na místo až jedenapadesát let po katastrofě, popírá ožehnutí stromů tepelnou vlnou vůbec a popisuje všude v oblasti pádu meteoritu, ve který věří, i v pásu vyvráceného lesa výrazné stopy po postupujícím požáru, jenž ožehl nejen kmeny a větve stromů, ale i jejich vyvrácené kořeny. Některé stromy (jako např. oba popsané modříny) neshořely, protože stály uprostřed mokré bažiny. (A zase mi to nedá: proč tedy nikdo nepopsal obrovský sloup kouře, který by musel po několik dnů stoupat ze 6000 km² postupně hořícího lesa? Proč – podle líčení Ljučetkana i jiných – hořely stromy ihned po katastrofě i na samém okraji postiženého území, třicet kilometrů od místa katastrofy? To je povážlivá námitka! Ostatně požár nikdo nepopírá – ale byl, podle mínění kazancevistů, vznícen výbuchem.)

K bodu 5. Není nic zvláštního, že zbytky meteoritu nebyly nalezeny. Malé meteory zanikají a shoří již ve výšce asi 70-90 km (o čemž se podrobněji dočtete v kapitole Meteory a život na nich). Větší meteory pronikají hlouběji – se vzrůstající hustotou atmosféry však narážejí na stále větší a větší odpor. Tlak na přední část meteoru je při rychlosti 30 km/sec ve výšce 15 000 m asi 1000 kg/cm2, při rychlosti 50 km/sec stoupá tento tlak na 25 000 kg/cm2. Dvacet pět tun tlačí na každý čtvereční centimetr! Desetina takového tlaku stačí, aby se žula rozdrtila jako hrudka písku. Před meteorem se tvoří polštář žhavého vzduchu, který nemohl včas „uhnout z cesty“ a byl tlakem zahřát na 2000-3000°C. Povrch meteoru žárem kapalní, ubývá, vypařuje se. Žhavé kapky za ním vytvářejí plamenný chvost, z vychladlých kapek vzniká kouřová stopa. Tak ztratí meteor devět desetin, ba i větší díl své váhy. Při dopadové rychlosti 50-70 km/sec musí být už pořádným klackem asi 100 000 tun těžkým, aby alespoň část z něho dorazila až 15-20 km nad Zemi, odkud pak zbrzděna padá volným pádem. Právě v tomto bodu vysokého brzdění vznikají odtržením vzduchového polštáře zvukové efekty – výbuch, hřmění apod. (Neodpustím si poznámku: nikdy však celé salvy a série ran, trvající několik minut. Promiňte – zase předávám slovo meteoritikům.)

Čím větší meteorit je, tím hlouběji do atmosféry pronikne a tím déle si zachová kosmickou rychlost. Při váze nad tisíc tun (to odpovídá železné krychli o hraně 5 metrů) je už „bod zastávky“ snížen až na povrch Země a meteorit na něj narazí rychlostí kosmické rakety. Jeho pohybová energie se náhlým zabrzděním změní ve zvukovou, světelnou, zejména však v tepelnou. Dojde k výbuchu, meteorit se z větší části vypaří, menší část je rozmetána na kousky. Proto nejsou téměř nikdy obrovské meteority nalezeny, ačkoli např. v Arizonském meteoritickém kráteru byly prováděny usilovné vrty a v jiných kráterech alespoň magnetometrická měření. Marně. Meteorit poslušně zmizel, jak mu kázaly přírodní zákony.

Ostatně ani v otázce okrouhlých jam, nalezených Kulikem a prohlášených geology za projev sezónního rozmrzání povrchu věčně zmrzlé půdy a marně prohledávaných, nebylo dosud řečeno poslední slovo (říkají meteoritici). Na leteckých snímcích vidíme tyto jámy v ohromném množství právě v bezprostředním okolí středu katastrofy – široko daleko jsou sice právě takové močály, rašeliny a jíloviště, ale podobné útvary se tam vyskytují jen naprosto ojediněle. Není tedy divu, že je Kulik bez váhání označil za následek dopadu úlomků meteoritu. I když připustíme vznik kráterů porušením rašelinové izolační vrstvy a obnažením jílového podloží prosyceného ledem – což je pravděpodobnější výklad než pouhý důsledek rozdílů zimní a letní teploty – pak to mohly být právě úlomky meteoritu, které dokázaly prorazit v takovém množství kůru silnou 1-2 metry. Padající stromy to rozhodně udělat nemohou – vždyť jejich kořeny nesahají v taj ze hlouběji než 40-50 cm. Zdá se ostatně, že by bylo účelnější hledat úlomky meteoritu ne v místě výbuchu, ale v širokém okolí a zejména podél dráhy letu ohnivé koule. To by ovšem bylo hledání ne jehly v kupce sena, ale špendlíkové hlavičky v celé stodole…

A naposledy: stopy po dopadu tunguzského meteoritu přece jen zbyly. Když byl článkem Alexandra Kazanceva vzbuzen zájem o dávnou událost, vzpomněl si kdosi v Akademii věd, že ve sklepě stojí jakési nádoby s půdou a že, pokud se pamatuje, mají cosi společného s Kulikem a s tunguzským meteorem. Nakonec se zjistilo, že ony zapomenuté hrnce jsou opravdu naplněny vzorky půdy, odebranými Kulikem v létech 1927 a 1929 z jižního močálu i z jiných míst kolem centra výbuchu. Profesoři Krinov a Staňukovič podrobili vzorky zkoumání, a ejhle – nalezli v nich skutečně drobné, mikroskopické kuličky, obsahující kromě železa 7 % niklu, 0,7 % kobaltu a stopy mědi a germania. Krinov a Staňukovič oznámili svůj nález jako definitivní rozřešení tunguzské katastrofy ve prospěch meteoritické domněnky. Všetečný Kazancev však ihned odpověděl, že podobné vysvětlení je rozhodně předčasné – právě tak by se ze zvláštního složení kuliček dalo vyvodit, že jde o pozůstatky pláště meziplanetární rakety… V zájmu vědecké pravdy je také třeba dodat, že spolupracovník Výboru pro zkoumání meteoritů Akademie věd SSSR A. A. Javněl prováděl své výzkumy pro Krinova a Staňukoviče v téže místnosti, kde se po řadu let zkoumaly vzorky meteoritických želez sichotealinských, mimo jiné též drcených, takže se jistě vytvořilo i značné množství jemného železného prachu. Ten se pravděpodobně dostal i do nepovšimnutých nádob, skrývajících Kulikovy vzorky…

V místě tunguzské katastrofy byly i dnes nalezeny magnetické kuličky a železoniklové částice v dost značném množství, ne však v takovém, aby dovolily jednoznačně soudit na pád železného meteoritu. Vždyť i ojedinělými pády těchto drobnohledných trosek zaniklých meteoritů se půda takovými částicemi obohacuje. Zajímavější jsou nálezy podivných srostlic – železné a silikátové kuličky, zjištěné roku 1961 expedicí K. P. Florenského. Jsou rozsety v širokém okolí Vano var a jejich vznik je dosud otazníkem. Po dopadech jiných meteoritů nebyly pozorovány. („Tak vidíte!“ dodávají škodolibě kazancevisté.)

Poslední expedice Výboru pro zkoumání meteoritů Akademie věd SSSR prostudovala půdu v okolí dopadu a sestrojila křivky rozložení objevených magnetitových kuliček. Zjistila (bohužel blíže nepopsala), že jde o částice se stejnými tvarovými zvláštnostmi, jako byly nalezeny v místě dopadu sichotealinského meteoritu v roce 1947, a že tedy o jejich meteoritickém původu není pochyb. Závěr komise zní: šlo o kometu (!), která se rozpadla ve výši řádově desítek km (!). Trochu chybí logické spojení mezi nesporným a jistě správným zjištěním komise o magnetitových kuličkách a mezi tvrzením o kometě (které je kovové jádro přisuzováno jen zcela výjimečně).

K bodu 6. Monockovovy výpočty musely být asi doplněny fantazií. Vždyť ani v otázce směru letu ohnivé koule není dosud zcela jasno. Ředitel irkutské observatoře A. V. Vozněsenskij udává směr letu od jihu k severu, I. S. Astapovič na základě jiných svědeckých výpovědí od jihojihozápadu na severoseverovýchod. Krinov zjistil, že očitým svědkům severovýchodně od Vanovar se jevil kouřový chvost jako kolmý, a určuje tedy směr dráhy od jihovýchodu k severozápadu. Expedice z roku 1963 prozkoumala se vzácnou trpělivostí rozdělení kosmického prachu a mikrometeoritů na ploše 60 000 km2 (větší území nežli Čechy) v okolí Vanovar. Nalezla úzký „jazyk“ zvýšené koncentrace částic ve vzdálenosti 250 km od místa dopadu a položený tak, že nasvědčuje příletu tělesa od jihovýchodovýchodu…

Není-li jasno ani v daleko jednodušší otázce směru, tím lepší důvod máme nedůvěřovat přesným odhadům rychlosti.

K bodu 7. Není důvodů, proč by předpokládané meziplanetární letadlo s atomovými motory, a tedy s prakticky neomezeným doletem, volilo dráhu geometricky sice velmi výhodnou, ba nejvýhodnější, na druhé straně však málo vyhovující z mnoha jiných hledisek. (Tento argument se mi nezdá přesvědčivý. Létáme z Evropy do Japonska přes severní pól právě pro zkrácení letové dráhy, ačkoli nemyslím, že by pilotům nebo cestujícím způsobovala obzvláštní rozkoš představa ocitnout se v případě havárie v nejpustějším kraji světa. Ostatně otázka zásob pohonných hmot nemusí být rozhodující – na pováženou je např. i doba pobytu v kosmu vzhledem k ohrožení kosmickým zářením, srážkou s meteorem atd. Nepochybuji, že i naše budoucí kosmické letové řády a vyhlášky nařídí co nejkratší trasy letů právě z těchto důvodů.) Ukázalo se ostatně, že kromě drah vypočítaných Ariem Šternfeldem jsou ještě jiné, stejně výhodné.

K bodu 8. Právě v místě dopadu předpokládaného meteoritu vystupují k povrchu sopečné čedičové horniny, které jsou, jak známo, nositeli přirozené radioaktivity. Měření G. F. Plechanova, jenž není radiologem, ale lékařem, je vůbec nutno brát se značnou dávkou opatrnosti. Při důkladném rozboru vzorků půdy i rostlinstva, který prováděl se svým kolektivem profesor V. I. Baranov, nebylo nalezeno nic mimořádného ani v půdě (např. zvýšené množství izotopu uhlíku G 14), ani v letokruzích rostlin – stromy, které přežily atomový úder na Hirošimu, jeví například v přírůstcích dřeva z roku útoku zvýšené množství radioaktivních izotopů stroncia a ceru. (Skromná poznámka autora: při vzdušném výbuchu ve výši 4000 m by byl vznik izotopů z ozářených prvků hornin velmi skrovný – a navíc by to byly izotopy o velmi krátké životnosti, daleko kratší nežli padesát let, které uplynuly od katastrofy do okamžiku měření profesora V. I. Baranovova. Dnes je už ostatně na měření radioaktivity pozdě, jak konstatovala zatím poslední expedice Akademie věd SSSR, uskutečněná na podzim 1963 – radioaktivita pocházející z atomových pokusů, prováděných v poslední době, zcela zakryla případné zbytky radioaktivity jaderného výbuchu, předpokládaného kazancevisty.)

Jak jste jistě už zjistili z námitek meteoritiků, představují si celou událost jako pád obrovského železného meteoritu, který dopadl kosmickou rychlostí 50-60 km/sec na povrch Země. Vzhledem k tomu, že letěl čelné proti pohybu Země, a tudíž při své obrovské rychlosti ztratil v atmosféře značnou část hmoty, odhadují jeho původní velikost na sto i více metrů v průměru a váhu na několik miliónů tun. Při dopadu nastala změnou pohybové energie meteoritu v tepelnou obrovská exploze – lze ji odhadnout asi na 10 megatun, čili srovnat s výbuchem 10000000 tun trinitrotoluenu. Meteorit byl zčásti rozdrcen, zčásti se vypařil. Jeho zbytky jsou dnes nalézány jako drobnohledné kapičky v půdě kolem Vanovar. Po výbuchu vznikl lesní požár, který strávil část tajgy, pokácené tlakovou vlnou.

Tato teorie sice zní velmi přirozeně a „prostým lidským rozumem“, který nás naneštěstí nejčastěji mýlí, je nejpochopitelnější. Nevysvětluje však mnoho důležitých fakt – např. způsob postižení území, současný ožeh velké plochy tajgy, o němž lze těžko pochybovat a který spíše odpovídá vzdušnému výbuchu, atd.

Astronomové se proto snažili nalézt jinou, pravděpodobnější domněnku, ovšem bez použití „rekvizit“ kosmických korábů a atomových výbuchů. Akademik Fesenkov a doktor Krinov shrnuli všechna známá fakta a oznámili vědeckému světu svůj názor: 30. června 1908 se na Zem nezřítil meteorit, tím méně kosmická loď, ale kometa.

Poslyšme i jejich důvody a argumenty.

Pohyb tělesa, které prolétlo nad Sibiří, byl zcela neobvyklý a vymyká se všemu, co známe o drahách meteorů. (Což nadšeně potvrzují také kazancevisté.) Meteory tvoří totiž jakýsi pás, obklopující Slunce, a krouží vesmírem stejným směrem jako Země. Odpovídá to dobře domněnce o vzniku meteorů z dávno rozpadlé planety, kterou astronomové nazvali Fantom. Rovina meteorického prstence svírá s rovinou pohybu Země kolem Slunce velmi malý úhel – má-li se tedy meteor setkat se Zemí, musí jej Země dohnat. Je to, jako když rychlé auto zezadu narazí do pomalejšího mopedu. Tunguzské těleso však se pohybovalo proti směru pohybu Země, sklon jeho dráhy k rovině zemského pohybu byl značný a jeho rychlost vůči Slunci podstatně větší, než jakou dosahují meteory v této vzdálenosti od Slunce.

Dále: zvýšení jasu nočního nebe po pádu tělesa, patrné od Sibiře až po Irsko, svědčí pro rozptýlení drobných částeček ve výšce asi 600 km. Tak vysoko už bylo tedy těleso brzděno srážkami s molekulami vzduchu, což je v případě pevného meteoru vyloučené, ale zcela možné a pravděpodobné, šlo-li o jemný prachový přívěsek – chvost komety – směřující od Slunce, který vletěl do atmosféry zároveň s jádrem komety. Skutečně také bylo zjasnění noční oblohy pozorováno pouze ve směru protilehlém Slunci. Dále na západ od Irska, na Atlantiku, nepozorovaly noční hlídky anglických válečných lodí, jejichž deníky byly prohlédnuty, nic mimořádného.

Podle přesných plánů postiženého okrsku lze soudit, že tlaková vlna vznikla v oblasti poměrně protáhlé, asi tři kilometry dlouhé a zahnuté do oblouku, což docela dobře odpovídá dnešním představám o tvaru tlakové vlny, obepínající hlavu komety v případě vniknutí do atmosféry.

Zastánci pádu komety tedy popisují událost v tunguzské tajze asi takto: k Zemi se nepozorovaně přiblížila malá kometka. To není nic mimořádného. Podle výpočtů astronomů se v naší sluneční soustavě pohybuje asi 40 miliónů komet – v posledních letech se objevuje asi každé dva měsíce jedna nová kometa, v letech 1932, 1947 a 1948 jich bylo objeveno dokonce po třinácti. Značná část komet se rozsvítí až v blízkosti Slunce, některé byly zjištěny náhodou, v okamžicích úplného zatmění Slunce – není tedy pro hvězdáře žádnou hanbou zmeškat tohoto ještě před nemnoha lety děsivého nebeského posla. Kometa je chudinka „z plynových jenom hadrů“, řečeno s Janem Nerudou. Pouze její jádro stojí za řeč – je složeno, jak se zdá, z jednotlivých balvanů, spojených ledem nebo spíše plyny v tuhém stavu. Zbytek komety tvoří velejemný závoj a chvost z drobných částeček prachu, odtržených od komety tlakem slunečního záření.

Hlava komety o průměru asi 150 metrů a o váze kolem jednoho miliónu tun vnikla onoho dne do vzdušného obalu Země. Ve výšce asi 100 km se kolem ní vytvořila mohutná rázová vlna, vzduchový polštář – zdroj popisovaných výbuchů a otřesů. Rozžhavením hlava komety tála a vypařovala se, až se tuhé plyny a led vypařily docela. Přitom prudce vzrostla síla tlakové vlny, vznikly požáry. Pevné látky v jádru komety – balvany – byly výbuchem rozdrceny v hrubý prach, který mohl způsobit zakalení zemské atmosféry v červnu až srpnu 1908, pozorované hned po pádu tunguzského tělesa po celém světě a zaznamenané celou řadou hvězdáren. Chvost komety byl zadržen ve výšce několika set kilometrů nad zemským povrchem a jeho zásluhou bylo po celé Evropě několik „bílých nocí“.

Za zmínku snad stojí i to, že nové výzkumy naznačují možnost častějších srážek Země s kometami (které se v tomto případě vlastně mění v obrovské meteority a můžeme mluvit o kometách-meteoritech) – takových a ještě daleko větších katastrof postihlo Zemi podle názoru sovětského vědce Viktora Kovalského již asi sto, a co zajímavějšího: snad přinesly na zemi i první prazárodky života. Kovalský soudí, že komety dopravily na naši planetu, několik set miliard tun jednoduchých uhlíkatých látek, které se při výbuchu seskupovaly v řetězce po dvou až šesti atomech uhlíku, čímž byl dán prvopočátek vzniku složitých uhlíkatých sloučenin – základu života.

Tolik zastánci „kometové teorie“ – je to nepochybně chytrá a docela přijatelná domněnka, ale ani ona nevysvětluje beze zbytku to, oč se opírají kazancevisté. Presto ji dnes přijímá největší část vědců.

Pro úplnost (a nezlobte se, že se tato kapitola prodlužuje přímo nekonečně – ale chci vás opravdu informovat nestranně a co nejlépe) se musíme zmínit i o dalších třech teoriích, vysvětlujících nebo snažících se vysvětlit podivné okolnosti kolem tunguzské katastrofy.

Autorem starší z nich je Kulikův spolupracovník V. A. Sytin. Doprovázel několik výprav do povodí Tunguzky a od samého počátku tvrdošíjně a sveřepě prohlašoval, že katastrofu nevyvolal pád jakéhokoli tělesa, ale obrovský uragán nesmírné ničivé síly. Jeho domněnka nemá přívrženců – nevysvětluje téměř nic z průběhu událostí ani z nalezených stop.

Spíše stojí za povšimnutí teorie vědeckého pracovníka Ústavu chemické fyziky Akademie věd SSSR V. Rodionova, který se domnívá, že katastrofa v tajze byla způsobena pouze tlakovou vlnou, vzniklou průletem mohutného tělesa nízko nad zemí. Rodionov odůvodnil svou teorii složitými a velmi zasvěcenými matematickými úvahami, v nichž jej nebudeme a ani nemůžeme sledovat. Věříme v oprávněnost jeho domněnky – vždyť i nízko letící trysková stíhačka může rázovou vlnou, kterou v atmosféře budí, rozbíjet okna domů pod sebou. Jenže… Jenže nikdo neviděl těleso odlétat, naopak, mnoho svědků je vidělo nepochybně vy buchnout. Kromě toho přijetí Rodionovovy verze by znamenalo přijmout v poněkud jiné formě názor kazancevistů – proletět tak nízko nad povrchem Země a opět se vznést nebo pokračovat v letu by dokázal jen řízený stroj. Pravděpodobnost takového průletu jádra komety nebo obrovského meteoru – vzhledem k zcela neobvyklému směru a rychlosti – se prakticky rovná nule.

Obzvláště pěkné polínko přiložili do ohně diskuse docela nedávno V. Žuravlevová a G. Altov. Když si nejprve řádně „vypůjčili“ všechny autory všech teorií, když vyčinili Kazancevovi za neodbornost a romantickou lehkomyslnost a „antikazancevistům“ za nedůslednost, prohlásili, jako by se nechumelilo, že tunguzský meteorit nebyl ani meteorit, ani kometa, tím méně kosmický koráb, ale paprsek laseru, vyslaný k nám obyvateli cizí planety. Vědí dokonce, kolem kterého slunce ona planeta krouží – je to hvězda 61 Cygni, vzdálená od nás 11,1 světelných let…

Patrně se dozvěděli, že se už před lety hodně hovořilo o pozorování švédských astronomů Holmberga a Stranda, dokazujících, že nepatrné změny v pohybu právě této hvězdy lze vysvětlit jen gravitačním působením jakýchsi těles planetární povahy, obíhajících kolem ústřední hvězdy, ovšem těles mnohokráte větších, nežli je například Jupiter.

Šlo prostě o malé nedorozumění v kosmickém měřítku. Z oblasti 61A Labutě byl na naši Zemi vyslán optický signál – došel roku 1882. O rok později se udála největší vulkanická katastrofa v dějinách lidstva: výbuch sopky Krakatau, doprovázený rádiovým i světelným zářením, které důvěřiví „Labuťané“ považovali za potvrzení příjmu a odpověděli laserovým signálem.

Žuravlevová a Altov se mj. opírají o zprávu astronoma Moundera z královské observatoře v Greenwichi, který roku 1882 pozoroval a popsal „velký zářící zelenavý kotouč“, pohybující se po obloze a „připomínající světlo světlometu, opírající se o mrak a klouzající po jeho povrchu“. Inu – chápeme. Laser je velká, svůdná novinka, ale ať se temperamentní autoři nezlobí – jejich teorii asi nepřijmeme za svou. Já tedy určitě ne. A teď víte zhruba vše, co vědí o tunguzské katastrofě vědci v okamžiku, kdy tuto knížku pro vás píši. Sám jsem použil názoru kazancevistů ve svém románu Cesta slepých ptáků – ale domnívám se přesto, že bude nejlépe vyčkat dalších výsledků. Sovětští vědci ve výzkumech neúnavně pokračují – vždyť by náhodný požár tajgy mezi říčkami Kimču a Čambe mohl definitivně zabránit rozluštění jedné z nejzajímavějších otázek, jaké se v posledních letech vynořily.

Abychom se nudně neopakovali, načněme tentokráte z jiného soudku. Kapitolu o Marsu neuvedeme tím, co o této planetě vědí pozemšťané, ale naopak – máme-li věřit nedělní příloze londýnských Daily Mail – co vědí Marťané o naší Zemi. Cituji doslova:

ASTRONOMICKÁ ZPRÁVA Z MARSU

NEJVĚTŠÍ SOUČASNÝ ASTRONOM NA MARSU SDĚLUJE SVÝM SPOLUOBYVATELŮM VÝSLEDKY SVÉHO DLOUHOLETÉHO BÁDÁNÍ:

AČKOLI VIDÍME NA ZEMI JAKÉSI ZNAKY ŽIVOTA, JE TENTO PRAVDĚPODOBNĚ NA NEJNIŽŠÍM VÝVOJOVÉM STUPNI. JE NEMOŽNÉ OBJEVIT VE VLHKÉ ATMOSFÉŘE, JEŽ TUTO PLANETU OBKLOPUJE, JAKOUKOLI STOPU SLIKOGENU, FOKOGENU, DICLORABU NEBO FLOBRO-GRUPSNORBATU, BEZ NICHŽ SE ŽIVOT, JAK VÍME, NEMŮŽE OBEJÍT. DÁLE BEZ HOJNÉ ZÁSOBY NOMO-THOMOPHUTU BY SE TĚLA NEMOHLA VZNÁŠET A VŠECHEN POHYB BY BYL PRO BROBNOBITAČNÍ SÍLU VYLOUČEN.

Když nic jiného, snad vás článeček alespoň pobavil. Mohl by mít také užitečnější funkci: varovat před ukvapeným přenášením pozemských měřítek kamkoli do vesmíru. A teď už se můžeme pustit do kapitoly o Marsu.

mars stále záhadný

Neměl nikdy dobrou pověst. Jeho červená barva připomínala lidem odjakživa krev, a nazvali proto planetu kroužící v sousedství naší matičky Země jmény, v nichž zvoní meče a duní válečný ryk. Pro Římany byl Marsem, bohem války, pro Řeky Áresem, patronem zuřivého, nelítostného boje. Staří Egypťané v něm viděli Rudého Hóra, své božstvo, a nazývali ho Hormachis, Chaldejci Nergal – podle svého populárního válečnického přeborníka, Arabové a Peršané zvolili jméno Mirrich, což značí oštěp nebo dýku. Ostatně i hvězdopravci, astrologové, pomlouvali Mars, jak jen mohli. Jakmile se objevil na obloze, šlo všechno od desíti k pěti, a dostal-li se do blízkosti hvězdy nějakého panovníka –• ó jé! Chudák král musel klopit moc a moc zlaťáků, než astrolog pracně odvrátil hrůzy, řítící se na monarchu i jeho říši…

Jak pevná byla víra ve zhoubný vliv Marsu, vidíme nejlépe z obrovské paniky roku 1524, kdy se podle železných zákonů nebeské mechaniky sešel Saturn, Jupiter a – proboha! – i Mars v souhvězdí –podruhé proboha! – Ryb. Známý astrolog Stolfer z tohoto „postavení“ předpověděl nevyhnutelnou – potopu. Lidé prchali do hor, obyvatelé pobřežních měst prodávali za babku veškerý majetek, kupovali a stavěli lodi. Potom ovšem přišlo, jakoby naschvál – horké a suché, skoro tropické léto…

Mars byl odedávna pozorován hvězdáři všech zemí. Zmínky o tom nalézáme dokonce i na babylonských hliněných tabulkách, kde zůstaly zachovány první matematicky vypočtené předpovědi dráhy Marsu mezi souhvězdími. Číňané dospěli ještě dále: poznali, že se Mars nepohybuje kolem Slunce po kruhové dráze, ale v elipse. Toto zjištění pochopitelně zůstalo známo jen synům nebeské říše a slavnému Janu Keplerovi dalo mnoho práce, než ze spousty pražských pozorování neméně slavného dvorního hvězdáře císaře Rudolfa II., Tychona de Braheho, tuto skutečnost zjistil podruhé. Zato však objevil a v knize De Motibus Stellae Martis, čili O pohybech Marsu, z roku 1609, uveřejnil i dva další zákony, jimiž spoutal běh planet i Země a umožnil jej přesně matematicky vyjádřit. Hlavní zásluhu – kromě hvězdářů ovšem – má na tomto objevu, jenž prorazil první, ale zato pořádnou trhlinu do krunýře neomylné církve, tolik pomlouvaný – Mars.

Zdá se, že si Mars od tohoto okamžiku počal přece jen napravovat reputaci. V roce 1686 se k němu upřely zraky všech romantiků Evropy: francouzský matematik Bernard de Fontenelle vydal knihu, kterou bychom dnes nejspíše zařadili mezi science-fictions, čili vědeckofantastické romány. Jmenovala se Úvahy o existenci vícera světů, vycházela z prvních pozorování dalekohledem a tvrdila, že na Měsíci rozhodně není vzduch, a tedy také ne život. Zároveň ovšem nijak nepochybovala o existenci lidem podobných (ne-li ještě dokonalejších) bytostí na ostatních planetách. „Ostatní planety“ mohly v této souvislosti znamenat pouze Venuši a Mars. Nevím vlastně proč, ale romantikové, i hvězdáři mezi nimi, se jednomyslně rozhodli pro Mars. Tak je tomu podnes. Co bychom si nalhávali!

V této kapitole nechci ovšem mluvit o kráskách z Marsu, o zlých Marťanech a jiných bubácích – věnoval jsem jim ostatně část kapitoly o nepozemšťanech – nemůžeme však přehlédnout, že v usilovném výzkumu Marsu i v celé řadě otazníků kolem něho přece jen má trochu prsty neustávající zvědavost a otázka: jsou tam – nebo tam nejsou? Ostatně – i když Marťany z kapitoly vypustíme, zbude ještě dost a dost otazníků k lámání hlavy.

První otazník přednesl vědě v roce 1784 regenschori lázeňského orchestru v anglickém městě Bathu, později slavný hvězdář a výrobce dalekohledů William Herschel. Svými přístroji, které neměly ani ve své době, ani několik desítek let později sobě rovné, pozoroval Mars tak přesně a podrobně jako nikdo před ním. Užasl. Na sametově černé obloze se vznášela červenavá kulička, jevící se neobyčejně podobnou Zemi. Herschel rozeznával tmavá moře a jejich zálivy, oblasti tmavých bažin a jezer uprostřed pevniny, ba dokonce i bílé čepičky pokrývající póly planety. Když Herschel zjistil, že se bělostné polární čepičky v létě zmenšují a v marťanské zimě že naopak rostou a šíří se, nepochyboval už ani trochu. Všechno bylo právě takové jako u nás na Zemi. Voda, pevná země, sníh. Trvalo více než devadesát let, než se našel odvážlivec, dovolující si pochybovat o nezviklatelné pravdivosti Herschelových objevů. Byl jím E. Liais, znamenitý pozorovatel. Roku 1878 si při pozorování Marsu povšiml, že marťanská „moře“ mění s příchodem nového ročního období barvu. Ale proč? Liais přemýšlel – a nakonec mu svitlo: zkrátka proto, že to nejsou moře, ale plochy pokryté rostlinstvem! Vždyť přece lesy i louky i stepi na podzim žloutnou, hnědnou a na jaře se zase pokrývají svěží zelení! Co na tom, že na Marsu je místo zelené barvy červená? Vždyť červené kytičky mohou být také docela hezké!

Začal boj, který není rozhodnut do dnešního dne a nebude asi rozhodnut, dokud se na povrchu Marsu neotevře poklop pozemského kosmického korábu a dokud první člověk nevystoupí na povrch rudé planety. Přesto však jsou výsledky dosavadního bádání podnětné a stojí za zmínku.

Liais ihned nalezl nadšené přívržence – jenže představa o bezvodém povrchu se zastáncům života jaksi nehodila… Bez vody si lze život jen těžko představit, a tak přívrženci vegetační teorie o změnách Marsova povrchu soudili, že marťanská moře jsou nejspíše mělká, zarostlá z větší části rostlinami.

Tato myšlenka se dlouho neudržela. Chytří protivníci vegetační domněnky – mezi nimi nejslavnější pozorovatel Marsu Schiaparelli, o němž budeme ještě mluvit – správně namítli, že kdyby byly na Marsu vodní hladiny, třeba i nevelká jezera, muselo by se v nich ve vhodných okamžicích zrcadlit Slunce, což by se pozemským astronomům jevilo jako záblesk nejméně Šestnáct vteřin dlouhý a tak jasný, že by nemohl ujít pozornosti. Nic takového však na Marsu pozorováno nebylo.

Otázka je zamotaná i tím, že barevné změny, pozorované na Marsu, jsou zjevné jen nejcvičenějším pozorovatelům, docela nepatrné a stěží objektivně dokazatelné. Povšimněme si však nejprve podmínek, které ha povrchu Marsu panují.

Podobají se, zhruba řečeno, podmínkám v zemské atmosféře asi 17 000 metrů nad mořem, tedy ve výšce, kde by člověk byl bez kyslíkového dýchacího přístroje a přetlakového skafandru ihned udušen. Hvězdář Stroghold tvrdí, že toto zjištění není tak zcela bez vyhlídek pro příští pozemské návštěvníky Marsu: v nížinách položených asi 1500 m pod průměrnou úrovní povrchu Marsu bude tlak přibližně takový jako na Zemi a kosmonauti se tam obejdou jen s lehkým dýchacím přístrojem. Přetlakový skafandr bude zbytečný.

Bez kyslíkové bomby se ovšem na Marsu neprojdeme. Tamní atmosféra má asi 98 % dusíku, 0,5 % kysličníku uhličitého a něco málo argonu. Právě v poslední době byl do výzkumu Marsovy atmosféry zapojen i druhý největší dalekohled světa hvězdárny na Mount Wilsonu. Za výjimečně dobrých pozorovacích podmínek bylo zjištěno, že obsah vodních par v atmosféře rudé planety je asi 1/1000 až 1 /2000 jejich množství v atmosféře Země. Kdyby všechna voda na Marsu zkapalněla, vznikla by na povrchu planety vrstvička, v níž byste se určitě neutopili – byla by 0,1 mm „hluboká“. Polární čepičky Marsu nejsou tedy ze sněhu nebo ledu – na to je vody příliš poskrovnu. Nejspíše jde o velmi slabou vrstvičku jinovatky (čemuž také odpovídá rychlý postup nebo ústup polárních čepiček až o 200 km denně), snad i poprašek „suchého sněhu“ – zmrzlého kysličníku uhličitého. Volný kyslík nebyl na Marsu zjištěn, a vyskytuje-li se tam přece (což je pravděpodobné), pak zřejmě v nepatrném množství, určitě menším, než je 1/10 000 jeho obsahu ve vzduchu.

S teplotou je to poněkud lepší, ale ne o mnoho. Mars, zbavený ochranného pláště husté atmosféry, je vystaven značným rozdílům denní a noční teploty. Výkyvy až 100° C nejsou žádnou zvláštností. Při přímém slunečním osvětlení v Marsově létě se povrch zahřívá až na 10° C či 20° C, ranní teploty však klesají až na –60° C i méně – dokonce byly naměřeny hodnoty kolem –100° C, a Mars tedy v tomto ohledu „vede“ před Zemí, kde sovětská antarktická expedice naměřila poblíže stanice Mirnyj zatím nejnižší teplotu –82° C. Téměř úplný nedostatek kyslíku, ohromné výkyvy teploty, mráz, bezvodé pouště – moc nadějně to s životem na Marsu nevypadá… A přece se našli lidé, kteří v něj skálopevně věří. Pomineme-li fantazii spisovatelů, osídlujících Mars odedávna všelijakými bubáky, byl nejvýznamnějším zastáncem života na Marsu a zároveň zakladatelem nové hvězdářské disciplíny, astro botaniky čili nauky o životě rostlin mimo naši planetu, sovětský vědec A. G. Tichov.

Akademik Tichov se zabýval problémem života na Marsu už od roku 1909 a jeho zásluhy o areologii a areogrqfii (od Ares-Mars) jsou takové, že jej lze stavět do první řady badatelů věnujících se všestranně otázce Marsu.

Tichov svůj ústav (jmenuje se Kazašský sektor astrobotaniky a byl vytvořen v r. 1947) v pravém slova smyslu vyhádal v rozčilených diskusích se zásadními odpůrci myšlenky života na Marsu, O. V. Trojickou, akademikem V. G. Fesenkovem a jinými. Dnes se jeho myšlenka ujala i za hranicemi Sovětského svazu. Ve Spojených státech byla založena při Škole leteckého zdravotnictví astro-biologická sekce, vedená Tichovovým žákem H. Strogholdem, a pokusy i pozorování, která mají objasnit desítky dalších, člověkem dosud nevyřešených otázek astrobotaniky, se konají na celém světě.

Argumenty nové vědy, astrobotaniky, o výskytu rostlin na Marsu (a snad i na jiných planetách) jsou dvojí. Opírají se jednak o pozorování pozemských rostlin a o jejich srovnávání s vlastnostmi Marsova povrchu, jednak o laboratorní napodobení podmínek existujících na Marsu.

Tichov proměřoval optické vlastnosti různých rostlin, žijících v drsných vysokohorských podmínkách nebo za polárním kruhem, a porovnával jejich schopnost odrážet světlo a složení tohoto odraženého světla s hodnotami, zjištěnými v jednotlivých oblastech planety Marsu. Došel k závěru, který se zdál (a zdá se dosud) celé řadě vědců poněkud příliš odvážný: na Marsu prý jsou dva typy stromových rostlin, a to jak opadavé (listnaté), tak vytrvalé (jehličnaté). Vedle těchto stromů je tu i nízký rostlinný porost, podobný nejspíše vegetaci v severské tundře nebo na vysokohorských svazích. Tak bohatý rostlinný život, dovozuje Tichov, znamená nepochybně i existenci baktérií a pravděpodobně i vyšších živočichů. Nelze vyloučit i existenci rozumných bytostí. Jeho názor zastávají i další vědci – V. V. Šarov, N. N. Sytinská nebo akademik N. P. Barabašov, který prohlásil doslova: „Nemáme důvod k tomu, abychom mohli zavrhnout existenci rozumných bytostí na planetě, kde pravděpodobně existuje

rostlinstvo…“

Tímto výletem do říše smělých dohadů si astrobotanikové, jak vidíte, trochu zapytlačili v cizím revíru a jejich vědní obor se stává spíše astrobiologií, vědou o životě ve vesmíru, než pouhou astrobotanikou.

Druhý směr pokusů napodobuje marsovské podmínky na Zemi a podrobuje jim pozemské rostliny a živočichy. Výsledky jsou velmi zajímavé.

Odedávna bylo známo, že např. suchozemské želvušky (Tardigrada), žijící v hojném počtu v polárních krajinách, mohou být i několik let dokonale vyschlé a v tomto stavu snášet po další dobu zahřátí na 150° C nebo zmrazení v teplotě blízké absolutnímu bodu mrazu, tedy kolem –270° C. Mimochodem, tyto fakíry můžete velmi snadno pozorovat i vy! Seškrábněte kousek mechové podušky, jaká roste na doškových a břidlicových střechách nebo na zděných plotech zahrad, rozcupujte ji a propláchněte vodou. Drobná zrnka písku, která se usadila na dně, prohlédněte lupou. Některá jsou nápadně stejné velikosti (asi 0,5 mm) i tvaru. Vyberete-li je navlhčeným vlasem na podložní sklíčko drobnohledu, narostou jim za chvíli „nožičky“ i „rypáček“ a ze zrníčka se vymotá želvuška. Kdo ví, kolik let spala, vysušená a přinesená větrem, v mechové rakvičce! Želvušky jsou opravdu pravými fakíry, snesou rychlé změny teploty, ozáření, chemikálie – zkrátka všechno, co si jen vědci na ubohé trpaslíčky z mechů vymysleli – a žijí.

Jedině je rychle zabíjí nedostatek kyslíku… Bez kyslíku hynou udušením. Totéž platí o ostatních vytrvalcích a otužilcích – např. o výtrusech některých prvoků, které snášejí vyschnutí, mráz i var, nebo o chvostoskocích, s nimiž jste se už jistě někdy na sněhu setkali. Jsou jich milióny a najdete je například ve stopě po saních. Mají drobounká, a jak zjistíte pod lupou, neobyčejně nepůvabná tělíčka. Nevadí jim mráz, jsou schopni hladovět – ale, prosím, pouze s kyslíkem! Jinak – sbohem, živote!

Vědci, povzbuzeni těmito poznatky, se dali do práce. Sovětský biolog profesor Lev Lozinský se již řadu let věnuje otázkám života v radioaktivním prostředí, zbaveném kyslíku nebo vystaveném nejnižším teplotám. Zjistil, že nejen bacily slezinné sněti, někteří prvoci a známí otužilci želvušky, ale i nižší červi, ba dokonce i keříky černého rybízu vydrží několikahodinový pobyt v teplotě až -253°C. Postupně „otužené“ keříky rybízu získaly schopnost rychle dopravit vodu z buněk do mezibuněčných prostorů, kde sice zmrzne, ale pouze stlačí buňky, které nejsou ničeny a při rozmrznutí opět ožívají.

Velmi zajímavým způsobem se snaží řešit problém života na Marsu S. M. Siegel, který sestrojil umělou atmosféru Marsu – dusík s příměsí 0,09 % kyslíku a 0,24 % kysličníku uhličitého při tlaku 0,1 atm. Z padesáti navlhčených obilných zrn dvacet vyklíčilo, ačkoli teplota kolísala mezi +23° C a –10° C (což je ovšem na Mars klima poměrně velmi mírné). Podařilo se prý dosáhnout klíčení rýže, ba i udržet naživu, ve strnulém stavu, některé druhy hmyzu.

Otázkou „umělých podmínek života na Marsu“ se velmi pilně zabývá i americký Ústav letecké mikrobiologie v Randolf Fieldu (Texas). Dr. John Fulton a dr. Irving Davis tam nasypali do lahví, nápadně podobných okurkovým, červený písek prosycený kysličníkem železa (což je, jak předpokládají, dost slušné napodobení povrchu Marsu), všechen kyslík nahradili vzácným plynem argonem a teplotu v noci snižovali na –25° C a ve dne opět zvyšovali na + 25° C. Za těchto podmínek klíčilo žito, rýže? a okurky; korýši a černí mravenci (!) si sice nelibovali, to bychom přece jen trochu přeháněli, ale žili. Ba dokonce snášeli daleko větší mráz než za normálních podmínek.

Těmito pokusy jistě dostala tvrzení nedávno zesnulého Tichova silnou podporu, bude je však třeba přezkoušet. Zejména klíčení rostlin, potřebujících nejvíce kyslíku právě v období klíčení, v „Marsově atmosféře“ je hodně silný tabák. Jestliže se však ukáže skutečností, změní to nejen naše představy o životě rostlin, ale otevře i docela nové vyhlídky pro pěstování kulturních porostů v podmínkách, kde na to zatím nikdo ani nepomyslel.

Otázku života rostlin v téměř naprostém nedostatku kyslíku se ostatně snažil řešit už roku 1935 H. R. Russel. Domnívá se, že kyslík byl v atmosféře Marsu pozvolna, za dlouhé milióny let pohlcen půdou, kde se vázal v kysličník železa – odtud červená barva povrchu Marsu. Pozvolné ochuzování atmosféry o kyslík vedlo na Marsu rostliny k vnitřnímu přizpůsobení, umožňujícímu jim čerpat potřebné množství životadárného plynu ne z ovzduší, ale rozkladem kysličníků v půdě, tedy k „dýchání“ kořeny. Není to jistě myšlenka hloupá, právě naopak.

Znamená to tedy, že na Marsu jsou nesporně rostliny a snad i jiní zástupci života, ne-li dokonce Marťané? Zdaleka ne!

Námitky proti vegetační teorii a rostlinám na Marsu shrnula např. O. V. Trojická v polemice s Tichovem. Říká asi toto:

1. Na Marsu je velmi málo vody (je-li zde vůbec jaká) a obsah vodních par v ovzduší je mizivý.

Podle zjištění botaniků potřebuje rostlina ke svému životu kromě vody, vázané v jejích buňkách, ještě alespoň tisíckrát více vody „spotřební“, proudící rostlinou a odpařované. Kdyby byly na Marsu rostliny, musely by tamní atmosféře odevzdávat tolik vodních par, že bychom je snadno zjistili – rozhodně více, než kolik bylo odhadnuto či naměřeno. (Možná ovšem, že to s nedostatkem vody na Marsu nebude tak zlé. 4. března 1963 se podařilo v USA vynést balónem do výše 24 km dalekohled o průměru zrcadla 94 cm (!) as programem výzkumu atmosféry Marsu. Podle zprávy H. Weavera bylo v ovzduší Marsu zjištěno asi 1 % vodních par, což při nízké teplotě není tak málo.)

2. Nicotně nepatrné množství kyslíku v atmosféře Marsu brání růstu rostlin a samozřejmě i živočichů. Rostlina hyne, nemá-li v ovzduší alespoň dvě procenta kyslíku. I když uznáme, že rostliny na Marsu mohou být pozemským dosti nepodobné, jistě kyslík potřebují k základnímu životnímu pochodu, jímž lze získat energii – k okysličování.

(O možných námitkách proti tomuto tvrzení – např. o domněnce Russelově – i o pokusech, naznačujících, že to s nezbytností dvou procent kyslíku asi nebude tak docela pravda, jsme již psali.)

3. Teplota na Marsu je příliš nízká. I když některé rostliny opravdu snesou nízké teploty, přece jen rostou a vyvíjejí se jen při teplotách dosti vysoko nad bodem mrazu.

4. Vyšší organismy – rostliny i živočichové – jsou hrubě poškozovány ultrafialovým zářením. Sám život mohl vzniknout jen na místech před těmito smrtícími paprsky stíněných jednak vrstvou atmosféry, jednak vodou. Na Marsu procházejí ultrafialové paprsky nerušeně až k jeho povrchu a nepochybně by zabránily růstu a rozvoji vyšších životních forem.

Nepřátelé vegetační teorie snesli hned celou řadu domněnek pro vysvětlení sezónních změn. Prvním byl slavný Svante Arrhenius, vysvětlující změny zbarvení povrchu Marsu změnami tónu postupně vlhnoucích a opět vysychajících kovových solí. V poslední době se k této padesát let. staré myšlence vrátil sovětský vědec N. P. Barabašev. Dokázal, že velmi podobný obraz by poskytovalo i vlhnutí povrchu půdy, složené z bauxitu a podobných minerálů. Rozšířená je i hypotéza McLaughlinova z roku 1951, vysvětlující sezónní změny barvy povrchu Marsu pravidelným pokrýváním celých oblastí povrchu planety tmavým (sopečným), případné i červeným (pouštním) prachem, přivátým a opět odvátým silnými vichřicemi, vanoucími zde v určitých ročních obdobích alespoň stejně pravidelně jako jim podobné monzuny a pasáty na zeměkouli…

Kde je tedy pravda?

Těžko říci. Většina vědců se dnes přiklání k vegetační domněnce, jenže nejsou tak optimističtí jako Tichov. Domnívají se, že na Marsu, umírající planetě, jsou zbytky kdysi velmi bohatého rostlinstva zakrnělé a skromné, přizpůsobené těžkým podmínkám. Možná že se podobají našim mechům a lišejníkům, nejspíše však drobnohledným řasám, houbám a sinicím. Některá pozorování tomu nasvědčují, zejména prostudování snímků, získaných americkou kosmickou sondou Mariner 4 v noci ze 14. na 15. července 1965, které odhalily krajinu pustou, téměř k nerozeznání podobnou krajině měsíční. Tím však není vyvrácena možnost alespoň jednoduchého života, ve kterou věřil Tichov a kterou znovu potvrdil např. Sinton z Lovellovy observatoře roku 1958 objevem absorbčních pásů uhlovodíků v atmosféře Marsu.

Ostatně, ani dost deprimující snímky Marineru 4 neodradily optimisty. Sagan z harvardské observatoře studoval zajímavý problém: kdyby Marťané fotografovali naši Zemi za stejných podmínek a stejnými přístroji, jakými byly provedeny snímky Marsu, zjistili by, že na Zemi je inteligentní život? Odpověď zní – ne. Nezjistili by ani inteligentní život, ani nepochybné známky života vůbec, dokud by neměli k dispozici několik tisíc srovnávacích fotografií, a to ještě fotografií získaných za zvlášť výhodných podmínek.

Opustíme tedy zatím otázku života na Marsu a věnujme se dalšímu otazníku, který v posledním století nesmírně zvýšil zájem o rudou planetu a který se nad ní dodnes vznáší jako neustálá pobídka astronomům. Jsou to populární Marsovy kanály. Hned u samotného jejich křtu vzniklo nedorozumění – jejich objevitel, nadšený a znamenitý pozorovatel Marsu, G. Schiaparelli, nazval koncem osmdesátých let minulého století temné linie, spojující navzájem Marsova „moře“ a křižující pevniny, canali, což italsky znamená mořské úžiny. Nijak se nevyjádřil k jejich vzniku ani podstatě – popsal prostě to, co v dalekohledu viděl nebo se domníval vidět. Nadšení přívrženci osídlení Marsu rozumnými bytostmi P. Lovell a zejména Flammarion, jenž „osídlil“ i Jupiter a Saturn alespoň plynnými bytostmi, živícími se dietně fluidem vyzařovaným planetou, se však horlivě ujali myšlenky skutečných „kanálů“, totiž zavodňovacích zařízení nebo průplavů vybudovaných skvělou inženýrskou technikou Marťanů. Schiaparelli sám se nechal obrátit na víru v „kanály“ teprve po patnácti letech.

Oč vlastně jde? Ve vzácných okamžicích několikavteřinového klidu atmosféry se celé řadě pozorovatelů (i před pozorováním Schiaparelliho) podařilo zahlédnout na Marsu sotva viditelné a při zhoršení pozorovacích podmínek ihned mizející vlasové linie, tmavší než okolní povrch planety. Schiaparelli a s ním i Lowell, který zasvětil celý život pozorování Marsu, tvrdili, že kanály dříve nebo později vidí každý, přesněji řečeno, že Marsovy kanály spatří každý, kdo získá v pozorování této planety dostatečný trénink. Věc se zkomplikovala roku 1882, kdy Schiaparelli ohlásil, že se mu část kanálů jeví jako dvojitá – jeho zprávu vzápětí potvrdili i jiní pozorovatelé. To už byl silný tabák – podobné útvary byly na Zemi neznámé a stěží mohly vzniknout pouhou souhrou přírodních sil, bez účasti rozumných bytostí…

Mars se rázem stal nejpopulárnější planetou. Čtenáři novin celého světa očekávali zprávy areologů stejně napjatě jako reportáže válečných dopisovatelů. Amatéři spatřovali na Marsu celou spoustu nepochybných signálů a divže ne také čtyřruké Marťany, poletující nad svými kanály na blanitých křídlech…

Ostatně, jestliže neuspěli hvězdáři, napravila to fantazie novinářů. Prvního dubna (apríl!) roku 1908 měli roztomilý nápad: přední deník Fri Presse, vycházející v Oslo, které se tehdy ještě jmenovalo Christianie, oznámil palcovými titulky, že v provincii Telemarken přistáli Marťané, podobní ptákům… Do Telemarken byla pořádána pravá procesí zvědavců, kteří se rázem změnili v zuřivé mstitele své oklamané důvěřivosti… vytloukli okna časopisu, ačkoli si chtěl jen aprílově zašprýmovat…

Od té doby už uplynulo více než osmdesát let. Byly postaveny obrovské dalekohledy, pravé divy techniky, astronomie pokročila mílovými kroky kupředu. Jak vypadá otázka kanálů dnes? Jistě je již rozřešena nebo alespoň zpřesněna!

Ošívám se, trýzněn rozpaky, ale – není. Otazník trvá, a jak houževnatě!

Navzdory Marineru 4, který, pokud to je vůbec možné, zmatek ještě prohloubil.

Bezprostředně po jeho letu se objevily názory, že s konečnou platností odhalil kanály jako omyl pozorovatelů, a co víc, jako ostudu dějin planetární astronomie. Po nějakých podélných útvarech nebylo na snímcích ani stopy – ovšem jen tak dlouho, než byly podrobeny zevrubnému zkoumání. Nehledě na skutečnost, že rozměr záběru kamer Marineru byl prakticky týž, jako předpokládaná šířka kanálů, cosi podobného kanálům na snímcích nalezeno bylo. Pravda, zdaleka ne podobného inženýrským dílům, ale ta by nám ani Mariner, fotografující v měřítku nejzvětšenějších snímků měsíčního povrchu, tak jako tak neukázal.

Největší dalekohled světa, palomarský obr o průměru zrcadla pět metrů, vrhne v ohnisku na fotografickou desku obraz Marsova kotoučku o průměru právě… 1,6 milimetru! Zařazením televizního přijímače lze kotouček zvětšit za cenu řádkování asi osmkrát, kanály ovšem ještě zdaleka vidět nejsou. A tak areologům zbývá, právě, tak jako za časů Schiaparelliho, hlavně pozorování menšími dalekohledy, zato však ve výjimečně dobrých povětrnostních podmínkách, jaké má např. pyrenejská hvězdárna na Pie du Midi.

Dlouhá desetiletí přinesla jedno jediné nezvratné zjištění: kanály skutečně existují. Nejde jen o zrakový klam pozorovatelů, spojujících nahodilé skvrny na povrchu Marsu, jak tvrdili např. Maudner a Kühl, dokazující svou domněnku pokusem: ukazovali řadě studentů kresbu pokrytou nepravidelnými skvrnami z takové vzdálenosti, aby se jevila přibližně pod zorným úhlem Marsu, pozorovaného dobrým dalekohledem. Studenti téměř do jednoho na svých kresbách zachytili „kanály“, ačkoli na předloze nic podobného nebylo. Jinou důležitou oporou odpůrců kanálů byla skutečnost, že kanály jsou pozorovány zejména menšími dalekohledy – větší dalekohledy na jejich místě rozliší řadu nepravidelných skvrn.

Pozorovatelé a zastánci kanálů od samého počátku protestovali proti obvinění z tak primitivních a školáckých chyb, odpustitelných leda mladým astronomům-amatérům. Také oni samozřejmě rozeznávali řadu nepravidelných skvrn, ale tyto skvrny byly seřazeny, jaksi „navlečeny“ na jemné, někdy až pavučinovité linie skutečných kanálů, viditelných jen za určitých podmínek nejen v zemské atmosféře, ale i na Marsu. Jejich průměr nepřesahuje 50 kilometrů, zatímco nepravidelné skvrny, popisované odpůrci kanálů, jsou mnohonásobně větší.

Fotografická zachycení některých kanálů a zejména jejich opětovná pozorování učinila konec diskusím. Kanály jsou tedy (alespoň s největší pravděpodobností) skutečností, i když jich patrně nebude tolik, kolik jich nakreslil Schiaparelli a jeho následovníci. Zbývá otázka: čím vlastně kanály jsou? Poslyšte několik odpovědí:

H. L. Fizeau (1888): Celý povrch Marsu je pokryt vrstvou zmrzlé vody. Kanály jsou puklinami v ledu, jakýmisi cestami, jaké je možné nalézt i v ledových mořích kolem pozemských pólů.

M. E. Penard: Kanály jsou trhlinami v pevném povrchu Marsu. Vznikly geologickou činností při chladnutí planety.

J. Joly: Kanály jsou trhlinami, způsobenými účinkem přitažlivosti planetek na povrch Marsu. Pochybovačům lze podat důkaz: vystřelit nad deskou, pokrytou jemným práškem. Vznikne čára, docela podobná Marsovu kanálu. (Tuto domněnku i její odůvodnění jsem uvedl toliko pro obveselení čtenářů.)

R. Proctor a J. N. Lockyer (1898): Kanály jsou vlastně řekami. V zimě jsou zamrzlé, v létě rozmrzají od břehů, zatímco střed je ještě bílý. Proto vidíme kanály jen v určitém období roku – a dvojité.

C. W. Tombaugh (1950): „Křižovatky“ kanálů jsou vlastně místy, kde na povrch Marsu dopadly obrovské meteority. Kanály jsou prasklinami v povrchu Marsu.

Tuto domněnku opakoval a zdokonalil roku 1963 V. Davydov ze Státního astronomického ústavu v Moskvě. Domnívá se, že na Marsu je vody přibližně stejné jako na Zemi, že však je silně prosycena minerálními součástmi a změněna na povrchu planety v led o síle 0,5 km (na rovníku) až 2 km (na pólech). Pevniny, pokryté prachem, jsou bez ledového příkrovu.

Obrovské meteority, s nimiž se Mars setkává – vzhledem k nebezpečné blízkosti planetek – podle Opika asi stokrát častěji než Země, „prostřelí“ led. Od „průstřelu“ se rozbíhají praskliny – kanály. Na povrchu se rychle pokryjí ledem, ale promrzají velmi pomalu – asi 600 metrů za půl miliónu let. Při katastrofě vystupuje na povrch teplejší voda, zahřátá vnitřním teplem planety, a na ledě, promíchaném s prachem a s pískem, může snad vzniknout i jakási sporá vegetace, jejíž pásy (podobně jako pás polí kolem Nilu) vytvářejí řetězy nepravidelných skvrn, oáz, „navlečených“ na pavučinové nitky kanálů.

Nejnovější Jordánova teorie vychází z Diracovy představy o ubývání gravitace s časem a vysvětluje kanály jako zlomy, vzniklé rozpínáním Marsu asi o 1 mm za rok. Diracova teorie však nemohla být dosud pokusně ověřena.

Tyto teorie – a ještě řada jiných – vysvětlují více či méně důmyslně vznik kanálů, žádná z nich však úplně a bez vážných námitek. Nejúplnější z nich se zdá být Davydovova – kanály však svým seskupením příliš nepřipomínají vějíře trhlin v pevné kůře. Ostatně po Schiaparelliho objevu kanálů čekala veřejnost rozhodně senzačnější objevy než působení meteoritů, přitažlivé síly nebo tání ledu. Ochotně jim vyšla vstříc domněnka tří autorů: Flammariona, Lovella a Pickeringa.

Tři mušketýři marsovské romantiky oznámili v osmdesátých letech minulého století, že kanály jsou nepochybně výtvorem vysoce vyspělé civilizace, a to jednak dopravními cestami spojujícími města a jezera, jednak sítí zavodňovacích stok bránících zátopám, které by při jarním tání polárních čepiček způsobily ničivé povodně na značné části poměrně plochého Marsova povrchu.

Tato domněnka si získala neobyčejnou popularitu a neztratila ji dodnes mezi širokými vrstvami, ba hlásí se k ní i někteří astronomové – např. v SSSR F. Ziegel (1961) nebo v USA W. A. Webb (1955). Ve svých úvahách se opírají o zajímavé rozložení kanálů na povrchu planety. Opravdu se zdá, jako by zde působila spíše inteligentní vůle než slepá náhoda. Žádné místo planety není od nejbližšího kanálu dále nežli asi 300 km, žádný kanál slepě nekončí (což by bylo v případě optického klamu i trhliny docela pravděpodobné), ale všechny ústí bud do některého z Marsových „moří“ (kdoví zda jednou kosmonauti přece jen neškrtnou uvozovky), nebo do jiného kanálu. Přes prudké prachové bouře, prohánějící se na povrchu Marsu, zůstávají kanály stále na svých místech – a takových argumentů uvádějí zastánci kanálů ještě celou řadu.

V nejnovější době tuto myšlenku rozpracoval astronom J. K. Filipov z hlavní observatoře Akademie věd SSSR, porovnávající snímky kanálů Marsu pořízené roku 1960 s komunikační sítí SSSR. Závěr byl týž: síť kanálů se zdá být bližší typu umělé komunikační sítě než přírodním útvarům. Představa existence inteligentních Marťanů s rozvinutou technikou zapustila kořeny a dočkala se průběhem let celé řady podpor – především záhadnými signály z Marsu.

Myšlenka navázat za pomoci nějakých dorozumívacích prostředků spojení mezi civilizacemi obou planet, Marsu a Země, není nová. Zrodila se už v první polovině minulého století, kdy rozvíjející se technika železnic, parních strojů v továrnách a na lodích i vzduchoplaveckých pokusů povzbudila lidstvo k velkým, ba až příliš pyšným plánům. Objevily se návrhy ukázat Marťanům (o jejichž existenci, jak uvidíte, se uvažovalo už tehdy), že my, lidé, jsme zde. Nejoblíbenějším plánem snílků bylo vytvoření obrovských geometrických obrazců, např. Pythagorovy věty z různobarevných písků na Sahaře, z rozličných porostů na Sibiři nebo prostě z příkopů, vyplněných ropou a zapálených. Duchovním otcem návrhů na podobnou meziplanetární signalizaci je slavný fyzik Karl Friedrich Gauss. Už před 150 lety navrhoval vytvořit na Sibiři z pokácených a oloupaných stromů pro potěšení Marťanů obrovské trojúhelníky.

Jestliže si uvědomíme, že dnes vidíme nejlepšími dalekohledy na Marsu „podrobnosti“ o velikosti přibližně Středočeského kraje, a to už musíme být moc zkušenými pozorovateli, pak pochopíme, že lidstvo techniku Marťanů hodnotilo velmi uctivě… Musela by být rozhodně pokročilejší než naše, aby umožnila spatřit na vzdálené modravé kuličce Země čadící příkop…

Marťané nás však předběhli. Ohlásili se prý sami. Jejich signál poprvé zpozoroval nebo snad, lépe řečeno, poprvé vyložil francouzský vynálezce Charles Cros. Vydal roku 1869 v Paříži knihu Dorozumívací prostředky s planetami, kde tvrdí, že občasné záblesky na Marsu jsou nepochybně signály, kterými nás Marťané vybízejí k navázání meziplanetárních styků. Navrhl vyrobit obrovská zrcadla, odrážející sluneční světlo tak, aby vrhlo poměrně malé, ale jasné „prasátko“ na některou z Marsových pouští. Tam by prý bylo možné nakreslit „prasátkem“ nejenom geometrické obrazce, ale i postavu člověka, různé nástroje, ba i písmo a číslice. Charles Cros myslel svůj návrh smrtelně vážně – jeho uskutečnění se však nedočkal. Obrátil se tedy k Marsu zády a vynalezl společně s Ducos du Hauronem tříbarevnou fotografii, takže se přece jen nakonec dostal do naučných slovníků…

Ostatně o několik desítek let později ušetřil německý hvězdář Plassmann lidstvu zbytečné výdaje. Prohlásil, že Marťané, mají-li alespoň stejně dokonalé přístroje jako lidé, vidí docela dobře (díky své řídké a průzračné atmosféře) i světla našich velkoměst. Ale zpět k signálům. Hvězdáři je spatřovali po celé minulé století. Jevily se jako kratší nebo i déle trvající záblesky, zcela jasné a světlé body, tu zde, tu onde na povrchu a zejména na obvodu planety. Podrobnější zkoumání však zkazilo romantikům radost: ukázalo se, že jde většinou o vysoká oblaka, ozářená zapadajícím sluncem. Ne všechny záblesky však bylo možné vysvětlit tak prostě a jednoduše. Především je pozoruhodné, že se nejnápadnější záblesky objevily vždy v době, kdy se Mars nejvíce přiblížil Zemi. Platí to pro pozorování z let 1890, 1892, 1894, 1896 i pozdější, z nichž největší rozruch vyvolala roku 1900 zpráva E. A. Douglasse z Lovellovy hvězdárny. Dotyčný hvězdář pozoroval 8. listopadu v krajině zvané Mare Icarium až dosud nejjasnější světlo, které kdy bylo na Marsu pozorováno, a to po dobu sedmdesáti minut. Svoje pozorování neprozřetelně svěřil novináři de Fonvielle a již za několik dní se v deníku Le Matin objevil senzační článek, oznamující, že byl „… zcela jistě zachycen signál vyslaný bytostmi obývajícími povrch Marsu“.

Novinářské tvrzení bylo sice odvážné, nutilo však i hvězdáře k přemýšlení. Začali si záblesků všímat – i v posledních letech se objevily na Marsu (znovu při jeho přiblížení) záblesky, a to zcela zvláštní. Pozoroval je např. 4. června 1937 Sizuo Mojeda, 8. prosince 1951 opět japonský astronom Tsuneo Saheki. Poslední pokus Marťanů vyslat signál na Zemi (chcete-li se přidat k senzacechtivým novinářům) byl podniknut v roce 1956, téměř přesně v okamžiku největšího přiblížení obou planet. Jasné světlo zaznamenala celá řada hvězdáren anglických i francouzských a zejména šťastně se to podařilo pulkovské hvězdárně u Leningradu, jejíž ředitel, akademik A. A. Michajlov, prohlásil, že mohlo jít o jaderný výbuch.

Poprvé jsme užili slova „výbuch“. Skutečně – sopečné nebo dokonce jaderné výbuchy jsou jedním z vysvětlení jasných záblesků, „signálů“ (myslím, že bude přece jen lépe dát to slovo do uvozovek) z Marsu. Odraz Slunce ve vodní hladině je možné vyloučit – na Marsu je patrně velmi málo vody. Spíše by se snad dalo uvažovat o odrazu Slunce na hladké ploše úbočí nějaké hory, pokryté třeba slabou vrstvou ledu – ale proč by pak viděl Saheki (i jiní pozorovatelé) po záblesku bílý oblak, setrvávající kolem místa, kde se světlo objevilo, přes půl hodiny? Oblak svědčí spíše ve prospěch „vulkanistů“, připisujících záblesky sopečné činnosti – ale proč potom vybuchují sopky na Marsu právě ve dnech největšího přiblížení planety k Zemi? Proč zůstal Mars, podle všech předpokladů stejně starý nebo i daleko starší než Země, tak mladistvým a ohnivým (alespoň ve vulkanické činnosti), že se na něm otevírají co chvíli obrovské jícny sopek? A jaké nesmírné výbuchy by to musely být, abychom je spatřili přes propast asi 80 miliónů kilometrů jako jiskřící bod, rovnající se hvězdě šesté velikosti, tedy

na samé hranici pozorování pouhým okem? Jestliže jde skutečně o mocné jaderné výbuchy, lze je považovat za signály? Vždyť jejich ničivý účinek musí být obrovský, i kdyby šlo o výbuchy vysoko nad povrchem planety a i kdyby tlaková vlna v řídkém ovzduší Marsu nenatropila takové spousty jako na Zemi.

Otázky, otázky, otázky – a to nepočítáme zprávy z let 1920 a 1922 o zachycení rádiových signálů, zcela nepodobných vysílání tehdy ještě nečetných pozemských stanic a připsaných bytostem z Marsu. Tuto domněnku vyslovil i sovětský fyzik J. Perelman – není snad už ani třeba dodávat, že Mars byl tehdy opět blízko matičky Země. Ovšem radiotechnika byla novinkou, nevědělo se zhola nic o rušivém účinku všelijakých jevů, a tak raději nechme marťanské „černé vysílačky“ na pokoji… Mnohem senzačnějším bylo roku 1959 prohlášení sovětského učence I. S. Šklovského (jako by těch senzací kolem Marsu bylo málo!): Marsovy měsíce Phobos a Deimos, zejména Phobos, by mohly být umělými družicemi, nikoli přirozeně vzniklými tělesy. Toto mezi astronomy i v širokých kruzích čtenářů, nadšených věkem kosmonautiky, bouchlo! Poslyšte historii Marsových měsíců.

Od okamžiku, kdy Galileo Galilei poprvé v lednu 1610 namířil svou z píšťaly varhan vyrobenou „holandskou trubici“, primitivní dalekohled, k planetě Jupiteru a, uzřel kolem ní čtyři hvězdičky, vlastně čtyři měsíce, nastala honba za satelity planet. Galilei nazval na počest vládnoucího florentského rodu Jupiterovy měsíčky Sidera Medicaea, čili „Medicejské hvězdy“, a byl za tuto zdvořilost odměněn zlatým řetězem a čtyřmi sty dukátů, ale astronomům nešlo jen o zlato – bylo třeba dokázat, že obecná harmonie jednoduchých čísel vládne i mezi planetami a jejich měsíci. Má-li Země měsíc jeden a Jupiter čtyři, pak, podle zákona harmonie čísel, jemuž všichni astronomové svatosvatě věřili, planeta Mars zkrátka musí mít měsíce dva.

A bašta. Jinak by nepokračovala dokonalá číselná řada 1 – 2 – 3 – 4. Tři měsíce byly přisouzeny neznámé planetě v „mezeře“ mezi Marsem a Jupiterem, kde, jak dnes víme, krouží její trosky, tisíce planetek, asteroidů. Dalekohledy, sestrojené z kusů olověných nebo cínových rour a z nedokonale vybroušených čoček, se obrátily k Marsu pro potvrzení domněnky – marně. Po Marsových měsících ani stopy. Hvězdáři však věřili dál. Když Galileo Galilei oznámil, jak bylo tehdy zvykem, objev Saturnova prstenu záhadným nápisem s promíchanými písmeny, doslova: „smaismrmilmepoetalevmibunenungttaviras“, lámal si v Praze Jan Kepler hlavu, cože to vlastně ten profesor Galileo objevil. Náhodně zkoušet všelijaké kombinace se mu nechtělo, jako dobrý počtář si jistě vypočítal, že při novém seřazení písmen vždy za jedinou vteřinu by luštění mohlo trvat asi – hádejte kolik? Ale hádejte moc! Právě tisíc kvadrilionů let, vyjádřeno číslicí: 1 000 000 000 000 000 000 000 000 000 let. Málem se ta léta na řádku nevešla.

Vybral si proto možnost, ve kterou doufal: „Salvě, umbistineum geminatum Martia proles!“ čili „Buďte pozdraveni, blíženci, potomci Martovi!“ Cenu za správné rozluštění by Kepler nedostal. Skutečné řešení šarády sdělil Galilei toskánskému vyslanci v Praze, Giulianu Medicimu. Znělo: „Altissimum planetám tergeminum observavi“ čili „Pozoroval jsem, že nejvyšší planeta je trojitá“. Galilei totiž viděl ve svém nedokonalém dalekohledu Saturnův prsten jako dvě malé planetky, doprovázející po obou stranách tatíčka Saturna.

Hvězdáři hledali dál. Věřili dvěma Marsovým měsícům a věřili jim i romanopisci. Jonathan Swift ve svých slavných Gulliverových cestách píše o hvězdářích létajícího ostrova Laputy, kteří nalezli poblíže Marsu dvě družice, a popisuje jejich velikosti i dráhy, kupodivu shodné s daleko později provedeným měřením.

Kniha vyšla v roce 1726 – za dvacet let se objevuje další „vesmírná fantazie“ z pera francouzského osvícence, filosofa Voltaira. Jmenuje se Micromégas a je popisem cestovních příhod obyvatele vzdáleného Síria v naší sluneční soustavě. Micromégas „… proplouvá těsně kolem planety Mars. Spatřil dva měsíce, které konají dobré služby této planetě a které unikly oku našich hvězdářů…“

Opravdu, unikly a unikaly ještě dlouho, ačkoli zatím bylo objeveno mnoho planetárních měsíců daleko menších a hůře viditelných. Herschel, Cassini, Huygens, Bond a Lassel obdařili početnými rodinami družic Saturn, Uran i Neptun. Jen Marsovy měsíce odolávaly i největším dalekohledům své doby, dokonalým přístrojům Williama i Johna Herschela, např. pravému obru, dokončenému 28. srpna 1789, o průměru zrcadla 122 cm, ba dokonce i Leviathanu z Parsonstownu z roku 1845, jemuž zasvětil lord Ross patnáct let života a jehož zcela dokonalé zrcadlo o průměru 180 cm ukazovalo vesmírné objekty nedosažitelně jasně a se všemi podrobnostmi.

A přece se hvězdáři nevzdávali naděje. Při každém přiblížení Marsu k Zemi znovu a znovu neúnavně hledali „blížence, potomky Martovy“. Dočkali se teprve roku 1877, kdy ředitel washingtonské hvězdárny A. Hall, opět při výhodné opozici, přibližující obě planety, spatřil dne 11. srpna dalekohledem ó průměru objektivu pouhých 66 cm (!) nepatrný světelný bod poblíže Marsu. 16. srpna bylo jeho pozorování potvrzeno a nazítří bez obtíží nalezl i druhý Marsův měsíc. Když svůj objev ohlásil, viděla Marsovy měsíce pojednou celá řada hvězdářů. Aby nebyla porušena tradice, vyžadující pojmenovat nebeská tělesa názvy ze starověkých bájí, dostal Mars, Áres, dva druhy, kteří jej provázejí i v Homérově Illiadě. Bližší se jmenuje Phobos – Strach, vzdálenější Deimos – Hrůza.

První otazník je tedy zde: proč byly oba měsíce objeveny Hallem celkem snadno, navíc poměrně slabým dalekohledem, když je po celá staletí a třeba jen při předchozím přiblížení Marsu k Zemi roku 1862 marně hledali zkušení „lovci měsíců“, jakými byli např. Herschel a Lassel? (Nelze ovšem popřít, že Halleův čočkový refraktor byl pro tento úkol vhodnější než zrcadlové reflektory.) Hvězdáři však příliš nemudrovali a raději po svém zvyku řádně změřili vše, co se na Strachu, Hrůze a jejich oběžných drahách změřit dalo. Zjistili, že pan kanovník Swift nebyl tak příliš daleko od pravdy. Phobos o průměru 15 km obíhá kolem mateřské planety ve vzdálenosti 9500 km za 7h39m14s Deimos je asi poloviční velikosti, od Marsu vzdálen 23 900 km a jeho oběžná doba činí 30h17m55s.

Zdálo by se, že suchá čísla znemožní jakoukoli romantiku, že Strach i Hrůza navždy uvázly v síti rovnic a tabulek – ale pravý opak je pravdou. Čísla nás naopak přivedla na stopu dalším pozoruhodným otazníkům.

Roku 1945 zjistil astronom B. P. Sharpless, že se Phobos oproti „jízdnímu řádu“, vypočítanému před půlstoletím, předbíhá asi o 5°. Pravda – odchylka je nevelká, znamená, že se oběžná doba za padesát let zmenšila jen asi o setinku vteřiny, ale hvězdáři nejsou železničáři a i pouhá setinka vteřiny je pro ně naprosto neodpustitelnou chybou, která musí být v tabulkách opravena. Tentokráte však nebyla chyba v „jízdním řádu“ – však ho počítal sám O. W. Struve, ředitel pulkovské hvězdárny – ale ve „strojvůdci“. Phobos se zrychluje. Jeho pohyb je čímsi zvolna, ale vytrvale brzděn, tím se stále blíží k planetě, jejíž přitažlivost opět oběžnou rychlost družice zvyšuje. Je to zdánlivě protismyslné: zrychlení pohybu díky jeho zpomalení, ale totéž vidíme např. i u umělých družic Země.

W. Schaub se domnívá, že se Phobos vlivem přitažlivosti Marsu počíná rozpadat, že se z něho již dnes zdvíhají oblaka jemného prachu a úlomků, vytvářející kolem planety jakýsi prsten, v němž je Phobos brzděn.

I. S. Šklovskij uvažoval o příčině méně výjimečné. Domnívá se, že Phobos je brzděn Marsovou plynnou atmosférou. Je sice, pravda, daleko řidší nežli naše pozemská, ale díky 2,5krát menší přitažlivosti Marsu není vyloučeno, že sahá značně výše, ba až daleko za oběžnou dráhu Phobose. Ve výši 6000 km nad povrchem planety, kde Phobos obíhá, by podle všech předpokladů mělo být v každém krychlovém centimetru ještě asi 10 000 000 molekul plynů. Vypadá to sice náramně moc – ve skutečnosti však toto číslo znamená téměř dokonalé vzduchoprázdno, které by mohlo Phobose brzdit jen v tom případě, že by specifická váha jeho hmoty byla asi 0,01 g. Pevná hmota, jejíž jeden krychlový centimetr váží setinu gramu, je ovšem stěží představitelnou – i pěnový polystyren je mnohokráte těžší (pro porovnání: specifická váha pemzy 0,45, suchého dřeva asi 0,60, hliníku 2,56, křemene 2,65, čediče 2,65 atd.) – a tak došel Šklovskij k logickému závěru: Phobos je dutý. A je-li dutý, pak je umělý. A je-li umělý, pak jde o obrovskou družici, vybudovanou velmi vyspělou civilizací. Vždyť vyrobit družici o průměru kolem tří kilometrů – což by mohla být velikost tělesa s

lesklým povrchem, jevícího se nám velikým jako Phobos, a o váze několik desítek nebo dokonce set tisíců tun – vyžaduje hodně technických znalostí a ještě více možností.

Skeptikové se přirozeně ihned obrátili na Šklovského s otázkou: a kde jsou, prosím, tvůrcové družice, Marťani? Vždyť civilizaci, schopné budovat ve vesmíru kopací míče mnohakilometrového průměru, by jistě připadal výlet na naši Zemi jako malá procházka po obědě…

I na to Šklovskij odpovídá: družice prý nejspíše přežila své tvůrce. Život na Marsu dávno vyhynul nebo se přestěhoval do jiné oblasti vesmíru, pomník vyspělé civilizace však krouží dál nad mrtvou nebo umírající planetou. Šklovskij soudí, že kdysi byly obě družice asi ve vzdálenosti 19-20 000 km od povrchu planety a že se jejich oběžná doba rovnala době, v níž se Mars otočil kolem své osy. Byly tedy stále nad stejnými krajinami Marsu jako tzv. stacionární, nehybné družice, sloužící např. k meteorologickému pozorování. Taková poloha družice je však poměrně vratká a satelit může být vychýlen buď směrem k planetě, které se pak stále blíží, nebo naopak od planety, což vede k neustálému pomalému vzdalování. Obě tyto možnosti zažily Phobos i Deimos, když přestaly být řízeny a když už jejich poloha nebyla upravována marťanskými inženýry. Phobos se povrchu planety přiblížil a za několik málo miliónů let se nevyhnutelně zřítí – Deimos naopak stále uniká z dosahu Marsovy přitažlivosti. Podle rychlosti brzdění Phobose a jeho dnešní polohy lze odhadnout dobu vzniku nebo opuštění obou družic – je vzdálena asi 440 miliónů let. Na Zemi v té době vládli trilobiti, na pevninách se tyčily lesy přesliček a plavuní, nebylo ani stopy po vyšších živočiších. Není tedy divu, že Marťané, navštívili-li tenkrát naši planetu, nenavázali přátelskou družbu…

Šklovského domněnka je nejen pozoruhodná, ale koneckonců vysvětluje nejsnáze prapodivné chování Phobosu. Snahy vysvětlit brzdění Marsova měsíce přílivovými vlnami na Marsu i na Phobosu – takovou myšlenku vyslovil roku 1957 H. Jeffreys – se ukázaly zatím marnými. Tyto síly sice skutečně existují (je jimi např. brzděn i maličký pátý měsíc Jupitera), vysvětlily by však sotva tisícinu zjištěného brzdění.

Odpůrcem Šklovského myšlenky je G. F. Schilling z laboratoří Randovy společnosti v Kalifornii. Na základě nových údajů vypočetl model Marsovy atmosféry a domnívá se, že ve vzdálenosti, v níž Phobos obíhá, činí hustota Marsovy atmosféry řádově 10~18 g/cm3. Jestliže by průměr Phobose byl 16 km a jeho střední hustota rovná hustotě našeho Měsíce, bylo by třeba, aby hustota Marsovy atmosféry byla 2 x 10 ⁻¹⁵ g/cm³, aby bylo dosaženo pozorovaného zbrzdění. Schilling považuje souhlas za dostatečný a domnívá se, že je Šklovského hypotézu možno odložit ad acta.

Aniž bych podceňoval vědeckou hodnotu Schillingovy práce, poznamenávám, že jeho model Marsovy atmosféry je také pouhou hypotézou, a to vzhledem k předpokládané hustotě vysokých vrstev hypotézou dosti odvážnou. I pak nastává mezi předpokladem a pozorováním pětinásobný rozdíl. „Naprostá shoda“, o níž Schilling mluví, je tedy poněkud odvážným tvrzením.

Důležitým argumentem přívrženců domněnky o umělých družicích je skutečnost, že dosud nebylo zjištěno kolísání jasnosti ani jediného Marsova měsíce. Muselo by se projevit, kdyby byly planetkami „ulovenými“ Marsem a jako v případě Phobosu klesajícími zvolna po spirálové dráze níže a níže. Planetky jsou totiž vlastně nepravidelnými kusy skal a podle toho, kterou stěnu k Zemi natáčejí, mění se i jejich jasnost.

Poslední argument je můj – sice ryze nevědecký, ale přece jen stojí za úvahu: spatřili jsme družice Marsu – a spatřili jsme jednu z nich prakticky v okamžiku pádu. Několik miliónů let, které tento pád potrvá, je totiž pro vesmírná časová měřítka opravdu okamžikem, vteřinou. Je to shoda právě tak neuvěřitelná, jako podívat se z okna a vidět, jak se vám právě před oknem snáší výsadkář… Pravda, není to vyloučeno, jistě ne, ale takové náhody se stávají málokdy a daleko spíše tam, kde nejde vůbec o náhodu. Kdyby výsadkáři padali každou chvíli, jako třeba na cvičné ploše, nebyl by ani ten před oknem ničím zvláštním. Kdyby bylo obvyklé, že se měsíce přibližují povrchu svých planet – jako vesměs všechny družice umělé – přijal bych tuto „náhodu“ klidně. A tak ji také přijímám.

Závažnější námitky je ovšem možno vznést proti dlouhé době života, kterou Šklovskij družicím připisuje. Mars je, jak jsme již uvedli, vystaven vesmírnému „ostřelování“ meteory mnohokrát více než Země a je pravděpodobné, že by za milióny let byl plášť umělých družic nejen obroušen množstvím meteoritů, bubnujících každou vteřinu na jejich povrch, ale i jako řešeto proděravěn střelami většího kalibru. Je dokonce téměř jisté, že již za několik desítek tisíců let by družici zasáhl meteorit o váze několika set nebo dokonce tisíců tun, jehož výbuch by duté těleso dokonale zdemoloval. Vždyť energie exploze obrovského meteoritu si nezadá s výbuchem atomové nebo dokonce vodíkové bomby.

Zkrátka: není vyloučeno, že Phobos, a kdoví zda ne i Deimos, vznikl mezi rokem 1862 (kdy ještě nebyl pozorován ani nejzkušenějšími astronomy) a rokem 1877 (kdy jej nalezl Hall bez zvláštních obtíží a téměř současně s ním mnozí jiní). Že snad ani nejsou mrtvými pomníky dávno zaniklé civilizace, ale dosud osídlenými nebo jinak využitými tělesy. Že na Marsu žijí přece jen bytosti dokonalejší než želvušky, chvostoskoci a podobná drobotina, plahočící se mezi řasami a lišejníky…

Při úvahách o životě na ostatních planetách mě jen tak mimochodem napadla docela zajímavá myšlenka – že si totiž vždy představujeme jakéhosi „průměrného živočicha“, který nám představuje typického obyvatele toho či onoho světa. A dál: jaký je takový „průměrný živočich“ u nás, na Zemi? Sám jsem se neodvážil žádného reprezentanta zvolit, ale naštěstí se mi podařilo nalézt muže rozhodně povolanějšího, který se o to pokusil místo mne. Je to profesor zoologie chicagské university doktor Ralph Buchsbaum. Ve své knize prohlásil za průměrného pozemského živočicha, stojícího právě uprostřed mezi jednobuněčnou měňavkou a člověkem – červa. Ne sice obyčejnou žížalu, ale červa rodu Nereis, žijícího v písku nebo ve vodě a připomínajícího neurčitě stonožku.

Marťanská expedice na Zemi by tedy po řádném průzkumu přinesla zprávu, že typickými obyvateli Země jsou – červi…

Víte co? Nechme toho a podívejme se raději na Venuši!

venuše

Ráno 28. listopadu 1959 vypadalo chladně a nevlídně. Tráva před motelem v Rapid Gity (Jižní Dakota, USA) byla pokryta jinovatkou, a ani námořní důstojník Malcolm Ross, ani fyzik Charles Moore nedoufali, že se konečně dnes, po tolika odkladech a marných nadějích, dočkají… Meteorologové však kupodivu souhlasili. Sotva dojeli ke startovní ploše, seběhli se kolem nich, mávajíce čerstvými povětrnostními mapami.

„Ideální podmínky, pánové! Takové, jaké se vyskytnou jednou, nejvýš dvakrát do roka. Do toho – a hodně štěstí!“

Desítky rukou rychle vykonávají přesně nacvičené pohyby. Na kůži Moora a Rosse přilepují náplastmi kovové destičky; mají během celé operace umožnit kontrolu stavu organismu obou mužů rádiovým přenosem údajů na základnu. Zapínají knoflíky, háčky, kontakty elektricky vyhřívaných obleků. Ross a Moore vstupují, lépe řečeno soukají se do hliníkové koule se skořápkou stěny silnou jen 3 mm. Je hodně nepohodlná, přeplněná přístroji a nadmíru těsná. Start se však stále opožďuje – někde je porucha. Jeden ze stovky elektromotorů, vesměs menších než krabička zápalek, nefunguje. Elektrotechnikové kontrolují spoje, sakrují. Ross a Moore se potí v neprodyšných oblecích. Poruchu

nelze nalézt. Nakonec se oba muži v gondole rozhodují: „Odletíme. Tentokráte startujeme, ať se děje cokoli!“

Jejich rozhodnutí je hlášeno doprovodným letadlům, připraveným na startovní ploše, i vrtulníkům, kroužícím kolem. Potom se ozývá povel Vernových hrdinů, povel vzdušných kapitánů a nejodvážnějších z odvážných: „Pusťte vše!“

Lana jsou uvolněna. Obrovská hruška balónu, plněného 700 000 m3 hélia, uzavřeného do vězení polyetylénové fólie jemné jako dech, se velebně vznáší k nebesům a nese s sebou i kabinu s dvěma odvážnými muži – Malcolmem Rossem a Charlesem Moorem. Je 10.16 hodin.

Večer je dosaženo plánované výše 27 000 metrů. Noční mrazík ochlazuje hélium – balón klesá. Ross odhazuje zátěž – klesání je zastaveno. Ráno v 5.15 počíná desetiminutová práce. Z gondoly se vysunuje válec hvězdářského dalekohledu, cvakají závěrky kamer. Teď je hlavní osobou v gondole Charles Moore.

Začíná sestup. Vzdušné proudy zahnaly balón 800 kilometrů od místa startu. Snáší se mezi divoké skalnaté útesy kdesi v Kansasu. Naneštěstí se při přistávání otevírá záchranný padák. Vítr táhne a smýká gondolu přes balvany a hrozí ji zničit. Astronomické přístroje se tříští, Moore a Ross jsou nárazy zraňováni a napůl v bezvědomí. Konečně přistává doprovodný vrtulník a jeho posádka přetíná lana, poutající gondolu k padáku.

Den nato už oba mužové vědí, že jejich čin nebyl zbytečný, že se záměr podařil.

Odpověděli zcela spolehlivě a jednou provždy dávnou otázku:

„Ano – na naší sesterské planetě Venuši je vodní pára, a tedy i voda.“

Dočetli jste se, kolik otazníků se hemží kolem planety Marsu. Mars na sebe strhl pozornost veřejnosti, doufající v nové senzace při výzkumu kosmu, ba do jisté míry i pozornost hvězdářů-planetologů. Jeho křišťálově jasná atmosféra dovoluje odhalovat na povrchu rudé planety stále nové a nové podrobnosti – a to, jak pochopíte, láká. Jestliže však je Mars obklopen otazníky, je Venuše sama jediným velkým otazníkem.

Posuďte sami, co všechno o Venuši nevíme, co jen tušíme, a po pravdě řečeno někdy ani to ne. Nevíme tedy:

— jaký je přesný průměr této planety, a tím ovšem neznáme ani její hmotu zda má na svém povrchu nějaké útvary

— jaká je poloha rotační osy Venuše, otáčí-li se vůbec a jak rychle

— z čeho jsou složena mračna zahalující Venuši

— jaké je složení atmosféry Venuše

— zda Venuše má – nebo ještě nedávno měla – svůj měsíc

— zda jsou na povrchu Venuše podmínky pro vznik a existenci života

Otázek je přirozeně více, ale ty, které jsme uvedli, jsou hlavní, nejožehavější a vědci nejdiskutovanější. Zdrojem svízelí s Venuší je její háv, utkaný z hustých mračen, bránících nám nahlédnout do tváře planety, označované jménem starověké bohyně lásky. A protože až do objevu dokonalejších pozorovacích metod a přístrojů byly naše vědomosti o Venuši prabídné, měla fantazie spisovatelů a hvězdářů volné pole a mohla se jaksepatří vyřádit. V 17. století prohlásil francouzský spisovatel Bernard de Fontenelle s roztomilostí vlastní svému národu, že prý Venuše je planetou lásky, obývanou skvělými, bezstarostnými lidmi, trávícími život v radovánkách a flirtování a zabývajícími se výhradně tancem, poezií a hudbou, takže jim na práci nezbývá čas. Proč by také pracovali? Živí se (podle Fontenella) vzduchem a věčné léto činí i starost o oděv zhola zbytečnou… Jak je vidět, promítl milý Bernard sny a touhy své společnosti, seskupené kolem krále Slunce, Ludvíka XIV., na Venuši, jejíž protějšek se pan král i s nicnedělajícími a bezstarostnými dvořany snažil vytvořit v právě vybudovaných Versaillích… Aby si však Venušané přece jen nemohli stěžovat na nedostatek pevné ruky nad sebou, prohlásil mnichovský hvězdář Gruithuisen počátkem 19. století, že prý mezi lety 1759 a 1806 vládl na Venuši obzvláště významný císař, jehož nastolení i smrt byly ohlašovány – rachejtlemi, ohňostroji, viditelnými až ze Země…

Gruithuisen (s jehož originálními názory o Měsíci se seznámíte v příslušné kapitole) totiž pozoroval v uvedených letech na Venuši velmi jasné záblesky. Viděli je i jiní hvězdáři a vysvětlovali je po svém – např. vypalováním rozlehlých pralesů a džunglí nebo dokonce, podle mínění pana Charlese Crose (1869), snahou o navázání spojení s námi, pozemšťany…

První skutečný průlom do velkého otazníku Venuše učinil roku 1761 slavný ruský vědec Michail Vasiljevič Lomonosov.

Toho roku se totiž odehrával na obloze vzácný jev, opakující se vždy po 8, 105%, 8, 121%, 8 a pak znovu 105% a 8 letech – přechod Venuše přes sluneční kotouč. Jistě víte, že Venuše obíhá blíže Slunci nežli naše Země (Venuše – 108,3 miliónů kilometrů, Země – 149,0 miliónů kilometrů) a že se občas může ocitnout mezi Zemí a Sluncem. Při zmíněném přechodu si Lomonosov povšiml, že kotouč Venuše, jevící se jako černý kruh na pozadí slunečního disku, je při vstupu a výstupu obklopen jasným pásem. Úkaz pozorovalo mnoho hvězdářů, Lomonosov jediný jej však správně vysvětlil: zářící pás vzniká lomem paprsků v poměrně husté atmosféře Venuše.

Povrch naší večernice či jitřenky tedy pokrývá hustá, mračná atmosféra. Její pozorování je ztíženo i tím, že tato planeta jeví fáze, podobné měsíčním – když je k nám nejblíže, obrací k nám neuctivě tmavou stranu – a nevidíme zhola nic. Pak se objeví úzký srpeček, roste, roste – a v úplňku, kdy můžeme pozorovat celý kotouč planety, je od nás Venuše pětkrát dále nežli Mars při některém z příznivých přiblížení.

Tím jsme vlastně vysvětlili příčiny valné části našich otazníků a je čas pokusit se na ně podle nejlepšího vědomí a svědomí odpovědět.

Jak se zdá, skutečný průměr Venuše je hodně blízko výsledkům měření sovětského astronoma Martynova z roku 1959, který jej určil na 12 200 ± 34 km. Jiná, dřívější měření udávala hodnoty poněkud větší, až 12 600 km, čímž by se Venuše opravdu „sestersky“ přiblížila Zemi s jejím průměrem asi 12 730 km. Hmota Venuše byla vypočítána odhadem podle poruch způsobených na dráze planetky Erose, pravého vesmírného trpaslíka, vlastně nepravidelného kusu skály o průměru jen asi 20 km. Byla odhadnuta na 0,82 hmoty Země – její hustota by byla o něco menší: 4,9 g/cm3 oproti Zemi s 5,5 g/cm8. Také přitažlivost na povrchu Venuše by byla menší. Skokan, vážící na Zemi např. 70 kg, by podstatně zlepšil na Venuši svůj osobní rekord – vážil by totiž pouhých 60,2 kg.

Zda se Venuše otáčí a jak rychle, bylo a je dosud předmětem sporů. Tvar kotoučku planety, pozorovaný v dalekohledu, je naprosto přesně kruhový – odstředivé síly tedy nepůsobí nijak výrazně (např. Jupiter nebo Saturn jsou na první pohled zploštělé) a otáčení Venuše bude buď pomalé, nebo žádné. To má ovšem velký, ne-li rozhodující vliv na možnosti života – těžko předpokládat, že by mohl vzniknout a udržet se na planetě, jejíž jedna polovina by byla (jako např. u Merkura) stále opékána žhavým sluncem a druhá polovina smrtelně chladná a tmavá.

Starší pozorovatelé, svedeni podobností se Zemí, se domnívali, že se i Venuše otáčí jednou za 24 hodiny – brzy se však objevily názory další, které bylo možné roztřídit na tři skupiny, zastávající:

1. rotaci krátkou, jeden nebo několik málo dní

2. rotaci o dlouhé periodě několika týdnů

3. rotaci vázanou, tedy za 224 dny, 16 hodin a 48 minut – při níž by planeta obracela k Slunci stále tutéž polokouli

Řekněme hned, že dalekohled zatím tuto otázku nerozřešil. Útvary, o něž by se mohli hvězdáři opřít, na povrchu Venuše nevidíme, a pokud jsou zaznamenávány jakési stíny, skvrny a pásy, pak jde o velmi proměnlivé jevy, nejspíše vysoko v atmosféře. Nejistota šla tak daleko, že ani nebylo jasné, otáčí-li se Venuše od východu na západ nebo opačně, od západu na východ. (To ovšem nijak nevadilo roku 1895 jakémusi panu L. Brennerovi, aby „neurčil“ dobu rotace planety na 23 hod. 57 min. a – teď, prosím, pozor! – 36,27728 vteřiny, čili s přesností stotisíciny vteřiny…)

Na pomoc přišla radioastronomie – nejdříve tzv. pasivní, pouze přijímající z vesmíru rádiové signály a šumy. V únoru 1956 zachytil J. D. Kraus na vlně 11 metrů signály z Venuše, které připisoval bouřkám v její atmosféře. Z jejich pravidelného kolísání určil dobu jedné otáčky Venuše na 22 hod. 17 min. i 10 min. Podrobnějším rozborem se však ukázalo, že stejně přípustnou by byla i pomalá rotace s periodou 13 dní – další pozorování však, žel, nepotvrdila Krausovo zjištění. Bylo třeba vyčkat pokroku aktivní radioastronomie, vysílající na principu radaru svazek rádiových vln ke zvolenému objektu a zachycující odražené paprsky, jakousi rádiovou ozvěnu.

Brzy po válce, již roku 1946, byla uskutečněna v Maďarsku a v USA první radiolokace Měsíce, která zpřesnila naše vědomosti o věrném průvodci Země, k dosažení Venuše však bylo třeba přístrojů alespoň pětmiliónkrát výkonnějších. I těch se hvězdáři dočkali. Roku 1958 byla provedena radiolokace Venuše pracovníky Lincolnovy laboratoře v Cambridgi (USA), kteří v roce 1961 dokonce vybudovali pro tento úkol na Portoriku obrovskou radarovou anténu o průměru 300 metrů, a současně, v dubnu téhož roku, sovětskými hvězdáři V. Kotelnikovem a I. Šklovským. Jejich zařízení bylo tak dokonalé, že se od povrchu Venuše vrátily rádiové vlny o poměrně velikém výkonu 15 wattů, umožňujícím nejrůznější zcela přesná měření. Sovětské výzkumy nasvědčují, že se Venuše otáčí kolem své osy – rádiový signál byl totiž při návratu poněkud „rozmazán“ – s rotační periodou kolem 10 dnů. Přesné určení bude možné až po spolehlivém stanovení polohy rotační osy planety. Další otazník, složení mračen na Venuši, hvězdáře dost dlouho neznepokojoval. Považovali prostě za samozřejmé, že jde o docela „pozemská“ mračna z drobných vodních kapiček. Teprve když se dlouho nedařilo zjistit v atmosféře Venuše ani stopy vodní páry, počali přemýšlet o jiných možnostech. Padlo mnoho návrhů, domněnek a tvrzení, vesměs málo nadějných pro život na naší sesterské planetě vůbec a zejména pak pro spokojený pobyt pozemských kosmonautů na jejím povrchu. Mračna byla připisována rozptýleným krystalkům formaldehydu, mračnům solných částic, prachu, drobným kapičkám nafty, krystalkům pevného kysličníku uhličitého, ba i tak nezvyklým sloučeninám, jako je např. C302, tj. v přírodě se nevyskytující suboxyd uhlíku. V poslední době se však opět značná část vědců kajícně vrací k myšlence „docela obyčejných“ vodních mračen – mračný obal Venuše totiž jeví mnoho nápadných podobností s mraky pozemskými – např. stejnou teplotu jejich horní hranice minus 39° G. Při tak nízké teplotě musí být vodních par nad pokrývkou mračen velmi málo, nejvýše tolik, že by po změně ve vodu vytvořily vrstvičku asi 0,2 mm silnou.

Podobné rozpaky jsou i nad složením atmosféry Venuše, především proto, že zkoumání jsou přístupné jen její nejvyšší vrstvy, v nichž byl nalezen již roku 1932 převážně kysličník uhličitý. Po kyslíku a po vodě bylo marně pátráno. Není divu – vždyť světlo zkoumané planety prochází silnou vrstvou pozemského ovzduší a značně mohutnější spektrální čáry pozemského kyslíku a pozemských par zcela zakrývají jemné čáry, příslušející snad samotné atmosféře planety. Bylo nutné provést pozorování a měření nad zemským povrchem, kde je vzduch dostatečně řídký. Americký fyzik J. Strong připravil pokus – a Ross s Moorem, o nichž jste se dočetli na počátku naší kapitoly, vzlétli.

Zjistili, že nad oblačnou pokrývkou Venuše existuje množství vody, které by po sražení odpovídalo vrstvičce asi 0,019 mm silné, což je daleko více nežli ve stejné výši v pozemské stratosféře. Tento výsledek se zdá napovídat, že na Venuši je vody dost – a možná že i víc než dost. Potěšil nás i sovětský hvězdář N. A. Kozyrev, jenž nalezl v atmosféře Venuše dusík. Na snímcích, které Kozyrev získal, objevil britský astronom B. Warner dokonce i kyslík. Situace se počala jevit v růžovém světle. Zdálo se, že atmosféra Venuše má složení aspoň trochu podobné atmosféře Země, a tušení se změnilo bezmála v jistotu, když G. P. Kuiper roku 1962 oznámil: dokonce i poměr jednotlivých druhů izotopů uhlíku v kysličníku uhličitém na Venuši je týž jako na Zemi… Ožily staré teorie (např. sovětského autora Barabašova), že Venuše vypadá tak, jako před milióny let vypadala Země, a že na ní snad právě teď probíhá kamenouhelná epocha s rostlinami a zvířaty podobnými tehdejší flóře a fauně pozemské.

Zájem vzrostl, ale řešení otazníků se z kupolí hvězdáren přeneslo na kosmodromy. K planetě vylétly první kosmické sondy. SSSR vypustil 12. 2. 1961 Venuši 1 o váze 643,5 kg. Proletěla sice blízko cíle, ale již ve vzdálenosti pěti miliónů kilometrů od Země se odmlčela, snad zasažena meteorem. Odeslala na Zem zprávy o intenzitě kosmického záření a rozložení meziplanetární hmoty. O půldruhého roku později, 27. 8. 1962, vypustily USA pomocí rakety Atlas-Agena kosmickou loď Mariner 2 o váze 202,5 kg. Podle programu měl Mariner prolétnout dne 15. prosince 1962 asi 16 000 km od povrchu Venuše – této mimořádné přesnosti mělo být dosaženo díky opravě dráhy malým raketovým motorem, uvedeným na povel ze Země ve vhodném okamžiku v činnost. Složitá operace se znamenitě podařila. Zdálo se, že výsledek předčí očekávání a že se Mariner dostane k Venuši ještě o 1600 km blíže, dne 8. září však došlo k nešťastné srážce kosmické sondy s malým meteorem a Mariner byl vychýlen ze své dráhy. Opravil sice automaticky svou polohu, proletěl však kolem cílové planety ve vzdálenosti poněkud větší, 33 600 km, když byl předtím nedočkavým hvězdářům připravil horké chvilky občasným selháváním zdrojů elektrické energie, které se však naštěstí v kritické době přiblížení k planetě umoudřily.

V tisku bylo tu a tam slibováno rozřešení všech otazníků Venuše tak říkajíc jedním rázem – k tomu bohužel (a také samozřejmě) nedošlo. Mariner však přesto předal na Zem množství cenných informací, jejichž zpracování trvalo dlouhé měsíce – vždyť šlo o tři čtvrti miliónu dílčích signálů, vysílaných denně po dobu 75 dní!

Nuže – co nám o Venuši zjistil „z první ruky“ kosmický průzkumník?

Určil přesně hmotu Venuše na 0,814485 hmoty Země s chybou asi ± 0,015 %.

Zjistil na Venuši vrstvu velmi hustých mračen, silnou 15-30 km, tedy značně vyšší, nežli o jaké jsme dosud uvažovali.

Rotace Venuše je podle výsledků Marineru 2 zřejmě velmi pomalá, nejspíše delší než Venušin rok – tedy asi kolem 250 dní.

Teplota povrchu planety je značně vyšší, nežli se dosud předpokládalo, a pohybuje se nejspíš kolem 426° G (!) – na jižní polokouli planety však byla zjištěna rozsáhlá „chladná“ oblast, nad níž mají mračna teplotu až o 20° G nižší. Zdá se, že mraky skrývají jakýsi neznámý geologický útvar, např. obdobu Marsových polárních čepiček.

A sotva byla tato zjištění uveřejněna, ozvaly se námitky. Tak například universita Johna Hopkinse prohlásila naměřenou teplotu za ostudný omyl a podle svých měření soudí na průměrnou teplotu –40°C. To už je pořádný rozdíl!

A pokud jde o reliéf povrchu Venuše, zjistil radarový průzkum v roce 1966 dvě pravděpodobná velká pohoří: Alfa, probíhající v délce asi 3800 km od severu k jihu (asi jako Kordilliery), a rozsáhlejší pohoří Beta, s průběhem od západu na východ, podobné spíše Himálaji.

Mariner nezjistil v atmosféře Venuše ani stopy kysličníku uhličitého, což je naprosté překvapení. Podle pozemských měření se s jistotou předpokládalo, že množství C02 je v atmosféře Venuše asi 1000 X větší než v ovzduší Země. Mariner ovšem zjišťoval složení nejvyšších vrstev vysoko nad mračny a jeho údaje smíme vztahovat na nižší vrstvy atmosféry Venuše jen velmi, velmi opatrně. Kromě těchto údajů předal Mariner zprávy o hustotě kosmických částic kolem Venuše, o magnetickém poli této planety (které nebylo zjištěno a buď neexistuje vůbec, nebo je přinejmenším dvacetkrát slabší pozemského) a o některých vlastnostech kosmu. V předávání zpráv pokračoval až do zmlknutí ve vzdálenosti 86 880 000 km od Země.

Jeden druh informací nebyl dosud zveřejněn, ačkoli byl v programu Marineru jedním z hlavních – totiž údaje o tvaru povrchu planety, ukrytého pod vrstvou mračen. Možná že se signály zatím nepodařilo rozluštit, pravděpodobnější však je snaha o utajení této skutečnosti, která má rozhodující význam pro přistání kosmonautů. Domněnky se totiž naprosto liší. Planetologové se dnes v otázce vzezření krajiny na Venuši dělí do čtyř vzájemně se potírajících táborů.

První tvrdí, že Venuše je pokryta horami a že její povrch je velmi podobný povrchu Měsíce. Voda na Venuši nemá pro vytváření rázu krajiny valnou důležitost, vyskytuje se jen tu a tam, podle některých autorů se dokonce již dávno vypařila, přešla v podobě mračen do ovzduší a život na povrchu planety vyhasl. Hory na Venuši jsou značně vysoké, přinejmenším několik tisíc metrů – ojedinělá pozorování by mohla svědčit i pro vrcholky, tyčící se snad až nad horní hranici mračen, tedy 30 000 metrů vysoko.

Druhá, novější teorie považuje povrch Venuše za zcela pokrytý souvislou vrstvou vody, bezbřehým oceánem. Tato teorie nalezla odezvu i v některých fantastických románech. Kdyby byla potvrzena, dovolovala by sice věřit v život na Venuši – i pozemský život vznikl v pramořích – rozhodně však ne ve „vodní lidi“, jak je líčí americké science--fictions, odehrávající se na Venuši.

Třetí skupina vědců považuje Venuši za poměrně plochou pustinu bez vody, jejíž zvětralý povrch je změněn v prach, vytvářející nebo alespoň zbarvující mračný příkrov planety.

Konečně čtvrtá a poslední skupina teorií je spojena jedinou společnou myšlenkou: poměry na Venuši se naprosto a dokonale liší od pozemských a nelze je k sobě vůbec přirovnávat. F. Hoyle například vyslovil roku 1955 domněnku, že se na povrchu Venuše rozlévají naftové oceány, podle dalších autorů dokonce pokrývající celý povrch planety. Jediným projevem pohybu na mrtvé Venuši je podle těchto vědců jen pomalá výměna naftových mlh – drobných kuliček nafty, rozptýlených v čistém kysličníku uhličitém – mezi denní a noční stranou planety…

Jak vidíte, bude řešení otázky života na Venuši velmi svízelné – stěží si lze představit bezstarostně tančící Venušany pana Bernarda de Fontenelle od hlavy k patě pocákané naftou, nebo volbu císaře s ohňostrojem, vypalovaným pod mořem…

Neobyčejně vysoké procento kysličníku uhličitého v atmosféře (které je nejspíše skutečností i přes opačné zjištění Marineru) možná naznačuje, že by hodně veliký kus pravdy mohl být v teorii o oceánem pokrytém povrchu Venuše. Kdyby totiž byly kromě moří na planetě i pevniny, docházelo by nutně za spoluúčasti vody k vytváření pevných sloučenin kysličníku uhličitého a jeho množství v atmosféře by prudce klesalo. Tento proces by byl ještě daleko rychlejší, kdyby na povrchu Venuše byly rostliny, schopné uložit mohutné vrstvy uhlí, rašelin atd. – vesměs uhlíkatých sloučenin, jejichž celkové množství uhlíku mnohokráte převyšuje množství tohoto prvku ve vzdušných plynech. Kdyby naše zásoby nafty, uhlí, dřeva i rašeliny vzplanuly (a kdyby se uvolnil kysličník uhličitý z nerostů, uhličitanů a vápenců, kde byl před věky vázán), pak by atmosféra naší Země byla celkem věrnou napodobeninou atmosféry Venuše, jak ji odhaduje většina hvězdářů. Oceán pokrývající celý povrch vysvětluje také nepřítomnost většího množství volného kyslíku, který může vznikat jen činností zelených rostlin.

Co skrývá oceán na Venuši? Přijmeme-li domněnku, že rozvoj života od nejnižších forem k nejvyšším, vyznačujícím se inteligencí a schopností podrobovat si a ovládat přírodní síly, je zákonem, pak není důvod nevěřit ve „vodní“ civilizaci, zastupovanou ovšem tvory zcela jistě člověku nepodobnými. Nechci pouštět fantazii z uzdy, myslím však, že můžeme jít ještě trochu dál: k výrobě nástrojů a k práci potřebuje každý živočich, ať kdekoli ve vesmíru, dostatečně vyvinutou inteligenci, dobré smyslové orgány a zařízení, kterým by se mohl zmocňovat předmětů kolem sebe, opracovávat je a měnit – zkrátka ruce. Této představě nevyhovuje tvor tvaru ryby – ačkoli např. rybám podobní delfíni jsou dnes považováni za tvory, stojící svou inteligencí hned za člověkem. Nevyhovuje ani chobotnice, i když chapadla umožňují velmi jemné a složité pohyby. Její nervová soustava je totiž zcela primitivní a o inteligenci se nedá vůbec mluvit.

Je možné, že si život na Venuši nalezl svou originální formu, zcela nepodobnou pozemské – jestliže by však přece jen byl podobným životu pozemskému, pak se mi nejpravděpodobnějším zdá vývoj tvorstva směrem k čemusi vzdáleně podobnému Čapkovým mlokům… Inu – kdo se dočká, uvidí.

Dlužím vám ještě jeden otazník a odpověď na něj: má Venuše svůj měsíc nebo nemá? Samozřejmě že nemá, lze se to dočíst v každé knize o hvězdářství. Ale…

Ale 18. srpna 1669 viděl Cassini svým dalekohledem poblíž Venuše docela zřetelně objekt velikosti asi 1/4 planety, který byl ve stejné fázi jako Venuše. Sledoval jej patnáct minut, pak jej už nespatřil – až 25. února 1672, tentokráte na druhé straně planety.

Cassini nezůstal sám. Zcela podobného průvodce Venuše pozoroval 23. října 1740 J. Short a 3. května 1761 Francouz Montaigne. Jimi spatřený průvodce odpovídal Cassiniho objevu – jeho průměr byl asi 1/4 planety a jevil tutéž fázi jako Venuše. Neobyčejně zajímavé a dost přesvědčující je pozorování A. Scheutzera, který při přechodu Venuše přes Slunce roku 1761 spatřil planetu doprovázenou tmavou skvrnkou, která se odrážela proti slunečnímu kotouči, a to i ve chvíli, kdy již Venuše dávno kotouč Slunce opustila. Stejný objekt pozorovali v různých dnech března roku 1764 Rödkier, Horrebow a Montbarron, aniž věděli jeden o druhém^ a tedy bez jakékoli předpojatosti.

Hvězdáři vzali existenci Venušina měsíce na vědomí – o jeden měsíc ve sluneční soustavě více nebo méně, proč ne? – a stanovili dokonce jeho dráhu, její výstřednost, oběžnou dobu atd. atd. – a pak už jej nikdy nespatřili… Jen Barnard pozoroval 13. srpna 1892 poblíž Venuše hvězdu, změřil její polohu a zjistil, že… žádná hvězda v tomto místě vlastně neexistuje. V následujících dnech ji už na starém místě nenalezl.

Nuže, jak vysvětlit tento kuriózní otazník? Třiatřicet pozorování podivného tělesa, vykonaných až do roku 1887, zhodnotil R. Stroobant. Některá označil za pozorování jiných hvězd, Rödkier prý dokonce (nešťastník, jaká mu ušla příležitost proslavit se!) spatřil poblíže Venuše tehdy ještě neznámou planetu Uran. Ostatní obrazy byly prostě „duchy“ – odrazy světla Venušina kotoučku na čočkách dalekohledu.

Tento názor byl všeobecně přijat a vzrušení hvězdáři se uklidnili – zdá se však – a toto mínění zastává i český planetolog J. Sadil, známý svým opatrným a nadmíru kritickým postojem k různým odvážným domněnkám, že přece jen nevysvětluje vše. Je zde především skutečnost, že těleso poblíž Venuše popisovali zkušení astronomové, kteří svými jednoduchými přístroji dovedli vykonat úžasná, dnes stěží pochopitelná pozorování – Cassini například objevil čtyři maličké Saturnovy měsíčky, Thetys, Dione, Rheu a Japeta, a popsal dělení Saturnova prstence, nesoucí dodnes jeho jméno, Barnard objevil ještě menší pátý Jupiterův měsíc. Ani ostatní nebyli astronomickými nováčky, a co hlavního – dokonale znali své přístroje, ukazující celou sbírku „duchů“. Dokázali naprosto bezpečně rozlišit skutečný obraz od zdánlivého. Je to ostatně docela snadné, postačí nepatrný pohyb dalekohledem – „duch“ se pohybuje, skutečný objekt nemění místo. Kromě toho dotyční pozorovatelé výslovně popírají, že by šlo o optický klam nebo vliv vad optiky dalekohledu.

Barnardův „měsíc“ snad mohl být – jak napadlo J. Ashbrooka teprve roku 1956 – novou hvězdou, tzv. novou, která se ihned po pozorování zmenšila a nemohla už být pozorována, Horrebowův „měsíc“ hvězdou Théta v souhvězdí Vah, Rödkierův Uranem…

Dovolíte-li, přijdu i já se svou troškou do mlýna: Barnardův „měsíc“ mohl být kometou, velmi slabou, a proto neviditelnou, v jejímž jádru se odehrál výbuch, zvyšující jasnost komety podle pozorování až o osm hvězdných tříd, tedy 1600krát. Podobné výbuchy byly pozorovány již mnohokráte a vedly k celé řadě sporů a nejasností, protože jádro komety se může i během několika minut rozjasnit, aby za několik málo dní opět zhaslo – a kometa se stává zcela neviditelnou.

Jako vždy se dali do práce nadšenci. Venušin měsíc, pozorovaný astronomy 17. a 18. století a pak už nikým více, byl prý umělou družicí Venušanů… Pěkný výrobek, o průměru 1/4 planety, opravdu! Ne – zde pravda také nebude. Snad je spíše v tvrzení, které mělo hodně zastánců v 19. století, že totiž měsícem Venuše byla dočasně připoutaná planetka, která později svou planetu zase nevděčně opustila.

Zkrátka: nemyslíte, že nejen Mars, ale i Venuše má nepochybně právo být nazvána „záhadnou planetou“ nebo alespoň planetou s otazníky, které čekají na své rozluštění? V době, kdy koriguji tuhle knížku (v červnu 1967) se vydaly k Venuši dvě nové kosmické sondy – sovětská a americká. Využily příznivého okamžiku „planetárního letového řádu“. Až doletí, měla by být už knížka ve vašich rukách. A možná že pak budeme chytřejší. Vy i já.

Starodávná čínská kniha Šu-king vypravuje v kapitole O trestné výpravě Yinově tuto tragickou událost: „Žili kdysi Hi a Ho, kteří zcela zničili svou ctnost, upadli ve víno a opilství, zanedbali povinnosti svého úřadu a opustili svá místa. Věnujíce se vlastním záležitostem, neospravedlnili zmatek na nebesích. Prvého dne v posledním měsíci podzimu nesouhlasilo Slunce a Měsíc náležitě v souhvězdí Fang. Slepí hudebníci bili na své bubny, nižší úředníci a lid zmateně pobíhali. Hi a Ho, ve svém úřadě zcela neužiteční, nevěděli a neslyšeli nic, tak z cesty svých povinností sešli. Proto byli vydáni smrti, ustanovené dřívějšími vládci, neboť zákony praví: předběhnou-li čas, zasluhují smrt bez milosti, jsou-li pak pozadu za časem, taktéž propadnou smrti…“ Chudáci Hi a Ho, kteří prodali svůj život za číši vína!

V každém případě jde o velmi starou zprávu o zatmění, patrně zatmění Slunce měsíčním kotoučem. Pečlivý rozbor astronoma Oppolzera jej datuje na 21. října roku 2137 před n. l.

Proč o tom píši?

Abych vás přesvědčil, že pozorování pohybu Slunce, Měsíce a planet patří odedávna k základním znalostem lidstva, jak už legendární čínský císař Yao ustanovil, „aby kalendář v pozorováních a výpočtech s nebem v souhlase zůstal, pohyby Slunce a Měsíce předem stanovil a na základě tom lidu správná rozdělení roku umožnil“.

Nejhorlivěji pozorovaným tělesem byl vedle Slunce Měsíc. A přece mu můžeme věnovat příští kapitolu. I on je dosud tak trochu otazníkem.

eratosthenes a další otazníky kolem měsíce

Zájem o Eratosthenes, tento měsíční kráter, vzbudil znovu roku 1951 P. A. Moore. Snaží se oživit starou, kdysi hodně probíranou otázku: existuje na Měsíci život?

Moore se domnívá, že tmavé pruhy, obklopující některé měsíční krátery, „by mohly být vegetací, o jejímž druhu se lze ovšem jen dohadovat…“

Zájem o Eratosthenes a o možnosti života v něm není nový. W. H. Pickering, který pozoroval Měsíc za výjimečně dobrých podmínek a výtečným přístrojem harvardské hvězdárny na ostrově Jamajka, nakreslil v okolí kráteru řadu temných pruhů, které nazval měsíčními kanály a označil je za pásy rostlinstva, pokrývajícího okolí úzkých, dalekohledem neviditelných trhlin, jimiž unikají z nitra Měsíce na povrch vodní páry a kysličník uhličitý, umožňující nesmírně otužilé vegetaci aspoň živořit…

Že Pickeringova kresba určitý skutečný podklad má, ukazuje fotografie téže krajiny, pořízená Hallem na Yerkesově hvězdárně (obr. na str. 109). Fotografie přirozeně nemůže podat takové množství podrobností jako kresba podle pozorování okem, přece však některé detaily zřetelně souhlasí.

Vraťme se však zpět k samým počátkům diskuse o životě na Měsíci, a tím k prvnímu otazníku této kapitoly.

Již Bernard de Fontenelle ve své knize Rozhovory o mnohosti světů, napsané v 17. století, velmi moudře napsal, že „… Slunce nezvedá nad Měsíc ani kouř, ani páru… Pro páry je příznačné, že jsou tam, kde je voda. Kdo jsou obyvatelé těch pustých kamenů, které ničeho neplodí, a takové půdy, která nemá vod?“

Na počátku 19. století propagoval myšlenku života na Měsíci známý astronom John Herschel. Doplatil na svou upřímně míněnou snahu obrovskou, byť nezaviněnou ostudou.

Jakýsi ctižádostivý novinář využil v roce 1835 cesty tohoto populárního astronoma, syna slavného otce Williama, do jižní Afriky. Uveřejnil v časopise New York Sun popis zbrusu nového dalekohledu vynalezeného Johnem Herschelem a Davidem Brewsterem, známým fyzikem a optikem. Dalekohledem lze prý rozeznat i nejmenší podrobnosti na tváři Měsíce – a pohled, uvšechvšudy, stojí za to!

Na Měsíci spatřil prý Herschel bazaltové skály, porostlé jakýmisi fantastickými makovicemi, mezi nimiž se pásla zvířata, podobná buvolům a kozám, jenže pouze s jedním rohem. Nad měsíční krajinou poletují lidem podobné bytosti s ohromnými křídly. Ještě podivuhodnější bytosti ve tvaru koule se valí ohromnou rychlostí po svazích hor, pokrytých obrovskými krystaly drahokamů…

Našli se vědci, kteří létající Selenity – tak se obyvatelům Měsíce říká – hbitě pojmenovali latinským názvem Vespertilio homo – člověk netopýr – a velmi vážné, své cti dbalé časopisy jako New York Times a New Yorker prohlásily, že Herschelovými objevy začala nová, slavná éra astronomie…

Teprve když se jeden z výtisků New York Sunu, který si díky „netopýřím lidem“ znamenitě zvýšil náklad, dostal do jižní Afriky k samotnému Johnu Herschelovi, vynutil si rozzuřený vědec odvolání zprávy.

Je vlastně podivné, kolik snahy bylo vynaloženo na důkaz obydlení Měsíce inteligentními bytostmi! Německý hvězdář Gruithuisen, autor dobrého vědeckého díla o Měsíci a dokonce i menší mapy měsíčního povrchu, ohlásil roku 1822 nesmírně závažný objev: na hranici Sinus Medii, nedaleko středu měsíčního kotouče, objevil opevněné město Selenitů. Popsal jeho polohu, tvar i způsob opevnění, dokazující, že Selenité jsou docela šikovnými vojenskými architekty… Pozdějším selenografům Beerovi a Mádlerovi dalo hodně práce Gruithuisenovu fantazii vysvětlit a vyvrátit; lidé raději věří příjemné a vzrušující lži nežli nudné pravdě.

Jednou z takových nudných pravd je i nesporné zjištění, že tzv. Přímý val, 140 km dlouhý zlom, podobající se při pozorování dalekohledem umělé, zcela rovné zdi, není dílem Selenitů, jak leckdo dříve svatosvatě věřil, tím spíše, že byly v drobném kráteru Birt nedaleko Přímého valu pozorovány změny, podobné změnám v Eratosthenu. Největší pozornost však vzbudil znovu Eratosthenes roku 1924, kdy nenapravitelný Pickering prohlásil, že přemisťující se temné skvrny na jeho dně jsou asi obrovskými roji měsíčního hmyzu. Zcela podobný obraz by prý, prohlásil Pickering, viděl Selenita astronom před sto lety na prériích Severní Ameriky, kde se pohybovala obrovská stáda bizonů…

Dokonce ještě roku 1953 se rozpředla mezi selenology vzrušená diskuse kolem zbrusu nového objevu J. O’Neila, který oznámil, že na západním okraji Moře bouří nalezl mezi dvěma výběžky pohoří visutý

most, dlouhý více než třicet kilometrů. Dalekohledy celého světa se zaměřily na útvar, stěží vzniklý přirozenou činností horotvorných sil.

Objevily se už i pohotové úvahy o „nárazu létajícího kotouče z Venuše“. Řada astronomů potvrdila existenci mostu; zřetelně spatřila obloukovitý stín, vrhaný podivuhodným útvarem…

Teprve zkušení čeští pozorovatelé Měsíce, P. Příhoda, A. Rückl a J. Sadil, objevili všední skutečnost – obloukovitý stín je vlastně stínem dvou malých kráterů, které O’Neil, H. P. Wilkins, Gavrilov a ostatní – neviděli.

Tento úspěch našich selenologů je tím cennější, že pozorují Měsíc většinou poměrně malým, osmnácticentimetrovým refraktorem petřínské hvězdárny, který má už dávno právo na odpočinek. Mohli bychom pokračovat dál, ale vezměme svůj první měsíční otazník raději ještě jednou od samého počátku: Jsou na Měsíci podmínky pro vznik života, třeba jen poněkud podobného životu pozemskému?

Bohužel nejsou. Bylo zcela bezpečně prokázáno, že Měsíc nemá atmosféru – přesněji řečeno, že hustota jeho atmosféry je přinejmenším aspoň 1 000 000 000 000 krát menší než atmosféry pozemské, a že tedy v jejím 1 cm³ je přítomno jen asi 1000 elektronů nebo jiných atomových částic. Měsíc je prostě obklopen naprostým vzduchoprázdnem. To především.

Za druhé: na Měsíci není voda. Teplota měsíčního povrchu kolísá od +100°C (stojí-li Slunce v nadhlavníku) do –150°C po západu Slunce. Přitom nebyly nikdy pozorovány známky, svědčící pro přítomnost vodních par.

Někteří obzvláště tvrdošíjní romantikové se snažili obdařit Měsíc alespoň na neviditelné, trvale odvrácené polokouli vzdušným obalem, umožňujícím rozvinutý život a vyspělou civilizaci. Spisovatelé se ujali jejich domněnky: jak vidíte z obrázku na str. 117, byla první „mapa“ odvrácené poloviny Měsíce nakreslena již koncem minulého století a představivost autorů vykouzlila nejen postavy Selenitů, ale i jejich měst. Bydlet bych v nich rozhodně nechtěl. To vše jsou jen zcela plané úvahy. Fyzika nás poučuje naprosto jasně a bezpečně, že Měsíc, z něhož činí úniková rychlost jen 2,4 km/sec (ze Země 11,2 km/sec), nemůže dlouho udržet molekuly plynů, unikající přirozeným pohybem ve velmi krátké době. Nejlehčí plyny – zejména vodík – zmizí pravděpodobně již za několik desítek tisíců let, těžší později, ale stejně nenávratně. Ani na odlehlé straně Měsíce nás tedy nečeká žádné zvláštní překvapení…

Pozornost astronomů a astrobiologů se však v poslední době znovu soustředila na otázku občasných výronů plynů a par v některých oblastech Měsíce. Byly pozorovány již častěji – podnícen těmito pozorováními rozhodl se N. A. Kozyrev provést systematický průzkum Měsíce a pátrat po výronech plynů. 3. listopadu 1958 byla jeho snaha korunována zdarem. Na snímku, pořízeném padesátipalcovým reflektorem hvězdárny v Simeis na Krymu, bylo zřejmé, že se v kráteru Alphonsus „něco děje“. Rozborem snímků byl později bezpečně zjištěn výron plynů z nitra Měsíce. V plynech byl zatím zjištěn uhlík a vodík.

Kozyrevův zajímavý poznatek nás vlastně opět vrací k samému počátku kapitoly: může i v tak skromných podmínkách existovat na Měsíci alespoň primitivní život? Zcela nedávno upozornilo několik amerických a anglických vědců na otázku měsíčního života z docela jiného hlediska, totiž: může být na Měsíci jakési „skladiště“ mikroorganismů, vyvržených ze Země při srážkách s velkými meteority? Dohodli se, že pravděpodobně ano. Příští, „zásilka“ pozemských baktérií, vyhozených i s horninami a prachem do kosmu 1908 při dopadu vám známého tunguzského meteoritu, dorazí na „místo určení“, na povrch Měsíce, ještě v tomto století. Vědci doufají, že kosmonauti, kteří přistanou na Měsíci, přinesou se vzorky měsíční půdy i ukázky třeba dávno vyhynulých pozemských baktérií a řas. Naskýtá se ovšem hned druhý otazník: bude vůbec možné na Měsíci přistát? Jak vlastně vypadá měsíční povrch? Výpravu na Měsíc chystají kromě Sovětského svazu Spojené státy. Jejich projekt Apollo má skončit přistáním člověka na Měsíci pravděpodobně v roce 1970. Předpokládaný náklad projektu byl asi 40 miliard dolarů, již dnes jsou však výdaje vyšší. (Pro srovnání: vývoj atomové bomby stál dvě miliardy dolarů, což je víc než náklady na vědu vynaložené v celých dějinách lidstva až do roku 1941…)

Kabina projektu Apollo se má vrátit na zem pomocí vlastních raketových motorů a přistát pomocí padáků na hladině oceánu. Při plnění úkolu zůstane jeden astronaut v lodi kroužící kolem – Měsíce, zbylí dva se spustí ve zvláštním „kluzáku“ s malým pomocným raketovým motorem na povrch Měsíce, po 24 nebo 48 hodinách odletí zpět k mateřské lodi, spojí se s ní a vrátí se zase zpátky domů, k Zemi.

Dejme tomu, že vše proběhne podle plánu. Na jakém povrchu však kluzák na Měsíci přistane? V roce 1963 se sovětským hvězdářům podařilo poprvé v dějinách provést světelnou lokaci Měsíce; soustředěným paprskem kvantového generátoru světla – laseru vyslali světelné impulsy do středu kráteru Albategnius. Průměr osvětlené oblasti byl pouze několik málo kilometrů.

Sovětští vědci vytrvale „ohmatávají“ povrch Měsíce i rádiovými vlnami v délce od 0,13 do 35, ba i 70 centimetrů.

Nejzajímavějším výsledkem jejich průzkumu byl poznatek, že se vzrůstáním hloubky stoupá i teplota Měsíce. Dvacet metrů pod povrchem je teplota asi o 25° C vyšší než na povrchu. Sovětská měření dále ukázala, že na samém povrchu Měsíce je asi 1,5 až 2,0 metry silná vrstva látky, přibližně dvakráte lehčí než voda. Byla nazvána lunitem, a jak se zdá, nemá nic společného s prachem, jehož vrstvu někteří hvězdáři na Měsíci předpokládali. Daleko spíše se podobá porézním sopečným horninám pozemským, např. pemze.

Tak. Tohle jsem napsal, ještě než na Měsíci přistály Luny a Survoyery a než se ve všech časopisech světa objevily tisíce snímků povrchu našeho trpělivého souputníka. Než kniha vyjde, objeví se určitě další a další dokumenty. Raději těchto otazníků nechám a povšimnu si s vámi některých, na něž mohou kosmické sondy a stanice odpovědět nejvýše nepřímo.

Tak třeba:

Jak Měsíc vznikl? Odtrhl se před miliardami let od Země, nebo byl teprve v „dospělém věku“ Zemí připoután?

Jak vznikly nejnápadnější útvary na jeho povrchu, zejména krátery? Sopečnou činností, dopady meteoritů, nebo obojím?

Je Měsíc mrtvým, vychladlým tělesem, nebo v jeho nitru ještě pracují, podobně jako v nitru Země, radioaktivní „krby“, projevující se sopečnou činností? Z celé řady otázek, které jsou, jak vidíme, někdy docela základního rázu, vyberme jednu, která zajímá nás, houbaře a rekreanty, a ovšem také meteorology a hvězdáře: mají fáze Měsíce vliv na počasí?

Dlouho byla podobná myšlenka prohlašována za zcela nevědecký babský tlach a bylo proti ní sneseno množství přímých i nepřímých důkazů. Měsíční fáze prý nemohou žádným rozumně vysvětlitelným způsobem zasáhnout do pozemských meteorologických dějů. Změny světla jsou příliš nepatrné, přitažlivost se nemění… Zkrátka, chcete-li se dozvědět všechno potřebné o tom, kdy podle „dorůstání“ a „couvání“ Měsíce rostou houby a kdy prší, jděte si o radu k dědečkům a babičkám. Napovídají vám toho ažaž! hartusili meteorologové, když se někdo odvážil o tom třeba jen špitnout.

Australský vědec E. G. Bowen (který mj. přispěl k vynálezu radaru) proto raději vůbec nespěchal s oznámením výsledků svých výzkumů, jimiž prokázal, že Měsíc, lépe řečeno i jeho jednotlivé fáze, nejen na počasí působí, ale jak se zdá, mají zcela rozhodující vliv…

Není divu. Bowen se stal již jednou terčem prudkých útoků, když oznámil svůj poznatek: velké lijáky v Austrálii se dostavují pravidelně asi 30 dní po období nejvyšší činnosti meteorických rojů…

Meteorologové napřed strnuli, ale pak se do Bowena jaksepatří pustili. Cože? Déšť a meteory? Obrovské masy vzduchu, milióny tun vody – a nepatrné, nicotné kaménky?

Teorie o vlivu meteorů na počasí je jedním z velkých otazníků moderní přírodovědy. Je však prokázána. Všechny údaje souhlasí. Deště opravdu přicházejí po zvýšené meteorické činnosti, při minimu přeletujících meteorů nastávají sucha. Nikdo se už neodváží odporovat tomuto překvapivému zjištění – proč tomu tak je, není však zatím rozumným způsobem vysvětleno.

A pokud jde o podivnou souvislost malých příčin a velkých následků, nelze je jen tak odbýt mávnutím ruky. Vzpomeňme například, že v posledních letech vyslovila celá řada vážných vědců ještě vážnější obavy, že rozmnožení výškových letadel, za nechávajících za sebou kondenzační pruhy, povede ke katastrofálním změnám počasí. Nedohodli se sice ještě, jestli tou katastrofou bude nová ledová doba (jak tvrdí jedna část), nebo naopak prudké oteplení (jak dokazují druzí), ale v možnosti vážných poruch jsou oba tábory docela jednotný.

Jestliže teď Bowen přišel s měsíčními fázemi jako rozhodujícím dlouhodobým činitelem, neopustil svou teorii meteorickou, podle níž je množství srážek určováno přechodem kosmického prachu do mraků. Bowen se zatím domnívá, že Měsíc má místo magnetického pole, které nebylo kosmickými sondami zjištěno, silné pole elektrostatické, schopné vychylovat meteory, také nesoucí elektrostatický náboj, směrem k Zemi, a to více nebo méně podle své fáze.

Zkrátka: dědečkům se dostalo skvělého zadostiučinění. Když Měsíc dorůstá, bývá opravdu pěkně. Když ubývá, prší. Kdo nevěří, ať se podívá na obrázky na str. 124 a 125. Kdo je ještě nedůvěřivější, ať si založí deník, zapisuje denní srážky (jakákoli válcová nádoba a měřítko postačí) a srovná je za delší dobu s měsíčními fázemi. Meteorologové na celém světě kroutí sice hlavou, ale dělají to od roku 1955, kdy Bowen se svou teorií vyrukoval, zrovna tak. Vidíte, že mnohé otazníky kolem Měsíce nejsou jen suché a životu vzdálené problémy. Právě naopak. Jeden z dávných otazníků Měsíce, otázku, jak vypadá jeho odvrácená strana, škrtla poprvé 7. 10. 1959 sovětská automatická meziplanetární stanice, která vyslala na Zemi řadu snímků pořízených ze vzdálenosti 60 000 až 70 000 km od povrchu dosud tajemné polokoule našeho vesmírného průvodce. Zdá se, že řešení řady dalších otazníků také bude – volky nevolky – převzato už zítra z rukou astronomů kosmonauty, průzkumníky vesmíru.

Tato kniha už byla docela hotová, když jsem při prohlížení starých ročníků hvězdářské literatury narazil na červencové číslo L‘Astronomie z roku 1933. Na vědecký časopis je to stáří úctyhodné a není divu, že si nikdo po ohlášení Kozyrevova objevu nepovšiml malého článečku M. Luizarda, který se stejně jako řada dalších trpělivců a pilných puntičkářů, věnoval důležitému odvětví hvězdářství: pozorování zákrytů hvězd Měsícem. Vzhledem k tomu, že Měsíc nemá atmosféru, zmizí za jeho kotoučem hvězda v jediném okamžiku jako sfouknutý plamen svíčky a stejně náhle se zase na druhé straně objeví. Přesný okamžik, kdy ke vstupu a výstupu dojde, umožňuje upřesnit naše vědomosti o pohybu Měsíce i Země a o správné časomíře. M. Luizard pozoroval 6. dubna 1933 zákryt hvězdy Regulus. Stálice zmizela za měsíčním kotoučem „podle předpisu“ okamžitě – zato její emerse, vynoření, trvalo skoro půl druhé minuty! Pod osvětleným okrajem Měsíce se napřed ukázala velmi jemná, jasná čárka, která se pomalu od Měsíce vzdalovala, zkracovala a uprostřed sílila, až se úplně stáhla v zářící bod. Luizard vylučuje možnost optického klamu a jeho pozorovatelské zkušenosti i svědomitost ani nedovolují pomyslet na nějaký omyl nebo dokonce senzacechtivost. Co to znamená?

Nic méně než že právě v místě, kam se promítal vystupující Regulus, se 6. dubna 1933 dělo cosi podobného Kozyrevovu pozorování. Nad měsíční povrch tam vystupovaly páry nebo plyny, které umožnily vznik tzv. refrakčního, ohybového jevu. Vnitřní činnost Měsíce tedy není omezena jen na kráter Alphonsus, ale uplatňuje se, byť i vzácně, také na jiných místech.

Důsledky potvrzení této domněnky – o skutečnosti zatím nelze mluvit, protože Luizardovo pozorování, ač zní naprosto důvěryhodně, nebylo potvrzeno – jsou dalekosáhlé a staví nás vlastně před nový otazník. A to ještě, prosím, není náš Měsíc jediným ve sluneční soustavě!

io, europa, ganymed, kallisto

Čtyři největší Jupiterovy měsíce nejsou v představách většiny hvězdářů vůbec žádným otazníkem. Objevil je v době od 7. ledna do 13. ledna 1610 svým novým dalekohledem Galileo Galilei, který rázem pochopil, že jde o Jupiterovy družice, a tím o skvělý nepřímý důkaz správnosti Kopernikovy domněnky. Asi před deseti lety jsme četli tvrzení, že všechna čtyři tělesa vlastně objevil dvorní astronom markraběte braniborského Simon Marius o měsíc dříve, dokonce jim dal dodnes používaná jména, Io, Europa, Ganymed a Kallisto – nepochopil však, že jde o družice doprovázející Jupitera. Od okamžiku objevu byly měsíce horlivě sledovány, jejich dráha přesně určena a vypočítána, umožnily dokonce roku 1676 Olafu Römerovi poprvé určit rychlost světla, v každé hvězdářské ročence se dočteme přesné doby jejich zatmění (opakují se velmi často) – ne, čtyři největší Jupiterovy měsíce nejsou opravdu otazníkem, a ani na ostatních osmi dosud zjištěných (kdoví kolik ještě všelijakého „vesmírného smetí“ obr Jupiter pochytal!) není nic tak obzvláště pozoruhodného - jen je mi Io, Europy, Ganymeda a Kallista, hlavně těch prvních dvou, trochu líto. Dočista se na ně zapomíná, mluví-li se o životě na planetách nebo dokonce o možném sídle současné či minulé civilizace nepozemšťanů.

Slyším vás namítat: „Cože, taková maličká tělesa aby byla domovem civilizace?“ Počkat, počkat – vždyť nejsou tak maličká.

Ganymed a Kallisto jsou o hodně větší než planeta Merkur a Io je větší než Měsíc. Europa je sice menší než Měsíc, ale jen o chloupek. Můžeme k nim ještě přidat Saturnův měsíc Titan a Neptunův Triton, oba veliké přibližně jako Merkur, což znamená plochu velikosti Asie a Afriky dohromady. A tam by se vešla ne jedna, ale třeba deset civilizací.

Pravda, Ganymed a Kallisto můžeme nejspíš z úvah o životě škrtnout – jejich hmota se blíží hustotou Jupiterovi – je asi 1,4. Jednoznačné vysvětlení nebylo dosud podáno, nejpravděpodobnějším se zdá, že oba Jupiterovy měsíce jsou vlastně tělesa malá, ale zato pokrytá vysokou, mnohasetkilometrovou vrstvou zmrzlých plynů. Zato Io a Europa se svou hustotou mezi 2 a 3 blíží našemu Měsíci a nalezli bychom tam pod nohama zřejmě přijatelnější oporu nežli zmrzlý plyn…

Námitku nedostatečné velikosti tedy musíme škrtnout.

Jděme dále. Od sklonku 19. století jsou pozorovány na Jupiterových měsících skvrny, např. světlé rovníkové oblasti a tmavé polární čepičky – místo dlouhého popisu se podívejte na obrázek, pořízený J. Sadilem podle kreseb hvězdárny Pie du Midi, proslavené pozorováním planet a jejich měsíců. Podle nákresů bylo možné sestavit dokonce jakési přehledné mapy čili planisféry všech čtyř těles, ukazující „moře“, „zálivy“ a „pevniny“, především však naprosto bezpečně dokazující, že oběhy měsíců kolem obrovského Jupitera jsou vázané podobně jako oběh našeho Měsíce kolem Země, že zkrátka Io, Europa, Ganymed i Kallisto ukazují Jupiterovi stále tutéž polokouli. Na Pie du Midi dokonce pozorovali ještě více: při přechodu měsíčků před Jupiterovým kotoučem spatřovali jasně bílé zářící skvrny a pásy na obvodu alespoň některých měsíců, a usoudili, že tato nebeská tělesa mají nepochybně jakousi atmosféru, ve které se snad vytvářejí mračna, snad prachová oblaka, snad jinovatka – v každém případě tu vznikají prchavé útvary, od nichž se odráží světlo. Jupiter se vznáší ve vesmíru daleko od Slunce, celých 777,6 miliónů kilometrů (Země 149,6 miliónů km). Jeho čtvereční metr dostává pouhou třicetinu slunečního záření, které dopadá na každý čtvereční metr zemského povrchu – bylo by tedy možno se domnívat, že síla „životního motoru“, jímž je Slunce, stěží postačí na Jupiterových měsících k tak obrovskému skoku, jako je vývoj neživé hmoty k životu.

Což však je jediným „motorem“ právě Slunce? V roce 1955 měřili B. F. Burke a K. L. Franklin rádiové záření vydávané Krabí mlhovinou v souhvězdí Býka, práce se jim však nechtěla dařit. Neznámá síla vždy znovu a znovu vyhazovala ručičku jemného přístroje z ložiska, jako by se do zorného pole jejich radioteleskopu dostal kromě Krabí mlhoviny i jiný, mnohem silnější zdroj záření. A opravdu – byl tam Jupiter!

Ukázalo se, že Jupiter je nesmírně silným a vydatným zdrojem elektromagnetického vlnění téměř všech délek. Vydává rádiové záření, rentgenové i gama paprsky, v poslední době uvažují vědci i o paprscích viditelného světla a zejména o záření infračerveném, tepelném. Zdrojem tohoto bohatého souboru vln jsou nepředstavitelně silné bouře, zuřící na povrchu obří planety, blesky miliardkrát silnější než naše pozemské, smrště ženoucí oblaka zmrzlého čpavku a metanu rychlostí kosmických lodí, patnáct kilometrů za vteřinu, a snad i – jak roku 1957 nadhodil Gallet – fantastické sopečné výbuchy v pevné kůře planety, skryté pod povrchem rozbouřené atmosféry.

Nuže – radioaktivní záření, smrtící a zabíjející oběti atomových výbuchů v Hirošimě a Nagasaki ještě po desítkách let – a přesto možnost života? Rentgenové paprsky, před nimiž je třeba chránit lékaře i nemocného olověnou stěnou, aby nedošlo k těžkému popálení – a přesto možnost života? Ano – pronikavé záření všeho druhu – a život! Pronikavé záření je nositelem neobyčejně vysoké energie – kdyby ji dovedly například využívat rostliny, opatřily by si mnohonásobně vydatnější energetické zdroje, než jaké jim poskytuje sluneční ultrafialové záření. Již několik let vědci tušili vliv pronikavého záření na zrození života na Zemi. Pronikavé záření bylo nejspíš podmínkou prvotního shlukování molekul a vytváření prvních jednoduchých organických látek.

V poslední době se naše tušení změnilo v jistotu: laureátu Nobelovy ceny za rok 1961 M. Calvinovi a jeho spolupracovníkům z radiologické laboratoře kalifornské university se podařilo uměle vyrobit z plynů prvotní atmosféry, směsi vodíku, metanu, amoniaku a vodních par, základní látku pro stavbu nukleinových kyselin, a tím i celého života na Zemi – adenin.

Calvin dosáhl tohoto úspěchu bombardováním směsi plynů svazkem elektronů z urychlovače o výkonu 4,5 miliónů elektronvoltů. Kde se však vzala tak obrovská energie v přírodě?

Domněnek je několik. Vývojové stadium prvopočátku života probíhalo na naší Zemi asi před dvěma miliardami let – tehdy bylo Slunce mocnější nežli dnes, a vysílalo proto daleko více účinných ultrafialových paprsků. Ty však byly zachyceny silnou vrstvou mraků a působily jen na horní vrstvy atmosféry, kde svou energií rozkládaly vodní páry na první volný vodík a kyslík. Ke sloučení kyslíku s uhlíkem však bylo třeba další – a to značné – energie. Vědci spatřovali její zdroj v kosmickém záření, v elektrických výbojích mocných bouří a konečně i ve vlivu některých minerálů. Dosti jednoduchý

výpočet nás však přesvědčí, že tyto zdroje prostě nestačily krýt energetickou spotřebu, kterou předpokládáme.

Hledal se tedy dál zdroj s rozhodujícím významem pro vznik života a došlo se k názoru, že první slučování molekul organických látek probíhalo za vydatné dodávky energie pronikavého záření z radioaktivních prvků, přítomných tehdy ve formě radioizotopů draslíku, uranu a thoria (zejména však draslíku) v zemské kůře. Jejich obsah byl před dvěma miliardami let tak velký, že zářivá energie, kterou vysílaly, sama postačila vytvořit předpoklady pro vznik organických látek.

Pravděpodobnost této myšlenky byla mnohokrát a zcela jednoznačně potvrzena pokusy v laboratoři. Nepochybná skutečnost, že například pronikavé záření radioaktivních hornin poškozuje pozemské organismy, není na závadu této domněnce. Rozličné druhy živočichů i rostlin jsou velmi různě citlivé k záření – dávka, která zabije příslušníka druhu jednoho, se sotva projeví u druhu jiného. Poškozování pronikavým zářením je totiž pochod velmi složitý, dávka paprsků gama, smrtelná pro člověka, by, převedena v energii tepelnou, sotva ohřála šálek čaje. Naprosto tedy nejde o nějaké „spálení“ organismu.

Vědci se dnes domnívají, že v každé buňce je jakési „srdce“, zvlášť citlivý objem, pravděpodobně jen jedna jediná molekula, která, zasažena troskou atomu, částicí pronikavého záření, odumírá, a s ní umírá i celá buňka. Dovedeme si ovšem velmi dobře představit životní formy, jejichž buňky by tento citlivý objem neměly buď vůbec, nebo alespoň daleko menší. Vždyť i dávky ozáření pozemských organismů, např. baktérií, lze podstatně zvyšovat, jestliže jim dodáváme méně kyslíku. Zdá se, že citlivý objem je schopen změn velikosti i odolnosti. Závislosti života na záření jsou nepochybně daleko složitější, než se nám donedávna zdálo. Dělníci na stavbě Simplonského tunelu, bydlící trvale několik set metrů pod povrchem skalního úbočí v naprosto hygienických a dokonale zařízených prostorách, onemocněli podivnou, neznámou nemocí. Po opuštění hlubin se rychle zotavovali. Vědci usoudili, že příčinou byl patrně nedostatek kosmických paprsků, zachycovaných skalním masívem. I lidské tělo tedy zřejmě potřebuje k životu určitou dávku pronikavého záření, o němž jsme se donedávna domnívali, že jeho účinky mohou být jen a jen smrtící. Citlivost, nebo řekněme raději přecitlivělost dnešních živých buněk na poškození zářením spočívá nejspíše v milióny let trvajícím „odvykání“ života radioaktivitě, jejíž úhrn se rozkladem radioaktivních hornin stále snižoval, až dospěl k sotva měřitelným dnešním hodnotám. Že je možné pronikavému záření přivyknout, dokazují například řasy rostoucí v radioaktivních pramenech. Snášejí bez poškození mnohonásobně větší dávky záření než jejich „kolegyně“ z pramenů bez radioaktivní emanace. Zkrátka: na Jupiterových měsících je pevná půda. Jejich povrch je rozčleněn v neměnící se povrchové útvary. Je tam i jakási atmosféra – tedy plyny a snad i tekutiny. A dokonce i nadbytek energie, který mohl umožnit vznik stavebních kamenů života. Je pravděpodobné, že by případný život na těchto tělesech vznikl jen v poměrně úzkém pásmu na rozhraní přivrácené a odvrácené polokoule, kde by měl obzvláště výhodné podmínky ve „výběru“ potřebné a užitečné dávky paprsků pronikavého záření. Tato oblast není nijak malá – I. Gadomski (1957) odhaduje její šířku přinejmenším na několik set kilometrů.

Rozumějte, prosím, dobře: předchozí řádky nejsou tvrzením, že na Jupiterových měsících, zejména pak na dvou z nich, Io a Europě, život je. Chtějí být pouze upozorněním na možnost, že by zde určité životní formy být mohly, i když jistě odlišné od forem života našeho.

Považoval jsem za svou povinnost zdůraznit zapomínané domněnky o nadmíru zajímavých tělesech, na které dokonce ani romantikové, osídlující kosmickými bubáky a nestvůrami komety, Měsíc a bezmála i Slunce, nevzpomenou…

Mimochodem řečeno – fotosyntéza, vytváření ústrojných látek z neústrojných sloučenin působením slunečního světla, je jasná spíše vám nebo mně než vědcům, kteří se jí gruntovně zabývají. My víme, že rostliny vytvářejí z minerálních solí, kysličníku uhličitého a vody pomocí chlorofylu a ultrafialových paprsků škrob a rostlinné bílkoviny. Fyziologové se s tím nespokojili a postavili si do cesty další otazník prostou otázkou: „Nu dobrá – ale jak vlastně?“

Zatím jsme urazili jen kus cesty. Američtí vědci nedávno objevili u některých rostlin nepatrná, sotva padesátinu milimetru velká tělíska, která nazvali kvantosomy. Jejich úkolem je – nelekněte se! – výroba elektrického proudu. Pracují jako maličké živé články, složené ze dvou set molekul chlorofylu, které, jak se zdá, zastávají funkcí polovodičů a působí asi jako fotoelektrická nebo termoelektrická baterie, proměňující sluneční světlo v elektrickou energii. K tvorbě potřebných organických látek využívají buňky právě – tuto elektrickou energii. A jak vlastně?

Bohužel – musíme se smířit s dalším otazníkem. Ale otazníkem dost podnětným a plodným pro úvahy o možnostech života leckde jinde než právě na Zemi.

Třeba i na meteoritech.

meteority a život na nich

„Vincek za křovím měl oči široko otevřené. Má~li se to stát, tak teď se utrhne třebas tamta… a vybral si jednu jasnou a vysokou.

A najednou zrovna ta hvězda, kterou si vybral, se zachvěla, pootočila se trochu kolem své osy, pak se utrhla ze svého místa, a protínajíc nebe zlatým plamenem, řítila se dolů. A jak padala rychleji a rychleji, rozhořela se až do bělava, syčela vzduchem a na vteřinku rozsvítila lampu nad celým krajem…

Vincek zvedl hlavu k nebi, jako kdyby čekal zázrak. Když spadne hvězda, stane se něco. Ale nikdo nezná zaříkadlo, kterým by mohl strhnout hvězdu z nebe.“

(Jan Drda, Městečko na dlani)

Ne – nikdo nezná zaříkadlo, kterým by mohl strhnout hvězdu z nebe. A i kdyby znal, i kdyby zapůsobilo, zjistili bychom to teprve po letech, staletích nebo i po miliónech a miliardách let. Tak dlouho letí světlo hvězd k naší Zemi. A pak: hvězdy nejsou na nebi pevně „připevněny“, kolotají a řítí se nepředstavitelnou rychlostí vesmírem docela bez zájmu o to, co se na naší Zemi stane nebo nestane a zda se splní přání klukovi Vinckovi na louce při břehu říčky Vydrůvky.

To, co Vincek a před ním milióny takových Vincků viděli zazářit na noční obloze, byl povětroň, meteor, velikostí nejspíše podobný špendlíkové hlavičce nebo, a to už je výjimka, hrášku. Takový mrňous shoří třením o vrstvy atmosféry, kam vnikne úctyhodnou rychlostí kolem padesáti kilometrů za vteřinu. Již asi ve výšce 1000 km od povrchu Země se setkává s prvními atomy a molekulami vzdušných plynů. Jeho teplota 4° C, na niž ho i v mrazivé prázdnotě kosmu ohřály sluneční paprsky, se prudkými srážkami rychle zvyšuje, takže ve výšce 100-120 km již meteor i vzdušný obal kolem něho svítí. Lidé zdvíhají hlavy a rychle si něco přejí, radioteleskopy hvězdářů opět automaticky zaznamenávají jeden meteor, přesný čas a směr průletu, sekce mladých hvězdářů-amatérů, pozorujících létavice, mají o úlovek více – ale celá ta sláva trvá jen docela krátce. Maličký drobeček hmoty draze platí za okamžik, kdy vzbudil tolik pozornosti. Ve výšce kolem 80 km přestane existovat, zmizí, shoří. Jen drobnohledný meteorický prach, unášený kdovíkam větrem a rozptýlený do všech koutů, obohatí naši Zemi o tisícinu, stotisícinu gramu hmoty. Vědci nacházejí jeho částice, viditelné jen znamenitým drobnohledem, v podobě nepatrných železných kuliček, usazujících se na vyleštěných vodorovných plochách destiček, umístěných k tomu účelu na vysokohorských hvězdárnách. V nížině se tento prach docela ztrácí ve spoustě všelijakých jiných částic pozemského původu. Zajímavé je, že se donedávna odhadoval roční přírůstek váhy zeměkoule meteorickým prachem i většími tělísky na 100 tun – pomocí umělých družic, umožňujících získat údaje o meteoritech sto tisíckrát přesnější, než jaké získáme pozemskými prostředky, však bylo bezpečně zjištěno, že jsme „vesmírné dodávky“ značně podcenili; celková váha prachu a meteorů, dopadajících každoročně na Zemi, činí asi tisíc tun. A podle amerického vědce Johna G. Bakera a jeho prohlášení na zasedání Americké chemické společnosti dokonce 100 000 tun. To už je přece rozdíl, nemyslíte? Přeceňovat je ovšem zase nemusíte – naše Země váží asi šest triliard tun, což lze napsat v tunách jako číslo, kde po šestce následuje jedenadvacet nul…

Meteory, které přežijí cestu vzdušným obalem Země a dopadnou, aniž se v atmosféře zcela vypaří a rozpadnou, nazýváme meteority. Podmínkou šťastného průletu je poměrně malá rychlost – pod dvacet kilometrů za vteřinu. Takový „pomalý“ meteorit dopraví na Zemi alespoň část své hmoty – rychlejší tělesa se vypaří, i kdyby vážila třeba desetitisíce tun. Je-li meteor dostatečně veliký a pomalý, zahřeje se pouze jeho povrchová vrstva, roztaví se, a od okamžiku, kdy se vzrůstajícím odporem vzduchu těleso zabrzdí, padá pak už volným pádem (asi ve výši 20 km nebo ještě níž) a opět tuhne. Na zem dopadají meteority obvykle jen vlažné, někdy dokonce ledové. Jen výjimečně se stává, že železný meteorit pořádně pálí třeba i dost dlouho po dopadu.

Není divu, že se vědci velmi brzy chopili příležitosti prozkoumat tyto vesmírné posly, jediné, kteří k nám přicházejí z prostoru mimo Zemi a mohou podat neobyčejně cenné zprávy o složení jiných planet. Vždyť jak se zdá, samy vznikly roztříštěním jedné nebo několika planet, kdysi obíhajících Slunce mezi dráhami Marsu a Jupitera.

Nejprve byly provedeny pečlivé chemické rozbory. Vědci pátrali po dosud neznámých prvcích, nevyskytujících se na Zemi. Pátrali marně. Nalezli dva druhy meteoritů: tzv. meteoritická železa čili siderity, složené z více než 90 % železa, a meteoritické kameny, podobající se chemicky nejspíše ztuhlé sopečné lávě. Jeden druh těchto kamenných meteoritů obsahuje kamenná, přibližně kulatá zrnka rozličné velikosti. Říká se jim chondrule, a meteoritům, které je obsahují, chondrity. V meteoritech se sice tu a tam vyskytl i nerost na Zemi neznámý, např. schreibersit, ale po nových molekulách a atomech ani stopy. A pak kohosi napadlo pátrat po životě, který snad zanechal v meteoritech své stopy a mohl by nám podat zprávu o existenci živých organismů ve vesmíru i mimo naši Zemi.

Tato myšlenka není v podstatě nijak nová. Slavný německý fyzik Helmholz, Liebig, anglický fyzik lord Kelvin, Francouz van Tiggen a zejména švédský fyzikální chemik Svante Arrhenius vystoupili koncem 19. století s domněnkou o tzv. panspermii čili o přenášení zárodků života z planety na planetu a od jedné hvězdné soustavy k druhé. „Dopravním prostředkem“ měly být právě meteority. Nastal tedy hon za „pasažérem“, životem v nich. Slavný chemik Wöhler, kterému se jako prvnímu podařilo vyrobit v laboratoři organickou látku, močovinu, nalezl roku 1857 v části kamenného meteoritu z Káby v Maďarsku organickou látku, podobnou zemnímu vosku, ozokeritu. Téměř stejnou látku získal v dosti značném množství (0,25 % váhy meteoritu) i z kamenného meteoritu z Cold Bokevelt v jižní Africe. Ruští badatelé Melikov a Kržižanovský ověřili a potvrdili jeho nález uhlovodíků v meteoritech zkoumáním povětroně spadlého r. 1889 ve vesnici Migei poblíže Chersonu. Cloez objevil v meteoritu Orgueil látky podobné půdnímu humusu, a tak bychom mohli pokračovat dál.

Zároveň se ovšem ozvali i kritikové a odpůrci. Dokázali nade vši pochybnost, že nalezené organické látky mohou vznikat i bez účasti živých organismů

prostými chemickými reakcemi v meteoritu samotném, například z minerálu kogeinitu, který je směsí karbidu niklu, železa a kobaltu. Reakcí mezi karbidem železa a sirníkem železitým mohou pak dokonce vzniknout i složitější ústrojné sloučeniny, obsahující síru.

Tyto protidůkazy byly tak přesvědčující, že sám „otec panspermie“, Svante Arrhenius, opustil svou domněnku a přepracoval ji v tzv. radiopanspermii čili roznášení nepatrných zárodků života vesmírem tlakem záření, které jim může udělit velmi vysoké rychlosti. Tato teorie byla přijata příznivěji a nalezla zastánce např. i v SSSR – rozpracovával ji tam akademik S. P. Koštyčev, akademik P. P. Lazarov, L. S. Berg a jiní.

Výzkum meteoritů však pokračoval po historických objevech Louise Pasteura, tvůrce vědecké a praktické nauky o mikrobech, jiným směrem. Kromě honby za organickými sloučeninami došlo i k hledání drobnohledných živých bytostí v meteoritech a k pokusům o jejich rozmnožení. Prvním badatelem v této oblasti byl sám Pasteur, jemuž hvězdář Meunier opatřoval vzorky uhlíkových meteoritů. Ani on, ani jeho následovníci nebyli úspěšní. Zprávy o nálezech a o úspěšném vypěstování baktérií, i když je občas uveřejnil i svědomitý a zkušený vědec, jako např. Ch. Lipmann v roce 1932, se brzy ukázaly přinejmenším nevěrohodnými, tím spíše, že z meteoritů byly pěstovány – zcela pozemské formy mikrobů. Zdá se, že přes veškerou péči a opatrnost byly vzorky meteoritu znečištěny baktériemi z ovzduší nebo ještě spíše z muzejních polic, kde ležely třeba velmi dlouhou dobu.

Plynula léta.

Kolem Země zakroužila první umělá družice, zaklepali jsme na bránu vesmíru. Bádání o vztazích naší zeměkoule ke kosmickému okolí obdrželo ohromnou vzpruhu. Není divu, že se pozornost znovu obrátila k problému života mimo naši planetu i k hledání jeho vzorků v meteoritech. Dostavily se i první výsledky, takže na jaře roku 1962 bylo dokonce uspořádáno mezinárodní vědecké setkání na téma O životních formách v meteoritech. Co tomu předcházelo?

Skupina vědců Fordhamské university v New Yorku, vedená profesory Nagym a Hennessym, se rozhodla počátkem roku 1961 znovu prověřit výsledky minulých zkoumání pomocí nejmodernějších výzkumných metod. Byl proveden naprosto přesný fyzikálně chemický rozbor vzorků chondritu Orgueil, spadlého ve Francii roku 1864, a Ivuny, který se zřítil roku 1938 na území Tanganjiky. Odborníci provedli nejjemnější analýzy, kterými potvrdili, že organické látky, obsažené v meteoritu, nevznikly reakcí neústrojných sloučenin, ale že jsou výsledkem – života. Ke skupině se připojil profesor Claus, odborník-mikropaleontolog, znalec drobnohledných forem zkamenělin, který práci dovršil nálezem ohromného množství drobných částic, podobných zkamenělým pozemským prvokům, ale zároveň odlišných v důležitých podrobnostech. Těchto částic nalezl Claus v jednom krychlovém centimetru až tři milióny. Jejich velikost se pohybovala od 0,0005 mm do 0,020 mm. Nastala velká poptávka po uhlíkatých meteoritech, chondritech. Byl prozkoumán chondrit Alais (Francie 1806), Tonk (Indie 1911) i mnoho jiných. Téměř ve všech byly nalezeny podobné částice – zprávy některých badatelů však byly vzápětí prohlášeny za nevěrohodné. Dokonce i v železném sichotealinském meteoritu objevili prý podle zprávy sovětského tisku dva mladí medici životaschopné (!) organismy kosmického původu. Zkrátka: život v meteoritech se stal stejně populárním a přitažlivým námětem jako každá jiná senzace a souběžně se vzrůstající přitažlivostí problému klesala i přesnost a ostražitost badatelů, o serióznosti zpráv a komentářů populárních časopisů ani nemluvě.

Právě včas přišla chladná sprcha: prohlášení akademiků Fesenkova, Omšeneckého a Oparina z 20. prosince 1962, kteří podobnou lehkomyslnost rozhodně odmítli a prokázali, že články denního tisku o nálezech zbytků organismů v meteoritech Migei a Sichote-Alin, objevených na území SSSR, jsou zatím nevěrohodné.

Claus, Nagy a Hennessy však pokročili dost daleko. Vytkli si za úkol prokázat, zda podivné útvary, nalezené v chondritech, jsou

1. znečištěním pozemského původu

2. mimozemskými útvary neústrojnými, minerálními, nebo

3. mimozemskými útvary ústrojnými, čili formami života

Zkoumáni byla provedena všemi dostupnými prostředky a závěr vyzněl jednoznačně: nalezené útvary jsou zkamenělými (nikoli tedy životaschopnými, jak psaly některé listy) drobnohlednými organismy mimozemského původu. Jejich tvar, chemické složení atd. jsou tak stálé, že bylo dokonce možné opatřit jednotlivé druhy nalezených mikroorganismů vědeckými názvy, např. Clausisphaera fissa nebo Coelestites sexangulatus. Většina vědců, i velmi nedůvěřivých, kapitulovala před přísně kritickým postupem amerických badatelů a uznává tyto nálezy bez výhrad, i když s jistou dávkou úžasu a s potřásáním hlavou. Nelze ovšem zatajit, že sama domovská universita odmítla nálezy obou autorů potvrdit.

Silnou oporou zmíněných nálezů je dnes kupodivu i nejodmítanější část zprávy Clause a Nagyho, totiž nález „organizovaných tělísek“, jak je z opatrnosti nazývali, přímo v solných žilách, vytvořených druhotně v meteoritech. Objevili je v řezech meteoritem o síle 0,010 mm až 0,025 mm. Možnost existence života v solných žilách se zdála přece jen značně přitažená za vlasy. A pak přišla podpora z místa, odkud to nikdo nečekal.

Koncem ledna 1964 předložil inženýr uralského kombinátu na zpracování draselných solí Nikolaj Čudinov ústavu mikrobiologie Akademie věd SSSR výsledky svých dlouhodobých pokusů, při nichž zjistil život v krystalech soli. Četli jste dobře: život v krystalech.

Tentokráte nešlo o novinářskou kachnu nebo nedostatečně ověřený výzkum nadšeného začátečníka. Čudinov prováděl svoje pokusy ve spolupráci s mikrobioložkou, kandidátkou biologických věd M. M. Makarovovou, a jejich společná práce vytýčila vlastně nový otazník nad samotným základem života.

Čudinov si při pokusné výrobě draselných hnojiv z draselných solí povšiml, že mu ve zkumavkách s koncentrovaným roztokem soli vyrůstají početné kolonie baktérií. To samo o sobě bylo dost zvláštní – vždyť celá století se tvrdilo, že sůl bez výjimky ubíjí mikroby, a lidstvo používalo od nepaměti soli jako konzervačního prostředku k uchování masa, ryb, másla, zeleniny, hub i celé řady ostatních potravin. Ještě zajímavější však bylo, odkud se baktérie do čistých a pozorně odebíraných solných krystalků dostávají.

Čudinov provedl stovky pokusů, při nichž s nejpřísnější sterilitou odebíral vzorky solí z mnoha desítek nalezišť – a přece ve všech zkumavkách vznikl život. Postupně se stávalo stále jasnějším, že je třeba smířit se s fantastickou skutečností: v solných krystalech jsou uzavřeny životaschopné baktérie již od doby, kdy se sůl vypařováním dávných moří tvořila. Tyto baktérie „usnuly“ v době, kdy na Zemi vládli obojživelníci a ryby, kdy pevniny byly dosud téměř neobydleny živočichy a zmítaly se v divokých otřesech, vytvářejících hory a tvary příštích kontinentů. Ležely v solných krystalech, když se na Zemi objevili první ještěři, když nad nimi hřměly kroky obrovitých dinosaurů a skřeky masožravých veleještěrů – tyranosaurů. Jiskřička života v nich doutnala, když někde v místech dnešní mongolské pouště Gobi se objevil první nepatrný a primitivní savec, velký jako myš, a v dlouhých

miliónech let se vyvinul až k člověku. Hořely nad nimi ohně pravěkých lovců mamutů, vznikaly a zanikaly civilizace – a baktérie, nicotné baktérie, zachycené v síti krystalů, žily. „Probudily“ se v příznivém prostředí vodního roztoku, přežily mnohonásobnou krystalizaci a nové a nové rozpouštění. Zachovaly si schopnost růstu, rozmnožování, látkové výměny.

Nález mimozemských „organizovaných tělísek“ v solných žilách tedy předešel Čudinovův objev – a oba se navzájem znamenitě doplnily. Současně s Čudinovem pracoval na témže problému (aniž o sobě věděli) německý bakteriolog dr. Dombrowski, jehož zpráva byla uveřejněna nedlouho po oznámení Čudinovova objevu. Dombrowski nalezl živé baktérie v soli staré 180 miliónů let – jde o druhy baktérií podobné těm, jaké žijí dnes v Mrtvém moři. Dalšími pokusy prokázal tentýž badatel živé baktérie v kusech soli, starých 320 miliónů let, jež mu pro pokusy zaslala universita v Montrealu. Neúnavný badatel teď hledá „nejstarší sůl světa“, jejíž stáří odhaduje asi na 750 miliónů let. Své pokusy prováděl za velmi přísných a přesných podmínek. Sterilizoval vybrané krystalky soli na povrchu ultrafialovými paprsky, plyny, ba i plamenem svářecího hořáku. Dělení krystalků prováděl stejně přísně sterilizovanými přístroji.

Zbývá další otazník: kde se zrodil život, nalezený ve vzorcích chondritů? Podle mínění většiny astronomů, zabývajících se otázkou meteoritů (z nejvýznamnějších jmenujme sovětské vědce Fesenkova, Putilina, Krinova a Orlova, z Američanů Niningera, Wylie a Watsona), je „dřívějším bydlištěm“ meteoritů jedna nebo několik planet a planetek, kroužících kdysi mezi Marsem a Jupiterem. Z dosud nevysvětlených důvodů se tyto planety rozpadly v nespočetné malé i větší úlomky. Proč ke katastrofě došlo, nevíme. Domněnky, snažící se ji vysvětlit, jsou bud hodně divoké – např. atomový výbuch, nebo nepravděpodobné – srážka dvou velkých nebeských těles, případně matematicky nedokazatelné a fyzikálně pochybené – třeba roztříštění větší planety přitažlivostí Jupitera. Vcelku však poměr počtu nalezených železných a kamenných meteoritů překvapivě odpovídá poměru, jaký bychom mohli očekávat, kdyby došlo k roztříštění menší planety tvořené nevelkým železným jádrem, silnou mezivrstvou, pláštěm a slabou kůrou. Neboť nejméně bylo nalezeno chondritů, meteoritů složených z usazených hornin a před stavujících možná „vzorek“ kůry nějaké sestřičky naší Země. Daleko častěji byly nalezeny kamenné meteority, odpovídající složení mezivrstvy, a opět menší podíl mají meteoritická železa. Možná tedy jsme nalezli zástupce nejprimitivnějšího života dávno zmizelé planety.

Pozor! Nejprimitivnějšího? Tělíska popsaná Clausem a Nagym připomínají z našich pozemských předloh nejspíše zkamenělé zbytky některých bičíkovců, stojících na přechodu od rostlin k živočichům. Dokonce na nich můžeme rozeznat cosi podobného buněčnému jádru. Cesta od počátku života, od prvé neživé organické molekuly k složitému organismu, trvá dlouhé stamilióny let. Jak se na Zemi samo sebou rozumí, dějištěm tohoto dramatu zrození je voda. Ale i tělíska nalezená v meteoritech se zdají svým složením blížit pozemským organismům a není důvodu nedomnívat se, že i jejich objemově podstatnou složkou byla dříve, kdy ještě tato tělíska „žila“, voda.

A tak před námi trčí obrovský otazník: jak je možné, že daleko za dráhou Marsu, v oblastech, kde by teplota povrchu předpokládané planety nikdy nevystoupila nad bod mrazu, ale naopak setrvávala i v nejparnějším „létě“ velmi hluboko pod ním – vznikl život odkázaný na vodu?

Více nebo méně věrojatných odpovědí je tolik, jedna zajímavější než druhá, že bych mohl popsat ještě stovku stránek. Pokusím se však být stručný.

Odpověď č. 1: Kdysi zářilo naše Slunce daleko více než dnes a je tedy přirozené, že se život vyvinul i za oběžnou dráhou Marsu na předpokládané nebožce planetě X. Učiňme další krok a dodejme všetečnou otázku: znamená to tedy, že byly velmi příznivé podmínky pro. vznik života, ba vyspělé civilizace i na Marsu? Že tedy nakonec fantazie o Marťanech nemusí být… Tak dost, prosím! Nerušme vážný výklad nezbednými otázkami!

Odpověď č. 2: Sluneční energie nebylo tak nezbytně potřeba. V dostatečně velké planetě, o objemu nejméně takovém, jaký má Měsíc, probíhají v jádru a plášti pochody, o nichž dnes geologové i hvězdáři ledacos vědí. Rozpad radioaktivních prvků vytváří jakési „krby“, roztavující horniny a sálající případně až k povrchu kosmického tělesa. Tepla by tedy mohla, opakuji, mohla mít „organizovaná tělíska“ dost a dost i z místních, tedy mimoslunečních zdrojů.

A zase ty nezbedné hlasy z lavic: to tedy, prosím, znamená, že by například mohl vznikat život i na Jupiterových měsících, které jsou daleko větší než náš Měsíc, a jak se zdá, mají i svou atmosféru, že? Ano, mohl, a už jsme o tom přece mluvili. Dnes je „hnacím motorem“ života Slunce, zejména jeho ultrafialové záření, umožňující rostlinám obsahujícím zelené barvivo, chlorofyl, vyrobit z nerostných solí a z vody složité organické sloučeniny, které zase „pohánějí“ živočichy i člověka. Trvalo však nesmírně dlouho, nežli se život na Zemi obohatil tak skvělou vymožeností, jakou je chlorofyl, a schopností užívat ho při „rozvinuté chemizaci“ živé buňky. Celé předlouhé věky se musel obejít bez něho a čerpat tedy z jiných energetických zdrojů. Jaké zdroje to byly? Otazník! Ale nejspíše právě radioaktivní záření.

Odpověď č. 3: Představuje ji myšlenka slavného amerického astronoma, nositele Nobelovy ceny Harolda C. Ureye. Určujeme-li věk kamenných meteoritů z působení kosmického záření na tato tělesa (což dnes již dovedeme, a dokonce nejedním způsobem), shledáváme s podivem, že se potulovaly kosmickým prostorem jen zlomek očekávané doby a že tato doba docela dobře odpovídá času, potřebnému k pádu… z Měsíce. Ano, z Měsíce.

Urey – a to není jen tak ledaskdo! – tvrdí, že kamenné meteority jsou vlastně úlomky měsíční kůry, vymrštěné nárazem jiného meteoritu na povrch Měsíce do prostoru. Tyto úlomky překonají poměrně snadno nevelkou měsíční přitažlivost a dopadají na Zem. A život na nich? Je měsíčního původu? Urey nám připravil další překvapení: Měsíc prý jen vrací, co si kdysi vypůjčil.

Podle některých vědců – a Urey k nim patří – kroužil kdysi Měsíc jako jedna z planet kolem Slunce. Nakonec byl připoután zemskou přitažlivostí a z planety se stala pouhá zotročená družice planety. Při tomto „lovu“ došlo k obrovským poruchám a katastrofám. Roje drobnějších těles, obíhajících kolem

Měsíce i kolem Země, se zřítily jednak na tehdy ještě hladkou tvář Měsíce, jednak na Zemi. Na Měsíci vznikly krátery. Na Zemi, kde již tehdy existovaly oceány, došlo k výbuchům nepředstavitelné intenzity. Kontinenty se trhaly, otevíraly se nové a nové jícny sopek, celé řetězy. Voda oceánu byla vyvrhována vzhůru, dosahovala kosmických rychlostí a dopadala jako déšť nebo bubnová palba na Měsíc. Voda se tam vypařila nebo prosákla do hlubších vrstev měsíční kůry, zbytky živých organismů z ní přešly do hornin měsíčního povrchu – a teď nám Měsíc občas posílá malé splátky velkého dluhu… Zní to jako pohádka nebo fantastický román – ale Urey dokládá svou domněnku matematickými důkazy možnosti takových dějů, a nám nezbývá nežli ji vzít s úctou a respektem na vědomí. Tím spíše, že jeho argumenty nepostrádají přesvědčivosti. Jedním z nich je důkaz zbytků drobných krystalků diamantu v meteoritech, prokázaný např. profesorem Cliffordem Frondelem z Harvardu. A tlaky, potřebné ke vzniku diamantů, mohou vzniknout pouze v tělese tak velkém, jako je – alespoň – Měsíc.

A tak si mezi třemi odpověďmi můžete vybrat. Lituji, že nám ještě několik dalších otazníků přidaly…

Věda míří vpřed a lidé jí poskytují stále důmyslnější pomůcky. Definitivní odpověď má nad „organizovanými tělísky“ získat družice vybavená zvláštní „síťkou na motýly“, lapající meteory dříve, než se dostanou do zemské atmosféry a než by mohly být jakkoli znečištěny. Zachycené meteory mají být vloženy do sterilních nádob a spuštěny na Zem k dalšímu prozkoumání.

Pak snad bude vyřešena tato otázka i ostatní, které s ní souvisejí.

Možná že se stanete profesory, inženýry, akademiky, generály, ministry – proč by ne? Jen jeden titul zůstane patrně pro vás i pro mne nedosažitelným: hadži. Což o to, docela bych si liboval, představovat se „hadži Souček“ a nosit zelený fez a být všeobecně ctěn a vážen – jenomže tenhle titul lze získat jen poutí do posvátného města všech mohamedánů, do Mekky, a na přístupových cestách k Mekce hlídají jak ostříži wahabské stráže, náboženští fanatikové, jejichž úkolem je nevpustit do posvátného města Prorokova ani jednoho jediného nevěřícího… Nu, a protože už asi k mohamedánství nepřestoupíme, musíme se spokojit s popisem, co by nás v Mekce čekalo.

Ihned po příchodu do přeplněného města – v době poutí se tu shromáždí více než čtvrt miliónu lidí – se celý dav hrne rovnou do Haramu, mešity ve středu města, na jejímž nádvoří stojí střed celého mohamedánského světa – Kaaba. Je to čtverhranný kus kamene o základně dlouhé patnáct metrů a o výšce plných čtyřiadvacet metrů, odedávna zahalený oponou z rudého sukna. Stojí tu od nepaměti a podle pověsti přilétl někdy v dobách Abrahámových rovnou z nebe. Evropští vědci, kteří věděli o Kaabě jen z doslechu a nikdy ji jako milióny pravověrných muslimů sedmkrát neobešli za zpěvu obzvláště úpěnlivých modliteb, považovali posvátný kámen za obrovský meteorit. Teprve indický astronom Mohamed A. R. Khan, kterého Wahabové bez obtíží propustili, poskytl přesnější a, upřímně řečeno, poněkud překvapující zprávy.

„Černý kámen“, el hadžar el asuad, uctívaný a zbožňovaný, je ve skutečnosti docela malý, sotva 15 cm vysoký a 21 cm dlouhý kamenný meteorit. Tkví v širokém stříbrném rámu, stříbrný rám je pak vsazen do severního rohu Kaaby. Poněkud nezvykle vypadá povrch meteoritu: polibky poutníků ho vyhladily jako zrcadlo a jen odolnější části vyčnívají z lesklé plochy...

Ne – pro malý kamenný meteorit se rozhodně mohamedánem nestanu. V pražském Národním muzeu jsou exempláře desetkrát větší. A nikdo je, prosím, nelíbá!

meteority a mamuti

Počasí nebývalo u nás ani jinde na světě vždycky takové, jaké je dnes. Měnilo se. Evropu postihla poslední doba ledová asi před 600 000 lety a trvala přibližně do roku 11 000 před n. 1. Během tohoto období však nevládly sníh, mráz a ledové vichřice stále. Došlo k několika značným a dlouhodobým oteplením, nastaly doby meziledové, které opět přešly v dobu ledovou, kdy evropský ledovec dosáhl síly 2000 metrů, zasahoval až na Moravu a kryl i místa, kde dnes stojí Londýn nebo Kyjev.

Jak vlastně došlo k takovým výkyvům teploty, že zahubily nebo alespoň zahnaly celou živočišnou i rostlinnou „dekoraci“ a nahradily ji jinou, novou, odolnější vůči mrazu či naopak vůči tropickým a subtropickým teplotám?

Domněnek je několik. Řekněme raději hned, že žádná z nich není přijímána ani všeobecně, ani bez závažných námitek.

Jedna skupina vědců se domnívá, že střídání ledových a meziledových dob bylo způsobováno změnami polohy zemské osy. Země prý „nastavovala“ Slunci své kontinenty tu více, tu méně – a navíc se tyto kontinenty podle slavné teorie ještě slavnějšího Wegenera stěhovaly. „Plovou“ prý dodnes jako pevné kry na tvárném podkladu a jejich pohyb dosud neskončil.

Druhá teorie si všímá složení zemské atmosféry. V době, kdy se na mladé Zemi otevřely jícny sopek a kdy žhavá láva stékala ze stovek a tisíců horských úbočí do dávných oceánů, nasytilo se ovzduší kysličníkem uhličitým a vodní párou. Takto obohacený vzduch působil jako pokrývka. Bránil vyzařování zemského tepla, byl však docela dobře průchodný pro sluneční záření. Teplota na Zemi rychle stoupala, nastalo období vlhkého dusna, v němž se skvěle dařilo přesličkám a plavuním, původnímu zdroji černého uhlí. A nejen jim. Země se pokryla nádherným, bujným rostlinstvem – jenže toto rostlinstvo svým „dýcháním“ rychle kysličník uhličitý z ovzduší odčerpalo a vrátilo ho půdě jako uhlí a rašelinu. Teplota nezadržitelně klesala, rostliny hynuly, nastávala doba mrazů.

Třetí skupina vědců hledá příčiny střídání ledových a meziledových dob v okolnostech mimo naši mateřskou planetu, především v kolísání dodávky sluneční energie. Tyto „energetické kalamity“ mohly být způsobeny jadernými pochody v Slunci samotném, snad mohl být viníkem i oblak kosmického prachu, bránící životadárným paprskům pronikat na Zem, mrak, kterým celá sluneční soustava procházela. Dokonce prý, ač se to zdá protismyslné, mohlo samo zesílení slunečního záření způsobit ledovou dobu: rozdíly teplot tropického pásma a oblastí kolem pólů se zvětšily, vzduch počal rychleji proudit, donášel k pólům vláhu a ta se pak usazovala ve formě sněhu a ledu stále dále a hlouběji v nitru pevnin.

Všechny vyjmenované teorie ovšem předpokládají pozvolnou a pomalou změnu, trvající ne léta, ani desetiletí, ale staletí a tisíciletí, s občasnými dlouhými výkyvy a zvraty teploty. Ale jak je pak uvšechvšudy možné, že… A už jsme u mamutů. Jednoho dne roku 1799 se toulal kočovný tunguzský lovec Osip Šumachov nedaleko ústí Leny, při moři Laptěvů. Hledal místo pro své nové sídlo. Prohlédl si i Bykovovův mys, a právě tam uviděl pod tenkou vrstvou ledu strašlivé chlupaté zvíře, které na něho bez hnutí civělo. Milý Osip Šumachov velmi pravděpodobně zařval leknutím a vzal nohy na ramena.

Měl proč. V pohádkách severosibiřských Tunguzů a Ostjaků se nevypráví o našem sedmihlavém draku, spokojujícím se tu a tam sežranou princeznou, ale o strašné, obrovské kryse, žijící pod zemí jako krtek a mordující na potkání. Jakmile se dostane k povrchu zmrzlé půdy a nadechne se, zcepení – ve vodě i pod vodou však může plovat a v moři se pohybuje jako doma. Však také Jakuti říkají mamutovi uu kyla (vodní zvíře) nebo uu ogucha (vodní býk). Jakutskou pohádku převzal do prvního vědeckého díla o Sibiři, které mimo hranice Ruska vyšlo, jakýsi Witzen. Popsal mamuty jako podzemní krysy takové velikosti, že jejich pohybem vysvětloval i všechna zemětřesení… Snad proto, že slovo „mamut“ znamená v estonštině a finštině „zemní krtek“.

Šumachov tedy utekl, ale za dva roky mu to přece jen nedalo. Už zase vykukoval opatrně zpoza skal, jestli tam uu ogucha ještě je a co dělá. Byl tam a nedělal nic, jen táním ledu se uvolnil kus lebky a jeden z obrovských klů – a to nebylo k zahození. Kostry mamutů a zejména jejich kly všichni lovci velmi dobře znali a pásli po nich jako diví, vždyť už car Petr Veliký nařídil sbírat je jako plnohodnotnou náhražku slonoviny. Od poloviny 17. do konce 19. století jich bylo nalezeno celkem 20 000 párů – jen do Jakutska přicházelo právě v době, kterou popisujeme, 1500 pudů čili 20 000 kg mamutoviny ročně a vážili sem, do divočiny, dlouhou a nebezpečnou cestu i angličtí, francouzští a němečtí překupníci.

Mamutí kly zkrátka představovaly pro chudého lovce celé bohatství, a milý Osip si proto své „vodní zvíře“ bedlivě hlídal, pěkně z dálky, kdyby snad mamuta napadlo přece jen ožít. Vždyť kdo kdy slyšel o mamutovi se srstí, masem, zkrátka se vším všudy? Kdoví zda v něm přece jen nezůstala jiskřička života…

Roku 1803 se trpělivý lovec přece jen dočkal. Několikatunový trup zvířete se uvolnil z ledu a dopadl do strže. Šumachov pro jistotu počkal ještě, do jara, ale pak už (statečný muž!) neotálel, urazil oba kly a prodal je zástupcům kupce Boltunova, jenž měl na veškerou sibiřskou mamutovinu carský monopol.

Vyprávění o podivném Šumachovově nálezu uslyšel náhodou ruský botanik Adams, vracející se právě z Číny. Sotva uviděl kly, rozhodl se koupit zajíce v pytli, přesněji řečeno mamuta ležícího kdesi u Bykovova mysu. Zaplatil Šumachovovi částku, o jaké se lovci ani nesnilo, a pověřil ho hlídáním do té doby, než si pro mamuta přijede. Šumachov věrně a poctivě hlídal tři roky – teprve roku 1806 odvezl Adams s pomocí několika kozáků a domorodců kostru, tři nohy, mozek, oko a kus kůže s chlupy. Měli co nést – ale díky jejich námaze mohli petrohradští vědci sestavit nejen kompletní kostru, ale i skutečný obraz mamuta a vyvrátit tak (v roce 1806!) nesmyslné bajky o „podzemní kryse“. Svět se dozvěděl, že se na Sibiři skrývají v ledu nepoškození mamuti. Někteří spisovatelé dokonce popustili fantazii uzdu a psali o živých mamutech – bohužel se jejich předpověď nesplnila. Až dosud byly na Dálném severu nalezeny tři desítky mamutů konzervovaných v ledu – poslední z nich roku 1948

u ústí řeky Indigirky. Mamut přestal být už dávno senzací, vědci se s ním seznámili lépe, než s kterýmkoli jiným druhem vyhynulých zvířat. A začali být všeteční.

Proč a jak vlastně vyhynuli sibiřští mamuti? V jediném případě tzv. berjozovského mamuta, nalezeného roku 1900 na říčce Berjozovce, přítoku Kolymy, to víme docela přesně: spadl do hlubokého výmolu, zlomil si pánevní a ramenní kosti a zahynul vnitřním krvácením. U ostatních mamutů zůstal otazník. Pitva příčiny jejich smrti neobjasnila – ano, byla prováděna skutečná pitva – vždyť maso mamutů vyproštěných z ledu bylo tak čerstvé, že se jím krmili i psi.

Vědci se posléze spokojili jednoduchým vysvětlením: s příchodem ledové doby měla obrovská zvířata stále méně a méně potravy, takže nakonec vyhynula hlady. Zní to pěkně a přirozeně, jenže… Jenže bylo zjištěno, že žaludky nalezených mamutů jsou plné a že mamuti většinou zahynuli vstoje, se žvancem trávy, mechu či lišejníku mezi zuby, což rozhodné nenasvědčuje přirozené smrti, tím méně pak pomalému umírání hlady.

Mamut byl vládcem severské tundry. Neexistovalo zvíře, které by jej mohlo ohrozit nebo dokonce skolit. Člověk, který vyhubil mamuty v ostatních částech Evropy a Asie (např. u nás je zachováno sídliště tlupy lovců mamutů v jeskyních u Věstonic), se tehdy ještě na Daleký sever nedostal. Ostatně nikde v severní Sibiři nebyly nalezeny jámy, nejstarší způsob, jak pračlověk vůbec mohl mnohatunového obra ulovit. Nejbližší hrob pračlověka-lovce mamutů byl nalezen skupinou sovětských archeologů, vedených dr. Otto Balděrem, roku 1964 u rokle Sungir poblíže starobylého města Vladimíru. Hrob je starý asi 30 000-35 000 let a obsahuje ostatky statného, asi padesátiletého muže cromagnonského typu. V pravém smyslu slova byl pokryt korálky, ozdobami a nástroji z mamutoviny. Zachovaly se i zbytky jeho kožišinového oděvu. A pokud jde o stáří nalezených mamutů, prozradila je radioizotopová analýza. Nejmladším se ukázal být tajmyrský mamut – 12 000 let – což je podstatně méně než až dosud odhadovaných sto nebo více tisíc. Nemohu zamlčet, že byly nalezeny neuvěřitelné

zprávy o lovech obrovského, slonu podobného zvířete zvaného „věs“ na Sibiři, pořádaných ještě v 16. století. Důkazy ovšem chybí. Byla by to senzace prvního řádu… A kdoví? V roce 1966 bylo poblíže břehů indonéského ostrůvku Pater Noster vytaženo vlečnou sítí několik slušně zachovalých koster „draků“, dlouhých až 22 metrů.

„Drakům“ se podívali na zoubek vědci v Djakartě, poznali v nich pravěké veleještěry a radioizotopovou analýzou profesor Sarabodrio bezpečně dokázal, že zahynuli asi před… 16 000 lety, tedy v době, kdy už měli mít statisíce let pokoj od našeho slzavého údolí. Museli se tedy setkat s lidmi. Podotýkám jaksi na okraj, že se pod zorným úhlem zjištění profesora Sarabodria musíme zamyslet i nad vniknutím všelijakých dračích potvor do našich úctyhodně starých pohádek.

Mamut byl znamenitě přizpůsoben drsnému životu svou dlouhou srstí, výtečným zažívacím ústrojím, schopným využít chudou pastvu tundry do posledního drobečku, a konečně i schopností pohybovat se rychle a bezpečně jak na sněhu, tak v bažinách. Zdá se, že příčinu vyhynutí a zejména náhlé smrti mamutů musíme hledat jinde nežli ve smrti hlady. Snad přišla na naši planetu nebo alespoň na značnou část jejího povrchu náhlá, neočekávaná katastrofa – ale jaká?

Na tuto a celou řadu dalších otázek se snaží odpovědět velmi diskutovaná a s nejrozmanitějšími pocity přijímaná kniha Allana O. Kellyho a Franka Dachilla Terč – zeměkoule, vydaná v roce 1953. Oba autoři pracují na pensylvánské universitě v oboru geochemie a jejich názory, byť jakkoli odvážné, rozhodně stojí za povšimnutí.

Kelly a Dachille se domnívají, že důležitým, ne-li vůbec rozhodujícím činitelem v minulosti Země byly její časté srážky s obrovskými meteority. Autoři knihy vysvětlují celou řadu dosud sporných a nevyjasněných přeryvů mezi geologickými dobami, jako náhlá vyhynutí živočichů a zvířat, ohromné povodně, které přetvořily reliéf krajiny ne za desítky tisíců let, ale za několik hodin, a snad i starověkou báji o potopě světa, opakovanými srážkami Země s vesmírnými projektily. Vycházejí z celkem správného předpokladu: jestliže krátery na Měsíci vznikly ostřelováním Měsíce meteority – a většina vědců tomu dnes zplna věří – pak muselo naši planetu za posledních 500 miliónů let zasáhnout nejméně 50 000 obrovských meteoritů a zanechat na ní přinejmenším stopy v podobě kráterů. Některé z těchto meteoritů mohly být i takových rozměrů, že pohnuly zemskou osou nebo alespoň porušily zemskou rotaci. Tím by mohly být vysvětleny příčiny změn polohy kontinentů, o nichž nás dnes nezvratně přesvědčuje paleomagnetismus, nauka o magnetické orientaci zemské kůry před dávnými věky, kdy kontinenty tvořily ještě jediný celek.

Dopadl-li takový obrovský meteorit do moře, vyvrhl svým výbuchem (viz kapitolu o tunguzském meteoritu), nikoli tedy jen ohromným „šplouchnutím“, velké masy vody do prostoru. Voda se vypařováním ochladila a dopadla zpět k Zemi jako přechlazený sníh o teplotě mnoha desítek stupňů pod bodem mrazu. Sibiřští mamuti byli tímto sněhem, padajícím v nepředstavitelném množství, překvapeni a s posledním soustem mezi zuby udušeni a vstoje zaváti.

Hlavní slabinou Dachillovy a Kellyho domněnky je zatím velmi skromný počet objevených meteoritických kráterů. Oba vědci však odpovídají: důvodem toho je nepochybně zakrytí stop dopadu – k pádu velkého meteoritu došlo průměrně jednou za 10 000 let – působením větru, činností vody, ledovců a snad i člověka. Hlavním důvodem však je, že neumíme pořádně hledat. Vždyť teprve před několika lety došli vědci k opravené představě o dějích při dopadu obrovského meteoritu, který končí zpravidla výbuchem, nikoli jen zarytím do země. A opravdu – čím usilovněji a poučeněji hledáme, tím více meteoritických kráterů nalézáme. Prvním z nich byl známý Barringerův kráter v Arizoně nedaleko Ďáblova kaňonu. Měří v průměru 1200 m a je 174 m hluboký. Barringera jako prvního roku 1891 napadlo, že by mohl být vytvořen dopadem meteoritu – až do té doby si s kráterem geologové nevěděli rady. Dnes je Barringerova domněnka zcela bezpečně dokázána. V roce 1933 bylo již ověřeno osm kráterů jako meteoritické – největší z nich je kráter Ašanti v Ghaně o průměru 10 kilometrů. Objevovány jsou stále další a další – např. teprve roku 1950 objevil letecký průzkum na kanadském poloostrově Labradoru kráter Chubb, zaplněný vodou – má v průměru 3,5 km.

Tyto krátery, vzniklé v poměrně nedávné době, jsou pravými trpaslíky proti prastarým jizvám na tváři Země, kdy byla naše planeta tu a tam zasažena opravdu „těžkým kalibrem“. Robert S. Dietz, oceánograf ze San Diega, nazývá tyto obrovské krátery astroblémy. Největší prokázaný astroblém byl zatím objeven v Transvaalu v jižní Africe. Jmenuje se Vredefort Ring a má v průměru 50 km – zemská kůra je však dopadem postižena a zprohýbána mnohem dále, v oblasti o průměru asi dvě stě kilometrů. Menší astroblém (asi dvacet kilometrů v průměru) je nedaleko našich hranic, poblíže Steinheimu u Mnichova. Jmenuje se Riess Kessel a v jeho blízkosti byly poprvé nalezeny neklamné známky meteoritického dopadu, tzv. brizantní kužele, vytvořené ve skálách kolem místa dopadu obrovskými tlaky při výbuchu meteoritu. Mají nejrůznější velikosti – od několika milimetrů až k několika metrům a budou, jak se zdá, hlavním vodítkem geologů při hledání dalších stop vesmírných střel. Měli byste se po brizantních kuželech dívat i vy – je skoro ostuda, že v Evropě byla zatím nalezena jen jedna jediná skupina meteoritických kráterů na ostrově Osel v Estonské SSR. Nepochybně i ve vašem blízkém okolí dopadlo v minulosti požehnaně meteoritů, třeba menších, a kdoví zda by nebylo možné nalézt ještě dnes stopy jejich pádu!

A ještě po dalším druhu svědků byste se měli dívat, nejen proto, že mají souvislost s meteority, ale i pro rozluštění řady dalších otázek: po vltavínech a – k tomu ovšem nepotřebujete zvlášť důraznou radu – po diamantech. Ony totiž…

Dost! Slíbil jsem psát o meteoritech a mamutech. Svému slibu dostojím. Ostatní vám dopovím v kapitole Vltavíny, kde se dozvíte o nejnovějším a také asi největším meteoritickém kráteru. Zbývá doplnit ještě jednu teorii o příčinách „výměny dekorací“ v rozličných geologických dobách a o důvodech vymizení celých živočišných a rostlinných společenstev. Sovětští vědci I. S. Šklovskij a V. N. Krasovský se domnívají, že za celou dobu existence života na naší planetě došlo v blízkém okolí sluneční soustavy asi k deseti výbuchům supernov.

Víte, co je to supernova?

Hvězdáři občas pozorují, že se ta nebo ona docela skromná hvězda pojednou nápadně zvětší a zaplane mnohonásobně jasněji. Z jakýchsi nám dosud ne zcela zřejmých příčin její objem prudce vzroste a během několika dní nebo týdnů, po které takto září, vyzáří větší množství světelné a tepelné energie než několik miliónů našich sluncí. Velmi brzy však „spotřebuje palivo“. Uhasne, nebo na jejím místě zbude z rozprášených zbytků hvězdné hmoty mlhovina. Nejznámější z těchto „vesmírných strusek“ je tzv. Krabí mlhovina, vzniklá roku 1054 výbuchem supernovy v souhvězdí Střelce. Tuto supernovu bylo možné pozorovat i ve dne, tak byla jasná a zářící. Pohasla teprve za půl roku ode dne vzplanutí.

Před několika lety zjistili hvězdáři pomocí radioteleskopů zachycujících rádiové vlny, vysílané některými objekty ve vesmíru, že Krabí mlhovina je velmi silným zdrojem rádiového záření a že lze u ní předpokládat i mocné vyzařování paprsků kosmického záření. Toto tajemné záření k nám přichází z hlubin vesmíru. Objevil, vlastně lépe řečeno vysvětlil je poprvé rakouský fyzik V. H. Hess v roce 1910. Další léta usilovného zkoumání ukázala, že prvotními kosmickými paprsky jsou atomová jádra celé řady prvků, přiletující k nám s takovou rychlostí a energií, že prorážejí i silné olověné desky. Naprostá většina jich však nedoletí až k zemskému povrchu. Částice kosmického záření se sráží s atomy vzdušných plynů a tyto havárie, odehrávající se v nejmenším světě, jsou prudké a ničivé. Na zemský povrch dopadají jejich trosky, celé spršky nových a leckdy dosud neznámých částic atomů, vyražených strašlivým nárazem. Vlastní částice kosmického záření je těmito srážkami brzděna a na povrch Země už nedopadá.

K docela jiné situaci by ovšem došlo, kdyby supernova, vyzařující obrovské množství kosmických paprsků, vybuchla poblíže Země. Nemluvíme zde o Slunci – kdyby to se změnilo v supernovu, byla by chudinka naše Země rázem uvnitř jeho zářivé koule a shořela by jako hlavička zápalky ve vysoké peci. K vážným následkům by vedl i výbuch supernovy někde do vzdálenosti dvaceti nebo třiceti světelných let – v této oblasti kolem Země je již poměrně dost „zápalných“ hvězd. Země by se brzy ocitla pod sprchou průbojných částic kosmického záření, které by buď rázem vyhubily vše živé, nebo, což je pravděpodobnější, zhoubně by napadly dědičné vlastnosti právě nejvyspělejších a tedy nejsložitějších živočichů a rostlin. Jejich potomstvo by bylo postiženo různými poruchami a zaniklo by.

Možná že se právě tohle stalo i vládcům světa v jednotlivých geologických dobách, veleještěrům, trilobitům, přesličkám, plavuním a dalším živočichům i rostlinám. Možná že nebyli vyhubeni ani pozvolnou změnou podnebí, ani vesmírným projektilem meteoritu, ale tichou, neviditelnou a plíživou smrtí, skrytou v nepatrných atomových jádrech.

Otázka je dosud otevřená a zdá se, že zůstane ještě dost dlouho.

Mimochodem řečeno: nemusíte mít strach, že by se něco podobného mohlo opakovat i dnes. Kosmické paprsky letí sice pořádně rychle, ale světlo je přece jen mnohokráte rychlejší. Od okamžiku, kdy bychom takovou katastrofu ve vesmíru zjistili, až do prvních „salv“ kosmických paprsků by uplynula staletí – a my, lidé, bychom za tu dobu určitě nějakou ochranu vymysleli.

Náhlé a zatím nevysvětlitelné změny počasí zejména v severních oblastech zeměkoule jsou pro vědu otazníkem i v jiných souvislostech. Posuďte ostatně sami!

Loupežní mořští jarlové a jejich Vikingové byli vyhnáni ze svých norských sídel králem, který kromě málo povzbuzujícího jména Erich Krvavá sekyra měl i celkem zdravou myšlenku, totiž zlomit moc loupežných mořských rytířů. K malé radosti obyvatel se usídlili tu i tam na pobřeží Evropy. Někteří z nich kolonizovali i liduprázdný Island, Ledovou zemi. Island, Ultima Thule, nezůstal poslední výspou severské civilizace. Za příznivých okolností umožňuje zrcadlení vzduchu spatřit ze západního pobřeží Islandu docela jasně východní pobřeží Grónska a k němu se odvážní plavci pustili. A je zde první otazník: Grónsko – Groenland – Zelená země. Někteří vědci se sklonem k zjednodušování se domnívají, že tento název dali Vikingové nehostinné ledové pustině jaksi z propagačních důvodů, aby získali další kolonisty. Omyl! V době kolem přelomu tisíciletí, kdy Vikingové Grónsko kolonizovali, byla ta země podle zachovaných záznamů zčásti bez ledu a byla patrně skutečně zelená a pohostinnější než Ledová země, Island. Vikingové zde chovali dobytek a provozovali jakési zemědělství. V 11. století tu vzrostl počet sídel na 190, nechybělo ani 12 kostelů, 2 kláštery a biskupství. Grónsko mělo tehdy pravidelné spojení s Evropou a papežští nunciové často navštěvovali své vzdálené ovečky, protloukající se na dalekém severu.

Není divu, že z Grónska vyjely výpravy ještě dál, k pobřeží Severní Ameriky. Kolumbus byl předstižen o více než čtyři sta let. Dnes už to víme docela jistě. V roce 1935 totiž nalezl pan James A. Dodd na svém důlním podílu u Beatmore v Ontariu na sever od jezera Superior několik starých, rzí sežraných železných předmětů. Konzervátor Královského muzea v Ontariu v nich poznal severské zbraně z 11. století, meč, železnou sekyru a rukojeť dřevěného štítu Vikinga. Tudy pravděpodobně táhli mužové Leifa Eriksona na cestě do země vína, Vinnlandu. Základy jejich sídlišť nalezl po dvacetiletém úsilí Helge Ingstad, spisovatel a advokát, který pověsil své povolání na hřebíček a zasvětil celý život hledání stop severské návštěvy na americké pevnině…

Podivná doba… Tehdy také nastalo velké sucho ve Střední Asii, které vyhnalo kočovné kmeny divokých bojovníků na západ proti Evropě. Hladina Kaspického jezera dočasně poklesla o několik desítek metrů a silnice a města, tenkrát tam budovaná, nacházíme dnes hluboko pod hladinou.

A pak nastává klimatický zvrat, vrcholící v 11. století. Grónsko počíná oblévat ledový Labradorský proud. Moře zamrzá, znemožňuje styk s Evropou, pastviny a pole se pokrývají sněhem a ledem. Od severu pronikají do sídlišť Vikingů podivní šikmoocí vetřelci, které nikdo nikdy nespatřil – Eskymáci. Kvetoucí kolonie, čítající asi třicet tisíc obyvatel, odumírá, mizí a mění se v ubohé trosky rozvalených panských sídlišť.

Tato změna má vzdálený ohlas i v Evropě. Alpské průsmyky, dříve umožňující styk mezi severní a Jižní Evropou, jsou trvale uzavřeny ledovci, které sestoupily s vrcholů alpských velikánů do údolí… Proč to všechno? Vědci se domnívají, že příčiny musíme hledat mimo naši Zemi, ve změnách sluneční aktivity, hlavně v proměnlivém vyzařování ultrafialových paprsků naší mateřskou hvězdou. Je to domněnka dosud nepotvrzená, zkrátka otazník.

Definitivní odpověď nalezne možná až někdo z vás, ten nejtrpělivější a nejzvědavější.

vltavíny

Začalo to roku 1878. Profesor Dvorský tehdy nalezl na západní Moravě podivné kousky skla, které měly drsný, krupičkový povrch, podobaly se velkým kapkám, ale zato vůbec žádnému minerálu vyskytujícímu se u nás. Připomínaly nejspíše obsidián, z něhož byly zhotoveny nástroje slavných Inků a Mayů – ale obsidián a Morava?

Později byly podobné skleněné slzičky různých velikostí a tvarů (největší váží 220 gramů, má tvar téměř dokonalé koule a je vystavena v muzeu v Třebíči) nalezeny v okolí Českých Budějovic. Dostaly jméno vltavíny čili moldavity. Byly považovány za polodrahokamy, ovšem dosti nevzhledné. Příliš se podobaly docela obyčejnému zelenému lahvovému sklu.

Mineralogové si dost dlouho mysleli, že jde skutečně o sklo, snad opracované činností vody nebo nějakými zvláštními procesy při výrobě lahví. Teprve pak se smířili s tím, že mají před sebou zbrusu nový minerál, a začali se o novinku zajímat. Bylo sesbíráno mnoho tisíc vltavínů – největší sbírku na světě má naše Národní muzeum v Praze – 10 000 vzorků. Velkou zásluhu o uvedení vltavínu do vědeckého světa má sám. profesor Dvorský, jenž o nich napsal několik základních prací.

Netrvalo dlouho a podivné zelené kamínky dostaly tu i tam příbuzenstvo. V Texasu byly nalezeny bediasity, na Jávě javaity a v Indočíně hrbaté valounky indočínitů (lituji, ale opravdu se tak jmenují). Následovaly blýskavé hrudky filipinitů, jejichž jméno prozrazuje naleziště, tzv. Darwinovo sklo, nazelenalé, nacházené na Pobřeží slonoviny, nažloutlé libyjské pouštní sklo a konečně nejhojnější australity.

Všechny popsané minerály jsou zřejmě velmi příbuzné – podobají se sklu, podle jejich tvarů a poměrně shodné velikosti valounků se zdá, že vznikly za podobných podmínek, a to na několika místech, poměrně dost vzdálených od sebe. Jejich naleziště jsou (kromě případů australitů) omezena vždy na poměrně malou plochu, často jen na několik desítek čtverečních kilometrů.

Bylo třeba nalézt jednotné jméno, a jak už to bývá, průhledné kaménky dostaly to nejméně vhodné – tektity.

To pojmenování vyjadřuje domněnku, že vltavíny i jejich později nalezené příbuzenstvo vznikly při výbuchu pozemských sopek a že patří do bezprostředního sousedství obsidiánu čili sopečného skla, vzniklého rychlým ochlazením a ztuhnutím magmatu.

Brzy se ukázalo, že tato domněnka rozhodně neobstojí – charakteristickým znakem sopečných skel je, že téměř neobsahují vodu – při tavení dmuchavkou se rozpadají a mění v strusku, zatímco tektity se taví jako sklo.

Zrodila se tedy myšlenka, že tektity jsou přece jen – umělým výrobkem. Že je to sklo vyráběné pravěkým člověkem, jakési odpadky. Možná prý dotyčný výrobce nebyl ani moc pravěký – kdoví kde a kdy stála v okolí naleziště nějaká skelná huť...

To tvrdili od roku 1880 nejen Makovský a Tschermak, ale i zakladatel krásné sbírky meteoritů v Národním muzeu v Praze prof. dr. Vrba. Domněnka měla kupodivu velmi tuhý život a definitivně zanikla teprve v poslední době, kdy bylo přesně určeno stáří tektitů pomocí tzv. geochronologických metod. Výroba skla na světě vznikla podle dnešních vědomostí asi před 5000-6000 lety, ale bediasity jsou staré 45 miliónů let, vltavíny 30 miliónů a 14 miliónů let atd. až k nejmladším australitům, jejichž věk byl odhadnut na pouhých 5000 let. Myslím, že ani nejzatvrzelejší zastánce myšlenky umělého

vzniku tektitů nebude tvrdit, že jejich autory byli opolidé, předchůdci člověka, čemuž by asi tak odpovídalo stáří bediasitů a vltavínů…

Myšlenka umělé výroby tedy byla zavržena ve prospěch zbrusu nové teorie: tektity jsou vlastně meteority zvláštního druhu, které dopadly k Zemi po cestě vzduchoprázdným kosmickým prostorem, takže došlo při postupném rozžhavení v řídké atmosféře k jakémusi „vakuovému lití“ a meteory se změnily ve stejnorodé sklo. To ostatně dokazují na velkém srovnávacím materiálu i američtí vědci E. A. King a E. G. T. Chao; na četných tektitech ze všech koutů světa nalezli shodné známky, svědčící o proniknutí zprvu chladných těles nadzvukovou rychlostí atmosférou.

Jiná teorie hlásala (a dodnes má své přívržence), že tektity jsou vzácným pozůstatkem roje kamenných meteoritů, který se kdysi na své pouti vesmírem dostal tak blízko Slunci, že jednotlivé meteority byly přetaveny ve sklovitou hmotu.

Hádankou zůstalo, jaké že to roje meteoritů občas do zemské atmosféry vnikly. Obyčejné rozhodně ne – složením ani vzhledem se tektity v nejmenším nepodobají kamenným, železným či uhlíkatým meteoritům, jak jsme se s nimi seznámili v kapitolách o meteoritech. Domněnka, že jde o meteority z téhož „zdroje“, z něhož vzešly všechny ostatní, tedy nejspíše z trosek dávné planety obíhající na dráze mezi Marsem a Jupiterem, má dnes velmi málo zastánců. Objevila se teorie sice odvážná, ale rozhodně lépe vysvětlující vlastnosti tektitů: podle ní jsou tektity skutečně ztuhlou lávou – jenže měsíčních sopek!

Podivuhodnou teorii vyslovil poprvé v roce 1943 H. H. Nininger a celá řada autorů jeho domněnku podpořila zejména chemickým rozborem tektitů. Jejich složení je zcela odlišné od podobných hornin pozemských, např. lechatelieritů. W. D. Ehmann zjistil v tektitech přítomnost radioaktivních izotopů hliníku a berylia, to jest izotopů, které vznikají v mimozemském prostoru vlivem kosmického záření. Jiní autoři, vycházejíce z nepatrného množství vody, obsahu draslíku, rubidia a jiných prvků, potvrdili, že pozemský původ tektitů je téměř vyloučený.

Šlo o to, zjistit přesněji místo a podmínky sopečných výbuchů, které dopravily roje tektitů, vlastně lávových kapek, přes propast 384 000 km. Místo odhadl Nininger nejsnáze – domnívá se, že „domovským sídlem“ tektitů jsou tzv. paprskové krátery na Měsíci, obklopené systémem lesklých paprsků, v nichž vidí proudy ztuhlé, sklovité lávy. V úvahu by připadaly např. krátery Tycho nebo Furnerius.

Niningerově myšlence se dostalo podpory i zjištěním stop železa a niklu v tektitech – tedy stejných prvků, jaké jsou i v sopečných, lávových horninách pozemských. Jenže…

A na celou řadu „jenže“ Niningerova teorie bídně zhynula. Jenže pozemské lechatelierity svým složením nijak tektitům neodpovídají, ačkoli nedáme nejmenší důvod domnívat se, že by vulkanická činnost na Měsíci byla zcela a dokonale odlišná od činnosti pozemských sopek.

Jenže si stěží lze představit výbuch, který by udělil žhavé lávě kosmickou rychlost, byť na Měsíci by bylo potřeba rychlosti několikráte nižší než na Zemi. Podle výpočtů by tektity musely být z Měsíce vyvrženy rychlostí asi 3 km/vt, což rozhodně překonává možnosti jakékoli sopky. Jen tato rychlost umožní, aby částky měsíční hmoty překonaly gravitaci, působící do vzdálenosti asi 66 000 km od středu našeho vesmírného průvodce, a zasáhly Zemi. Jenže – a to je nejspíše námitka nejzávažnější – v mohutnou sopečnou činnost na Měsíci dnes už věří jen velmi málo vědců. Zdá se, že pozůstatkem vulkanické činnosti jsou pouze nejmenší krátery, jamky a ojedinělé krátery na dně měsíčních moří – ostatní okrouhlé útvary na Měsíci vznikly daleko spíše jako následek dopadu větších či menších meteoritů. „Malorážné“ kráterky a kráteříky by nebyly schopné vyhodit lávu ani do výše několika kilometrů, navzdory šestinásobné menší přitažlivosti, o 66 000 km ani nemluvě. V zájmu pravdy ovšem musíme přiznat, že někteří vědci dosud skálopevně v sopečný původ měsíčních kráterů věří – obzvláště usilovně se snaží tuto myšlenku propagovat ne hvězdář, ale vulkanolog Haroun Tazieff, známý i u nás svým zajímavým dílem Schůzky s ďáblem.

Vědci si však na myšlenku měsíčního původu tektitů zvykli a nebyli ochotni se s ní rozloučit. Dobrá! – řekli si; jestliže nebyly tektity vyvrženy z povrchu Měsíce sopečným výbuchem, pak je vymrštil náraz velkého meteoritu nebo malé komety, zkrátka jedné z vesmírných střel, které v minulosti tak často a tak bohatě poznamenaly kdysi hladkou tvář Měsíce. Autory této domněnky jsou F. L. Whipple a J. S. Rinehart. Předpokládají, že při dopadu velkého meteoritu na povrch Měsíce vznikl kráter a současně že bylo vyvrženo množství materiálu teplem výbuchu roztaveného. Tvar „vystřeleného“ deště byl přibližně kuželový, s vrcholem v místě výbuchu. Okrajové části kužele, jakýsi prstenec, byly tvořeny jen rozdrcenými a nijak nezměněnými kusy hornin s malou počáteční rychlostí – ty dopadly zpět na povrch Měsíce a vytvořily val kráteru. Střed kuželu nad samým místem výbuchu byl tvořen plyny. Mezi středem a obvodem kuželu se však vytvořil pás roztavených hornin, změněných vysokou (ale ne zase příliš vysokou) teplotou v kapky, tuhnoucí v kosmickém prostoru v tektity. Jejich povrch, původně zcela hladký, byl „opracován“ až druhotně při průletu zemskou atmosférou.

Whipplovu a Rinehartovu domněnku podpořily matematické úvahy, jejichž důkaz umožnily elektronické počítací stroje. Podobný mechanismus vymrštění tektitů je zcela možný, a co více: kdyby místo dopadu velkého meteoritu leželo poblíže jižního nebo jihozápadního okraje Měsíce, byl by tvar dopadového pole tektitů velmi blízký skutečnému rozložení australitů.

Také experimentální podpora na sebe nedala dlouho čekat: aerodynamici z Ames Research Center v Kalifornii „vyrobili“ ve vzdušném tunelu pro zkoušení modelů nadzvukových letadel skleněné útvary, vzniklé z roztavených kousků skla, vystavených předpokládaným podmínkám letu z Měsíce na Zemi, které se k nerozeznání podobají australským tektitům.

Prvním, kdo se odvážil popřít tuto domněnku, byl český hvězdář Z. Kopal, zabývající se selenologií. Prohlásil, že tektity jsou pozemského původu, že vznikají při dopadech obrovských meteoritů a kometárních jader na povrch Země, a že by se tedy podle jeho předpokladu měly v blízkosti nalezišť tektitů nalézat meteoritické krátery, jejichž stáří by odpovídalo zjištěnému stáří tektitů.

Kolem mnoha diskutovaných kousků přírodního skla se zrodila, jak vidíte, další domněnka. Kopalův názor převzala řada zahraničních autorů. Virgil E. Barnes vypočítal, že při dopadu meteoritu dostatečně velikého vzniká teplota až 2500° C a vysoké tlaky, schopné vymrštit do ohromné výše roztavené kapky pozemských hornin i zbytků meteoritu. Ty pak dopadají ve formě skelných kapek s rozptylem až 5600 km.

Šlo teď o to, nalézt k vltavínům a ostatním tektitům „hroby jejich otců“ čili meteoritické krátery. Vltavíny si opět podržely prvenství. Nedalo příliš velkou práci spojit jejich naleziště s vám už známým kráterem Riess Kessel poblíže Steinheimu, jehož meteoritický původ byl nade vši pochybnost dokázán roku 1960 nálezem přírodního coesitu, vznikajícího z normálního křemene působením obrovských tlaků a vysokých teplot. Poprvé byl coesit nalezen v meteoritickém kráteru v Arizoně a je považován za spolehlivé návěští: zde dopadl velký meteorit. Shoda stáří tohoto kráteru s mladší částí našich vltavínů je dokonalá. Otázkou je, proč se nenacházejí tektity v celém okruhu výbuchu, proč byly „rozstříknuty“ pouze na plochu jižních Čech a Moravy. Někteří badatelé považují tuto skutečnost za jistou námitku proti meteoritickému původu tektitů, domnívám se však, že tvar rozptylu tektitů bude záležet na směru dopadu meteoritu a na místních podmínkách geologického podkladu. Ostatně není vyloučeno, že další naleziště vltavínů budou ještě objevena.

Zajímavou, přímo detektivní historií bylo hledání meteoritického kráteru příslušejícího k australitům, tím zajímavější, že podle stáří australitů měl být kráter téměř „dnešní“, pouhých 5000 let starý. Texaský geolog V. E. Barnes rozvedl v listopadu 1961 názor o vzniku tektitů rozdrcením a roztavením pozemských hornin při srážce s obrovským meteoritem a vyslovil názor, že v případě amerických tektitů, starých několik desítek miliónů let, již geologické vlivy patrně kráter zničily. Zato však by měl být zcela určitě nalezen mladý kráter australský. Z oblouku, tvořeného řetězem nalezišť australitů, odvodil Barnes, že kráter leží nejspíše ve vzdálenosti 5000 km a směrem na jih, tedy právě ve Wilkesově zemi.

Na základě Barnesova údaje se ujal Richard A. Schmidt z geologického polárního střediska university ve Wisconsinu rozboru záznamů expedice badatelské skupiny, která přešla Antarktidou v letech 1958 až 1960 a provedla gravimetrická, seizmická i jiná měření. Zjistil pozoruhodnou skutečnost: v místě označeném Barnesem skutečně náhle klesá skalní povrch, skrytý pod vrstvou sněhu asi 2400 m silnou, z výše asi 240 metrů nad mořskou hladinou až na úroveň 450 m pod mořskou hladinou. Ohromná pánev o průměru asi 230 kilometrů nemohla být podle mínění geologů vytvořena ničím jiným nežli dopadem meteoritu skutečně úctyhodných rozměrů. Dopad se musel odehrát poměrně nedávno – sníh nad propadlinou je dosud nerovný a zbrázděný v protikladu k okolní ledové planině – jeho stáří tedy nejspíše opravdu nepřesahuje 5000 let.

Celá tahle pěkná teorie má jen jeden háček: zmíněné výzkumy amerických vědců přece dokázaly, že tektity vnikly do atmosféry nadzvukovou rychlostí a chladné. Teprve třením vzduchu se rozžhavily, natavily a získaly charakteristické kapkovité nebo vejcovité tvary. Horniny vyvržené pádem meteoritu by se vracely zpátky k zemi volným pádem – a tedy by nikdy nedosáhly nadzvukové rychlosti a docela určitě by se tím neroztavily… Kromě souvislosti vzniku tektitů s mohutnými meteoritickými krátery, vyrývanými do zemské kůry, došli vědci v poslední době i k souvislosti meteoritických pádů – s diamanty.

Výroba umělých diamantů totiž vedla k nashromáždění celé řady údajů, podle nichž se R. Wentorf a H. Boverkenk pokusili vysvětlit, jak probíhá tvorba diamantů v přírodě. Diamanty, které nalézáme, můžeme rozdělit do dvou velmi zřetelně rozdělených skupin: diamanty pozemského původu a diamanty v meteoritech.

První skupina diamantů je obecně známá a není třeba se o ní rozepisovat. Druhou tvoří černé drobivé hrudky, tvořené drobnými krystalky o velikosti nejvýše 0,01 mm. Meteoritické diamanty byly nalezeny zatím v kráteru arizonského meteoritu a ve dvou kamenných meteoritech (Galpara a Novo Urei). Zdá se, že vznikly teprve během srážky meteoritu se zemí, kdy dojde ke krátkodobému zvýšení tlaku na hodnotu nejméně 35 000 barů. Tato domněnka byla ostatně ověřena i pokusem: De Carlimu a Jamiesovi se podařilo laboratorně připravit diamanty z tuhy pomocí rázové vlny, vzniklé při výbuchu. (Názor, že diamanty mohou tedy vzniknout v kosmickém tělese velikosti nejméně Měsíce, nemusí tak docela souhlasit se skutečností.)

Nerad bych se octl na půdě zcela nepodložených domněnek – chci jen přičinit malé upozornění: diamantová naleziště jsou vesměs poblíže míst, kde byly zaznamenány stopy po dopadu obrovských meteoritů. V jižní Africe (Vredefort Ring), na Sibiři (Tunguzka) i v Indočíně. Nedávno proběhla tiskem zpráva, že byly nalezeny dva první (a možná že i poslední} československé diamanty – v jižních Čechách, v oblasti vltavínů…

Tektity, jejichž původ dodnes zdaleka není objasněn, tedy kolem sebe nakupily více než dost otazníků a není divu, že se ozvaly i hlasy romantiků, mezi něž opět (jak jinak?) patří náš starý známý Viktor Kazancev. Tektity jsou prý památkami na starty kosmických lodí nepozemšťanů, jejichž trysky a výbuchy atomových motorů roztavily půdu a rozhodily mohutné gejzíry zkapalněných hornin do širokého okolí. Kazancev uvádí celou řadu podpor pro svoji domněnku, mezi jiným i souhlas výskytu tektitů s nálezy jiných známek, naznačujících možnost návštěv nepozemšťanů – např. Tasili na Sahaře, záhadné město Zimbabwe v západní Africe, železný sloup poblíže Dillí (ještě se o něm dozvíte) atd. Já sám bych skromně doplnil jen jednu poznámku: vědci dosud nevysvětlili (nebo raději se vysvětlit nepokoušeli) dvojí stáří vltavínů – 30 a 14 miliónů let. Jak vysvětlit tento rozdíl? Dopadly snad dva meteority přesně na totéž místo? Moc pravděpodobné to není – vždyť i vojáci za války hledají úkryt v čerstvých granátových jámách; dobře vědí, že možnost dalšího dopadu střely do téhož místa se prakticky rovná nule. Nebo snad vychrlila sopka na Měsíci dvakrát za sebou s přestávkou šestnácti miliónů let kapky lávy na totéž místo Země? Musela by mířit hodně přesně – naleziště vltavínů jsou velmi, velmi omezená a označují se na katastrálních mapách obcí, ne na speciálkách nebo dokonce generálkách.

Předám zdarma zastáncům domněnky o přistávání vesmírných lodí podpůrný poznatek: nepozemšťané přistáli dvakrát po sobě na témže místě…

4. prosince 1964 uspořádala Meteoritická sekce Československé astronomické společnosti první schůzku badatelů v oblasti tektitů – další schůze budou nejspíše s mezinárodní účastí. Zřizuje se literární služba pro zájemce o tektity a připravuje se komplexní výzkum, jehož se zúčastní mineralogové, geologové, geochemici, astronomové, jaderní fyzikové, odborníci v korozi i praktičtí skláři. Mladí nadšenci z Českých Budějovic už začali pracovat a zanášet do speciálních map nová naleziště i orientaci sebraného materiálu. Výzkum českých tektitů, vltavínů, se konečně rozbíhá. Nemáte chuť zúčastnit se také?

Víte, že nám náš věrný průvodce Měsíc utíká?

Nu ano, jeho oběžná dráha se rok co rok vzdaluje Zemi asi o 13 cm.

Podle H. Kleppa je únik o 9 cm ročně způsobován rozličnými příčinami, např. přílivem a odlivem. Zbylé 4 cm – a teď bych prosil o napjatou pozornost! – zbylé čtyři centimetry lze připsat stejným důvodům, které vedly ke zvětšení naší Země a roztrhání původně jednolitého bloku pevniny, Pangeyi, v jednotlivé kontinenty. Zvětšování nebylo, pravda, příliš překotné – průměr zeměkoule se zvětšil sotva o milimetr za rok, ale on milimetr k milimetru za miliardu let vydá poctivých tisíc kilometrů…

Tytéž důvody vedly prý též k rozlámání povrchové vrstvy Marsu, kde je však nesrovnatelně méně vody než na zeměkouli, a kde proto samozřejmě nemohly vzniknout oceány, ale – kanály, hluboké pukliny a propasti. To vše prý působí skutečnost, která se nám na první pohled a podle zdravého sice, ale tím nespolehlivějšího rozumu zdá k nevíře: gravitace, přitažlivosti, ubývá s časem. Pokles je tak pomalý, že jej – zatím – nelze pokusně ani potvrdit, ani vyvrátit. Jsme tedy odkázáni na největší „fyzikální laboratoře“, na planety a ostatní astronomické objekty.

Autorem teorie o ubývání gravitace je anglický fyzik Paul Dirac, muž, který slibuje nastoupit na místo zesnulého Alberta Einsteina v přední hlídce poznání světa a vesmíru. Seznámíte ses ním v příští kapitole o posledním vesmírném otazníku, která nás zavádí do samotného středu problémů, proti nimž kanály na Marsu, tunguzský meteorit a sopečná činnost na Měsíci blednou a stávají se docela maličkými otazníčky.

antihmota, antigravitace, antisvěty

Až bude jednou pořádán světový sjezd bubáků a strašidel (SSBS), bude v předsednictvu docela určitě i madame polednice. Je jedním z nejstarších a nejzasloužilejších strašidel – působila už u starých Slovanů. Většina ostatních bubáků jsou proti ní hotová nedospělá mrňata.

Jenže zábava s polednicí bude asi hodně svízelná. Podle shodných pohádkových údajů se chová a mluví docela obráceně.

„Neprosím vás, nepodávejte mi nesul!“ řekne zdvořile své vnučce klekánici, bude-li chtít slánku. A až bude odcházet, odejde pozpátku. Zkrátka všechno, všecičko naruby.

Polednice z pohádek zmizela – nahradil ji sluneční úžeh, který ji vlastně zrodil. Zato se objevila tam, kde jsme ji čekali nejméně: ve vědě. Začalo to Einsteinem a jeho slavnou rovnicí, podle které lze vypočíst energii kterékoli atomové částice:

E = ± (c²p² + m²c⁴)1/2

Koho zajímá matematika a kvantová fyzika blíže, tomu prozradíme, že c = rychlost světla ve vzduchoprázdnu, p = součin masy částice a její rychlosti a m = je pak masa dotyčné částice. Nejzajímavější na celé rovnici – alespoň pro naši úvahu – je však obojetné znaménko ±.

Vědci se znamenitě pobavili. Vymýšleli, jak by to asi vypadalo, kdyby na světě opravdu byla hmota, složená z částic obdařených zápornou energií – jak předpokládá znaménko minus. Čím výše bychom ji zdvihali, tím hlouběji by klesala, dělový náboj z takové hmoty by místo dopředu letěl dozadu… Zkrátka: ve fyzice bylo alespoň jednou veselo. Naneštěstí ne dlouho – roku 1928 zamrzl posměváčkům smích na rtech.

Tehdy totiž prohlásil sedmadvacetiletý anglický fyzik Paul Adrian Morris Dirac, že existence podobných částic je docela dobře možná, a dokazoval to matematicky na modelu jakéhosi protějšku elektronu, který je sice elektronu podoben jak vejce vejci, ale místo záporného elektrického náboje je nositelem – náboje kladného.

Diracova úvaha vzbudila velmi málo důvěry a ještě méně chuti domyslet ji do konce. Vědci byli rádi, že konečně vysvětlili složení hmoty poměrně jednoduše: vzájemným působením sil v atomu. Elektronů pohybujících se kolem jádra atomů, a kladných protonů plus neutrálních neutronů, částic, které toto jádro tvoří. Ani trochu se jim nechtělo zavádět do pěkně urovnaného systému rušivé novoty. Museli však volky nevolky kapitulovat. Čtyři roky po Diracově prohlášení totiž Američan Carl David Anderson předpověděnou částici objevil v kosmických paprscích a nazval ji podle kladného náboje pozitronem.

Pozitron je jakousi „polednicí“ elektronu. Kdyby byla hmota složena vesměs z částic téhož náboje, bylo by trvání pozitronu neomezené. V našem světě však nemá pozitron příliš velkou naději na dlouhý a spokojený život. Jakmile se setká s prvním elektronem (což je snadné, protože se svými opačnými náboji přitahují a „vyhledávají“), dochází ke zničení čili, jak vědci říkají, k anihilaci obou částic. Hmota se ovšem neztrácí – přemění se ve dva „kousky“ záření – v kvanta záření, kterým říkáme fotony. Tyto dva fotony zas naopak při srážce, pokud je dostatečně prudká, mohou vytvořit elektron-pozitronový pár.

Naprosté vítězství Diraca, který se rázem stal světově proslulým mužem, povzbudilo vědce k hledání dalších „polednic“. Dlouho hledali marně – teprve roku 1955 byl pomocí obrovského urychlovače částic v Berkeley získán první antiproton jediná částice shodná s protonem, ale záporně nabitá. O rok později byly, opět v Berkeley, objeveny antineutrony. Jakže – i elektricky neutrální částice, neutrony, mají své „polednice“? Ano, mají! Jsou také neutrální, ale liší se od svých protějšků nějakou jinou vlastností, např. směrem „otáčení“ čili „víření“ – je rozhodně lépe uvádět tyhle výrazy v uvozovkách, abyste si nepředstavovali atomovou částici podobnou káče nebo vlčku. Skutečnost je podstatně složitější.

Tři základní kameny „hmoty-polednice“ čili antihmoty byly nalezeny: pozitron, antiproton, antineutron. Pak už šlo hledání pěkně kupředu. Vědci později nalézali „polednici“ antičástici ke každé částici atomu. Ty poslední, objevené před několika málo lety, mají složité názvy jako anti-sigma-minus-hyperon nebo neutrální kaskádní anti-xí-hyperon. Zkrátka: je zcela nepochybně dokázáno, že existují všechny potřebné stavební kameny pro sestavení hmoty, která by se jak vejce vejci podobala hmotě našeho světa. Veškeré její chemické i fyzikální vlastnosti by byly k nerozeznání – a přece by byla jejím naprostým protikladem, antihmotou.

Zkoumání antihmoty by bylo jistě nadmíru obtížné. Profesor kalifornské university Emilio Segré pronesl v Moskvě roku 1956 svůj dnes už proslavený výrok: „Kdyby se pozemský jinoch políbil s pomyslnou dívkou z antisvěta, nastal by výbuch, před nímž by pobledly výbuchy atomových bomb…“

Vzápětí však Segré dodal již docela vážně: „Nevíme však, zda skutečně někde v hlubinách prostoru neexistují antisvěty – v současné době musí tato otázka zůstat bez odpovědi.“

Vidíte, od antihmoty, která u nás, na Zemi, nemůže existovat, protože by její okamžitá anihilace vedla k obrovskému výbuchu – jsme se dostali až k antisvětům, umístěným kdesi ve vesmíru, které nejsou v dotyku s hmotou „pozemského vzoru“, jsou proto trvalé a jejich obyvatelé, jsou-li jací, by naši Zemi a vše, co na ní je, považovali za svrchovaně nebezpečnou výbušninu, antihmotu…

Vědci se poněkud uklidnili. Hmota, která se objevem nepochopitelného pozitronu zdála pojednou neobyčejně složitým a svízelným fyzikálním problémem, se opět vrátila do starých dobrých škatulek elementárních atomových částic. Japonský profesor Yukawa to vystihl, myslím, velmi hezky: „Před třiceti lety jsem věřil, že příroda je v podstatě jednoduchá. Od té doby nás příroda přesvědčovala, že je svým obsahem mnohem složitější, než jsme si mysleli. Nicméně dnes zase věřím, že je jednoduchá.“ Ano – situace se zjednodušila. Vedle hmoty existuje antihmota, vedle světů antisvěty, sdružené ve vlastní galaxie, vzdálené ostatních, hmotných, takže nedochází (nebo alespoň běžně nedochází) k jejich setkáním a k obrovským výbuchům anihilované hmoty i antihmoty.

Co však udržuje antisvěty a antigalaxie po nekonečné věky existence vesmíru v uctivé vzdálenosti od světů a galaxií? Vždyť vesmír je ve stálém pohybu, kolotání, a nepochybně platný Newtonův princip přitažlivosti, gravitace, nás poučuje o vzájemném přitahování těles! Přitahují se – ovšem zcela nepatrně –– i dvě sirky, položené vedle sebe na stole. Dva lidé, stojící asi dva metry od sebe, se podle Newtonových zákonů přitahují silou asi 1/100 miligramu, dvě zaoceánské lodi kotvící 100 metrů od sebe jsou k sobě puzeny gravitační silou asi 400 g. Já vím, je to málo – ale i galaxie jsou k sobě přitahovány a mají na přibližování dost a dost času, celé miliardy let!

Vědci došli konečně k názoru, že jediným vysvětlením existence, nebo chcete-li, přežívání antihmoty v našem hmotném vesmíru (přinejmenším v části, kterou obsáhneme svými pozorovacími prostředky) je připuštění skutečnosti, že vedle antihmoty, antisvětů a antigalaxií existuje i antigravitace, odpuzující antisvěty od hmotných světů a zabraňující tak (do jisté míry) anihilačním katastrofám.

Řekněme si tedy několik slov o antigravitaci anebo, ještě lépe, nejprve o gravitaci.

Budu docela upřímný a vyložím karty na stůl:

o podstatě přitažlivosti, gravitace, máme sice několik vzhledně vyhlížejících domněnek, bezpečně však nevíme – vůbec nic. Fyzik vás na požádání zavalí celou řadou vzorců, od klasického a svou jednoduchostí dokonalého Newtonova zákona ze 17. století, na který prý Newton přišel v okamžiku, kdy mu spadlo na hlavu se stromu jablko –

(přičemž m1 a m2 jsou hmoty vzájemně se přitahujících těles, r = jejich vzdálenost a. y = gravitační konstanta, velmi malé číslo, tak malé, že u pozemských těles jsou vzájemné gravitační síly téměř opominutelné) – až k velmi složitým vzorcům z vyšší matematiky.

Newton, čestný a příkladně skromný muž, napsal:

„Příčinu přitažlivosti jsem z pozorovaných jevů dosud nemohl odvodit. Hypotézy si nevymýšlím.“

O sto let později se zato o vymyšlení hypotézy pokusil francouzský vědec George Lesage. Domníval se, že vzájemné přitahování těles způsobuje jakési bubnování deště nejmenších „ultračástic“ na jejich povrch. Je-li těleso osamoceno, dopadá krupobití částic ze všech stran a k žádnému pohybu nedochází. Jestliže jsou však tělesa dvě, vytváří jedno druhému jakýsi štít a na povrchy k sobě přivrácené dopadá méně ultračástic. Tělesa jsou pak puzena krupobitím nárazů k sobě.

Poněkud pozměněnou podobou tohoto dnes už opuštěného názoru je moderní domněnka o nejmenších „dávkách“ tíže, obdobných dávkám světla, fotonům, nebo dávkám elektřiny, elektronům. Byly pojmenovány gravitony. Gravitony nedopadají na těleso, ale jsou naopak každým tělesem vystřelovány do okolí. Jestliže se dvě tělesa přiblíží, nasytí se prostor mezi nimi gravitony tak, že jich je do mezilehlé oblasti vysíláno stále méně a méně. „Vnější“ reaktivní síly pak ženou tělesa k sobě.

Albert Einstein, tvůrce teorie relativity, budované od roku 1905 do roku 1916, se až do konce svého života snažil přijít gravitaci na kloub a hledal souvislost mezi ní a elektřinou. V dopise z listopadu 1945, adresovaném svému žáku, polskému fyzikovi Leopoldu Infeldovi, napsal doslova:

„… Domnívám se, že jsem objevil, jak spolu souvisí tíže a elektřina, i když fyzikální potvrzení je ještě daleko…“

Tento objev, který by nesmírně pomohl lidstvu, nám zůstal Einstein dlužen. Až do konce života ponechal v platnosti svou teorii gravitace, související s teorií relativity a dokazující, že přitažlivost je projevem pohybu těles, pohybu nedílně spojeného s časem podle předem daných „siločar“. Podrobnostem této složité domněnky se zde ovšem nemůžeme věnovat.

Ačkoli Einsteinova teorie nalezla hodně přívrženců a byla dokonce do jisté míry potvrzena výsledky astronomických měření, přece jen platí za modernější a pravděpodobnější zbrusu nová teorie, „oprášených“ základních dávek gravitace, gravitonů.

Vědci až dosud zcela opomíjeli zkoumání působnosti gravitace atomů a jejich částic. Nebyla to ovšem nedbalost. Nepatrné působení gravitace ve světě nepředstavitelně maličkých kvant bylo naprosto překryto silami jinými, zejména přitažlivým působením elektrických a magnetických polí. Za všechny to vyjádřil čínský fyzik Yang, jeden z předních badatelů o antičásticích: „Pokud jde o třídu sil gravitačních, poznamenáváme jen, že v jaderných jevech jsou tak malé, že se s nimi nemusí počítat při měření pomocí dnešních přístrojů…“

Gravitace atomových kvant se tedy stala „chudým příbuzným“ mezi bohatými a mocnými silami elektřiny, magnetismu a setrvačnosti. Možná však, že jsme svou přezíravostí přehlédli – samotnou podstatu gravitace. Po této stopě se pustili sovětští vědci v čele s kolektivem vedeným D. D. Ivaněnkem. Soudí, že kromě elektrického a magnetického pole má každý atom a obecně vzato každá hmota vůbec i gravitační pole, složené z jednotlivých gravitonů. Jako ostatní základní částice mají gravitony vlastnosti vln i tělísek současně a jako ostatní částice mají i své „polednice“, antigravitony.

Otázka je dosud otevřena. Nikdo nezměřil, jaké jsou gravitační vlastnosti antičástic – u částic hmoty jaksi samo sebou předpokládáme, že podléhají zemské přitažlivosti, že mají svou váhu, že jsou tedy „těžké“ – antičástice se však mohou chovat docela opačně a antihmota se pak bude s „normální“ hmotou odpuzovat.

Antisvěty, galaxie z antihmoty, by antigravitace poměrně bezpečně chránila před setkáním s galaxií hmotnou. Jen v případě, že by odpudivé síly antigravitace byly překonány setrvačností pohybu galaxií, může dojít ke srážce s nevyhnutelnou katastrofou, s anihilací obrovského množství hmoty i antihmoty a jejich přeměnou v elektromagnetické vlnění. Důkaz antigravitace, o který se v současné době pokoušejí sovětští vědci a samozřejmě i vědci ostatních států, by vyvolal ve fyzice revoluci – v každém případě by bylo třeba upravit Einsteinovu teorii relativity, představující dnes nejobecnější vyjádření zákonitostí přírody. A možná dokonce budovat teorii zcela nového obsahu…

Zatím je antigravitace oblíbeným námětem fantastických románů. Wellsův hrdina pan Cavor vynalezl látku, která je jakousi clonou proti gravitaci, aby vesmírná loď bezpečně letěla ke hvězdám… Existenci antisvětů kdesi ve vesmíru tedy nemůžeme vyloučit. Jaký div, že se hvězdáři neprodleně pustili do jejich hledání?

Jako po vzniku každé lákavé a zbrusu nové teorie objevily se pokusy vysvětlit její pomocí některé dosud neobjasněné jevy a události.

Objevil se názor, že tunguzský meteorit byl složen z antihmoty. Tím byl vysvětlován obrovský výbuch, rovnající se explozi 1 000 000 tun klasické výbušniny, který 30. června 1908 zničil několik tisíc čtverečních kilometrů tajgy a který vzrušil celý svět.

Meteorit, složený z antihmoty, se prý po vniknutí do zemské atmosféry setkal s hmotnými molekulami, prudce se anihiloval – a výsledkem byla mohutná exploze.

Lákavé vysvětlení však není udržitelné: podle známé a zcela základní Einsteinovy rovnice E = mc2 (E = energie částice, m = její masa, c = rychlost světla ve vzduchoprázdnu) by váha tunguzského meteoritu, složeného z antihmoty, byla asi 200 gramů. Takový drobeček by na cestě z antisvěta „roztál“ nárazy s atomy a molekulami ještě dávno před hranicemi sluneční soustavy. Stejně málo pravděpodobná je myšlenka komet složených z antihmoty.

První, o níž se soudilo, že je „kometou-polednicí“, byla kometa Arend-Rolandova (str. 173), která se objevila v dubnu roku 1957 jako vlasatice zbrusu nová, předtím pravděpodobně nikdy nepozorovaná. Měla pozoruhodný tvar: kromě hlavního chvostu, složeného z plynů a směřujícího od Slunce (díky odpuzování jeho částic tlakem slunečních paprsků), měla ještě chvost další, tenký a krátký („jen“ několik miliónů kilometrů dlouhý), směřující proti všem pravidlům – přímo k Slunci. Protože se jeden z chvostů komety choval právě opačně, než jak bylo dosud pozorováno, došli někteří hvězdáři k názoru, že je zkrátka – z antihmoty.

Ředitel astrofyzikální observatoře Smithsonského ústavu F. L. Whipple (USA) vyslovil pravděpodobnější domněnku: kometa je mladá, „audienci“ u Slunce zažila poprvé, a má v sobě proto ještě hojnost ledových krystalků. Ty se slunečním teplem vypařují a páry tryskají, překonávajíce tlak záření, na sluneční stranu. Ostatně: jeden chvost z hmoty a druhý z antihmoty by se určitě tak bratrsky vedle sebe nesnesly…

Dnes je už téměř bezpečně prokázáno, že všechny komety jsou členy naší sluneční soustavy – komety „přespolní“, vzniklé poblíže cizí hvězdy, patří asi do říše bájí. Na tom nic nemění skutečnost, že komety mohou být z naší soustavy macešsky vyhnány rušivými vlivy planet na dlouhou dobu (až na 24 miliónů let). Přece však se nakonec vrátí. A existence většího množství antihmoty ve sluneční soustavě je velmi, velmi nepravděpodobná, ne-li vyloučená.

Tělesa z antihmoty jsme tedy asi nepozorovali. Astronomům zbyly nepřímé metody, zkoumající následky případné anihilace antihmoty ve vesmíru a jejího projevu – mohutného toku elektromagnetických vln a částic. Bylo vypočítáno, že kdyby v mezihvězdném plynu, kde na 1 cm8 připadá průměrně jediný atom vodíku, byl určitý počet „atomů-polednic“ složených z antiprotonů a antipozitronů, vznikalo by jejich anihilací zahřátí mezihvězdného plynu, a tím i jeho víření. Toto víření bylo skutečně zjištěno, a to tak intenzívní, že by mohlo – opakuji, mohlo – být způsobováno anihilací atomů hmoty s atomy antihmoty, zastoupenými v poměru asi 1: 10 000 000. Tento poměr byl vzat za základ dalších úvah, snažících se vysvětlit mohutný tok rádiových vln, přicházejících k nám z některých oblastí oblohy. Jedním z nejsilnějších „vysílačů“ je už zmíněná tzv. Krabí mlhovina – jejíž rádiové signály téměř přesně odpovídají intenzitě vln, které by vznikaly anihilací antihmoty v předpokládaném poměru.

Jiný příklad: výjimečný objekt Cygnus A si můžeme dobře představit jako dvojici galaxií ve srážce nesmírných rozměrů. Také odtud přicházejí velmi silné rádiové signály, ačkoli mezi námi a místem katastrofy leží propast 270 miliónů světelných let (naše vysílače dosáhnou nejvýše do vzdálenosti několika málo desítek světelných let, a to ještě přesně nasměrovaným svazkem vln). Nesmíme si ovšem představovat, že hvězdy srážejících se galaxií se o sebe tříští v trosky! Galaxie se prostě prostupují a mezi jednotlivými hvězdami zbude ještě dost a dost místa – mezihvězdný plyn jedné galaxie se však sráží nesmírnou rychlostí mnoha set kilometrů za vteřinu s mezihvězdným plynem galaxie druhé. Hvězdáři vypočítali, vycházejíce opět z předpokládaného poměru antihmoty ke hmotě 1:10 000 000, že by se anihilacemi uvolnila zářivá energie o mohutnosti řádově 1044 ergů/sec. Naměřené výsledky přesně odpovídají tomuto výpočtu.

Podobně se osvědčila i domněnka, že záření z galaxie Messier 87 a jiných objektů je způsobováno anihilací antihmoty. Dosud nemáme lepší vysvětlení – přesně řečeno: žádné jiné vysvětlení… Je konec otazníku? Naopak! Dosavadní zjištění jsou teprve dvojtečkou, za níž hlavní otazníky následují.

Jak a kdy vznikla antihmota? Jak se oddělila od hmoty? Jak je rozložena ve vesmíru? Co je podkladem gravitace? Ovládneme jednou energii anihilace, proti níž je termonukleární energie jen doutnajícím ohníčkem velmi nekvalitního paliva? Budeme schopni vyrobit antihmotu v našich laboratořích a snad i v našich továrnách, a vyrobíme-li ji, nalezneme takovou izolaci, aby jejím stykem s hmotou nevznikala samovolná anihilace? Je možná řízená postupná anihilace, pohánějící vesmírné koráby hráškem antihmoty a kryjící celou energetickou spotřebu lidstva několika tunami antihmoty ročně? Existují opravdu komety z antihmoty a budeme se vydávat na jejich „lov“ ve speciálních meziplanetárních korábech? Ovládneme gravitaci? Změní se od základu nejen principy našeho letectví, ale i stavebnictví – zkrátka celého našeho života? Dokážeme působit i na vesmírnou sílu, která váže naši Zemi ke Slunci, Dokážeme přemístit naši Zemi a snad i jiná kosmická tělesa? Oživíme činnost Slunce, která bude za pár miliónů let nedostatečnou, nebo raději silou anihilace a ovládnuté gravitace přemístíme naši planetu k pohostinnějším hvězdám? Myslíte ještě, že je těch otazníků málo?

Skončily kosmické otazníky i pozemské záhady, tak nebo onak spojené s vesmírem. Vraťme se zpět na Zemi, do její nejkrásnější oblasti, tak krásné, že si ji lidé – vysnili. Opravdu jen vysnili?

Homér psal o ráji – elysiu – na ostrovech Blažených, ležících kdesi daleko za Herkulovými sloupy, dnešním Gibraltarem. Zde, u západního pobřeží Afriky, byla i zahrada Hesperidek, Pindarovy Šťastné ostrovy a egyptský ráj.

Keltové umístili svůj ráj, ostrov Blažených, do severního Atlantiku. Smutní Irové oplakávali Thierna na oge, zemi věčné radosti a mládí, která klesla i se svými paláci do moře.

Roku 545 prý nalezl irský mnich Brandan, plavící se na severozápad od Irska, krásný ostrov, pozemský ráj, kde strávil sedm let.

V devátém století se vyprávělo o zemi na východ od Číny, zavlažované čtyřmi řekami: Pisonem, Gihonem, Hiddekelem a Eufratem.

Cestovatelé se vydávali do Afriky i Asie hledat tajemnou říši kněze Jana, od níž pouhé tři dny cesty je prý… ráj…

Ztracené ráje, vysněné říše blaha, radosti a mládí! Není divu, že zkazky o nich vznikaly znovu a znovu zejména v dobách, kdy pozemský život moc radosti a štěstí nepřinášel. Někteří vědci tvrdí, že se zrodily jen z touhy a bídy a nikde jinde neexistovaly. Někteří naopak hledají ve starých bájích společné zrnko pravdy a zároveň jeden z nejpoutavějších problémů – Atlantidu.

atlantida, nesmrtelný otazník

Jsou otazníky, které zaniknou bezmála dříve, nežli se objevily. Jiné mají tužší život. Uběhnou léta, desetiletí, někdy i staletí, než je věda rázně škrtne a než se na stránkách lidské vzdělanosti objeví místo otazníku poznatek ověřený zkušeností.

Dovolte, abych vám představil jeden z nejstarších otazníků lidstva – tajuplnou Atlantidu.

Spory o ni trvají už dva tisíce let. Zúčastňují se jich nejen dějepisci a znalci vykopávek, ale i oceánologové, geologové, zeměpisci, národopisci, dokonce i jazykovědci. Ti všichni (a celé pluky laiků, posedlých myšlenkou seznámit svět i se svým veledůležitým názorem) napsali o problému Atlantidy – hádejte kolik? Ale hádejte hodně! Celých dvacet tisíc knih, nepočítáme-li nespočetné romány, básně, novinové články. Atlantidu navštíví záhadný kapitán Nemo ve Vernově knize 20 000 mil pod mořem. Atlantidou se obírá i román francouzského spisovatele Pierra Benoita, jímž se stal autor přes noc slavným.

Susemehl napsal už v 19. století, že „soupis domněnek o Atlantidě by byl docela slušným příspěvkem k poznání lidského bláznovství“, a jeho současník Imbelloni mu přizvukuje: „Filosofové nalezli v Atlantidě skvělé podnebí a půdu pro dítka své fantazie: utopické místo, či přesněji vzato místo, které nikde není, protože neexistuje.“

Atlantida byla umisťována postupně do oblasti Azovského moře, Tritonova jezera v severní Africe, Syderského zálivu, ostrova Džerba, na Kanárské ostrovy, do Andalusie, do Grónska, do okolí Cádizu, do Maroka, do Skandinávie, na Špicberky (!), na Sibiř, na Novou zemi (!!), do Nigérie, ba dokonce na území Maďarska, a zejména usilovně podle teorie lyonského universitního profesora Berliouxe na Saharu. Anglický přírodovědec 17. století Francis Bacon prohlásil, aby byl výčet úplný, že Atlantidou je prostě – Amerika. Každá z těchto domněnek měla své vášnivé zastánce. Byly pořádány výpravy, aby dokázaly oprávněnost toho či onoho názoru. Marně.

Stará hádanka trvá a v poslední době se stává záhadnější a i dráždivější než dříve.

Je téměř jisté, že žádná z uvedených domněnek nesouhlasí se skutečností – jestliže Atlantida existovala, pak zanikla, a v místě, kde kdysi byla, se dnes nejspíše rozlévá oceán. Nezačínejme však od konce – vraťme se znovu k počátku, k prvním zprávám o Atlantidě.

Nejstarší zmínka pochází od starověkého dějepisce Hérodota (asi 484-425 před n. 1.), světoběžníka, narozeného v Halikarnassu a cestujícího po celém tehdy známém antickém světě. V jeho dílech se zachovala četná vyprávění o dějinách, mravech, zemích a životech národů. Později svá líčení shrnul v jednotný plán historie bojů Řeků s asijskými útočníky. V kapitole věnované Libyi vyjmenovává národy, obývající kraje západně od Nilu – postupně jsou to Garamanti, Ataranti a konečně Atlanti, obývající pohoří Atlasu. Podle udané vzdálenosti by Hérodotovi Atlanti žili v dnešním Ahaggaru, středisku záhadného kmene Tuaregů, způsobujícího starosti nejen kolonizátorům svou nezkrotnou touhou po svobodě, ale i vědcům svým naprosto nejasným původem a příslušenstvím k té nebo oné národnostní skupině.

Hérodotova zmínka nás však zavádí. Svedla z cesty i profesora Berliouxe a řadu dalších „atlantologů“ – Atlanti totiž docela prostě dostali jméno podle pohoří Atlas – to také Hérodot tvrdí – a pohoří bylo pojmenováno podle bájného obra, který byl „kmotrem“ celé řadě hor a kopců na Peloponésu, na Sicílii, v Malé Asii, Etiopii a kdovíkde ještě. Kočovní Atlanti jistě ani ve snu netušili, že jsou tak nazýváni, a sami si určitě říkali jinak. Atlanti nejsou tedy totožní s Atlanťany, a musíme proto oba pojmy rozlišovat.

Nejčastěji citovaným pramenem o Atlantidě je spis starověkého filosofa Platóna (asi 428-348 před n. 1.). Pro svá politická a mravoučná díla používal většinou formy rozhovoru, dialogu, a dva z jeho Dialogů, Kritias a Timaios, kladou sídlo ideálního státu do Atlantidy.

„Nežli začneme svůj výklad, je třeba ještě něco málo objasnit, abyste snad nebyli udiveni, slyšíce mne, jak jmény helénskými nazývám barbary…,“

počíná slavný, bohužel z větší části ztracený Kritias. Pokračuje pak a vypráví asi toto:

V moři za Héraklovými sloupy (dnešním Gibraltarem) byl kdysi ostrov větší nežli Malá Asie a Libye dohromady. Z ostrova bylo snadné plavit se na ostrovy sousední a dál až k pevné zemi na druhé straně světa. Na tomto ostrově, zvaném Atlantis, vzniklo velké a obdivuhodné království, které vládlo nejen ostrovu samotnému, ale i mnoha jiným zemím a ostrovům. Ovládalo Libyi až k Egyptu a Evropu až k Tyrhénskému moři. Jednou však nastalo mocné zemětřesení a potopa; v jediném strašném dnu a osudové noci se ponořila hrdá Atlantida do moře.

Platón popisuje zvyky i život Atlanťanů, kteří žili mravně, poslouchajíce zákoníku vyrytého do sloupu ve svatyni Poseidona (Neptuna), hlavního boha ostrova a jeho prvního vládce. Poseidon se totiž oženil s pozemšťankou Kleitó a usadil se na hoře, kterou Kleitó obývala, „učiniv hradby od moře i od země střídavě nižší a vyšší, dvoje od země a troje od moře, a zaokrouhlil je ve středu ostrova, takže všechny jejich části byly ve stejné vzdálenosti…“

V dalších odstavcích popisuje Platón ještě řadu dalších podrobností, organizaci atlanťanské armády, její jízdu, válečné vozy atd.

Již více než dva tisíce let zajímá lidstvo otázka: je Platónovo líčení popisem skutečné události, o níž se doslechl – nebo není?

Část vědců tvrdí, že není nejmenší důvod spatřovat v Platónově Dialogu jinou myšlenku než vyloučit či omezit záporné jevy tehdejší společnosti, které velmi bystře rozpoznal (majetkové rozdíly mezi chudými a bohatými, rozvoj otrokářského řádu, růst výroby i množství peněz při stále stejně těsném městském zřízení) a které se koneckonců staly příčinami zániku helénských států. Platón svými

Dialogy ukazoval cestu k nápravě, ke správnému uspořádání společnosti – nic víc. Nemohl si ovšem dovolit přímo kritizovat vládnoucí třídu a její představitele – na to doplatil životem jeho učitel Sokrates, a proto prý přenesl děj svého mravoličného rozhovoru do vybájené krajiny. Určení zeměpisné polohy Atlantidy je zcela v souladu se sokratovskou školou, jejímž byl Platón přívržencem. Hlásala totiž, že za známými moři leží jiné obydlené země.

Nuže – domněnka první: Atlantis vznikla v Platónově fantazii. Neexistuje. (Je přitom zajímavé, že ve starověku o tom nikdo nepochyboval.) Poznamenejme hned, že opatrnost a střízlivost jsou ve vědě velmi cennými a nezbytnými vlastnostmi – jestliže však přerostou ostatní badatelovy myšlenky, stávají se brzdou. Věřit pohádkám je stejně nesmyslné a pobloudilé jako vykládat skutečnost pouhou pohádkou. Vrcholu v tomto druhu nedůvěřivosti – nebo to snad byl obrovský vtip? – dosáhl roku 1837 pověstný spis I. B. Pérèse: Proč Napoleon nikdy nežil čili velký omyl, který byl zdrojem nesčetných omylů v dějinách 19. století. Spisovatel důsledně a přesně dokazuje, že Napoleon neexistoval, že je jen podobenstvím Slunce, což vyplývá z počtu jeho generálů, ze jména, rodiště, činů atd. atd. – to vše důkladně a přesně rozebírá a dochází k naprosto „nezvratným a důvěryhodným“ závěrům, a čtenář by uvěřil, kdybychom ovšem nevěděli, že Napoleon žil. Nepochybuji však, že podobná kniha o postavě méně historicky blízké, např. o některém z egyptských faraónů, by notně otřásla naší důvěrou v jeho skutečnou existenci – a neprávem.

Druhá skupina vědců se snažila dokázat, že Platónovou Atlantidou je některý z městských států tehdejší doby, vynikající obzvláště dokonalým zřízením, takže jej filosof kladl svým spoluobčanům za vzor. Nejnovější německý naučný slovník (Meyers-Lexikon, 1961) se přidržuje této teorie a klade Atlantidu do prastarého španělského přístavu Tartessu. V podstatě je druhá domněnka jen obměnou prvé; Atlantida neexistovala a je jen idealizací jakéhosi státečku.

Spory zastánců prvních dvou domněnek (nebo jejich mírně upravených podob) se zastánci skutečné, kdysi existující Atlantidy, vybuchly plnou silou na zasedání Pacifického vědeckého kongresu ve Vancouveru roku 1933. Obhájci historické Atlantidy tvrdili, že mytická pevnina mezi Héraklovými sloupy a Amerikou musela existovat, protože:

— Architektura středoamerických Indiánů a starých Egypťanů má společné rysy, zejména aztécké chrámy a egyptské pyramidy se vzájemně neobyčejně podobají

— Jazyk původních obyvatel Kanárských ostrovů je nápadně příbuzný se starokeltštinou a s řečí afrických Berberů

— Písemné záznamy neznámých obyvatel Velikonočních ostrovů mají některé společné znaky s egyptskými hieroglyfy

— Při průzkumu reliéfu mořského dna mezi Evropou a Amerikou, podnikaném před kladením mezikontinentálního kabelu, byl zjištěn tvar dna, odpovídající Platónovu líčení. Jsou tu např. vysoké hory – vždyť Azorské ostrovy jsou vlastně vrcholy podmořských hor, čnějící z oceánu – a poblíže hor rozsáhlá rovina, také Platónem popisovaná. V těchto místech je – mimochodem řečeno – silná vulkanická činnost nejen pravděpodobná, ale přímo pravidlem. Poslední sopečný výbuch a zemětřesení postihlo Azory v únoru 1964. Několik vesnic rybářů muselo být rychle vyklizeno

— Roku 1898 se poškodil podmořský kabel na jedné z mělčin Atlantiku. Potápěči, spuštění na místo poruchy, vynesli z mořského dna kusy lávy, které podle shodného tvrzení znalců tuhly na vzduchu, nikoli pod vodou

— Švédská loď Albatross provedla v roce 1948 na středoatlantském hřbetu řadu pokusných vrtů. V jednom z nich byly k všeobecnému překvapení nalezeny sladkovodní rozsivky, žijící pouze v jezerech nebo řekách. Nesporně zde tedy existovala souš se sladkými vodami

— V jedné z posvátných knih Mayů je zmínka o „kraji hliněných hradeb“, který zapadl do moře před tisíci lety

— Některé překvapující znalosti primitivních a málo vyspělých národů lze stěží vysvětlit jinak nežli existencí velmi probudilého národa, který předal své vědomosti nebo alespoň jejich zlomky okolním kmenům a pak záhadně zmizel ze scény světového dění. Blíže jste se o tom dočetli v kapitole Nepozemšťané

Diskuse, jak vidíte, se pohybovala zejména kolem příbuznosti kultur amerických, afrických a evropských a týkala se spíše jazykovědců a národopisců nežli přírodovědců.

Bylo mj. uváděno i to, že Platónův předchůdce Solón navštívil v 6. století před n. 1. egyptské město Sais, kde se z písemných záznamů dozvěděl o Atlantidě, pohlcené vlnami před 9000 lety. Vědci odmítali toto tvrzení jako pouhou bajku – žádné podobné záznamy nebyly v Egyptě nalezeny – až donedávna, kdy byl rozluštěn papyrus z hrobky Ramesse III., panujícího v Egyptě od roku 1200 do roku 1168 před n. 1., kde je zánik Atlantidy skutečně popsán a datován do doby asi před 11 500 lety.

Rok 9500 před n. 1. (nebo blízký rok jiný) je tedy výchozím bodem pro zkoumání, zda Atlantida navždy zůstane v říši bájí, nebo zda vstoupí do dějin jako skutečnost. Ke slovu se konečně dostali přírodovědci.

První – zato však pořádný – objev učinil sovětský oceánografický kolektiv na speciální lodi Sadko. Zjistil nade vši pochybnost, že Golfský proud, jemuž vděčí značná část Evropy za snesitelné podnební podmínky a obyvatelé nejsevernějšího Norska například za možnost spát i v zimě při jednoduchých oknech a v létě se oblékat opravdu letně (vlivem Golfského proudu je zde totiž průměrná lednová teplota o 24° C vyšší, než přísluší této zeměpisné šířce) – že tedy tento Golfský proud ohřívá západní a severní Evropu… teprve 11 500 let.

Teprve od tohoto data bylo prokázáno oteplování a ústup ledovců i pronikání rostlin a zvířeny mírného pásma do oblastí, kde dříve panoval mráz, led a sníh. Teprve tehdy skončila poslední ledová doba. Určení času je díky radioizotopové analýze, glaciologickým (ledoznaleckým) rozborům a dalším metodám zcela přesné.

Co znamená toto zjištění? Nic jiného, než že před 11 500 lety byla odstraněna jakási překážka, bránící pohybu teplého proudu z Mexického zálivu k

břehům Evropy. Překážka byla, soudě podle dnešního proudění, někde v oblasti Azorských ostrovů.

Podle Žirova se před 10 000-15 000 lety prostíral mezi Evropou a Amerikou obrovský ostrov – Atlantida.

Další zajímavý příspěvek k otázce Atlantidy nám poskytlo rozluštění egyptských a asyrských kalendářů. Oba národy velmi dbaly na přesné vypočítání a dodržení skutečné délky roku, a rozvinuly proto znamenitou astronomii. Kalendář měl pro tyto starověké národy životně důležitý význam: umožňoval přesné dodržování „agrotechnických“ lhůt. Každoroční záplavy Nilu, Eufratu, Tigridu i dalších řek měly blahodárné důsledky – dovolovaly i několik bohatých sklizní do roka. Zúrodňovaly půdu a zavlažovaly ji, obilí však muselo být zaseto ve zcela přesném čase, jinak by práce přišla nazmar a zemi by zkrušil hlad.

Egypťané počítali dlouhá časová období na tzv. roční kruhy o 1460 letech, čili 365 x 4. Víme, že jeden kruh končil rokem 138 n. 1., začínal tedy roku 1322 před n. 1. Asyrský roční kruh byl kratší, měl jen 1005 let a začínal r. 712 před n. 1. Porovnáme-li zpětné plynutí obou ročních kruhů až do doby, kdy se navzájem vyrovnají, dojdeme k datu, které je dnes, v roce 1967, vzdáleno 11 550 let. Tenkrát vznikly, jak se zdá, oba roční kruhy. Není vyloučeno, že byly „dědictvím“ atlanťanské civilizace, jejíž letopočet skončil po zkáze celé říše. Znovu jedenáct a půl tisíce let! Co však způsobilo zkázu kvetoucího ostrova uprostřed oceánů, jehož velikost odhaduje Platón na pět miliónů čtverečních kilometrů?

Moderní geologie má přirozené vysvětlení: na dně Atlantského oceánu probíhá táhlá vyvýšenina tzv. Středoatlantského hřbetu. Podél něho vznikaly obrovské zlomy, mohlo docházet i k mohutným sopečným výbuchům a k oživení pohybů zemské kůry. Na počátku čtvrtohor existovaly, podle údajů H. Pettersona a R. Malaisea, v místě dnešního Atlantského oceánu rozlehlé plochy souše a velké ostrovy – není dokonce ani vyloučeno, že se vynořování a ponořování jednotlivých ostrovů několikrát opakovalo – jedním jsou si však badatelé naprosto jisti: poslední ponoření nastalo zcela určitě až koncem čtvrtohor, na samé hranici historické doby, tedy kolem roku 10 000 před n. 1. To potvrzují nejen nadšení přívrženci myšlenky Atlanidy, jako např. sovětský geolog N. F. Žirov, ale i vědci se zcela jinými představami o vývoji lidstva, R. Malaise, L. S. Berg, J. Boucard, H. Petterson a jiní.

Napsal jsem „zcela určitě“, a to je velké slovo – shledáte, že tak silnými výrazy jinak šetřím, ale trvám na svém. Metody moderní geologie a mineralogie dovolují určit data podobných událostí s přesností až podivuhodnou a s nespornou jistotou – odhady a domněnky byly dnes již nahrazeny naprosto objektivními metodami výzkumu.

Tektonická, sopečná a horotvorná činnost v okolí Azor neustává. Současné otřesy si geologové vykládají jako „porodní bolesti“, předcházející objevení nového ostrova. Snad oceán vrátí alespoň kus toho, co kdysi uloupil…

Domněnka o poklesu způsobeném zlomy zemské kůry a sopečnými výbuchy dostala nedávno velmi pozoruhodný protějšek: teorii prof. Michala Kamiňského, dřívějšího ředitele varšavské hvězdárny. Kamiňskij se domnívá, že kvetoucí život Atlantidy byl naráz rozdrcen obrovským meteorem. Tvrdí, že dokonce zná, odkud meteor pochází: je to část hlavy slavné a strašidelné Halleyovy komety, přibližující se k Zemi vždy po 75 letech. Poprvé byla pozorována čínskými hvězdáři v roce 467 před n. 1., podruhé, opět podle čínských kronik, roku 240 před n. 1. a potřetí, tentokráte už i v Evropě, roku 87 před n. 1. Pak se objevovala častěji – ne však zcela pravidelně. Komety jsou velmi často vychylovány z dráhy přitažlivostí planet, zvlášť „vášnivým lovcem“ komet, Jupiterem. Je však téměř jisté, že Halleyova kometa kroužila sluneční soustavou již v době zkázy Atlantidy – komety vznikly, jak se zdá, již před miliardami let a v jejich „zásobárně“, sahající do vzdálenosti asi 450 miliard kilometrů od Slunce, tedy na polovinu cesty k nejbližší hvězdě, je oblak složený asi ze 100 miliard komet.

Kamiňského domněnka je hodně odvážná: Halleyova kometa se kdysi pohybovala daleko blíže Zemi než dnes a při svém návratu roku 9564 před n. 1. prošla tak blízko, že zemská přitažlivost vytrhla z její

hlavy obrovský kus hmoty, který se zřítil na Atlantidu, prorazil zemskou kůru a vyvolal zemětřesení a sopečné výbuchy takové síly, že zničily obrovský ostrov i kvetoucí civilizaci na něm. Jedno pozorování však přece jen svědčí ve prospěch Kamiňského domněnky: v roce 1909 bylo zjištěno, že Halleyova kometa se může „probudit k životu“. V její hlavě i ohonu probíhají prudké výbuchy. Zdá se dokonce, jako by se z jádra oddělovaly menší kusy. Je-li opravdu hlava dotyčné komety tak nestálá – skládá se nejspíše z balvanů spojených ledem nebo zmrzlými plyny – pak by bylo uvolnění nepříjemného „pozdravu“ o váze několika miliónů tun docela možné. Jaké následky může dopad takového vesmírného projektilu mít? To už přece víte z kapitoly o tunguzském meteoritu.

Mnohonásobná shoda údajů vědců rozličných oborů nás tedy opravňuje k domněnce, že katastrofa Atlantidy je skutečnou událostí, která se odehrála v dnešním Atlantiku, přibližně v oblasti Azorských ostrovů. Ale pozor – otazník ještě zdaleka nezmizel!

O papyru Ramesse III. jsem zatím prozradil polovinu zjištěných poznatků. Egyptologové se v něm dočetli, že Atlantida ležela na poloostrově poblíže ústí tří řek. Královský palác – jehož polohu papyrus uvádí – byl prý vybudován z červených, černých a bílých kamenných kvádrů, těžených v blízkých lomech.

Archeolog Jürgen Spanuth přišel roku 1962 na jen fantastickou myšlenku: ústí tří řek – to přece může být Labe, Vesera a Emže! Zbytkem Atlantidy by pak mohl být ostrov Helgoland! Dokonce i barva kamenů z helgolandských skal souhlasí! Nebylo mnoho času nazbyt. Nepatrný ostrůvek o ploše pouhých 0,9 km², ležící 70 kilometrů od ústí Labe a Emže, byl zmenšen nejen neustálými útoky moře, ale i dokonale přeorán a zničen nálety britského letectva, které z Helgolandu udělalo od roku 1947 do roku 1952 cvičný cíl leteckých bomb a raket. Co na tom, že zde kdysi byla vesnice rybářů, lovců humrů a jedna z nejkrásnějších přírodních rezervací celého Německa?

Jürgen Spanuth se pustil do práce, která vypadala hodně beznadějně. Sám financoval výpravu, loď, potápěče. Vylovil z mořského dna poblíže ostrůvku kamenné kvádry – červené, černé, bílé. Nalezl v hloubce šestnácti metrů pod hladinou zbytky zdí a sloupů.

Nalezl Atlantidu?

Naleznou ji snad ti švédští autoři, kteří za ztracenou Atlantidu považují docela vážně dnešní Upsallu?

Řecký vědec Galanopulos, archeolog a znalec sopek, dokázal, že v období, uváděném jako doba zániku Atlantidy, došlo k mohutnému výbuchu podmořské sopky poblíže Kréty. Mocné zemětřesení, které výbuch způsobil, smetlo prý z povrchu země město Atlanťanů a pohřbilo jeho trosky na svém dně nedaleko ostrova Théra.

Zastánci této domněnky připomínají ve svých úvahách vykopávky starobylé kultury na Krétě, o níž se nám zachovaly zprávy v Homérově Iliadě a Odysseji. Obraz, ve který se nám dosud poznané skutečnosti skládají, v mnohém připomíná Platónovo líčení.

Důkladný výzkum archeologa H. Breuila v roce 1947 obrátil pozornost „hledačů Atlantidy“ znovu k Africe, tentokráte ne k Sahaře a k Atlasu, ale k soutěsce Cisab poblíže nejvyšší hory jihozápadní Afriky Brandbergu.

Tam, na strmé skalní stěně, vede proplétající se průvod mužů a žen „nejzáhadnější žena světa“, jak se vyjádřil jistý dánský vědec, Bílá paní. Nemá nic společného s paní Perchtou a s rodem Rožmberků, nelekejte se! Je to postava ztepilé, rychle kráčející bílé ženy s ohnivě ryšavými vlasy, s bílým květem v jedné a s lukem a šípem v druhé ruce. Bradu má podvázánu stuhou, připomínající poněkud módu starého Egypta.

Bílou paní objevil již roku 1917 německý geolog R. Maak, ale teprve Breuil určil její stáří – nejméně 2500 let – a nerozpakoval se říci:

1. že neobyčejně připomíná „Pařížanky“ nebo

„toreadorky“ krétských fresek (píšeme o nich v kapitole o obrovské sépii)

2. a že její průvod vypadá docela jako oslavný průvod bohyně Diany

A je tu hromada otazníků.

Je Bílá paní, jejíž portrét se zachoval v jedenácté vrstvě skalních maleb, svědectvím nějakých bílých praobyvatel jihozápadní Afriky? Připlula snad na krétském korábu kolem Héraklových sloupů? Vyloučeno to není – při vykopávkách úžasné krétské kultury nebylo nalezeno nic podobného hradbám a opevněním – musíme proto předpokládat, že „hradbami“ krétských vládců bylo silné a spolehlivé loďstvo. Byla v soutěskách jihozápadní Afriky před tisíci lety alespoň výspa kultury Atlanťanů? A není snad vůbec celá Afrika, kontinent prastarých civilizací a mocných říší, bájné země Ofiru, mohutné kultury Zimbabwe (která je ovšem poměrně raná a pochází asi z 14. či 15. století), legendární země obrů Sao u jezera Čad, není snad celý tento podivuhodný kontinent – Atlantidou?

Kdo má pravdu?

Kdoví? Objevují se však stále nové a nové zprávy, přesvědčující nás, že existence vyspělé civilizace, starší nežli Sumerové, Egypťané, Babyloňané a ostatní národy starověku, není vyloučena. Valerij Brjusov, sovětský vědec, jenž zasvětil celoživotní práci otázce Atlantidy, to říká ještě důrazněji: „Atlantida musí být odhalena, protože ji dějiny potřebují.“

Snad se vám zdá, že některé úvahy (nejen v minulé kapitole) opírám o prameny málo důvěryhodné, o báje a mýty, o výmysly spisovatelů. Pravda. Ale – pozor!

Nepodceňovat! Teprve poslední doba nás naučila vylupovat věcné a poučné jádro z nánosu pověr a příkras i tam, kde jsme to nejméně očekávali. Chcete příklady? Prosím!

Když se v červnu 1963 dostal do čela izraelské vlády Lévi Eškol, ohlásil novou éru v dějinách státu: průmyslovou revoluci. A doporučil vědcům a inženýrům řádné studium bible.

Ne ovšem z důvodů náboženských – pan ministerský předseda je muž neobyčejně moderní a stará se rozhodně více o tajný atomový reaktor, maskovaný jako textilní továrna, než o modlitby a bohoslužby. Doporučil vyhledat v bibli zapomenuté technické, geologické a mineralogické údaje.

Úspěch byl přímo senzační.

Podle 28. verše XIX. kapitoly knihy Genesis, kde Abrahám „uzřel, a aj, vystupoval dým z země té jako z vápenice…“, nalezl profesor Gunkem a naftaři z Tel Avivu zásoby zemního plynu, jejichž kalorická hodnota se rovná půldruhému miliónu tun nafty.

Byly znovu objeveny a otevřeny studně, které vyhloubil (také podle Genesis) Abrahám v Beerševu dříve, než tam usadil svůj kmen. Před patnácti lety je objevili archeologové a z ubohé oázy se stalo kvetoucí město uprostřed tamaryškových hájů.

Přehrada, rozestavěná v horách Judeje v roce 1955, hrozila zřícením pro drolení stavebního materiálu, odebíraného v okolí tak dlouho, dokud nebylo archeology vyzkoumáno, odkud bral kámen král Šalomoun pro své sídlo v Megiddu, kde „… měl tisíc a čtyři sta vozů a dvanácte tisíc jezdců…“ Archeologové ve spolupráci s geology určili místo prastarých lomů: Aklid nedaleko Karmeli. Dnes jsou z tohoto kamene vystavěny nejen přehrady, ale i přístav Ašod u Tel Avivu.

Kniha Mojžíšova tvrdí „… a z hor jejich měď sekati budeš“. Šalomoun podle údajů Starého zákona pobýval často v Ejlatu, kde Mojžíš „udělal hada měděného“. Dnes tam zahájil podnik Timma Mineš těžbu mědi, jejíž zásoby se odhadují na 30 miliónů tun.

Mohl bych ještě namouduši pokračovat – ale opusťme Izrael i bibli a vzpomeňme snílka Heinricha Schliemanna. Prožil neuvěřitelně romantický a ještě neuvěřitelněji plodný a bohatý život a vydělal mnoho peněz jen proto, aby mohl světu dokázat svou teorii: Homér nebyl jen básníkem, ale i historikem. Navzdory posměchu učenců Schliemann nalezl přesně podle údajů Iliady a Odysseje Tróju, vykopal její hradby, objevil poklad krále Priama a Agamemnonův hrad, vesměs přesně odpovídající Homérovu popisu.

A ještě: jedním ze senzačních objevů archeologie – potvrdí-li se ovšem – je starověké… peklo. Pětasedmdesátiletý britský biochemik dr. Robert Page a americký námořní důstojník Keith Jones objevili nad malým přístavem Baia, sedmnáct kilometrů od Neapole, nové podzemní prostory pod starořímskými stavbami, považovanými až dosud všeobecně za lázně.

Page a Keith porovnali své objevy s Homérem a Vergiliem a došli k přesvědčení, že nalezli cestu do říše mrtvých, do podsvětí, až k řece Styx. Přesněji řečeno, že nalezli cestu k velké jarmareční atrakci antického kněžstva, k jakémusi „pavilónu hrůzy“, sloužícímu k vytahování tučných obětí z boháčů a římských ustrašenců. Podle rozměrů „pekla“ se zdá, že šlo o prvořadé náboženské centrum celého Středomoří a jen jeho přísné utajení patrně umožnilo dvoutisícileté zapomenutí, do něhož upadlo. Je zde vše – hluboká rozeklaná jeskyně, kterou Sibyla vedla Aenea při jeho cestě do podsvětí, rozvětvení cest v „brány ze slonoviny a brány z rohu“, Tartaros, říše záhuby, vchod do Elysejských polí i srázný sestup k vodám Stygu. Při troše obratné režie, kvílení, světelných efektů a hereckých fortelů tu mohli vyplašení věřící rozmlouvat s předky, pozorovat „prchající stíny“ a tak dále a co hrdlo ráčilo.

„Peklo“ bylo definitivně zazděno a tím zrušeno v roce 37 před naším letopočtem. Proč – nevíme.

Nuže – staré pohádky a bajky nemusí být tak docela k zahození. Možná že i ty z vašeho kraje mají pod nestravitelnou slupkou zajímavé a snad i cenné jádro.

batyskaf otvírá cestu

Oceán u ostrova Guamu je modrý, jak už bývá Tichý oceán v lednu. Nebe bez mráčků se odráží v dlouhých, plavných vlnách. Nikdo z nezasvěcených by netušil, že se podivný přístroj Jacquese Piccarda houpá nad 11 000 metrů hlubokou propastí Challengerova příkopu, dosud největší hlubinou zjištěnou ve světových oceánech, a že se Piccard s poručíkem Donem Walshem chystají dobýt lidské vědě oblast donedávna nepřístupnější než Měsíc nebo Mars.

Batyskaf Trieste (str. 195) je vlastně vodní vzducholodí. Doutníkovité těleso, naplněné 135 000 litry benzínu a se stěnami z tenkého ocelového plechu, zastává úlohu hedvábného řiditelného balónu, naplněného vodíkem či héliem. Také má gondolu – ale jakou! Váží 12,5 tuny (ve vodě 7 tun), její stěny, odlité z elektrolytické chromniklmolybdenové oceli, mají tloušťku 12 cm a jejich odolnost vůči tlaku vody je odhadnuta na 11 000 kg/cm2 – tedy téměř desetinásobek skutečného tlaku v největší hloubce Challengerova příkopu. Piccard vstupuje do šachty, procházející tělesem plováku k 250 kg těžkým dveřím kabiny. Zapojuje kontrolní zařízení. Na můstku doprovodné lodi sleduje celý postup příprav mechanik Buono. Konečně odpojuje telefon – je 21,20 hodin.

Počíná sestup.

Piccard vypouštěním benzínu a vpouštěním vody do komor plováku reguluje rychlost, konečně se rychloměr uklidnil, ručička stojí na 30 cm/vt.

V hloubce 735 metrů klesla teplota vody na 10° C. Piccard i Walsh se převlékli do suchých, teplých obleků. Nebylo to snadné. Ocelová koule kabiny je přeplněna nejrůznějšími přístroji, dráty, kontakty a ciferníky…

Jeden kilometr – nic zajímavého. Hejna ryb, ovšem. Jsou zvědavé, nahlížejí do oken kabiny. Hodně žraloků.

Dva kilometry. Nic nového. Stále mnoho ryb. Žraloci.

Walshe napadlo rozptýlit se rozhovorem bezdrátovým telefonem s válečnou lodí, doprovázející batyskaf. Čas se vleče nudně, pomalu. Spojení však nefunguje. Nálada klesla na bod mrazu. Dva – vlastně teď už téměř tři kilometry pod hladinou byli dva muži, odříznutější od světa víc nežli kosmonauti…

Pohled okénkem gondoly znají oba dokonale. Batyskaf Trieste provedl už ve službách vědy téměř sto sestupů, od prvého malinkého zhoupnutí pod hladinu roku 1953 v Tyrhénském moři přes světový

rekord 3150 metrů, dosažený téhož roku po blíže Toulonu. V roce 1959 při cvičném sestupu nový světový rekord: 5668 metrů. „Bylo dosaženo nejzazší hranice lidských možností!“ prohlašovali malověrní. Rok 1960: 7300 metrů.

„Dobrá. Ale dál už opravdu ne!“ ozvaly se znovu hlasy sýčků.

Uvidíme – řekl si Piccard mladší, syn slavného dobyvatele stratosféry i mořských hlubin, otce Augusta Piccarda.

Batyskaf klesá. Pomalu, klidně, stejnoměrně.

Čtyři tisíce metrů. Pět tisíc. Šest tisíc.

Sedm tisíc. Osm tisíc. Piccard a Walsh si tisknou ruce. Nový světový rekord!

Nikdy se člověk nedostal tak hluboko pod hladinu moře, tak blízko středu Země – jen přístroje Nautila, ponorky kapitána Nema, hrdiny Vernova románu, naměřily více: 10 000 metrů. Nuže – teď ti dva muži překonají fantazii!

Deset tisíc metrů! V batyskafu se ozve ostrý zvuk, jako by praskla tenká struna. Walsh objevuje příčinu a zbledne: jedno z oken je přeťato vlasově jemnou trhlinou. Plexisklo, silné 188 mm, nevydrželo obrovský tlak. Druhé pojistné okno sice ještě drží, ale do těsnění proniká jemná vodní mlha, rozprášená nesmírným tlakem.

Přerušit sestup? Ne!

Jedenáct tisíc metrů. Vernova fantazie byla poražena člověkem 20. století.

Sobota 23. ledna 1960, 2 hodiny 10 minut.

Dna Challengerova příkopu, dosud nejhlubšího místa světových oceánů, je dosaženo.

Začíná práce. Drapák odebírá bahno z mořského dna. Teploměry, tlakoměry a ostatní přístroje registrují s tichým tikáním údaje. Za oknem se mihla asi 30 cm dlouhá a 15 cm široká ryba, podobná kambale.

Do gondoly vniká mlha. Těsnění pomalu, ale zřetelně povoluje.

Program výzkumů je ostatně skončen. Piccard uvolňuje 50 kg zátěže. Gondola batyskafu se pomalu odlepuje od dna a v oblaku bílých šupinek laku, odloupaného tlakem, stoupá zpět k hladině, ke slunci, k lidem.

Ráno v 5 hodin 17 minut se vynořil batyskaf na hladinu. Piccard vypudil stlačeným vzduchem vodu ze vstupního kanálu. Astronauti mořských hlubin vystoupili po osmi a půl hodinách pod oblohu, ozlacenou vycházejícím sluncem. „To slunce je báječné…,“ řekl Walsh, sotva vkročili na palubu…

Sestupy batyskafu Trieste i dalších podobných přístrojů mnoho otazníků vyřešily a mnoho dalších přidaly. Není divu – vždyť mořské hlubiny jsou pro nás. stále ještě neznámým světem, do něhož vnikáme jen velmi, velmi zřídka a ke všemu za podmínek, které mění a zkreslují pohled na obyvatele hlubin. Teprve v poslední době si člověk počíná uvědomovat význam oceánu pro celé lidstvo a chápe, jaký dosah by mělo jeho hospodářské ovládnutí. Ve 1370 miliónech krychlových kilometrů vody moří a oceánů jsou mnohonásobně větší zásoby nejvzácnějších a nejvyhledávanějších nerostů než v dosažitelné zemské kůře. Šestnáct až dvacet miliard tun živých mořských organismů představuje nevyčerpatelnou zásobu potravy i surovin pro celý svět, tím spíše, že toto množství bude možno při „hospodaření“ s oceánem podstatně rozmnožit.

Přejděme však konečně k otazníkům, které průzkum největších mořských hlubin vyřešil, i k těm, které před nás postavil.

Největším a nejzávažnějším z nich je skutečnost, že život naprosto nekončí v hloubce několika málo stovek metrů pod hladinou, jak ještě před několika lety věda tvrdila.

Opět jednou se zplna potvrdila Marxova moudrá slova: „Vědecké pravdy jsou vždy protismyslné, jestliže je posuzujeme z hlediska každodenní zkušenosti, která zachycuje jen klamný povrch věcí.“ Nuže – „hledisko každodenní zkušenosti, zachycující jen klamný povrch věcí“, bylo v tomto případě stvořeno tužkou a papírem, pomocí nichž lze vypočítat, že např. v hloubce 10 km pod hladinou oceánu

je tlak asi 1000 atmosfér, že by tedy na každý čtvereční centimetr živočicha, který by tam snad žil, působil tlak celé jedné tuny, takže by byl v mžiku rozdrcen jako skořápka vejce pod parním válcem. Pro větší názornost byl tento výpočet doprovázen příkladem: na člověka by tlačila váha jednoho tisíce rychlíkových lokomotiv…

Ryba podobná kambale, která připlula zvědavě nakouknout do okna podivné koule, ležící na dně Challengerova příkopu, jen udělala tečku za celou řadou předchozích zjištění, nacházejících se zcela v rozporu s „rozumnými“ názory. Nejrozmanitější mořští živočichové byli loveni do sítí v hlubinách, kde by vlastně neměli být. Odvážný zoolog William Beebe se rozhodl už roku 1929 podívat se na vlastní oči, jakže to hluboko pod mořem vypadá. S inženýrem Otisem Bartonem postavili z vlastních prostředků batysféru, ocelovou kouli upoutanou na laně. Byl to, upřímně řečeno, přístroj pro sebevrahy, ačkoli se jmenoval Století pokroku. Okna z křemenného skla praskala již při zkušebním tlaku 57 kg/cm2, měděné šrouby se trhaly, vstupní otvor o průměru pouhých 35 cm vyžadoval od Beeba i Bartona dietu, vhodnou spíše pro filmové hvězdy – jinak by se do batysféry prostě nedostali – a co hlavního: přetržení lana, poutajícího kouli o průměru pouhých 1450 mm k doprovodné lodi, by znamenalo nevyhnutelně katastrofu.

Přesto byla námaha obou společníků korunována úspěchem. Dne 11. srpna 1934 sestoupili do hloubky 923 m. Beebe nakreslil během pobytu v hlubinách (fotografie a zejména osvětlovací technika nebyla ještě tak dokonalá, aby umožnila pořízení dobrých snímků) řadu druhů ryb tak fantastického vzezření, že je mnozí ichtyologové prohlásili za výplod příliš bujné fantazie. Některé sporné druhy byly později vyfotografovány nebo dokonce uloveny a Beebemu se dostalo dokonalého zadostiučinění; jiné už nebyly podruhé spatřeny.

Rekordu tehdejších let dosáhl pak Beebe sestupem do hloubky 1375 metrů – i tam spatřil řadu ryb nejen hlubinných, ale i zcela obyčejných druhů, vyskytujících se poblíž hladiny, ačkoli na každý čtvereční centimetr jejich těla tlačila váha 130 kg…

Popírané historky se stávaly skutečností. Vědci uvěřili, že se vorvani opravdu mohou zaplést do kabelů položených třeba i dva nebo tři tisíce metrů hluboko, a usoudili: život, ač je to nepochopitelné a podivné, může v mořích existovat až do hloubi 6500 metrů. Dál však za žádných okolností ne.

Zvědaví oceánologové se však nedali zastrašit. Každá cesta ponorky Severjanky či speciální výzkumné lodi Vítěze přinesla nová a nová překvapení. Živočichy, vylovené z hloubek považovaných za zcela mrtvé a prosté všeho života, mořské hady s nesmírně citlivými tykadly, ryby, jejichž celé tělo je vlastně tvořeno obrovskou tlamou lemovanou jehlovými zuby, ryby s očima na metrových stopkách, ryby se svítilnami, jejichž smysl a účelnost je jednou z hádanek vědy…

Švédské expedice propluly oceány 80 000 kilometrů a na osmdesáti místech zkoumaly dno. Po nich, v letech 1950 až 1952, vyjeli dánští a sovětští oceánologové. Již v roce 1951 byla poblíže Filipín vytažena z hloubky 10 189 metrů speciální ocelová síť na ocelovém laně (normální lana se trhají vlastní váhou již při poloviční délce) a v ní – 108 druhů živočichů…

Americký oceánolog R. S. Dietz dokonce v roce 1962 upozornil, že bude třeba znovu prověřit měření mořských hloubek, pokud byla prováděna zvukovými impulsy odráženými dnem. Zjistil totiž, že v rozličných hloubkách – a ne malých – mohou existovat tzv. „fantomová“ dna, tvořená souvislými vrstvami drobných živočichů, korýšů, rybek a snad i sépií a chobotnic, kteří v noci stoupají k povrchu a ve dne opět sestupují do hlubin. Na tento pohyb má možná výrazný vliv měsíční světlo.

„Průřez“ hydrosférou, vodním živlem, s rozličnými druhy živočichů i s hloubkami, dosaženými různými prostředky, podává lépe než dlouhý popis obrázek na následující stránce.

Byly zjištěny nějaké stopy mořských oblud?

Nemyslíte, že ryba, tvořená jen tlamou, je obluda dostatečně obludná? Ach tak, vy se ptáte na obrovské netvory hlubin…

Nu – vypráví se ledacos. Beebe viděl několikrát v příšeří za okruhem reflektorů své batysféry obrovská zvířata podivných tvarů, jejichž velikost odhadoval na několik desítek metrů. Sovětská oceánologická expedice nalezla na fotografiích, pořízených ponornými kamerami na dně v hloubce 2970 metrů, otisky připomínající stopy velkých několikametrových plazů. Tento objev byl potvrzen i americkou výpravou.

Ujišťuji vás, že oceán není ještě zdaleka uzavřenou kapitolou – 1 370 323 000 km8 je říší, o níž víme dosud jen velmi, velmi málo.

I zcela základní a prostá otázka, jak se udržuje rovnováha chemického složení oceánů při stálém přítoku sladké vody z pevnin a při současném mohutném usazování obrovských mas soli, je dosud nevyřešena. Stálost složení oceánu je velmi pravděpodobná a zdá se, že se složení mořské vody za dlouhé stamilióny let valně nezměnilo. Svědčí o tom mimo jiné i… naše krev. Její osmotické vlastnosti, množství a poměr solí i řada dalších známek svědčí pro to, že je „dědictvím“ našich prapraprapraprapředků, beztvarých chomáčků živé hmoty, vytvořené v oceánech, a co do „potřeby solí“ zcela na oceánu závislé.

Nebo jiná otázka: bahno nabrané batyskafem Trieste na dně Challengerova příkopu se ukázalo být pod mikroskopem nepochybně původně čínskou, větrem navátou spraší, jejíž částice klesaly na mořské dno a vytvořily tam dosti mocné usazeniny. Bylo však zjištěno, že vzorky bahna jsou výrazně radioaktivní, ačkoli spraš prakticky nevykazuje vůbec žádnou radioaktivitu. Co způsobuje radioaktivitu mořského dna? Obrovské, jinde v přírodě neexistující a v laboratoři nedosažitelné trvalé tlaky? Fyzika takovou možnost popírá.

Bylo zjištěno, že dno oceánu pokrývá velké množství žralocích zubů – často lze nalézt až tisíc zubů na ploše jednoho čtverečního metru (!). Ve středních částech Tichého oceánu, v oblasti veliké asi 24 miliónů km², bylo nalezeno hromadné nakupení žraločích zubů, pocházejících z druhů vymřelých už v třetihorách, tedy přibližně před deseti milióny lety. Byly to pravé mořské obludy, několik desítek

metrů dlouhé a s tlamou tak obrovskou, že mohla naráz polykat sousta až 180 cm v průměru – slupnout jedním rázem dospělého býka by tedy nebyl pro tyto příšery žádný zvláštní výkon. A teď pozor: tyto zuby leží na dně oceánu zcela nepokryty usazeninami.

Proč? Znamená to snad, že se v Tichém oceánu nenashromáždilo za 10 miliónů let tolik usazenin, aby přikryly „hřbitovy“ žraločích zubů, které jediné jsou z celé chrupavčité kostry žraloků odolné proti působení vody a mohou být proto zachovány? Vždyť přece sestupy batyskafem prokázaly, že na mořské dno „prší“ neustálý déšť odumřelých živočichů, maličkých vápenných rozsivek i větších mořských zvířat! Nebo snad tito žraloci nevymřeli ve třetihorách, ale daleko později? Není snad dokonce ještě dnes, propána… Ale ne. Raději zanechme fantazií! Vždyť máme v záloze ještě řadu jiných otazníků. Například:

V každé tuně mořské vody je šest gramů, tedy šest milióntin objemu zlata. Stojí za to zajímat se o tuto nepatrnou příměs? Rozpočítejme ji však na množství vody v oceánech – celkové množství bude osm miliónů tun zlata. Neuvěřitelné bohatství… Kdyby bylo vytěženo, měl by každý z nás kontakty svého televizoru i rádia z levného zlata, a tím i zajištěn bezporuchový provoz…

Svého času se utvořily společnosti k vytěžení zlatého bohatství oceánů. Bídně zhynuly – získávání miligramů zlata z kubických metrů vody bylo daleko dražší než těžení zlata v pozemských dolech. Právě tak skončily pokusy získat z mořské vody mangan, vanad, nikl, chrom, molybden a další prvky, dnes obtížně a s nejvyšším úsilím těžené a hledané. Bez nich by nevzlétly kosmické koráby, netočily by se turbíny reaktivních letadel, atomových ledoborců, ba ani vodních elektráren.

My, lidé, jsme se zatím nenaučili účelně a výhodně shromažďovat tyto vzácné prvky mořské vody – předběhly nás však… rostliny. V mořských hlubinách existují rostlinné organismy, schopné hromadit zlato, vanadium či titan v množství mnohonásobně převyšujícím jejich koncentraci v mořské vodě.

Sovětští badatelé se usilovně snaží prozkoumat možnosti této pozoruhodné těžby kovů. A. B. Davankov získal poprvé v roce 1958 zrníčka čistého zlata tavením popele určitých mořských rostlin.

Cesta je otevřena všem, kdo chtějí spolupracovat. Na náš stůl přichází zatím zhruba jen 0,2 % potravin, které bychom mohli bez porušení rovnováhy z moře těžit – tedy sotva 1/500. To se ovšem týká jen ryb. Každodenní úroda planktonu, drobných mořských živočichů, se odhaduje na 360 miliard tun – toto astronomické číslo svědčí lépe než kterékoli jiné o nevyčerpatelnosti pokladnice, z níž lidstvo béře jen zcela nepatrnou část.

A přece je potravy tolik zapotřebí! Díky odstranění vysoké úmrtnosti, způsobované donedávna některými chorobami, a díky soustavné lékařské péči, zejména o děti, došlo lidstvo k situaci nazývané vědci „populační výbuch“. Dnes žije na světě přes tři miliardy lidí – bude-li přírůstek obyvatelstva pokračovat stejným tempem i dále, bude roku 2000 hostit naše planeta šest miliard obyvatel. Ještě dnes celá třetina lidstva hladoví…

Pozornost národohospodářů a politiků se obrací k moři jako k možnému řešení obtížné, i když nepochybně řešitelné otázky: kde vzít jídlo pro další miliardy? K tomuto problému byl zčásti zaměřen i Mezinárodní rok Indického oceánu, kterého se kromě sovětské lodi Vítěz zúčastnila i zbrusu nová nemagnetická Záře, postavená bez užití jediné železné součástky. Sovětské lodi hodnotily mimo jiné i produktivnost planktonu a sestavily podrobné mapy výskytu tuňáků, nejhojnějších při pobřeží Somálska a poblíže Cejlonu. Na palubě lodi dokonce proběhla u australských břehů konference japonských, amerických a sovětských oceánologů…

Mezi Jižní Amerikou a Tahiti je, jak se zdá, více než 200 miliard tun hodnotné rudy, obsahující mangan, železo, kobalt, měď a nikl.

Při „hnojení vody“ dusíkatými látkami bylo pozorováno nakupení ryb, které více než desetinásobně převýšilo normální stav.

Mám pokračovat ještě dál?

Jsme svědky jedné z nejfantastičtějších epoch lidstva, která si ničím nezadá s dobýváním kosmu. Chystáme se dobýt hlubiny vod. Připravují se podmořská města, v nichž by lidé žili za pozemských podmínek, připravují se však, a to je daleko neuvěřitelnější, i přístroje, schopné změnit člověka v tvora, jehož domovským živlem by byla voda.

Američtí vědci pracují docela vážně a zodpovědně na vytvoření umělých zaber. Miniaturní, trvale fungující aparatura by se snadno vešla do opasku. Zásobovala by tělo kyslíkem bez pomoci plic – ovšem s podmínkou, že by si takto opatřený „homo aquaticus“ nechal voperovat hadičky z umělých zaber přímo do srdeční cévy, aorty. Vědci ujišťují, že podobná operace není ani těžká, ani nebezpečná. Známý průkopník sportovního potápění Yves Cousteau, vynálezce akvalungu, tvrdí, že s umělými žábrami bude člověku hračkou ponořit se do hloubky dvou kilometrů a hlouběji.

Proč psát více? Uvědomte si jen, že vedle průzkumu kosmického prostoru probíhá i daleko nenápadnější a méně oslavovaný průzkum (a zároveň dobývání) mořských hloubek. Není bez problémů: při cestě sovětské oceánologické lodi Vítěz do Indického oceánu se hned ozvaly nevrlé hlasy, že prý „komunistická loď“ zde nemá co pohledávat…

Je třeba podat ještě pádnější důkaz živosti tohoto problému? Myslím, že ne. Zkrátka: občas se podívejte z vesmírných výšek i dolů, do hlubin. Ujišťuji i největší romantiky, že pohled stojí za to.

O otaznících, skrytých v hlubinách moří, bychom ovšem mohli napsat ne jednu, ale deset nebo sto knih. Uvažte jen, jak zajímavá by byla kniha o potopených pokladech – skutečných pokladech. Před čtyřmi lety vyšel v USA katalog potopených lodí, pokud je známa jejich poloha. Nejméně 1500 lodí (z celkového počtu mnoha tisíc uvedených vraků) vezlo na palubě zlato. Celková hodnota přesahuje 100 miliónů liber šterlinků. Pěkná sumička!

Ale ani deset miliónů liber, ukrytých arcipirátem a raubířem, později však sirem Henry Morganem, by nebylo k zahození. Jediný člověk, který o pokladu ví, je prý dcera spisovatele, vědce, cestovatele a velkého rybáře Frederica Mitchell-Hedgese. Tatíček prý v roce 1934 objevil čtyři z Morganových truhel – a od té doby je celá rodina pod bedlivým dohledem hledačů pokladů, střežících každý její krok… Nepohrdli bychom ani mizernými 400 000 librami, potopenými s deseti galionami krále Filipa V. roku 1715 zrovna na útesech mysu Kennedy…

Zlato, španělské dublony, zlaté pruty – zní to sice hezky, ale kromě nich jsou pod mořem i skutečné poklady nesmírné hodnoty a neodhadnutelného významu pro celé lidstvo.

Moře nejen ničí, moře i zachová. Ukrylo pod hladinou řecké chrámy v Paestu v jižní Itálii a zabránilo tak středověkým škůdcům vylámat kovové spojky a použít bělostnou mramorovou krásu na pálení vápna. Moře uchovalo po dva tisíce let na svém dně nádherné antické sochy, dnes nejvzácnější exponáty Archeologického muzea v Athénách. Ležely poblíže ostrova Antikythéry jižně od Peloponésu, kde klesly na dno s galérou, jež je přivážela. Vzácné bronzové sochy byly vyloveny i z řeckého vraku nedaleko mysu Artemision, ba až u tuniského pobřeží nedaleko Mahdije. Nebýt oceánu, dávno by propadly zkáze.

A tak se dnes kromě oceánologů a lakotných lovců pokladů spouštějí na mořské dno i archeologové. Mají před sebou mnoho, mnoho otazníků. Existovaly skutečně dvanáctiveslice s dvanácti řadami veslařů nad sebou, lodi větší než dnešní válečné? K čemu sloužily podivné části lodí, vynesené tu a tam potápěči-neodborníky na povrch? Kdo postavil mohutné stavby v Ruádu, starověkém Arvadu, dnes skryté hluboko pod mořem? Féničané? Římané? Křižáci?

Ale teď už zanechme „mokrého otazníku“ a pojďme se usušit tam, kde to půjde hodně rychle. Na poušť.

fata morgána – zlá víla

Vědcům náleží nepopiratelná zásluha: byli prvními, kteří v rozděleném světě po druhé světové válce dokázali sjednotit lidstvo bez ohledu na rozličná přesvědčení a na barvy státních vlajek, ke společnému úsilí při řešení některých problémů. V roce 1964 probíhal, jak víte, Rok klidného Slunce, jehož po všech stránkách úspěšným předchůdcem byl Mezinárodní geofyzikální rok. Když byl 1. července 1957 Mezinárodní geofyzikální rok zahájen projevy laureátů Nobelovy ceny, profesorů, akademiků a vůbec slavných vědců, žil ve Spojených státech ve městě Yuma, na samých hranicích Mexika a v jedné z nejbezútěšnějších krajin uprostřed pouště, starý pětasedmdesátiletý muž jménem James Gordon. Měl docela obyčejné jméno a také jeho život byl docela obyčejný. Sloužil dlouhá léta na jihozápadě USA jako zaměstnanec meteorologické služby, a když odešel do důchodu, nevrátil se už do mírného a zeleného Connecticutu, odkud pocházel. Zůstal. Příliš si zvykl na poušť.

Aby zbytek jeho let neubíhal bezúčelně, rozhodl se obyčejný muž s obyčejným jménem James Gordon přispět spojenému úsilí lidstva v Mezinárodním geofyzikálním roce. Nežádal o úřední povolení, o podporu vlády, neorganizoval vědeckou skupinu ani komisi – sebral prostě starou židli, na které sedával před svým domkem v Yumě, ještě starší kukátko a docela nové rýsovací prkno, které si pro tento účel jako jedinou rekvizitu zakoupil. S tím vším se vyšplhal na malou stráň za městem (na víc už mu dech a síly nestačily), odkud bylo dobře vidět na poušť, a díval se. Tak začal jeho výzkum. Jeho výsledky byly uveřejněny ve Zprávách Smithonova ústavu z roku 1959, prošly vědeckým tiskem celého světa a byly hodnoceny jako cenný příspěvek k vědeckému pozorování světa. James Gordon nestrávil svá poslední léta nadarmo. Věnoval se výzkumu jevu, který je obecně znám jako fata morgana – což česky znamená „víla Morgana“.

Víla Morgana byla zlá a škodolibá. Vystupuje v mnohých arabských bájích a pohádkách, ukazuje unaveným a žíznivým poutníkům přeludy jezer a měst, láká je dál a dál do nekonečné pouště za svými výtvory, které při přiblížení – mizí… Odtud také pochází i náš výraz „vzdušné zámky“, zámky utkané ze vzdušných přeludů.

Fata morgana je tedy všeobecně známá – ovšem, a to zjistil Gordon hned na samém počátku průzkumu literatury,, spíše zásluhou romanopisců, barvitě líčících trýzeň bloudících nešťastníků, než díky vážnému a svědomitému zkoumání.

Gordon shromáždil například spoustu více či méně přikrášlených historek o „hrdinovi“ indiánských válek, generálu Custerovi. Kromě pěstování svého dlouhého plavého vlasu, na nějž byl nezřízeně pyšný, se zabýval také vražděním Indiánů, v jejichž lovištích na Černých horách bylo nalezeno bílými prospektory zlato. Při této kratochvilné činnosti padl i s celou svou jízdní divizí do pasti nastražené zkušeným náčelníkem Tatankou-Yotankou, Sedícím býkem, a ztratil nejen divizi, ale i život. Historikové se sice dávno shodli na mínění, že Custerovo řízení operace bylo přímo hrozné a že nemohlo skončit jinak, přesto však byl Custer prohlášen národním hrdinou a kolem boje u Little Big Hornu se nakupila celá hromada legend. Jednou z nejčastěji vyprávěných je historka o hrdinném Custerově oddílu, který prý bylo vidět na obloze ještě dlouho poté, co zmizel za obzorem…

Gordon patrně znal i články Roye Chapmana Andrewse, který navždy poněkud pošramotil svoji vědeckou pověst ve funkci vedoucího americké paleontologické výpravy do pouště Gobi. Expedice přinesla neocenitelný a jedinečný materiál, Chapman však proti všem zvykům a obvyklým normám naleziště „zašifroval“ a utajil tak, aby žádná další výprava nemohla úspěch opakovat.

Na poušti Gobi se Chapman seznámil také s fatou morgánou a rád o ní vypravoval i psal. Popisoval jezera s hejny ptáků, která se při přiblížení změnila v písek a ptáci v hlavy antilop, zahalených až po hlavu vrstvou rozehřátého mihotajícího se vzduchu. Věříme mu, že pracovníci expedice často pracovali po kolena nebo po pás v zrcadlící se vzduchové vrstvě, takže vypadali, jako by se brodili široširou vodní hladinou. Poněkud méně důvěryhodné je vyprávění o stádu skotu, přicházejícího od vzdáleného kopce a chovajícího se poněkud „nekravsky“: jedna kráva vzala jinou do tlamy a nesla ji, jako by se nechumelilo, jiné zvíře bylo vidět padat dlouho po srázu, opět vstát a odběhnout. Chapman podnikl „řádné vyšetření“ celé záležitosti a zjistil, že stádo skotu na návrší byla vlastně fata morgana – kolonie mravenců…

Možná že Gordon četl i první zmínku o vzdušných přeludech, starou dva tisíce let a pocházející z pera řeckého dějepisce: „V Africe se dějí podivuhodné věci. V některých ročních dobách, zvláště za bezvětrného počasí, se ve vzduchu objevují obrazy různých zvířat, nehybných i pohyblivých: všecka jsou obrovská, takže děsí ty, kdož nejsou na takovou podívanou zvyklí. Když dohoní diváka, obklopí ho jakoby chladnou mlhou. Cestovatelé se velmi děsí tohoto úkazu, ale místní obyvatelstvo si ho vůbec nevšímá.“

Fata morgana byla pozorována ve vzácných případech i v noci, při světle Měsíce – například roku 1869 spatřili Pařížané na obloze jasný odraz osvětlených ulic a budov svého města a roku 1900 se mohli pokochat druhou Eiffelovou věží, stojící na špičce té první, skutečné.

Obzvláště často lze pozorovat fatu morgánu na moři, kde námořníci spatřují obrazy vzdálených ostrovů a lodí, nacházejících se v dotyčném okamžiku ještě pod obzorem.

„Viděl jsem dalekohledem tak zřetelně obrysy a lanoví lodi,“ vyprávěl jeden polární cestovatel, „že jsem v ní okamžitě poznal loď svého otce. Později, když jsme srovnávali své záznamy, přesvědčili jsme se, že jsme byli padesát kilometrů od sebe.“

Cožpak o to, tento muž alespoň poznal loď svého otce, ale co říci zážitkům námořníků, kteří se na širém moři setkali s lodí, plující přímo proti nim jakoby v mihách a neodpovídající na signály. Strašidelný koráb plul blíž, blíž, ještě blíž – to už na palubě nebylo ani človíčka, všichni s křikem „Bludný Holanďan, spaste duši!“ uprchli do kabin – a pak se děsivá loď pojednou rozplynula, zmizela… Setkání s Bludným Holanďanem bylo předzvěstí neštěstí nebo alespoň velkého nebezpečí. Vyprávějte pověrčivým námořníkům, že se stali obětí kouzel zlé víly faty morgány!

Americké přírodovědecké muzeum stála podobná fata morgana 300 000 dolarů. Financovalo totiž výpravu za zemí nazvanou Crocker Land, kterou objevil Peary při návratu z výpravy k severní točně v roce 1906. Lodi velel jakýsi MacMillan. Při plavbě loď ztroskotala a potopila se, ale MacMillan chtěl za každou cenu splnit svůj úkol a došel po ledě na sever daleko za místo, kde měla Crocker Land ležet. Nebyla tam. Napadlo ho, zda Peary nebyl oklamán vzdušným zrcadlením, a vrátil se k místu, odkud Peary spatřil domnělou zemi.

„Byl bílý den,“ vypravuje MacMillan „a – tam byla hledaná země! Dalekohledy jsme ji zřetelně viděli a byli bychom se vsadili o život, že tam skutečně je.“

V polárních krajích se objevuje obzvláště nepříjemný druh vzdušných přeludů, který shodně popisuje řada polárníků. Z jejich vyprávění jsem vybral část velmi hezkého líčení osobního zážitku českého polárního náčelníka, Arktic-Bismarcka Welzla, s nímž se ještě v knize setkáme.

„… Ozvaly se nové výkřiky zděšení. Přihlédnu – co nevidím! Vždyť stojíme všichni vzhůru nohama! Obloha je pod námi a tam, kde bylo dřív nebe, visí převrácené ledovce, které na nás co chvíli spadnou! A celé nebe nad námi je rozděleno vodními kanály, táhnoucími se mezi ledem! „Svět se převrací!“ křičí Eskymáci. Zavřel jsem oči, protože se mně točila hlava i žaludek závratí. Slyšel jsem kolem šum zmatených hlasů a křik úzkosti. Nastal opravdu konec světa?“ (Z knihy Edvarda Valenty: Strýček Eskymák) O fatě morgáně slyšel Gordon ostatně i od svých sousedů v Yumě – vyprávěli mu o obrazech tak jasných, že na ulicích měst plovoucích ve vzduchu bylo vidět hrát si děti – a tentýž obraz se prý často objevil několikrát…

James Gordon začal od správného konce, jak se sluší na starého praktika: bez ohledu na veškerá líčení, popisy a teorie se rozhodl přesvědčit se nejprve, zda vůbec fata morgana existuje.

Zjistil, že ano – že však rozhodně neodpovídá vyprávění a že celá řada historek o ní má zajímavé, skutečné jádro (většinou tam, kde vypadají nejméně důvěryhodně) a kolem něho slupku omylů a dodatečně přibásněných podrobností.

Zjistil, že obrazy jsou opravdu přenášeny vzduchem v závislosti na povětrnostních podmínkách, a to pouze tehdy, jestliže se hustota vzduchu se vzrůstající výškou zvětšuje – což je přesný opak normálního stavu, a nazýváme ho proto zvratem, inverzí. Za obvyklých okolností stoupá řidší ohřátý vzduch do výše, pod něj se tlačí hustší studený a zrcadlení nemůže nastat. V případě inverze se však ze vzduchu vytváří jakási „vzduchová čočka“ – Gordon ji nazval čočkou číslo 1 nebo čočkou číslo 2, podle toho, kde se vytváří.

Čočku číslo 1 určitě dobře znáte, a jestli ne, můžete se s ní seznámit za nejbližšího horkého dne. Vytváří se např. nad asfaltovou silnicí. Podíváme-li se při cestě automobilem do dálky před sebe, zdá se nám (a přísahali bychom na to), že je silnice mokrá, pokrytá loužemi. Dojedeme-li však na místo, louže zmizely a posunuly se opět hodně daleko dopředu. Podmínkou spatření této čočky je hodně nízká poloha oka nad silnicí.

Cože to vlastně v zrcadle, tvořeném horkým vzduchem těsně nad zemí, vidíme? Inu – odraz nebe! „Louže“ jsou proto buď modré, nebo, je-li obloha pokrytá mraky, bílé nebo šedé.

Čočka číslo 1, zprostředkující tzv. dolní zrcadlení vzduchu, je příčinou vidění jezer v poušti. Cestovatelé sice nevidí palmy ani oázu – ty vznikly jen ve fantazii spisovatelů – vidí však, jako by se kameny, balvany nebo písečné přesypy odrážely ve třpytné vodní hladině. A samozřejmě i obloha. Čočka číslo 2 se vytváří velmi vysoko v atmosféře, podle Gordona zpravidla nad horským hřebenem. Vzniká opět inverzí, obráceným rozložením vzduchových vrstev ve výšce, kde za normálních okolností klesá od určité výšky teplota vzduchu až hluboko pod bod mrazu. V polárních krajích se inverze dostavuje často v měsících, kdy k pólům proudí teplý vzduch. Dolní a střední vrstvy atmosféry jsou silně ochlazeny a teplý vzduch se s nimi nemísí, nýbrž je, alespoň zpočátku, ve velké výši převrstvuje. Tím dochází k tzv. hornímu zrcadlení vzduchu, které viděli Pařížané, Welzl i námořníci a které např. umožňuje velmi často spatřit ze západních břehů Islandu pobřeží Grónska. Nejméně důvěryhodná část pověry o Bludném Holanďanovi, totiž pověst o bezprostředně hrozícím nebezpečí, je kupodivu zcela správnou: inverze je většinou vzápětí sledována prudkými atmosférickými poruchami, silnými bouřemi nebo ještě něčím horším. Také Welzl ve svém vyprávění pokračuje:

„Vidím, že se ta země u slunce rozplývá a mizí a že taky strašlivé ledovce a vodní kanály na nebeské báni jako by někdo odfoukl. Najednou tam nebyly.“

„No, to jsou čáry, co ta boží stvořenost dovede provádět!“ vstával Emerson a už si zapaloval faječku. „Sláva, tak máme ledovce zase pěkně dole a kanály taky!“

Ale sotva to dořekl, zafičela jako hrom z čistého nebe divoká sněhová vichřice. Odkud přišla, hádali jsme marně, protože na nebi nebylo ani mráčku a slunko krásně hřálo. Za pět minut jsme byli všichni až po krk ve sněhové závěji.

Jak je vidět, může být i na „chladné mlze“ kus pravdy, rozhodně bývá fata morgána vzápětí následována ochlazením. Méně pravdy bude v pověstech o zvířatech, která v podobě přeludů pronásledují diváka, a vůbec žádná v tvrzení, že se zdají „všecka obrovská“.

Gordon zjistil, že obrazy faty morgány se málokdy jeví zcela zřetelné – někdy je třeba i značné fantazie k jejich doplnění. Jen ve výjimečných případech lze bez obtíží rozeznat, co se právě do pozorovatelova oka odráží.

Snad jsem vás vyprávěním o kouzlech víly Morgány příliš nenudil, ale možná, že se zeptáte: a kde je otazník? Vždyť přece tahle kniha nemá být o otaznících rozluštěných, ale o těch, které dosud trvají!

Máte pravdu, ale fata morgána skrývá mnoho otazníků, na něž Gordon upozornil, a sám, nemocný stařec, projevil naději, že na jeho výzkum naváží další badatelé.

Především: obrazy přenášené čočkou č. 2 mohou vykonat cestu mnoha set mil, což nutně předpokládá celou řadu čoček, ležících ve vhodné poloze jedna za druhou. Toto vysvětlení je však velmi nepravděpodobné – zrcadlení vzduchu je zjevem tak výjimečným, že seskupení většího počtu čoček, a k tomu v nejvýhodnější poloze, je téměř vyloučeno. Jak je obraz tedy přenášen?

A dále: nikdy nebylo zjištěno snížení zřetelnosti obrazu pouhým přenosem na velké vzdálenosti. Jeho kvalita zůstává nezměněna. Proč? Nikdy nebylo – navzdory všem literárním popisům i panu Andrewsovi – pozorováno zvětšení obrazu. Předměty se jevily vždy tak velké jako ve skutečnosti – přesněji řečeno, byly zrcadleny ve skutečné velikosti. Proč?

Podle výkladů faty morgány před Gordonovým výzkumem se pokládalo za naprosto samozřejmé (a nikdo se už touto otázkou nezabýval), že odrazy jsou zvětšené – sama předpokládaná fyzikální podstata zrcadlení vzduchu a vzdušných čoček, vytvářejících vedle rovinných zrcadel i zakřivené plochy, tomu přece nasvědčuje!

Poslední a největší otazník, který před vědu Gordon postavil, je záhada energetických podmínek faty morgány. Obraz, který neslábne ani po cestě mnoha set kilometrů, který se nezmenšuje a nemizí, musí být jaksi „doplňován“ světelnou energií. Představte si promítací přístroj, kterým vytvoříte jakýsi model faty morgány, zkrátka a dobře promítnete obrázek nebo film na plátno, vzdálené deset metrů. Dobrá – obraz je jasný, zřetelný. Dvacet metrů – obraz se zhoršil – zvětšil se sice, ale je nezřetelný, tmavý. Padesát metrů – na plátně se pohybují jenom sotva viditelné stíny. Žádnými čočkami nelze tuto skutečnost napravit – jen zesílením výkonu žárovky v projekčním přístroji – ale fata morgána přenáší obrazy míst osvětlených docela normálním slunečním světlem, někdy dokonce i vpodvečer nebo, jako v případě z roku 1869, v noci. Tento otazník je největší a vzbudil o fatu morgánu dávno ztracený zájem vědy.

Vidíte, přece jen jsme se k otazníkům dostali! Měl jsem však ještě jeden záměr: chtěl jsem především napsat několik vděčných slov na adresu obyčejného starého člověka s obyčejným jménem James Gordon. Chtěl jsem vám ukázat, co někdy dokáže vůle být lidstvu užitečným, třebaže vyzbrojena jen starou židlí, kukátkem a rýsovacím prknem.

jeti

Jeti, ohyzdný sněžný muž, mi-teh, gulbijában, Mi-kö, khang-mi, šukpa – to všechno jsou jména pro jediný, léta pronásledovaný, mnohokráte viděný, ale nikdy nechycený poklad všech novinářů světa. Pomohl zaplnit daleko více stran časopisů i knih než proslavená lochnesská potvora.

Stál milióny dolarů, liber i rublů, vynaložených na neúspěšné výpravy, jako přízrak unikal i těm nejsveřepějším pronásledovatelům… ale začněme raději od počátku této velké hádanky současné přírodovědy.

Můžete se zaradovat a trochu nadmout pýchou: muž, který objevil zatím nejstarší a pravděpodobně jednu z nejdůležitějších zpráv o jetim (jak budeme podivného tvora nazývat, podle Šarpů, domorodců, žijících v jeho předpokládané domovině), byl Čech, lékař MUDr. Emanuel Vlček. Doprovázel roku 1958 do Mongolské lidové republiky výpravu Československé akademie věd, chystající se prozkoumat staroturecký památník na řece Orchonu. Doktor Vlček byl do výpravy zařazen jako lékař a antropolog. Když už změřil lebky všem kočovným aratům, které se mu podařilo v širém okolí polapit, a když jako naschvál nikdo z výpravy nezastonal, zajel do Ulánbátaru poohlédnout se po zajímavých lékařských a přírodovědeckých knihách. Neprohloupil. Nalezl totiž v knihovně bývalé lamaistické university Gandanu knihu s vysloveně reklamním názvem Nádherně zdobená kniha o původu léčiv, jak jej vyložil Dri-med Shelphreng. Kniha vyšla v Pekingu na rozhraní 18. a 19. století, zabývá se podrobně zvířenou i rostlinstvem Tibetu a k „nádherné výzdobě“ opravdu hezkými dřevoryty přidává čtenáři nádavkem trojjazyčné recepty, kde si může tibetský, mongolsky a čínsky přečíst, jak z toho či onoho zvířete a rostliny připravit vhodný lék. Na dvacáté čtvrté stránce je ve skupině medvědů a opic, velmi věrně ilustrátorem zachycených, zobrazena i podivná vzpřímená bytost, podobná opici i člověku. V textu se nazývá tibetský mi rgod – divoký člověk, čínsky pi – medvěd (!), mongolsky kümün göregesü – divoký člověk, nebo člověk-zvíře. V jednom z pozdějších vydání knihy je připojen i receptář. Zní doslova takto: „Mi-kö je tvor z rodiny medvědů, který se zdržuje v blízkosti hor a podobá se člověku. Má obrovskou sílu. Jeho maso je dobré proti zloduchům, kteří způsobují choroby. Jeho žlučí se léčí nemoci žlučníku.“

Nádherně zdobená kniha, kterou jsem měl příležitost v Ulánbátaru pořádně prohlédnout, není ani v nejmenším nějakým příručním atlasem bubáků a strašidel – právě naopak. Je to vážné vědecké dílo, shrnující tehdejší poznatky do utříděné soustavy a přinášející celou řadu přesných a věcných popisů mnoha druhů rostlin, ryb, ptáků, savců i hmyzu. Za zmínku stojí, že dokonce – právě tak jako jiné tibetské spisy – odvozuje vývoj člověka z opic a zařazuje jej s nimi do stejné skupiny živočichů, což je na svou dobu myšlenka nepochybně velmi pokroková a dokazující značné schopnosti vědecké úvahy, nezkreslené pověrami. Divoký člověk také nemá v knize žádné mimořádné postavení – je prostě

popsán mezi ostatními zvířaty jako rovný mezi rovnými, a jak je vidět, byl i loven, jestliže se jeho masu a žluči připisují léčivé účinky. Můžeme tedy předpokládat, že byl obyvatelům Tibetu, Nepálu a přilehlých oblastí dobře znám. Evropa však o divokém člověku nevěděla zhola nic až do roku 1887, kdy plukovník W. A. Waddell ve své knize Dobrodružství v Himálaji poprvé popsal stopy bosé lidské nohy, otištěné do sněhu v liduprázdné krajině.

Prvním bělochem, který jetiho na vlastní oči spatřil, byl vynikající badatel, botanik Henry J. Elwes. Střetl se s ním roku 1906 na jedné ze svých posledních výzkumných cest do Tibetu. Podrobně jetiho popsal a uvedl i pokyny, jak a kde by ho bylo možno nejsnáze ulovit. Jeho rukopisné poznámky však bohužel zmizely. Buď jsou zničeny, nebo se po smrti badatele ztratily v moři desetitisíců knih, sešitů a rukopisů, odpočívajících dodnes bez roztřídění a popsání na rodinném sídle Colesbourne House. Zachován však zůstal alespoň zápis ze schůze Zoologické společnosti dne 27. dubna 1915, kdy Elwes přečetl váženým členům zprávu J. R. O. Genta, lesmistra z Dardžilingu, ležícího na samém úpatí Himaláje. Ačkoli je dopis trochu dlouhý, uvedu jej doslova: „Objevil jsem tvora, o kterém si nedovedu vysvětlit, čím vlastně je. Mohla by to být velká opice nebo lidoop – kdyby ovšem lidoopi v Indii žili. Toto zvíře žije velmi vysoko a sestupuje do Phalutu pouze za studeného počasí. Je pokryto delší hnědou srstí, i obličej má zarostlý vlasy, které mají žlutohnědou barvu jako u bengálských opic. Tvor měří vstoje asi 130 cm a pohybuje se hlavně po zemi. Domnívám se však, že dovede také šplhat.

Je velmi zvláštní, že otisky jeho nohou jsou asi 45 až 60 cm dlouhé a že prsty směřují opačným směrem, než kterým se zvíře pohybuje. Šíře stopy je asi 15 cm. Myslím, že zvíře chodí po kolenou a holeních, ne po chodidlech. Říká se mu džangalí ádmí – divoký člověk – nebo songpa. Jeden takový tvor působil mnoho starostí nosičům, pracujícím v prosinci v lese pod Phalutem. Báli se ho a nechtěli chodit do práce. Vypravil jsem se tam, abych zvíře skolil, ale ještě než jsem přišel, vystřelil lesník do vzduchu a neznámého tvora zaplašil. Jeden starý čaukidár (strážce) z Phalutu mi vyprávěl, že tatáž zvířata často zahlédl na sněhu, a potvrdil správnost popisu stop.

Je to tvor, o němž dosud nikdy žádný Angličan ani neslyšel (pan lesmistr se, jak je vidět, mýlí – Waddell o jetim psal už téměř třicet let před ním – pozn. aut.), zato všichni domorodci z vesnic ve vyšších polohách ho znají. Já mohu jen prohlásit, že to není nepálský langur.“ Potud J. R. O. Gent.

Tehdy měl jeti jen domorodé jméno – džangalí ádmí – Evropané jej dosud nepojmenovali. Roku 1921 však nalezl plukovník Howard-Bury na svazích Mount Everestu opět stopy bosých nohou a v pochopitelném údivu se ptal domorodců, co, proboha, znamenají. Nosiči ochotně vysvětlili, že stopy zanechal me-to khang-mi. Pan plukovník zavrtěl hlavou a rozhodl se hned po návratu do Dardžilingu přeptat, cože to vlastně je ten meto-kangmi zač. Jenže – naneštěstí – trochu popletl první slabiky a požádal Henryho Newmana, kalkatského úvodníkáře, bydlícího trvale v Dardžilingu, o překlad tibetského názvu mekikangmi. Newman rozložil zadrmolení do dvou částí – me-ki a kang-mi – a zcela správně přeložil: „ohyzdný sněžný muž“. Chudák jeti tak dostal šeredné jméno a dodnes mu jej nikdo v anglické literatuře neodpáral. Je „ohyzdným sněžným mužem“ a zdá se, že jím také zůstane, ačkoli správný překlad správného tibetského názvu znamená „ďábelský“ nebo „strašný sněžný muž“. To už by znělo určitě lépe a důstojněji.

Ve dvacátých a třicátých létech byly několikrát spatřeny nejen stopy jetiho, ale i sám „sněžný muž“. Bylo to v době, kdy se o jetim ještě celkem nic konkrétního nevědělo a kdy ještě zdaleka nebyl čerstvou a slibnou novinářskou senzací. Také lidé, kteří se s ním setkali, jsou většinou důvěryhodní.

Velmi cenné je např. svědectví fotografa A. N. Tombaziho ve Zprávě o fotografickém průzkumu masívu Kangčhendzöngy, prováděném pro indickou firmu Ralli Brothers roku 1925. Šarpové, kteří Tombaziho doprovázeli, jej pojednou vyvolali křikem ze stanu a vzrušeně oznamovali, že se objevil jeti. Tombazi skutečně spatřil asi dvě stě metrů od tábora nějakého tvora. „Nebylo pochyb,“ píše doslova, „že obrysy jeho postavy připomínaly člověka. Kráčel vzpřímeně, občas se shýbl a vytrhával ze země suché rododendrony. Proti sněhu byla postava tmavá a tvor zřejmě neměl nic na sobě… Prohlížel jsem si jeho šlépěje; podobaly se lidským stopám, ale byly pouze asi šest či sedm palců dlouhé… Vyptáváním jsem zjistil, že se v této oblasti neobjevila od počátku roku lidská bytost.“ Velmi cenný je dovětek zprávy. Pan Tombazi píše: „Nosiči přirozeně vyrukovali s fantastickými bajkami o démonech a o sněžných lidech. Nevěřil jsem těmto rozkošným příběhům ani v nejmenším…“ jak je vidět, pan Tombazi je dost nevlídný svědek a tím důvěryhodnější jsou jeho údaje. Následovalo ještě několik podobných zpráv, zejména o nálezech stop. Teprve po druhé světové válce, když byly Evropanům usnadněny dříve neobyčejně složité formality, spojené s udělením vstupního víza do Tibetu, Nepálu nebo Sikkimu, se počaly zprávy množit.

Ve 119. svazku neobyčejně vážného a váženého časopisu The Geographical Journal se můžeme například dočíst podrobnou zprávu vůdce švýcarské výpravy dr. Eduarda Wysse-Dunanta o nálezu celé řady nepochybných stop jetiho na zasněžených morénách ledovce Khumbu ve výši 4500 m. Délka chodidla byla 25-30 cm, šířka 12-15 cm, chůze přímočará, délka kroků 35 cm. Palec byl obrácen zpět, odvrácen od prstů. U několika šlépějí byly patrny za patou trojúhelníkovité otisky, pravděpodobně vytlačené chomáčky srsti. Při skocích přes překážky se tvor spouštěl na všechny čtyři končetiny.

Švýcarští vědci došli po rozboru k těmto závěrům:

1. Tvor, který otisky zanechal, je čtvernožec

2. Nežije osaměle, ale s rodinou – bylo totiž nalezeno několik druhů stop různých velikostí

3. Jeho váha je asi 80-100 kg

4. Otisky nohou patří ploskochodci s pěti prsty

5. Někteří tito tvorové, patrně dospělí jedinci, mají za patami chomáčky srsti

Domnívají se, že jeti žije ve výškách, kam se z ostatních tvorů dostávají jen sněžní levharti (to je omyl, jak uvidíte dále – pozn. aut.), z nichž zřejmě nemají příliš velký strach. Více se Švýcaři neodvažují tvrdit. Soutěsku, kde k setkání došlo, nazvali sice Soutěskou jetiho, ale ve své zprávě uvažují i o možnosti, že by legendární jeti mohl být himalájský medvěd, Ursus arctos isabellinus.

Několikráte bylo hlášeno dokonce střetnutí člověka s jetim. Napadenými byli většinou domorodci – jednou se však podobná příhoda stala i Evropanům, norským prospektorům Aage Thorbergovi a Janu Frostisovi, kteří roku 1948 pátrali v Sikkimu z pověření indické vlády po radioaktivních minerálech. Dne 11. června objevili Šarpové šlápoty jetiho v soutěsce Zemu. Norové, ozbrojeni puškami, se vydali po stopách a za několik hodin uviděl Thorberg nad sebou dalekohledem dva tvory, podobné lidoopům, se hřbety porostlými hnědou srstí a hlavami lidského tvaru. Norové, skvělí lyžaři, obešli oba tvory, dostali se nad ně a vyřítili se k nim prudkým sjezdem. Lidoopové – jak je Frostis nazýval – zůstali stát, výstražně mručíce a odhalujíce nažloutlé tesáky. Frostis chtěl střílet, ale Thorberg se rozhodl chytit zvířata, nebo alespoň jedno z nich, živá. Uvázal na horolezeckém laně klouzavou smyčku a hodil ji jednomu zvířeti na hlavu. Tvor si ihned obratně smyčku strhl – zatímco se jeho druh vrhl na Frostise a vážně jej zranil. Thorberg byl nucen použít zbraně. Oba lidoopové, z nich jeden zraněný výstřelem – uprchli. Frostis byl neschopen pohybu a Thorberg nemohl zvířata pronásledovat – ke všemu se spustila sněhová vánice, která zakryla stopy.

Tato příhoda je značně pochybná a, upřímně řečeno, nevěřím ani oběma hrdinům, ani G. O. Dyhrenfurthovi, který ji ve své knize Ke třetímu pólu uvádí. Jetiové z popisu obou Norů vypadali velmi nevěrohodně, a co horšího, Thorberg i Frostis je obdarují dlouhými, chlupatými ocasy… Jak se zdá, podobala se záhadná stvoření nejspíše pohádkovým čertům a jsou asi stejně vymyšlená.

Nejserióznější známkou pobytu jetiho ve velehorských oblastech Himaláje dlouhou dobu byla (a nemohu se zbavit dojmu, že dosud je) fotografická sbírka stop, pořízených slavným horolezcem Erikem Shiptonem při jeho výpravě na Mount Everest roku 1951. Nalezl stopy zvířat ve výši 5450 m, vysoko nad hranicemi stromů. Stopy byly čerstvé, dokonale vytištěné do čerstvého krystalického sněhu, ležícího v nepříliš silné vrstvě na ledovém podkladu.

Shipton sám je velmi střízlivým mužem – z opatrnosti se nevyjádřil ke stopám ani na místě nálezu, ani po návratu do Evropy na tiskové konferenci. Místo něho to udělal bez obav o svou pověst Sönam Tenzing. „To byl jeti!“ prohlásil Tenzing a později oznámil, že viděl jetiho osobně v blízkosti kláštera Thjangbočhe v roce 1949. Je – podle Tenzingova líčení – vysoký asi 168 cm, zarostlý ryšavě hnědou srstí, hlavu má dlouhou a špičatou (tenkrát, při recepci na britském vyslanectví v nepálském Káthmándu, popsal Tenzing tento důležitý detail jako první ze všech pozorovatelů), obličej bezvousý. Samozřejmě – po ocasu ani stopy. Jeti se pohyboval vzpřímeně – když však Tenzing a jeho kamarádi začali tropit povyk, tlouci do bubnů a křičet, spustil se na všechny čtyři a poměrně důstojně, bez ustrašeného spěchu, utekl.

Britské muzeum považovalo za užitečné uspořádat ve svých místnostech celou výstavu, věnovanou „ohyzdnému sněžnému muži“, jejímž úkolem bylo nezvratně a jednou provždy dokázat, že jeti není ničím jiným než ocasatou opicí, langurem. Odborníci londýnské zoo pokrčili rameny a ruče uspořádali podobnou výstavu, kde stejně nezvratně dokázali, že „sněžný muž“ je zcela jasně medvědem.

Eric Shipton se jen usmíval a prohlašoval skromně: „Opravdu nevím. Nechci se k tomu vyjádřit – ale je naprosto jasné a samozřejmé, že Šarpové dovedou rozeznat stopy medvěda nebo opice. Nikdo z nich však neváhal ani vteřinu a všichni prohlásili, že to byl jeti.“

Jeti se stal novinářskou senzací. Chudák „ohyzdný sněžný muž“! Nic horšího ho nemohlo potkat. Útěchou mu, doufejme, bylo, že rázem dostal celou řadu bratříčků a sestřiček. Poslouchejte, kde všude se objevili (cituji zkráceně novinové zprávy z různých zemí):

KALIMPONG: Sněžný muž nežije jen v Himálaji, ale také v džungli na severovýchodních hranicích Indie a v Čárijských horách v Ásamu. Je to dva a půl metru vysoký lidoop, má silnou plochou lebku a krátký ocas. Je to kupodivu mírumilovné stvoření – Gultung Zangbo-láma, tibetský učenec, se při modlitbách v Čárijských horách setkal s jetim, nesoucím pod paží dva balvany. Jeti prošel kolem světce, aniž mu ublížil.

Zdá se, že jeti je buddhismu dokonce nakloněn.

Prosím, další zpráva:

KALKATA: Tibetský láma Čemed Rigdzin Dordže Lopón besedoval s kolegou, honosícím se neméně dlouhým jménem, který strávil několik hodin rozjímání v poněkud tísnivé* společnosti dvouapůlmetrové příšery. Po návratu do kláštera nadšeně prohlásil: „Jeti mi nejen vůbec neublížil, ale rozhodně mi v rozjímání pomohl. Nedovede sice mluvit, ale byl velmi inteligentní.“

Jak to Čemed Rigdzin atd. atd. nebo jeho kolega poznali, nevím. Brzy nato však dostal jeti zpustlého bratrance v Malajsku:

KUALA LUMPUR: Na Štědrý den roku 1953 byly na okraji lesní rezervace Trolak v severomalajském Peraku poprvé spatřeny vlasaté bytosti s mohutnými tesáky, které se zdají být napůl lidmi a napůl opicemi. Chovaly se hrubě a neomaleně. Honily dělníky na plantáži – jeden z nich dokonce padl do louže a roztrhl si zánovní košili. (To, prosím, není legrace, ale zpráva místoředitele místní rozhlasové služby, pana Tonyho Beamishe.)

Ozvalo se i zámoří:

VANCOUVER: Jeti se ukázal vysoko v zasněžených horách v údolí řeky Fraser za Kitimatem na pobřeží severní Britské Kolumbie. Indiáni tvrdí, že jejich otcové dobře znali tyto dva až dvaapůl metru vysoké chundelaté a ohavně páchnoucí tvory. Jejich indiánské jméno je Karakavas. Patří prý k rase, která byla nucena vyhledat útočiště v horách při pronikání Španělů do Ameriky…

Avšak dosti taškařic!

Mezi novinářskými zprávami se objevila i depeše Reuterovy tiskové kanceláře z Bombaje, která působila jako bomba. Uvedu ji doslova:

„Bombaj, 4. listopadu, Reuter. Buddhističtí kněží v Himálaji ukázali indickým horolezcům skalp, o kterém tvrdí, že pochází ze sněžného muže, záhadného živočicha, který prý v kraji žije. Výprava, která se právě vrátila do Bombaje po neúspěšném útoku na vrchol Pumori (7072 m), popsala skalp takto: je z velmi tlusté kůže, porostlý rudě hnědou srstí. Kněží, jejichž klášter je 4300 m vysoko v horách, odmítali skalp horolezcům prodat. Ghandy, vůdce skupiny, však prohlásil, že skalp mnohokráte fotografovali a že se mu podařilo přivézt několik vlasů. Ghandy říkal, že při návštěvě chrámu byl

přítomen i doktor Evans, člen letošní britské výpravy na Everest, na něhož udělal skalp mohutný dojem.“

Tentokráte výjimečně nešlo o novinářskou kachnu. Skalp skutečně existoval. Měl i tvar odpovídající Tenzingovu popisu lebky jetiho s týlním hřebenem – jenže mnichové v Pangbočhe skalp neprodali. Nepůjčili ho ani žádné z výprav, které si od té doby v této jinak bohem i lidmi zapomenuté a téměř opuštěné krajině podávaly dveře. Nelze se jim divit – Ralph Izzard, vůdce velké expedice časopisu Daily Mail, vypravené na honbu jetiho, vtipně poznamenává, že stejnou naději na úspěch by měla skupina Šarpů, která by se pojednou objevila v některé z evropských katedrál a důrazně prohlásila, že chce koupit mešní náčiní nebo ostatky světce, jemuž je klášter zasvěcen. Kromě toho se mnichové, ostatně dosti žádostiví peněz a poměrně ochotní za řádnou úplatu skalp zapůjčit, obávali pomsty obyvatel. Místní Šarpové věřili, že skalp jetiho, uschovaný v klášteře a sloužící občas jako rekvizita při tanci, v němž maskovaní lámové vystupují v rolích nejrozličnějších zvířat, je dokáže chránit před nepříjemnými následky setkání – s jetim.

Výprava Daily Mailu nenápadně vyškubla alespoň několik vlasů ze skalpu a odeslala je do Evropy znalci lidské a srovnávací anatomie profesoru Wood Jonesovi. Výsledky byly takové i onaké. Skalp byl zřejmě velmi starý, podle odhadu asi 300-350 let. Profesor Wood byl toho názoru, že nejspíše nejde vůbec o skalp. Neznal zvíře, které by mělo hřívu od kořene čela přes temeno hlavy do týla, jak ji ukazuje fotografie pangbočheské památky. Prohlásil však, že srst, ať už se jí kdysi pyšnil jeti nebo nějaký jiný romantický tvor, rozhodně nepochází z opice nebo medvěda.

Trochu hubený výsledek – ale historie skalpu měla pokračování. Výprava Daily Mailu se dostala na své cestě za „ohyzdným sněžným mužem“ i do slavného a cestovateli hodně popisovaného kláštera Thjangbočhe s nádhernou vyhlídkou na Čomolungmu čili Mount Everest. Bodří mnichové přivítali výpravu velkou slavností s tancem a muži Daily Mailu se jim na oplátku velkoryse odvděčili… ohňostrojem. Aby při této příležitosti nezapálili okolní lesy, pořádali jej poblíže vesničky Khumdžungu a pro větší efekt hýřili i zásobami místní lihoviny, čhangu. Vesničané, rozveseleni rachejtlemi i čhangem, se neprozřetelně přiznali, že mají – také jeden skalp jetiho a že jej používají k čarodějnickým úkonům… Od tohoto okamžiku se novinářů nezbavili a museli volky nevolky skalp ukázat. Podobal se jak vejce vejci pangbočheskému, byl jen trochu vypelichanější a nejspíše i starší. Lámové byli i zde ochotni skalp zapůjčit – tentokráte však bylo jednání ještě obtížnější. Skalp nepatřil klášteru, ale vesnici, a rázní vesničané odhodlaně prohlásili, že uřežou nosy lámům i vesnické radě, jestliže se skalp vzdálí třeba jen na pár hodin z vesnice a obyvatelé budou tak vydáni na milost a nemilost divokým jetiům. Do třetice všeho dobrého: netrvalo dlouho, a v šarpské vesnici Namče-Bazaru, kde se vzal, tu se vzal, objevil se skalp třetí. Podezřelé bylo hluboké mlčení, jež Šarpové zachovávali o jeho původu. Ani žádnou pověst o něm kupodivu neznali – ačkoli o skalpech pangbočheském a khumdžungském vyprávěli, že patří párku jetiů, samci a samici, který byl společně uloven. Zanedlouho vyplynula truchlivá pravda na povrch: nový skalp byl narychlo sešit z několika kusů kůže, aby také chudí obyvatelé Namče-Bazaru zachytili několik kapek zlatého deště, sy pájí čího se hojně do rukou chytrých lámů obou klášterů…

Badatelé se nevzdali – zejména když japonští vědci na místě zjistili, že všechny tři skalpy (včetně „sešívaného“) jsou z kůže jednoho a téhož druhu živočicha. Jakého – to nevěděli…

Do Himaláje přišlo za „ohyzdným sněžným mužem“ několik dalších výprav, největší z nich vedl slavný Edmund Hillary, přemožitel Mount Everestu, povýšený za tento výkon do šlechtického stavu.

„Existuje-li sněžný muž, chytím ho!“ prohlásil, dokládaje svůj výrok osobními zkušenostmi z Himaláje, početností výpravy (v jeho expedici bylo asi 600 lidí) a jejím dokonalým vybavením pastmi, samostříly, náboji s narkotizačními prostředky a mnohými dalšími vymoženostmi moderní lovecké techniky.

Sir Hillary se pustil v čele velké karavany do oblasti Mount Everestu. Tam, ve výšce 4000 až 5000 metrů, zahájil honbu na jetiho. Nalezl stopy podobné nálezům Shiptonovým, vyslechl desítky domorodých historek o setkání s jetim (mohl bych vám některé vylíčit, ale myslím, že je to zbytečné) a po dvou měsících zjistil, že přece jen přecenil své síly a podcenil Himálaj. Jeho výprava se rozplynula v obrovském území, ztracena mezi tisícem vrcholků, údolí, skal, ledovců a balvanitých srázů, kde se mohlo zcela pohodlně a nepozorovaně skrýt ne několik jetiů, vyrušených lidmi, ale jejich celé pluky, ba divize.

Hillary nakonec ztratil o jetiho zájem. Nenalezl jej – tedy neexistuje! Zbytek energie vynaložil po ukončení celkem tříměsíčního marného hledání do snahy o zapůjčení skalpu z vesnice Khumdžungu, aby alespoň nějak odčinil neúspěch. Osm tisíc rupií dokázalo, co se nepodařilo výmluvnosti členů předchozích výprav – skalp, který nebyl před objevením výpravou Daily Mailu nijak zvlášť vážen a ctěn, směl teď odletět pouze v doprovodu osobního šarpského strážce Kunjo Ghumbi do Evropy i do Ameriky, ovšem jen na šest neděl. Ani o hodinu více!

Hillary, další dva muži, Kunjo Chumbi a skalp se vydali na okružní cestu světem, samozřejmě nejdříve do New Yorku, kde přistáli za rychlopalby fotografických blesků a v křížovém ohni televizních kamer. Skalp koloval po amerických i evropských laboratořích, Hillary pořádal tiskové konference a Kunjo Chumbi, který donedávna považoval pár kamenných domků Namče-Bazaru za světovou metropoli, vyvaloval oči mezi mrakodrapy New Yorku, Chicaga i na bulvárech Londýna a Paříže. Vědci se stále nemohli dohodnout. Prohlašovali jen, že se jim nepodařilo zjistit zvíře, z něhož byl skalp vyroben. Přívrženci jetiho zářili. Pak přišla ledová sprcha. Skalp (a s ním ovšem i sir Hillary a Kunjo Chumbi, který si už začal zvykat na civilizaci a občas se dokonce odvážil opustit svůj pokoj) se dostal do Bruselu, kde se jej ujal profesor Bernard Heuvelmans. Dne 6. ledna 1961 oznámil výsledek svého pátrání: skalp jetiho byl vyroben z kůže krku horské kozy čeledi Serow, která je blízce příbuzná stepní antilopě (Saiga tatarica L.) a sněžné koze (Oreanus americanus).

Toto zjištění bylo profesoru Heuvelmansovi umožněno prostou, ale neobyčejně důležitou skutečností: bruselský Královský ústav přírodních věd má – jako jeden z mála na světě – exemplář dotyčné velevzácné kozy ve svých sbírkách. Vědci Heuvelmansovu zprávu – ač někteří neradi – potvrdili. Sir Edmund Hillary kozí skalp vrátil do šarpské metropole Namče-Bazaru…

Od té doby je kolem jetiho ticho po pěšině. Žádný milionář, žádný tisk, ani žádná vědecká instituce se neodvážili pořádat výpravu za získáním dalších podrobností a poznatků o „ohyzdném sněžném muži“. Kozí skalp byl velkou ranou jeho přívržencům. Jen nepálská vláda vydala v říjnu roku 1966 sérii poštovních známek s jetim – patrně na podporu turistického ruchu.

A přece řada lidí v jetiho dosud věří. Vynořují se i nové otazníky – například snímek mumie jetiho, který pořídil nepálský profesor Maskej v Káthmándu krátce po válce a o níž hovořil se svými sovětskými kolegy roku 1958 v Moskvě.

Shrňme nepředpojatě výsledky pátrání a poznatky dodnes získané. Mohl bych popsat dalších sto nebo dvě stě stránek výpisy ze zpráv a protokolů, které jsem měl při psaní této kapitoly po ruce, ale nic více bychom se tak jako tak nedozvěděli. To, co bylo řečeno, postačí, abychom se mohli vážně zamyslet nad otázkou, jejíž rozřešení objevem pravého původu skalpů v Pangbočhe a Khumdžungu ještě zdaleka nepadlo.

Nuže, kdo nebo co vlastně je jeti?

Je báchorkou bez jakéhokoli podkladu, výplodem pověrčivé mysli domorodců?

Je některým ze zvířat žijících ve vysokých polohách Tibetu a Nepálu?

Je člověkem, vyhýbajícím se záměrně setkání s lidmi?

Je jetim – neznámým druhem tvora, blízkým člověku?

Některá z těchto možností v sobě skrývá pravdu. Ale která? Snad bude nejlépe probrat je postupně. Celá řada svědectví zcela nevolky silně podporuje první domněnku o báchorečnosti jetiho, který je prostě vymyšleným tvorem, zrozeným lidskou fantazií a ctižádostí stát se středem pozornosti.

Jeti meditující na skále v přítomnosti Zangbo-lámy, ocasatý jeti, peroucí se s norskými prospektory, jeti desítek a stovek novinářských kachen, ba dokonce i jeti leningradského hydrologa Pronina, který si teprve po návratu z výzkumné výpravy k ústí řeky Baljandkiiku na Parním vzpomněl, že kdesi v oblasti Fedčenkova ledovce vlastně delší dobu jetiho pozoroval, patří nejspíše do říše bájí. Důvěra v jetiho by ovšem neměla být několika novinářskými báchorkami zviklána – naneštěstí i celá řada faktů svědčí nepřímo proti jeho existenci. Především je to neúspěch speciálních výprav, pátrajících po jetim tam, kde podle tvrzení domorodců bývá nejčastěji a kde prý byl mnohokráte spatřen. Jmenujme jen obrovskou expedici sira Hillaryho, sovětskou výpravu profesora Kirila Staňukoviče se speciálními teleobjektivy, se psy, vycvičenými v moskevské zoologické zahradě ve stopování lidoopů, s etnografickou skupinou, sbírající současně s prací lovců a stopařů všechna svědectví i pověsti o jetim (jemuž se v Pamíru říká gulbijában), a s celou řadou moderních pastí všeho druhu. Neuspěla anglická výprava Jeffreye Douglase, prohledávající na sklonku roku 1957 střední Himálaj, dvě americké a jedna dánská výprava v Nepálu roku 1959 a další a další, z nichž si obzvláštní pozornosti zaslouží, už pro publicitu v našem tisku, pátrání po kavkazském „sněžném člověku“ – peše-adamovi, almastovi, koptarovi čili laškirovi zvaném též agač-kiši, což všechno znamená v přehojných kavkazských jazycích „lesní“ nebo „divoký člověk“. Akci vede členka Zeměpisné společnosti SSSR, lékařka francouzského původu Zena Kofmanová, vycházející ze tří set ověřených a velmi důvěryhodných protokolárních svědectví i vlastních nálezů. Tak například…

Ale to bych v podstatě opakoval téměř neuvěřitelné zprávy o nepálském bratranci peše-adama.

Staňukovičova výprava, u jejíhož zrodu bylo vyprávění hydrologa Pronina, kromě toho objevila ve výšce 4100 m stanoviště lidí z doby před pěti až osmi tisíci lety. Na stěnách jeskyně byla celá řada kreseb zvířat, i takových, která dnes už v Pamíru nežijí. Jeti-gulbijában mezi nimi nebyl. Pokud se týče stop jetiho, zjistila nejedna výprava, např. anglická Izzardova, že se hnala po vlastních stopách, které v hlubokém, sypkém sněhu považovala za šlépěje jetiho. Sovětská etnografka A. Rozenfeldová ke všemu popsala zajímavý zážitek: když roku 1959 procházela s domorodým nosičem průsmykem nad čarou sněhu, zul si její průvodce boty a šlapal sněhem bos. Prohlásil, že boty nejsou jeho a že by je mohl vlastníkovi rozmáčet… Na sněhu ovšem zůstávaly stopy bosé nohy, které až dosud platí za jeden z hlavních argumentů přívrženců sněžného muže.

Toto jsou, zhruba řečeno, důvody zásadních nevěřících, kteří v jetim vidí jen lépe nebo hůře vymyšlenou povídačku. Popřejme však sluchu i druhé skupině vědců, prohlašujících sněžného muže za některé ze známých himalájských zvířat.

Samo jméno jeti vzniklo ze šarpského yehten – což volně přeloženo znamená „divoké zvíře“. Šarpové rozeznávají tři druhy jetiů:

1. chu-teh – černý nebo zrzavý býložravec, asi 240 cm veliký, nenapadá lidi

2. mi-teh (tibetský me-to): menší, asi 150 cm vysoký, ryšavý vztekloun se špičatou lebkou

3. thelma – malý, jen 45 až 60 cm vysoký, žije v džunglích na úpatí Himaláje

Určit první a třetí druh jetiů nedá mnoho práce. Je zcela jasné, že chu-teh je medvěd, čemuž nasvědčuje i celá řada stop, vydávaných za stopy jetiů. Thelma je opicí s plochým černým obličejem a námořnickými licousy, nejspíše langurem žijícím v početných houfech v džunglích Sikkimu, Nepálu a v tibetských nížinách.

Stopy jetiho jsou ostatně připisovány i dalším zvířatům. Nejfantastičtější dohad vyslovil sir Hillary. Domnívá se totiž, že nalezené stopy jetiho jsou vlastně otiskem všech čtyř pracek skákající lišky nebo divokého psa.

Zcela výjimečně (chci totiž poctivě vyjmenovat důvody každé skupiny vědců, a ne se s nimi přít) řekněme rovnou, že se sir Hillary mýlí. Žádný cirkusový cvičitel zvířat totiž dosud nedokázal přinutit své svěřence (i když bychom existenci divokých psů a lišek ve výšce 6000 m a výše připustili), aby hopkovali celé dlouhé kilometry ze strany na stranu s nohama jakoby svázanýma.

Zajímavější myšlenku vyslovil dr. C. Visser, bývalý holandský vyslanec v Indii. Domnívá se, že bylo vynaloženo mnoho námahy i peněz na honbu za „létajícím sněžným mužem“ – že totiž původcem tajemných stop ve sněhu může být největší známý pták, himalájský orel. Sám sledoval roku 1935 na ledovci Batura v Karakoramu záhadné obří šlépěje celé tři kilometry až k jejich „autorovi“, himalájskému orlu, který zřejmě z jakéhosi nejasného důvodu, nejspíše pro nemoc, dal přednost pěší túře před pohodlnější „leteckou přepravou“. (Možná ostatně, že o nemoc nešlo – v Himálaji byli sice pozorováni orli a orlosupi ve výšce až 7000 metrů, ale již ve výšce 5500 metrů klesá tlak vzduchu na polovinu, což jistě způsobuje při letu potíže i králi vzduchu.)

Dalšími podezřelými zvířaty jsou neobyčejně velký tibetský sněžný vlk a sněžný levhart, jejichž stopy byly spatřeny i na velmi nevlídných sněhových pláních pod samým Everestem. Starší stopy, zvětšené táním, by mohly zejména vzrušené fantazii cestovatelů připomínat lidským stopám podobné otisky nohou jetiho.

Názor o jetim-člověku, vyhýbajícím se setkání s lidmi, vyslovil poprvé moskevský paleontolog I. A. Jefremov v roce 1959, kdy v sovětském tisku vyšla řada článků o problému jetiho, napsaných jednak jeho přívrženci, sdruženými v Komisi pro studium problému sněžného muže při Všeruské společnosti ochrany přírody, jednak jeho odpůrci. Jefremov se domnívá, že ve výšce, kde byl jeti spatřován a kde byly mnohokráte nalezeny i jeho stopy, nemůže žít žádný známý lidoop; jetiové jsou prý patrně potomky provinilců, vyobcovaných kdysi dávno z lidské společnosti pro nějaký zločin – tedy lidé, které život v nehostinné přírodě nejen naučil obejít se bez ohně, bez obleků a bez přístřeší, ale vybavil je i srstí a ostatními znaky, kterými se dnes jeti ve vyprávění horalů honosí.

Jefremovova domněnka nebyla přijata příznivě, ale naznačila alespoň další možnost: což když jsou za jetiho považováni tibetští a nepálští světci, poustevníci, vzdalující se obyvatelstva šarpských vesnic, aby byli nerušeni ve svých meditacích a duchovních cvičeních, jimiž doufají dosáhnout dokonalosti?

Tibet je, anebo přinejmenším donedávna byl, vytouženým cílem všech poutníků, kteří usilovali dovršení tzv. „cesty“, předepsané buddhistickým i lamaistickým náboženstvím. Do Tibetu putovalo každoročně množství poutníků z Indie i z činy, fakírů, kteří zvláštním dechovým cvičením lung-gom nebo tumo ovládli řízení teploty svého těla, a mohli proto sedět bez úhony nazí na mrazu a ve sněhu, nemluvě ani o schopnosti kráčet bosky sněhem. Pověst vypráví, že sám slavný čínský filosof Lao – Tse se na sklonku života odebral do Tibetu jako skromný poutník. Rozloučil se na prahu velehor v osobě celníka se všemi lidmi a zmizel navždy v kamenitých pustinách, aby při mystických meditacích skončil své dny.

Ještě dnes prý žijí v odloučených místech Tibetu a Nepálu, většinou poblíže lamaistických klášterů, poustevníci, leckde zazdění do svých cel, jinde přebývající v jeskyních vysoko nad vesnicemi. Nestýkají se s lidmi. Potravou je jim několik zrnek prosa nebo nepatrné množství rýže denně. Tito poustevníci se občas vzájemně navštěvují, aby si sdělili své mystické zkušenosti – to alespoň tvrdí zastánci tohoto názoru o skutečné podstatě jetiho – při svých cestách se ovšem vyhýbají lidem, prchají dokonce před nimi a jejich občas nacházené stopy nebo rezavý rozedraný cár, který jim slouží za oděv, se staly podkladem legendy o jetim.

Na podporu této domněnky musím připomenout velezajímavý materiál, byť i z druhé strany světa: knihu slavného polárního badatele Fridtjofa Nansena Život Eskymáků z roku 1891.

Nansen tvrdí – a já mu věřím, že v Grónsku žijí vypuzení lidé, zvaní kivituty kteří opustili lidskou společnost. Žijí o samotě, beze zbraní, bez ohně – ale žijí celá léta i v nejnehostinnějších krajích severního Grónska. Jejich způsob života je velmi podobný předpokládaným zvykům jetiů, jen ještě chudší, primitivnější, drsnější.

Nuže – popřáli jsme sluchu odpůrcům „ohyzdného sněžného muže“, vyslechli jsme jejich důvody a jsme nyní povinni uvážit i názor těch, kteří v jetiho existenci skálopevně věří.

Vzhledem k tomu, že bylo v předchozích odstavcích sneseno dost a dost materiálu proti jetimu, musí především jeho zastánci ukázat, co dovedou; nejprve námitky vyvrátit nebo alespoň zviklat a pak uvést své důvody.

Předejme jim slovo.

Nedůvěra v samotnou existenci jetiho není výhradně projevem ducha ryze vědeckého; někteří zatvrzelci ve své nevíře zacházejí až k chorobně odmítavému postoji vůči celé řadě navzájem se doplňujících a podporujících výpovědí. Podobná nedůvěra se v minulosti nejednou vymstila. Zprávy o trpaslících, žijících ve střední Africe, se donesly už do starého Řecka a od té doby o trpaslících vyprávěli Evropanům všechny černošské kmeny západního pobřeží Afriky, které se – většinou ke své škodě – dostaly s bílými dobyvateli do styku. Až do konce devatenáctého století však platila tato svědectví za naprostý výmysl, nejvýše za hezkou pohádku a důkaz bujné fantazie. Pak bílí cestovatelé pronikli do neprostupné džungle a – nalezli její vládce, černé trpasličí kmeny, Pygmeje. Množství zpráv o jetim od zcela nezaujatých a důvěryhodných lidí téměř vylučuje, aby alespoň část svědectví nebyla částečně pravdivá, to jest, aby pověsti nenavazovaly na reálné skutečnosti.

Fakt, že jeti nebyl objeven žádnou z vyslaných výprav, nic neznamená. J. P. Mills, president Královského antropologického ústavu, objevil zcela nedávno a jen jaksi mimochodem v nenavštěvovaném kousku lesa v Ásámu na úpatí Himaláje dva vědě zcela neznámé druhy cibetky a fretky. I samotné výpravy, pořádané za jetim, nalezly řadu nových druhů rostlin i drobných živočichů. Himálaj skrývá ještě mnohá tajemství. Je to obrovský, nepředstavitelně rozlehlý a nepřehledný kraj, do něhož – není divu – kladly všechny okolní národy sídla bohů. Jestliže přirovnáme Himálaj k chrámu svatého Víta na Hradčanech, byly by naše Krkonoše nebo Tatry nejvýše nosem některého z chrličů na římse. Hledání vzácného, nesmírně plachého, rychlého a pro pohyb ve výšce, kde každý krok činí člověku potíže, znamenitě vybaveného tvora je hledáním jehly v kupce sena.

Dokladem tohoto tvrzení je poznatek výpravy časopisu Daily Mail, která se pohybovala v oblasti přímo se hemžící sněžnými leopardy, viděla množství jejich stop, ale ani jediného leoparda. Podobně z několika smeček vlků, napadajících stále šarpská stáda, zahlédla jen asi dva nebo tři kusy. Jeti – existuje-li – bude jistě ještě schopnější uniknout zrakům nežádoucích a často hlučných návštěvníků. Základním omylem odpůrců jetiho je domněnka, že Šarpové a ostatní kmeny jetiho uctívají a považují jej za nadpřirozenou bytost. Pravý opak je pravdou. Jeti je pro Šarpy nehezké, páchnoucí a občas i nebezpečně útočné zvíře. Evropané neznají jazyk Šarpů, domlouvají se s nimi tibetský, nepálsky nebo dokonce anglicky – proto mohlo dojít k tomuto omylu. Vždyť sama trojice jetiů, chu-teh, mi-teh a thelma, dokazuje nad slunce jasněji, že Šarpové zařazují jetiho, vlastně mi-teha, bez jakéhokoli výsadního postavení mezi zvířata. Je směšné domnívat se, že by Šarpa nepoznal medvěda, langura nebo jejich stopy. Oba tyto tvory zná asi tak dobře jako náš vesnický kluk zajíce a vránu. Důkazem docela věcného vztahu k jetimu je i dr. Vlčkem objevená Nádherně zdobená kniha. Ostuda se „skalpy“, vyrobenými z kozí kůže, nevyvrací existenci jetiho, nýbrž ji naopak potvrzuje. Vždyť skalpy nebyly vyrobeny na objednávku a nedávno, ale před stovkami let, znázorňují skutečné skalpy jetiů a slouží jako prostředek magické ochrany před škodami, které by mohl jeti způsobit. Kdyby se cestovatelé sháněli po podobných maskách nebo čepicích, znázorňujících místo jetiho leoparda, vlka nebo kterékoli jiné zvíře, nepochybně by je v klášterním „rekvizitáři“ našli také. Slouží právě tak jako napodobenina jetiho skalpu při obřadních tancích.

Že byly ve dvou klášterech nalezeny místo pravých skalpů jejich napodobeniny, tvarově zcela totožné, svědčí pro to, že jeti je tvor opravdu vzácný, a ne každý z přemnohá klášterů si mohl opatřit jeho „trofej“. Přesto však každý chtěl mít alespoň jakousi náhražku. Někteří lámové tvrdí, že v bohatých tibetských klášterech, např. Ribočhe a Sakja, jsou k magickým účelům chována mumifikovaná těla všech živočichů, od mouchy až po člověka.

Pokud jde o nedostatek potravy ve výškách kolem 6000 m, odvolávají se na něj toliko lidé, kteří Tibet a Nepal nenavštívili. V těchto polohách, považovaných za domov jetiho, žijí nebo tu alespoň přecházejí divoké kozy, antilopy, kabaři, sněžní zajíci, kuny, pišťuchy a hraboši – nemluvě o vlcích a sněžných levhartech, kteří by asi stěží mohli jetimu sloužit jako každodenní strava, z ptáků je tu bělokur, kachny, bažanti (!) a mnoho drobných pěvců. Dokonce i kolibříci, považovaní za ozdobu tropů, létají v celých hejnech až na samou hranici věčného sněhu. Tundrovité svahy poblíže ledovců poskytují jetimu (i vyjmenovaným zvířatům) dostatek jedlých bobulí, kořínků a semen. Počasí je tu drsné, ale zvířata, která se mu přizpůsobila, tu zřejmě žijí docela spokojeně. Pišťuchy, zvířátka podobná morčatům, vypadají například jako kuličky sádla a sněžní vlci předčí svou velikostí všechny své bratrance v Evropě, Americe i Asii.

Tvrzení, že jeti je vlastně některým druhem známého zvířete, vyvolává u Šarpů stejný útrpný soucit jako dotazy, zda snad jetiho nepovažují za nadpřirozeného netvora. Odjakživa opakovali zvědavým Evropanům do omrzení, že jeti skutečně je docela obyčejné zvíře a že žije s ostatními docela obyčejnými zvířaty v horách. Ostatně, jaké zvíře by se mohlo vydávat za jetiho? Opice langur? Langur je čistě lesní zvíře, vystupuje v létě maximálně do výše 3600 m, k samým hranicím kraje Šarpů. Každý Šarpa langura dokonale zná a ví, že je Šedohnědý, s černým obličejem, lemovaným stříbřitou kožišinou (jednou už jsem ji nazval „námořnickými licousy“), že má dlouhý, nápadný ocas a chodí po čtyřech. Vyskytuje se vždy v houfech. Jeti je podle souhlasných popisů podstatně větší, žije ve skálách, a to mnohem výše než langur, jeho srst je ryšavá, obličej podobný lidskému, lebka vybíhá v hřeben. Chodí po dvou, sám a nemá ocas. Nebo snad je za bajkou o jetim skryt rudý medvěd? Šarpové to naprosto vylučují. Rudého medvěda sice znají a říkají mu chu-teh, ale ten téměř nikdy nepřichází do kraje Šarpů. Setkávají se s ním v Tibetu, kde je postrachem stád dobytka. Jeti nikdy dobytek nenapadá. Způsob jetiho chůze, tvar těla i hlavy jsou docela odlišné. Jen barva zhruba souhlasí.

Hillaryho fantaziemi o psích a liščích stopách není třeba se vůbec zabývat, právě tak jako ostatními podobnými teoriemi, vzniklými zřejmě u psacích stolů teplých a vytopených pracoven. Jenže Shipton i jiní vyfotografovali stopy jetiho v mrazivém vzduchu Himaláje, čerstvé, jasné a zřetelné. Je zcela vyloučeno, aby patřily orlům, levhartům nebo jiným známým zvířatům, žijícím v tomto kraji.

Jeti-člověk, uprchlý před spravedlností, je vhodný spíše do dobrodružného románu než do vážné vědecké úvahy. I kdyby takto vyhnaní zločinci zůstali naživu, což je nanejvýš nepravděpodobné, dokonce nalezli i družky a zachovali tím rod, určitě by v historicky krátké době několika desítek let, nejvýše staletí, nezměnili svůj vzhled do podoby lidoopa nebo pračlověka. Dědičné změny tělesného tvaru přicházejí teprve po desítkách tisíců let. Ujišťuji vás, že kdybyste rodinku z bronzové doby svlékli z kožišin, moderně ostříhali a oblékli v Domě módy, nikdo by ani netušil, že má tu čest vidět zástupce doby před čtyřmi nebo pěti tisíci lety. Zhola nic – nebo jen velmi málo – se od té doby na lidském těle změnilo.

Ani domněnka o „ohyzdných sněžných poustevnicích“ (smím-li je tak nazvat) není přijatelná. Ano – v Himálaj i poblíže klášterů snad opravdu žijí podobní mužové, jenže jejich tělesné síly většinou nedovolují žádné výlety, tím méně skotačení po skálách, které je, jak se zdá, oblíbenou zábavou jetiů. Kromě toho jsou tito poustevníci ctěni, obsluhováni a hlavně živeni vesničany, kteří znají vše o jejich životě. S ohyzdným jetim si poustevnika při nejlepší vůli přece jenom nelze splést. Vyslechli jsme teď mínění přívrženců jetiho a dozvěděli se od nich, co všechno sněžný muž není. Důležitější by ovšem bylo vědět, co sněžný muž je. Přívrženci jetiho odpovídají: podle všech známek a svědectví je jeti dosud neznámý druh opice, člověka nebo lidoopa menší zavalité postavy, velký asi jako čtrnáctiletý chlapec. Má tuhou, štětinatou, rezavě hnědou srst, za obvyklých okolností chodí po zadních končetinách, spěchá-li, spustí se na všechny čtyři. Pronikavě páchne. Vydává zcela typický ostrý křik, podobný křiku racka. Vyskytuje se i ve výši nad 6000 metrů, žije však níže, mezi hranicí lesů a pod hranicí věčného sněhu, tedy od 4000 do 5500 metrů. Někteří z jetiů jsou snad větší – podle délky kroku (Shipton 75 cm, Izzard 68 cm) lze soudit na velikost až 210 cm.

A vysvětlení toho všeho? Je jich několik – ale spokojím se dvěma, z nichž první přišlo – kupodivu – z čínské lékárny.

Číňané si odjakživa moc potrpěli na draky. Měli draky nebes, vod a moří, draky císařů a princů, dračí řády, dračí svátky a kdovíco dračího ještě. Nedivme se proto, že nejúčinnějšími léky byly dračí kosti. Každá lékárna je měla na skladě stejně samozřejmě, jako mají naše lékárny acylpyrin, vicedrin nebo sirup proti kašli. Evropští badatelé velmi brzy přišli na to, že „dračí kosti“ nejsou ničím jiným než kostmi, zuby a všelijakými jinými pozůstatky dávno vyhynulých zvířat. Paleontologové se vrhli na čínské lékárny a kupovali dračí kosti v takovém množství, jako by trpěli celou abecedou chorob. Jeden z nich, profesor Koenigswald, získal v lékárně něco zvláštního: zuby, stoličky velmi podobné lidským, jenomže obrovské – jejich obvod byl šestkrát větší než obvod stoliček lidských. Profesor Koenigswald se nakonec rozhodl, že zuby připíše neznámému lidoopu, kterého nazval giganto-pithecus, čili obří opice. Pak vtrhli do činy japonští vetřelci, profesora zavřeli do koncentračního tábora, takže jeho kolegovi Weidenreichovi, jenž moudře zůstal v New Yorku, nikdo nebránil prohlásit pravý opak a představit vědě gigantothropa, čili obřího člověka. Člověk, nebo opice? Spor rozřešil teprve roku 1956 čínský profesor Pej Wen-chung, když jakýsi zemědělec v jeskyni Liu-čeng v provincii Kuang-si nalezl nejen mnoho zubů, ale i celou čelist tohoto tvora. Bylo možné s konečnou platností říci, že šlo o obrovskou, člověku podobnou opici, daleko silnější, nežli je dnešní africká gorila – na druhé straně však o opici mnohými znaky člověku bližší nežli ostatní lidoopi. Škoda že je srovnávacího materiálu tak málo. Nechci zde rozvádět velmi odborné úvahy antropologů – jisté je, že ze všech známých i vymřelých druhů lidí, lidoopů a opic odpovídají nalezené stopy nejspíše rozměrům předpokládaných stop gigantopitheka, obří opice. Čelist, kterou popsal profesor Pej Wen-chung, svědčí o tvaru hlavy odpovídajícímu zhruba tvaru falešných jetiho skalpů.

Potrava, kterou se gigantopithecus ve své čínské vlasti živil, byla na rozdíl od všech ostatních opic a lidoopů (což je důležité) masitá a odpovídala by jídelnímu lístku jetiho, v jehož stopách byly už několikráte nalezeny roztrhané pišťuchy i jiná drobná zvířata a v jehož trusu (byl-li to opravdu trus jetiho, ne sněžných leopardů nebo vlků) byly nalezeny chomáče chlupů a drobné kosti spolu s určitým množstvím hlíny. Pozoruhodné v této souvislosti je, že Šarpové o jetim vyprávějí, že polyká jílovitou hlínu, aby si zaplnil věčně hladový žaludek. Je pravděpodobné, že v trusu vlků a levhartů by byly nalezeny spíše pozůstatky divokých koz a kabarů pižmových než nedůstojných svišťů a myší…

Podle profesora Pej Wen-chunga žili gigantopithekové v Číně před několika statisíciletími. Je možné, že byli podnebím nebo lidmi* postupně vytlačováni na západ, do těžko přístupných hor Himaláje, kde se do našich dnů udržely jejich zbytky. Jeti by tedy byl podle této domněnky vlastně vzácnou velikou opicí, lidoopem. Námitka, že lidoopové nežijí v podobných životních podmínkách, je mylná. Horská gorila, příbuzná gigantopithekovi, žije ve střední Africe v poměrně drsném podnebí až ve výšce 2700 m, což jí zřejmě vyhovuje. Jinak by mohla velmi snadno sejít do tropických pralesů, položených níže.

Osobně bych chtěl upozornit na podrobnost, která sice tiskem tu a tam proskočila, nebyla jí však věnována patřičná pozornost. Pan M. P. Koirala, nepálský ministerský předseda, vyprávěl jakoby mimochodem členům evropské Izzardovy výpravy o malých, téměř neznámých kmenech, žijících v oblasti obývané Šarpy. Vyprávěl „velmi zábavně“, jak uznale zjišťuje Izzard, ale jeho vyprávění věnuje jen několik málo řádků. A přece je možné, že právě tam je skryto rozluštění hádanky jetiho.

Podle pana Koiraly žijí v okolí Namče-Bazaru např. Kušundové, odmítající dotknout se čehokoli, co má něco společného s krávou, a rovněž nic takového nejedí a nepijí. Chodí prý oblečeni „jako v době kamenné“. Dále mluvil pan Koirala o Hadžuech tibetského původu a o zvláštním kmenu Bandžhankritů, velmi plachých, žijících v lesích, kde je však lze spatřit jen velmi zřídka. Bandžhankritové nosí dlouhé vlasy a vousy a vypráví se, že dovedou léčit všechny choroby. Říká se jim „lesní čarodějové“. Setkání s nimi je tak vzácné a výjimečné, že je dokonce i někteří domorodci považují za výplod báchorek a pověr – pan Koirala je však naprosto pevně přesvědčen o jejich existenci.

Pochybuji, že by osvícený a v Evropě vzdělaný ministerský předseda pan Koirala, jeden z vůdců Indického kongresu, zakladatel nepálské Strany kongresu, vyprávěl cestovatelům pro osvěžení pohádky, nebo ze své i tak dost zaostalé země dělal ještě zaostalejší a divočejší. Je to stejně nepravděpodobné jako myšlenka, že by československý ministr bavil vážené cizince vyprávěním o divokých kmenech, žijících u Mníšku v Brdech, nebo o ctitelích ohně poblíže Golčova Jeníkova. Zkrátka: panu Koiralovi, ačkoli nebyl moc pokrokovým politikem a v roce 1960 ho kupodivu pokrokovější pan král raději sesadil, alespoň tohle věřím.

A přece ani jediná z výprav, které prošly územím Šarpů křížem krážem a nenašly jetiho, nenašla ani stopy po Kušundech, Hadžuích nebo Bandžhankritech. Znamená to jistě, že se tito domorodci skrývali, že se skrývat znamenitě dovedli a že se nejspíše dovedou skrýt i svým sousedům Šarpům. Chodí zřejmě důsledně mimo cesty, po okrajích sněžných polí, leckdy snad dokonce i přes ně. Jejich jídelní lístek je přesně týž, jaký jsme připsali jetimu. Drobná zvířata, rostliny, bobule, kořínky. Hovězímu dobytku neškodí, přirozeně, vždyť se ho nesmějí ani dotknout. Co asi nosí Kušundové na nohou? Co myslíte? Boty z hovězí kůže docela jistě ne. Možná dřeváky – ale to by byla pro velehory hodně nešikovná obuv. Nejspíše chodí bosi. To je rozhodně pravděpodobnější vysvětlení popisovaných stop než šetrní a zouvající se nosiči. Jaké mají Kušundové obleky? Pan Koirala se vyjádřil velmi povšechně: chodí „jako v době kamenné“. Znamená to snad, že se odívají do kožišin zvířat? Nejspíše ano. A jaké zvíře z těch, která v Himálaji žijí, poslouží nejlépe? Inu – kožišina medvěda. Oblékala už pravěké lovce. Ulovit vlka je i v Beskydech zatraceně těžké a v Himálaji téměř nemožné. Kožky ostatních zvířat jsou příliš malé a nehřejí. Máme zde tedy úplný obrázek plaché, skrývající se bytosti, podobné člověku a chodící v nejpustších krajinách bosky, s rudou srstí a s jídelníčkem jetiho. Je můj předpoklad správný? Nikomu jej nevnucuji. Možná že už o jetim neuslyšíme – snad byl opravdu báchorkou, snad jeho poslední exempláře, ať už jsou pod rudou kožišinou lidoopem nebo člověkem, vyhynuly. Není ovšem vyloučeno, že se brzy dozvíme konečné vyřešení této hádanky.

Právě ve dnech, kdy dopisuji tuto knihu, oznámil v Bostonu americký vůdce výpravy, která v roce 1962 zdolala Mount Everest, Dyhrenfurth, že zorganizuje další expedici do Himaláje za sněžným mužem. Skálopevně věří v jeho existenci a doufá, že se mu podaří jeho problém rozřešit. Bude šťastnější nežli jeho předchůdci? Uvidíme. Moc bych si to přál.

Pamír skrývá ještě jiné otazníky než jetiho – gulbijábana. Především takzvané mumium, balzám života. Znali ho starověcí i středověcí asijští lékaři a považovali jej za nejvzácnější lék světa, účinnější a užitečnější než kořen života žeň-šeň. V poslední době se na balzám života zapomnělo. Až teprve Tádžická akademie věd, zkoumající systematicky lidová léčiva, zorganizovala výpravu do pustých, liduprázdných a po většinu roku nepřístupných horských údolí. Ve výšce asi 3000 metrů bylo sesbíráno 45 kg tajemného balzámu, pronikavě vonící látky, podobné jantaru nebo ztuhlé pryskyřici. Vedoucí chemické laboratoře S. B. Davidans prohlásil: „Již dnes můžeme usuzovat, že mumium je živočišného původu. Nacházíme v něm látky, které jsou obvykle obsaženy ve výměšcích mořských živočichů, zároveň však i mnoho sloučenin nerostného původu. Je záhadou, jak mohla podobná látka v přírodě vzniknout…“

Dosavadní pokusy ukázaly, že mumium téměř neuvěřitelně urychluje hojení ran a velmi příznivě působí na celou řadu chorob. Není vyloučeno, že balzám života obsahuje i nové, dosud neznámé účinné látky, podobné moderním antibiotikům. Doufejme, že se co nejdříve dozvíme o této další možnosti lékařství více. Tím jsme si poněkud oddechli od ohyzdného sněžného muže a můžeme se chvíli věnovat jeho neméně ohyzdnému bratranci.

gobijský divý muž almas

Dostanete-li se jednou do hlavního města Mongolské lidové republiky Ulánbátaru (není to těžké – jede se z pražského Hlavního nádraží přes Pečky na Kolín, Moskvu, Irkutsk, Ulan-Ude, tam se přestupuje), zažijete možná roztomilou příhodu. Osloví vás starý fousatý pán, oděvem i tváří dokonalý a nepochybný Mongol, kupodivu však promluví čistou slovenštinou. Je to pan profesor Rinčen. Naučil se sám slovensky, překládá naše knihy, píše scénáře hezkých filmů a všelijak se stará o československo-mongolské kulturní styky. Je členem vědeckého výboru Mongolské lidové republiky – doslova se tato společnost jmenuje květnatě Kruh moudrých badatelů – jeho svědomitost a pravdomluvnost jsou tedy mimo jakoukoli pochybnost. A tento pan profesor Rinčen nedávno poslal do Československa článek tak pozoruhodný, že – ale raději posuďte sami.

V mongolské poušti Gobi, do jejíž obrovské rozlohy by se vešlo několik našich republik a jejíž charakter se mění od písečných přesypů až k vyschlé stepi s ojedinělými stromy, žije prý odpradávna divý člověk, almas. Pastevci jej dobře znali a shodně popisovali jako tvora zcela podobného člověku, pokrytého však ryšavými nebo černými chlupy. Podle stop zjistili, že almasové roztahují prsty u nohou od sebe, občas se i spustí na všechny čtyři a pohybují se velmi rychle i v obtížném terénu, v písku a ve sněhu. Mongolští arati, pastevci „patera druhů dobytka“, považovali almase za obyčejného šeredu, kterému ke kráse neprospívá ani pronikavý zápach, táhnoucí se za ním. Zbraně a oheň almasové neznají – potravu pojídají syrovou.

Prvním vědcem, který se zabýval problémem gobijského divého muže almase, byl známý mongolista profesor dr. Žamcarano. Sestavil dokonce mapu Gobi s označením míst pravděpodobného výskytu almase podle doložených a důvěryhodných zpráv o setkání s nim od konce 19. století až do roku 1928. Tak například roku 1906 se setkal s almasem ruský orientalista, původem Burjat, Badzar Baradin. Poblíže osady Badyn Džaran, kam jej zavedly národopisné výzkumy, spatřil v přesypech pouště Alašan nahé stvořeni, porostlé hustou ryšavou srsti, které si ho zvědavě prohlíželo. Baradinův průvodce, lamaistický kněz Šarap Siplyj, spatřil almase také, ihned seskočil ze svého velblouda a snažil se za každou cenu podivného tvora chytit – marně. Almas rychle zmizel mezi pahorky.

Badzar Baradin byl rozhodnut popsat toto podivuhodné setkání ve své úřední zprávě o cestě, ale slavný ruský cestovatel Sergej Fjodorovič Oldenburg mu jeho úmysl vymluvil. Nikdo by prý neuvěřil a bez hmatatelných důkazů nemá historka tak jako tak žádný smysl.

Šarap Siplyj zemřel asi před dvaceti lety v požehnaném věku devadesáti let. S ním i s Baradinem profesor Rinčen o příhodě hovořil. Ještě po řadě let ji oba líčili velmi přesvědčivě a živě.

V létě roku 1928 vyprávěla Rinčenovi starší gerji, mongolská hospodyně, že ji kojila almaska. Otec tehdy odešel s karavanou, matka byla u vzdálené studně se stádem, a když se vrátila, zjistila, že v jurtě sedí škaredá nahá žena s tělem pokrytým rezavou srstí a kojí její dcerku. Zděšená matka se vrhla ochránit své dítě – není divu, tato scéna je docela jako z Erbenovy Polednice. Almaska se polekala a neobratně uprchla, klátíc neobyčejně dlouhýma rukama. Pastevci, kteří byli svědky příhody, se dohodli, že almasce nejspíše zahynulo vlastní dítě, a že ji proto pálilo mléko. Mongolská babuška nijak příhody nelitovala – své železné zdraví, neznající žádné nemoci, připisovala právě tomu, že ji kdysi kojila gobijská divoženka.

V roce 1930 nalezl v poušti Gobi daleko od všech lidských sídel sovětský Kazach mrtvolku asi sedmiletého děcka, nahého a porostlého hustou srstí. Mládě almase nešťastnou náhodou zavadilo o nalíčený samostříl na škodnou, který je dovoleno užívat jen v nejpustších a zcela liduprázdných okrscích Gobi. Ve čtyřicátých letech se setkal profesor Rinčen se skupinou mongolských vojáků. Vyprávěli mu, že na jihozápadní hranici zastřelili několik almasů. Považovali je v ranní mlze za záškodníky.

Takových zpráv je celá řada. Láma Dambajórin se setkal s almasem v poušti a uprchl, protože podle pověry jsou prý almasové schopni čarovat a škodit člověku. Archeolog vědeckého ústavu Dordžisurun oznámil dr. Rinčenovi, že koncem třicátých let přišel divý člověk až do tábora jeho expedice. Stopy almase tehdy sledoval daleko do pouště.

Jedno z nejlépe ověřených setkání zažil ulánbátarský lékárník Nagmit v roce 1938, kdy v burhatských horách poblíže řeky Deljún nečekaně narazil na dospělého almase. Lékárník i se svými průvodci, učitelem Džoltajevem a dvěma Kazachy, se rozhodli almase za každou cenu chytit – ale prozíravý divý muž k sobě nepustil pronásledovatele blíže než na sto dvacet nebo sto padesát metrů. Neutíkal nijak překotně a se zájmem sledoval jejich pokusy dorozumět se s ním mongolsky, kazašsky i rusky a přilákat ho nabízenou potravou a oděvem, kterého měl trapný, totiž naprostý nedostatek. Když to Nagmita a Džoltajeva přestalo bavit, rozhodli se použít posledního, drastického prostředku – střelit almase malorážkou do nohy. Ani tento plán nevyšel. Sešli se asi dva hodně špatní střelci; almas zvědavě pozoroval, jak kolem něho létají kulky, a lapal po nich dlaní jako po mouchách – pak však jednotvárná kratochvíle přestala bavit i jeho – a zmizel. Příhoda byla protokolárně a místopřísežně zaznamenána a stvrzena všemi svědky.

Tolik – a ještě více – nám sdělil profesor Rinčen, Nuže – a co na to my?

Především je třeba ve prospěch hodnověrnosti hodně divoce znějícího článku říci, že materiál k jeho napsání vznikl v době, kdy ještě nebylo o tibetském „sněžném mužovi“ vůbec nic známo a kdy se hledání rozličných druhů divých mužů ještě nestalo oblíbeným sportem novinářů a novinami pořádaných senzačních výprav. Almas je v Mongolsku odedávna znám a popisován jako nepříjemný, někdy škodlivý tvor, plachý a vůbec ne nadpřirozený nebo nějakou kouzelnou mocí nadaný. Pověrčivý láma Dambajórin byl mezi ostatními svědky v tomto ohledu naprostou výjimkou. Pro mongolského arata byl almas – pokud vůbec o něm slyšel a zajímal se o něho – prostě jakousi páchnoucí opicí, hodně podobnou člověku. Neměl tedy zhola žádný důvod pověst rozšiřovat a obohacovat dalšími vymyšlenými podrobnostmi. Sama existence takového tvora v gobijské poušti není vyloučená. Gobi není Sahara – roste tu celá řada rostlin s jedlými bobulemi, některé úseky se přímo hemží zemními svišti, targabany – zkrátka o potravu by měl almas jakžtakž postaráno. Almas se bohužel už dlouho neobjevil – profesor Rinčen však stále doufá, že jeho existence bude přece jen prokázána. Vojenské operace proti Japoncům, stavba dráhy i telegrafních linek mohly divého muže zatlačit do zcela pustých a neprobádaných pouští právě tak, jako tam zatlačily divoké koně tachi i divoké velbloudy chaptagaje. Dobrý stopař – a mongolští stopaři jsou praví kouzelníci – by podle mínění profesora Rinčena objevil ne-li živého almase, tedy alespoň jeho pozůstatky, které by v suchém vzduchu Gobi určitě velmi dlouhou dobu nepodléhaly zkáze.

Kdoví? Objevily se i zprávy, o nichž profesor Rinčen pravděpodobně neví – alespoň je ve svém článku necituje, a přece jsou nadmíru zajímavé. Zesnulý osvoboditel Prahy maršál P. S. Rybalko vyprávěl a napsal, jak roku 1937 uviděl u svých vojáků východně od mongolského jezera Lobnor „divokého, huňatého muže“, vedeného na řetěze za vozatajstvem. Nařídil poslat zvláštní stvoření do Moskvy – divý muž však cestou zahynul a vojáci jej prostě – zakopali…

Objevy nových, dosud neznámých lidských skupin neustávají ani dnes. Ve středoaustralské poušti okolo jezera Mac Kay, považované za neobydlenou a neobyvatelnou, byli objeveni lidé, kmen žijící na úrovni starší doby kamenné. Nedovedou ani opracovávat nástroje – používají větví a kamenů tak, jak je naleznou. Profesor Abbie z Adelaidy a prof. Thompson z Melbourne provedli důkladný průzkum kmene Pintubi, jak se obyvatelé mnoha tisíců čtverečních kilometrů pouště nazývají. Zjistili pozoruhodné věci, týkající se trochu i našich úvah o almasovi. Pintubiové se živí výhradně velmi chudou a sporou rostlinnou stravou, kterou jim poskytuje příroda o nic štědřejší, než je písečná Gobi. Od známých lidských skupin se liší celou řadou dost závažných znaků – mají např. neporovnatelně nižší krevní tlak a bohatší porost vlasů a chlupů.

V tropických pralesích jihovýchodní Brazílie byli teprve před několika lety objeveni Indiáni kmene Xeta, žijící na úrovni doby kamenné a vyhýbající se jakémukoli styku s okolními obyvateli. Dokonce i ve zdánlivě dokonale poznaném a Evropany už dlouhá staletí navštěvovaném Indickém oceánu nalezla v roce 1960 italská výprava profesora L. Ciprianiho na Andamanských ostrovech neznámý národ, který se nazývá Onghi. Onghiové jsou nejspíše černoši a jejich civilizační úroveň nepřevyšuje Pintuby – příroda je zde ovšem štědřejší než australská poušť.

Jak vidíte, překvapení nejsou vyloučena – možná že ani v Gobi ne.

Vědci se už léta dohadují, které zvíře projevuje největší rozumové schopnosti. Až donedávna se zdálo, že bychom slovo rozumové, použité v takové souvislosti, měli dávat v každém případě do uvozovek, že o zvířecí inteligenci nelze mluvit, jen o více nebo méně složitých a zajímavých souborech vrozených pudů a reflexů. Platí to zcela jistě pro mravence a včely, kteří nejsou ve skutečnosti ani „pilní“, ani „stateční“, ani „věrní“, platí to pro naprostou většinu zvířat ostatních. Jedno zvíře se však z pohodlného schématu, které člověka staví daleko od všeho ostatního tvorstva, přece jen vymyká – delfín.

Dnes je již naprosto jasné, že delfín je nejinteligentnějším zvířetem a že u něho můžeme skutečně o inteligenci plným právem mluvit. Teprve obrovská mořská akvária umožnila jeho studium. Vědci zjistili fantastické skutečnosti. Delfíni opakují, ovšem velmi zrychleně a v pásmu ultrazvuku, slova, která zaslechnou od návštěvníků, dorozumívají se zvláštní řečí, mají radost z her, jejichž pravidla rychle pochopí, pomáhají raněným druhům, jsou chápaví a naučí se celé řadě povelů daleko rychleji a snáze než kůň a pes. Důvěra psychologů v delfíny je tak dalekosáhlá, že právě na nich chtějí vyzkoušet některý z umělých jazyků, jimiž se mají astronauti dohovořit s případnými obyvateli cizích planet.

Největší senzaci o delfínech přinesl v roce 1964 vysoce vážený londýnský odborný týdeník Animals. Popisoval asi toto:

U poloostrova Awa-Kazusa se potopil japonský rybářský člun. Čtyři muži posádky se snažili zachránit plaváním. Po šesti hodinách jejich síly počaly ochabovat, volali – marně. Hladina byla pustá, nikde žádná loď. Náhle se přiblížili dva delfíni a počali se tlačit pod slábnoucí muže. Jeden z rybářů, Nirumi lkeda, popsal svoje zážitky velmi dramaticky. „Vždyť jsou to delfíni. Snad nás chtějí zachránit!“ zvolal. Jeho druh Ogata několik metrů za ním zasípal: „Nesmíme doufat v zázraky!“ Delfíni se stále tlačili na rybáře. Zdálo se dokonce, jako by je chtěli stisknout pod vodu, ale to se jen občas nadechovali. Po několika usilovných pokusech se jeden z delfínů dostal pod Ogatu tak, že se mu rybář mohl posadit rozkročmo na hřbet. Zaryl prsty do kůže zvířete, delfín si to kupodivu nechal nejen líbit, ale dokonce připlaval k lkedovi a pomohl na hřbet i jemu. Druhý delfín jako by bedlivě pozoroval, co dělá jeho větší druh. Pak provedl obdobný manévr a druzí dva rybáři, Minuro a Amatoko, se vyšplhali na jeho hřbet. A pak už obrovská zvířata, která se mohla jediným pohybem své přítěže zbavit, plula nejkratší cestou plných 67 km k pobřeží. Těsně u břehů se zbavila břemene krátkým škubnutím, několikrát zakroužila kolem rybářů, jako by se chtěla ujistit, že poslední metry překonají sami, a zmizela v širém moři.

Popisovaný případ není první. Dva delfíni – snad právě tito dva, zachránili na témž místě roku 1961 tříčlennou posádku motorového člunu. Tenkrát, stejně jako v roce 1964, se nějaký čas po záchranné akci vraceli k pobřeží, hráli si s lidmi a dali se krmit.

Japonský sochař Ogo postavil na pobřeží poloostrova Awa-Kazusa delfínům-zachráncům pomník.

Já vím, zní to hodně divoce, ale obě příhod/ Jsou bezpečně zjištěny a ověřeny. Nemám, co bych k nim dodal. Jen to, že stará řecká báje o pěvci Arionovi, kterého zachránil na hřbetě delfín, může mít v sobě zrnko pravdy.

kaziiko a jeho důvěryhodnější příbuzenstvo

Kaziiko, dvacetimetrový veleještěr, podle všech známek poslední exemplář přežívajícího pravěkého brontosaura, se narodil v roce 1919 v konžské provincii Katanze. Bylo po něm tenkrát, když se objevil, dokonce i stříleno, ale z kulek si nic nedělal a skryl se v zarostlé bažině…

Depeše se křižovaly, odborníci psali zasvěcené i méně zasvěcené články, časopisy přinášely kresby podivuhodného dobrodružství a v Evropě už čekala na příhodnou loď lovecká výprava v plné zbroji, rozhodnutá buď kaziika ulovit, nebo zahynout na poli lovecké cti a slávy.

Jen jedinou maličkost opomněli informátoři dodat – že se totiž veleještěr kaziiko rodí… z nadměrného popíjení whisky.

Bylo to takhle: švédský lovec a prospektor Erikson tábořil právě v Katanze, když se setkal s jakýmsi zelenáčem, ocitnuvším se poprvé v nitru Afriky. Nováček se sháněl po senzačních historkách a dotíral na starého světoběžníka Eriksona, cože prý na svých cestách podivuhodného viděl. „Kaziiko!“ odpověděl Erikson, sice s povážlivou dávkou whisky v žaludku, ale přesto po pravdě. Kaziiko totiž znamená v domorodé řeči „nic, ale vůbec nic!“ a výrazu používají i v Africe usedlí běloši. Mladíček slovo ještě neznal a tak dotíral dál, jakže ten záhadný kaziiko vypadá. Trochu podroušený Erikson se nedal dlouho prosit a popsal zvědavci, jak nejlépe uměl, pohádkové zvíře černochů, nazývané chepekwe. Mladík nelenil, historku náležitě okrášlil a poslal do časopisu Star, odkud proběhla tiskem celého světa, a čtenáři v roce 1919, kdy se kaziiko z whisky zrodil, měli o čem přemýšlet…

Víra v podivuhodná, dávno vyhynulá zvířata, žijící dosud v hloubi afrických pralesů, byla ostudou kolem kaziika jednou provždy strašlivě otřesena. Právem. Tyto historky zavánějí až příliš mysliveckou latinou a levnou novinářskou senzací. Ostatně i při luštění otazníků natropí (jak je vidět na příkladě kaziika) jedna neoprávněná důvěřivost více škod než deset nedůvěr.

V posledních čtyřiceti letech bylo jen v samotné Africe objeveno a popsáno deset druhů velkých čtvernožců, až dosud vědě neznámých. Nejzajímavějším a zároveň nejtypičtějším příkladem je okapia, vědeckým jménem Okapia johnstoni. Objev je pozoruhodný tím spíš, že jde o zvíře velikosti pořádného osla, které od ostatních čtvernožců pozná kterýkoli laik, není-li právě slepý.

Sir Harry Johnston, guvernér Ugandy, se roku 1901 dozvěděl od cestovatele a novináře Stanleye, že podle tvrzení domorodců žije v pralesech okrsku Semliki a Ituri jakési neznámé zvíře, veliké jako kráva. Johnston, sám dobrý zoolog a vášnivý lovec, se pustil po stopě. Brzy se dopracoval prvního úspěchu: konžští bojovníci z pevnosti M’Beni měli, jak zjistil, své štíty potaženy pásy kůže, jejíž vzor docela dobře odpovídal Stanleyovu popisu. Belgičtí velitelé pevnosti M’Beni guvernéru Johnstonovi ochotně potvrdili, že takové zvíře je skutečně v okolí všeobecně známo, jeho lov je však vyhrazen toliko náčelníkům. Domorodci je jmenují okapi – což, jak se později ukázalo, je poněkud překroucený název z řeči afrických trpaslíků-Pygmejů, v původním znění o-a-pi.

Johnston nelenil a poslal štíty i s kožemi do Londýna, kde se mu část vědců vysmála, část považovala kožešiny za šikovně přebarvené kůže zeber a jen zoolog Sclater projevil kapku důvěry: schválil nález nového… koně, kterého nazval Johnstonův kůň…

Tím větší bylo překvapení vědců, když rozhořčený sir Johnston po velkém dohadování a smlouvání s pověrčivými domorodci zanedlouho získal celou kůži i s lebkou. Obojí se stalo senzací zoologického kongresu v Berlíně roku 1901 a na seznamu živočišných typů se objevil i zbrusu nový – Okapia johnstoni.

O této historce se mluvf a píše nejčastěji, ale Okapia johnstoni zdaleka není ani posledním, tím méně jediným velkým zvířetem, objeveným a popsaným dávno poté, co slavný Cuvier (v 18. století) něco takového rozhodně odmítl. V roce 1882 to byla zebra Grévyho (Dolicholippus grévyi Outstalet).

V roce 1910 horská nyala (Nyala buxtoni Lydekker), překrásná antilopa z jižní Etiopie.

A jako objev opravdu těžkého kalibru – nový druh buvola, objevený roku 1941 (!) v džunglích Vietnamu a nazvaný kouprey čili Bos sauveti Urbain.

O rok později se věda dozvěděla o běloruké opici satan (Colubus metternichi krumbiegel) …

Stačí?

Jak vidíte, překvapení nejsou vyloučena. Některé zprávy o dalších podivných tvorech bych vám rád citoval tak, jak byly sepsány, dříve než jejich i tak dost neuvěřitelný obsah novináři překroutili nebo aspoň přikrášlili.

Ve zprávě britské vědecké expedice, zkoumající v letech 1932-1933 vnitřní oblasti Kamerunu v západní Africe, čteme stať podepsanou Ivanem Sandersonem. Je jako nejpoutavějšf fantastický román. Poslouchejte výňatek:

„Nestačil jsem doplavat ani do středu řeky, když jsem na břehu zaslechl křik a výstražné volání svých přátel. Ohlédl jsem se. Přímo nade mnou se vznášelo podivné stvoření. Ostrá blanitá křídla rozsekávala se svistem vzduch, tlama byla rozevřena a lemována řadou bílých ostrých zubů. Pterodaktylus! Okřídlený ještěr, který měl už zahynout v předhistorické době… Než se snesl soumrak, proletělo to přízračné stvoření nad řekou ještě jednou, ale v opačném směru. Skrylo se v bažinách, v mlhavém oparu, vznášejícím se nad vodou.“

Potud doslova Ivan Sanderson. Ve zprávě je dále uváděno, že tento tvor má mezi kmeny západní Afriky špatnou pověst – nazývají jej „přízrakem smrti“ a věří, že jeho spatření znamená neštěstí, ne-li docela záhubu.

Nezávisle na Sandersonovi podal prakticky totožnou zprávu jiný vědec, také zoolog, Pittman. Tvrdí ve své zprávě doslova toto: „Nejednou jsem slyšel od domorodců vyprávět o bajkami opředeném tvoru, žijícím v konžských údolích. Obývá husté lesy uprostřed nepřístupných bažin v pohraničním území Konga a Angoly. Podle popisu očitých svědků, kteří se s ním setkali, připomíná pterodaktyla. Jestliže toto zvíře neexistuje, odkud vzali primitivní lovci a rybáři, kteří samozřejmě neznají paleontologii, téměř přesný popis ještěra, žijícího v předhistorické době?“

Ponechávám tuto příhodu bez komentáře a pokračuji svědectvím anglického lékaře, který pracoval celý život v oblasti jezera Tanganjiky, a ve svých vzpomínkách, ostatně velmi věcných a střízlivých, píše: „Jednou ke mně přinesli na nosítkách strašlivě rozsápaného stopaře. Na otázku, kdo ho tak zřídil, odpověděl – mgva. Bylo by samozřejmě snadné a prosté říci, že mgva neexistuje, ovšem já, který jsem cestoval dlouho po oblasti, kterou mgva sužovala a terorizovala, a pomáhal jsem lidem, které potrhala, to nemohu tvrdit.“

Co je to mgva?

Přízrak pralesa, tichá smrt – šedá kočkovitá šelma vysoká jako osel, mnohem větší, a jak se zdá, i silnější a chytřejší než tygr nebo lev. Vidělo ji velmi málo lidí, schopných vydat po setkání ještě svědectví. Jen několik jich přežilo – a všichni vypovídali shodně o obrovské šedé příšeře, schopné odnést v tlamě člověka nebo krávu stejně lehce jako králíka. Jeden domorodý policista, zabitý mgvou – jeho smrt byla pozorována dvěma vyděšenými zlodějíčky, schovanými té noci pod jednou z chatrčí – držel ve ztuhlé ruce chomáč dlouhých šedivých chlupů. Vědci provedli jejich rozbor a zjistili, že nepocházejí ze žádné známé kočkovité šelmy.

V nedávné době řádila mgva tak strašlivě, že byly pralesy dokonce pročesávány řetězem vojska, byly kladeny pasti, otrávené návnady – všechno marně. Belgický zoolog Ejwelmanns tvrdí, že se mu podařilo mgvu ulovit, a charakterizuje ji jako „větší než lev, strašnější než tygr, rychlejší než leopard a chytřejší než rys“.

Opět se zdržím komentáře a pokračuji.

V prvních letech našeho století nalezl jakýsi cestovatel v pampách Jižní Ameriky kosti velkého zvířete. Jako nálezce si osoboval právo zvíře pojmenovat a nazval ho tedy Mylodon. Kosti odeslal do Britského muzea a jeho ředitel, Roy Lancaster, ohromil svět zprávou, že kosti tohoto gigantického lenochoda nejsou pravěké, jak se domníval cestovatel, ale nejvýše několik let staré, a že tedy není vyloučen, ba naopak, že je velmi pravděpodobný výskyt dalších živých zvířat tohoto druhu v neprobádaných houštinách povodí Amazonky. Právě v poslední době proskočily západním tiskem zprávy (doprovázené reprodukcemi zvětšených výřezů fotografií), že novozélandští letci při vzdušném snímkováni těžko přístupného hornatého vnitrozemí spatřili tvora, s nímž se zoologové už dávno a s lítostí, ale přece jen definitivně rozloučili – ptáka moa.

Tento pštrosu podobný pták-běžec silných nohou a mocného zobáku byl vyšší než slon. Vědeckým jménem se nazývá Dinornis a na Novém Zélandu jsou nalézány jeho kosti, někdy i vejce nebo rozbité skořápky. Mezi domorodci je zachována řada nejspíše skutečných příhod, které se ještě neměly čas změnit v bajky a pohádky. Poměrně nedávní předkové dnešních Maorů ptáka moa znali a lovili. Toto zvíře bylo považováno (pravda, trochu přehnaně) za velmi nebezpečné, zlé, dravé a útočné. Vypráví se o dvou Američanech (jeden z nich se jmenoval Robert Clark), kteří prý před sto lety narazili na živé exempláře ptáka moa, neodvážili se však vystřelit. Nepochybnou skutečností je, že úplná kostra ptáka moa byla nalezena vedle skleněných střepů, rozbité dýmky a rezavé podkovy, tedy vesměs věcí, kterých se domorodcům dostalo od Evropanů. Stejně jisté je, že v hrobech Maorů jsou nalézána vejce ptáků moa jako potrava na cestu do věčnosti a že ještě roku 1870 získal anglický zoolog od novozélandských zlatokopů úplnou kostru ptáka, na níž byly zaschlé zbytky svalů a kůže.

Spory, zda rozšířený rod ptáků moa, který měl na Novém Zélandě téměř dvacet druhů, skutečně vyhynul, pokračují již několik desítek let a letecké pozorování je opět zaktualizovalo.

Blízkým příbuzným dinornise byl Aepyornis, žijící na Madagaskaru, který vyhynul ve zcela nedávné, téměř současné době. Étienne de Flacourt, bývalý francouzský guvernér Madagaskaru (dnes už ovšem

Malgašské republiky), píše ve svých Dějinách Madagaskaru, vydaných před časem v Paříži, o obrovských ptácích, obývajících v hojném počtu jižní část ostrova. Důstojník francouzského námořního dělostřelectva Sganzin koupil ještě roku 1831 obrovské čerstvé vejce aepyornise – jeho obsah byl 9 litrů a vešlo by se do něho 183 slepičích vajec. Však také Aepyornis maximus, jehož zbytky nalezl v roce 1893 nedaleko zátoky Stampulu-We zoolog Andrews, dorůstal výšky více než tří metrů. Aepyornis vymřel na Madagaskaru, jak se zdá, teprve koncem minulého století (nikoli počátkem 17. století, jak se někteří autoři domnívají) a jeho bratranec moa, dinornis – kdo ví?

Honba za podivuhodnými zvířaty neustává. Druhé číslo vysoce odborného Anglického listu pro výzkum obojživelníků, ročník 1962, přináší obsáhlou zprávu badatele M. J. Tylera o novém druhu obrovské žáby, nazývané domorodci agaka vyskytující se na Nové Guineji v oblasti kolem Nondugl. Tyler vyslechl za přítomnosti manželů Boothových, usazených již dlouhá léta v této opuštěné a málo zalidněné krajině, dvě stě domorodců, jejichž popisy obrovské žáby se zcela a do posledních podrobností shodovaly. Podivný tvor je prý na hřbetě trávově zelený, břišní část má světle hnědou (jako uvadlé listy pándánu, přirovnávali domorodci) a dosahuje délky až 40 cm! Žába prý žije mezi řekami Tim a Tagan – obyvatelé blízké vesnice Tara ji nazývají carpan-pnay. Náčelník vesnice Tylerovi vysvětlil, že žába je poměrně vzácná a že je ji možno ulovit jen v době, kdy přichází k řece, aby kladla vejce. Tyler musel odjet dříve, ale chystá zvláštní výpravu za tímto „žabím králem“, o jehož existenci je svatosvatě přesvědčen.

Takových zpráv jste jistě četli a budete číst ještě mnoho. Hodnoťte je raději velmi opatrně. Vzpomeňte si vždycky na novinářské kachny a na to, jak se zrodily.

Že nevíte? Inu, bylo to tak: když se holandští rybáři poprvé vrátili v 18. století z grónských vod, vyprávěli zvědavým novinářům o polárních kachnách, které si prý pro

neobyčejné mrazy odvykly sedět na vejcích a vylézají z mušlí…

Noviny tuto zprávu uveřejnily, a tak se zrodila první novinářská kachna o kachnách. Jak vidíte, je také spojena s podivuhodným zvířetem.

A navíc, abyste věděli, je kachna i tohle, ačkoli se to můžete ledaskde dočíst. „Kachna“ se do novinářství dostala v 18. století z Německa. Redakce označovaly obzvláště divoké zprávy „Non testatur“.

„Neověřeno“, zkratkou „NT“. A protože en-te je německy „kachna“… atd.

Značnou část historek tohoto druhu bychom mohli nadepsat „zvířata z padělatelské dílny“. Holanďan van Herwaarden se setkal v roce 1929 v pralese Sumatry s lesním mužem – napůl opicí, napůl člověkem. Oznámil svůj objev novinářům, kteří jej jaksepatří roztroubili do světa. Lov „lesních mužů“ byl ihned zakázán, chystala se výprava, která měla chytit podivuhodný mezičlánek mezi opicí a člověkem. Pak se však stal hrozný „omyl“ – bylo zastřeleno mládě orang-pendenga. Holandští úředníci kvalifikovali událost jako zabití, a aby byl právní podklad připravovaného procesu s „vrahem“ zcela jednoznačný, předali mrtvolu zoologickému muzeu v Djakartě. A výsledek? Orang-pendeng se ukázal být uměle „polidštěnou“ opicí s odlomeným ocasem, upilovanými zuby a dohola ostříhanou srstí.

Velmi pozoruhodná zvířata a rostliny se podařilo alespoň v podobě zkamenělin nacházet ve dvacátých letech 18. století známému wurtzburgskému lékaři, přírodovědci a filosofovi J. B. A. Beringerovi. Na první pohled bylo zřejmé, že nejde jen o běžné a v té době známé zkameněliny. Zde zřejmě spolupracovala i tajuplná tvůrčí síla přírody. Vždyť kromě motýlů, brouků, raků a rostlin nacházel Beringer dokonce kameny se zřetelnými otisky tvarů nebeských těles, ba i s jakýmsi písmem, jehož rozluštění nepochybně odhalí lidstvu vzácná přírodní tajemství…

Kolegové vědci kroutili zamyšleně hlavami a zachovávali moudré mlčení. Beringer byl však nadšen. Nic se mu nezdálo podivným nebo dokonce podezřelým. Horlivě vykopával nové a nové tabulky s novými a novými kresbami a zároveň napsal a nechal vytisknout obsáhlou, bohatě ilustrovanou knihu Litographia Wircebur-gensis, v níž podrobně rozebral svoje nálezy.

Podzim však přinesl katastrofu. Ubohý profesor nalezl kámen, na němž si přečetl své zkamenělé jméno. Teprve tehdy pochopil, že se stal obětí mystifikace. Profesor Beringer málem zešílel. S pomocí příbuzných skoupil všechny výtisky své knihy, které mohl dostat, zničil všechny dosažitelné zkameněliny. Zásluhou škodolibých kolegů však blamáž pronikla do veřejnosti a stala se historickou.

Fakt, že učený vědec několik let podvod neprohlédl, nesvědčí ani tolik o jeho malém důvtipu, jako o stavu tehdejší vědy, která zkameněliny a pozůstatky někdejšího života pokládala mylně za mystické hříčky přírody.

loch ness a jeho příšera

Dokud budou poutě poutěmi a dokud se budou děti rády vozit na kolotoči, což jistě hned tak nepomine, zůstane jméno lochneska živé a známé.

Málokterý mladý muž či slečna, vozící se na drkotavém hřbetě dračí příšery, však dnes ví, na čem vlastně jede: na zpodobení nejpopulárnějšího netvora dvacátého století, příšery z Loch Nessu, zvané též něžně „Nessy“. Její historie počala 22. června 1933, kdy jacísi manželé Spicerovi jeli vpodvečer autem kolem skotského jezera Loch Ness, když tu s hrůzou pozorovali, jak se přes silnici před jejich vozem pohybuje velké podivné zvíře tlustého těla a dlouhého krku, vlnícího se a kmitajícího. Nohy ani hlavu nespatřili. Zvíře přešlo silnici a zmizelo. Historka manželů Spicerových byla považována za vtip nebo dokonce za pokus o mystifikaci a zprávy o ní přinesly jen malé a nevýznamné místní listy Nothern Chronicle a Invemess Courier – o několik měsíců později se však s příšerou při podobné příležitosti setkal jakýsi pan Artur Grant, který jel v noci kolem jezera na motocyklu. Byla to měsíčná noc, úplněk, a pan Grant prý docela dobře viděl hlavu zvířete – podobala se hlavě úhoře s velkýma očima, posazenýma až k samému temeni.

Teď se „příšery“ zmocnili novináři a dali se do práce. Zanedlouho se o lochnesském jezeru mluvilo od Skotska až po Japonsko. Cirkusový podnikatel Bertram Mills nabídl 20 000 liber šterlinků každému, kdo nestvůru dodá do jeho cirkusu, newyorská zoologická společnost byla chudší, a nabídla proto jen 5000 liber. Našel se dobrovolník, který se na stránkách Glasgow News velkoryse nabídl přeplavat jezero jako „vnadidlo pro obludu“. Expedice Daily Mailu nalezla – s obrovským popraskem – dokonce i stopy nestvůry a utržila zanedlouho neméně obrovskou ostudu, když se ukázalo, že stopy byly vyrobeny popelníčkem jednoho z účastníků expedice, zhotoveným z hroší tlapy… Popularita lochnesky dosáhla poprvé vrcholu v červnu 1934, kdy vyšla o mořském hadu v Loch Nessu kniha plukovníka Ruperta T. Goulda, na 228 stránkách dokazující existenci této příšery. Tehdy se v „lepší“ společnosti mluvilo jen o nestvůře – ačkoli např. nástup fašismu v Německu byl rozhodně nestvůrnější, obludnější a hlavně závažnější…

Nestvůra byla mnohokrát spatřena při nejrůznějších příležitostech. Každý svědek ji popisoval trochu jinak. Poslední tlustá kniha o ní vyšla, pokud vím, před několika málo lety z pera anglického lékaře. Je doprovázena mnoha radarovými snímky a dokonce „autentickými“ fotografiemi těla nestvůry při bleskovém světle, neboť hrdinný lékař nedbal nebezpečí a přiblížil se až k odpočívající obludě…

Jako muž poněkud seznámený s fotografií prohlašuji, že celá kniha i bleskové snímky v ní jsou bluf, vypočítaný jen a jen na kapsy čtenářů. Někteří badatelé si ponechávají pro lochnesskou nestvůru tak říkajíc „zadní vrátka“. Tvrdí, že by jí mohl být prostě tuleň, který by se do jezera dostal z moře průplavem, umožňujícím proplout i velkým námořním lodím. Inu – když už tuleň pomohl na svět mořským pannám a jiným příšerám (a to nepochybně pomohl), proč by nemohl zrodit i nestvůru z Loch Nessu? Odmyslíme-li si štíhlý krk, vypadá kresba manželů Spicerových (str. 248) docela na tíříškatého dobráka tuleně, hrnoucího se přes silnici a mávajícího ocasem tam, kde vyplašení automobilisté viděli krk, nemyslíte? Docela přirozené vysvětlení všech proslulých jezerních oblud, tedy nejen lochnesky, ale i chajyrky i hrozné sucurijú gigante z Amazonky by také mohla poskytnout prostě vodní vegetace, jejíž zbytky jsou občas vyzdviženy (a to zejména například při otřesech) na hladinu metanem, vznikajícím hnitím rostlin. Bubliny mohou jednou stranou „vyfukovat“, tvořit gejzír, pohybovat celou masou a napodobovat dokonce skoky. Když plyn unikne, obluda se pochopitelně zase potopí.

Hrozně nerad bych se vystavil podezření senzacechtivosti nebo přílišné důvěřivosti, ale…

Ale existují i zprávy, nad nimiž se volky nevolky trochu zamýšlíme. Na podnět Výboru pro určení neznámých úkazů v jezeře Loch Ness, vartujícího ve zříceninách hradu Urquhartu a střežícího jezero fotografickými a filmovými kamerami i radiolokátory, byly provedeny průzkum a třídění zpráv o lochnesce. Výsledky byly neobyčejně zajímavé. Podivná a hrozivě veliká bytost, prohánějící se vodami Loch Nessu, se objevuje nejen v těžko datovatelných pověstech a bájích, ale i v letopisu ze šestého (!) století, ve středověké kronice a v celé řadě pozdějších, nepravidelných, ale tvrdošíjně se opakujících zmínkách. Výbor došel k závěru, že objevení se nestvůry v roce 1933 není bez souvislosti se stavbou silnice, při níž byly odstřelovány skály kolem jezera. Skoro se zdá, že výbuchy probudily

lochnesku podobně jako výbuch vodíkové bomby příšernou godzilu v japonském fantastickém filmu. Nějakou chytrou hlavu napadlo pro velký úspěch výbuchy opakovat a čekat, co se bude dít. Pět dnů to nad jezerem dunělo a bouchalo, pět dnů byly odpalovány nálože.

A lochneska? Možná že vás překvapím, ale objevila se celkem čtyřicetkrát na hladině a šestkrát se ji podařilo nafilmovat v pohybu. Pravda, snímky jsou prabídné kvality, ale něco se na nich nepochybně hýbe. Nestvůra? Kmen stromu? Ponorka? A co asi zjistil echolot rybářského člunu, lovícího roku 1954 v jezeře? Celé tři minuty načrtával obrysy jakéhosi tělesa neobvyklého tvaru a přinejmenším patnáct metrů dlouhého, vznášejícího se v hloubce 170 metrů asi 46 metrů nad dnem jezera. Pak těleso „odstartovalo“ a vlastním pohybem uniklo, což by se patrně nepodařilo ani troskám člunu (například), ani kmenu stromu.

Oficiální komise, pověřená prozkoumáním problému, vydala prohlášení, v němž opatrně mluví „… o čemsi, existujícím v jezeru Loch Ness, s velkou pravděpodobností pevné konzistence, stojícím za seriózní vědecké bádání…“ Obě nejslavnější anglické university, oxfordská i cambridgeská, vyslaly před několika lety vlastní bohatě vybavené vědecké expedice, aniž by stál výsledek (kromě několika tradičně nejasných snímků a množství nevysvětlitelných radarových záznamů) za zmínku. V *roce 1961 nabídla dokonce sama britská televize svým divákům „bonbónek“: přímý přenos od jezera s velkolepou honbou za příšerou. Televizní kamery, umístěné na motorových člunech, číhaly, kdy se nad hladinou objeví hadovitá hlava na dlouhém krku, porostlém žíněmi (jak bývá lochneska svědky popisována). Napětí se stupňovalo. Echoloty zaměřily v hloubce předmět, který velikostí i tvarem odpovídal hledanému tvoru. Ihned byly spuštěny podvodní televizní přijímací kamery a reflektory. Marně. Lokalizovaný předmět pojednou zmizel, jako by se propadl. Bylo po senzaci.

Nebo snad nás nějaká senzace přece jen čeká? Inu – zájem o lochnesskou záhadu zatím neopadl, spíše vzrůstá. Na březích číhají nejen neúnavní amatéři, ale i vážní vědečtí pracovníci. Jsou vyzbrojeni nejnovější technikou a jistě neobyčejně vítáni hoteliéry v širém okolí. Oficiální místa v existenci „čehosi, patrně pevné konzistence“ v jezeře – věří. Alespoň napůl věří.

A právě v posledních letech slaví lochneska jakési slavné zmrtvýchvstání. Tajuplné zvíře prý spatřilo na své vlastní oči přes sto lidí, a co hlavního, konečně byl fotolaboratořemi anglické RAF (Royal Air Force) prostudován 16mm film s příšerou v hlavní roli, natočený roku 1960. Vyjádřili se odborníci vyhodnocovači z JAŘIC, vojenského zařízení, luštící už za války všelijaké záhady na nejasných leteckých snímcích (například německých základen V-l a V-2).

Film, který natočil letecký inženýr Tim Dinsdale, člen skupiny pro průzkum jezera, zkoumali pánové z RAF a JAŘIC pět let – tedy dost dlouho, aby jejich úsudek nebyl ukvapený. Posudek má více než 2000 slov a je psán – jak jinak? – vojenskou hantýrkou. Konstatuje naprosto rozhodně, že na snímku je živý tvor, nikoli člun nebo něco podobného, o příčném řezu 180 cm a výšce těla asi 150 cm, pohybující se rychlostí 16 km/hod.

Dvanáctimetrový film proběhl takřka všemi televizemi světa a rázem byla vytvořena LNPIB (jak vidíte, Angličané si s námi v oblibě zkratek nezadají) – čili The Loch Ness Phenomena Investigation Bureau – se sídlem poblíže městečka Drumnadrochit. Předsedou je známý polární badatel korvetní kapitán Quintin Riley. LNPIB už získala množství dalších snímků, radarových záznamů a dokonce další vyjádření letectva o délce zvířete – 27 metrů; což je úctyhodné. A také popularitu.

Labouristický poslanec Lipton přednesl v parlamentě vášnivou interpelaci o nutnosti jezero vylovit, navzdory jeho rozměrům.

Držitel světového rekordu v plavbě přes kanál La Manche Barry Watson přepluje za asistence pěti po zuby ozbrojených žabích mužů jezero po délce. Statečná osmnáctiletá plavkyně Brenda Sherratová to už udělala po šířce, aniž byla sežrána.

A slavná, nadmíru konzervativní vláda Jejího Veličenstva vydala přísné nařízení, že lochneska smí být toliko pozorována, nikoli však pronásledována nebo lovena, což je na pováženou. Je zřejmé, že anglické vládní kruhy v existenci lochnesky věří, jinak by neriskovaly nesmrtelnou ostudu, jaká by vznikla například stejným zákonem na ochranu jezinek nebo hejkalů…

Kdoví, jak to všechno dopadne – ale ať tak či onak, rozhodně si „Nessy“ nezaslouží posměchu a ponižování už proto, že se stala kmotrou a snad i původcem – lochnesky. Té na pouti. Však se na ní taky rádi svezeme.

Zdálo se už, že lochneska odešla na definitivní penzi mezi pouťové atrakce – a hleďme! Dostala sestřičku. Počátkem prosince 1964 oznámil zástupce náčelníka Severovýchodní expedice Moskevské státní university S. Rukosujev, že se s ní tváří v tvář setkal. A nejen on; několik dní před ním měl tu čest i pracovník biologického oddělení jakutské odbočky Akademie věd SSSR N. Gladkich.

Stalo se to na jezeře Chajyr – vlastně ani ne na jezeře, jaképak jezero, má-li jen skromných 500 krát 600 metrů – na jezírku západně od řeky Jany asi 150 km od moře Laptěvů.

„Uprostřed jezera se neočekávaně objevila hlava, potom hřbetní ploutev. Zvíře bilo dlouhým ohonem do hladiny, až se po jezeru rozběhly vlny…“

Gladkichovi se nestvůra dokonce představila v celé kráse na břehu jezera, kam se vyšplhala. „Malá hlavička na dlouhém lesknoucím se krku, ohromné tělo s temnou kůží a kolmo trčící hřbetní ploutví…“ Než mohl Gladkich přivolat další členy výpravy, šplouchla nestvůra zase do jezera – docela podle špatného zvyku všech svých kolegyň, které ani v jednom případě nezanechaly nic, ale vůbec nic pro chudáky vědce. Ani stopu, ani dokumentární snímek, ani, s odpuštěním, hromádku trusu.

Lochneska – vlastně chajyrka – není prvním bubákem sibiřských jezer. V létě 1953 vylekal geologa V. Tvrdochlebova skoro až k smrti temný hřbet obrovského zvířete, prohánějícího se těžkými skoky pod hladinou jezera Vorota. Jakutové tvrdí, že v širém okolí, v jezerech Sordongnochského plato u pramenů Indigirky je podobných „čertů“ povícero, a raději je obloukem obcházejí.

Když článek o chajyrce vyšel v sovětské Komsomolské pravdě a když byl víceméně okrášlené převzat všemi novinami (ačkoli byla zima a okurková sezóna bývá spíše v měsících horkých a dusných, kdy se příšery zjevují nejčastěji), požádal československý deník Mladá fronta o vyjádření našeho nejvýznačnějšího paleontologa, prof. dr. Josefa Augustu. Ten chajyrku jednoznačně zamítl, a to tím spíše, že Komsomolská pravda psala jakoby nic o ichtyosaurovi, ryboještěrovi, který by měl asi stejné důvody k návštěvě pevné půdy jako třeboňský kapr.

daazlwurm – alpské strašidlo

Podivná a vědou neuznaná zvířata se neprohánějí jen v tropických pralesích a mořských hlubinách. I v dokonale poznaných a krabičkami od filmů posetých Alpách straší už asi dvě stě let podivný tvor. Horalé mu říkají daazlwurm, springwurm, stollenwurm, tatzelwurm, stutzen, bergstutz – v přibližných překladech: prackatý červ, skákavý červ, červ s uťatým ocasem, a jsou ochotni zadušovat se všemi svatými, že v málo navštěvovaných alpských údolích a na skalnatých úbočích hor opravdu existuje. Červ se prý vyskytuje jen v nadmořské výšce asi 1000 metrů a vzbudil svého času takovou pozornost, že známý německý přírodovědecký časopis Kosmos, podobný našemu Vesmíru, uspořádal vážnou anketu, v níž shromáždil všechna hodnověrná svědectví a zároveň vyzval přírodovědce k dalšímu pátrání po podivném zvířeti. Dozvídáme se, že již roku 1779 byl sedlák Hans Fuchs napaden dvěma skákavými červy a polekal se tak, že ho ranila mrtvice. Podrobnější zpráva pochází např. z roku 1927: při obchůzce přepadl skákavý červ jakéhosi lesníka. Ten popsal skákavého červa jako zvíře asi půl metru dlouhé, černé, žlutě skvrnité, se čtyřmi krátkými nohami a s velkými zuby. Skákalo prý dva i tři metry daleko a chovalo se bez ohledu na úřední stejnokroj neobyčejně zuřivě.

Jiní svědkové popisují červa (který, jak je vidět, nejspíše červem není) zase trochu jinak, ale lesníkovo vylíčení podoby se v hrubých rysech shoduje s valnou částí svědectví. Jen velikost alpského mloka, jak jej prozatím věda nazvala, bývá odhadována na ještě větší. A. Schultes tvrdí, že alpský mlok má trup silný jako tělo tříletého dítěte, tvarem se podobá ještěrce a je porostlý ojedinělými chlupy. Poblíže Dachsteinu se prý dokonce podařilo jakémusi mužovi alpského mloka ubít. Byl 70 cm dlouhý, se šerednou hadovitou hlavou (ten mlok, rozumí se). Při zápase kousl soka do ruky.

Roku 1929 se jakýsi podnikavý učitel vypravil na dlouhý pobyt do hor, aby se na vlastní oči přesvědčil, zda lidová vypravení o skákavém červu nelžou. Vyhledával místa, kde došlo v minulosti k setkání – a opravdu! Nakonec na jednom balvanu spatřil asi půl metru veliké, hladké a bílé zvíře, s dvěma pahýly na hlavě a velkýma očima. Než se milý učitel nadál, zmizelo to zvíře v díře. Alpskému mloku jsou dodnes připisovány mnohé neplechy, ba i vážná neštěstí, která skončila smrtí napadeného. V Alpách stojí několik sloupů (např. poblíže osady Unken) s obrázky, případně i popisem osudných příhod. V nich se, kupodivu, přidržela lidová tradice spíše podoby červa než mloka. Na tom nic nemění naše ilustrace, představující párek springwurmů, podobných nejspíše krysám. V této souvislosti se rázem vybaví jiné záhadné zvíře, „červ tlusté střevo“, olgoj-chorchoj, zabíjející záhadným způsobem a na dálku v mongolské poušti Gobi. Také on prý žije na náhorních planinách. Vylézá jen v nejteplejších měsících roku – jinak spí v některé z desetitisíců jeskyň skalních labyrintů. Mongolští pastevci, arati, jej považují za sice nebezpečné, ale přece jen obyčejné zvíře, nikoli za báchorečnou bytost, jsou o jeho existenci přesvědčeni a místům, kde by se s ním mohli setkat, se v létě důsledně vyhýbají. Snad je to i lidová bajka, jejíž původ tkví ve snaze vysvětlit nepochopitelnou smrt úžehem… snad… Kdoví?

Nad alpským mlokem i nad olgoj-chorchojem je ještě otazník. Anebo ne?

Myslím, že alpský mlok o svůj otazník hanebně přišel.

Snad se s ním setkáte i vy – a nemusí to být zrovna v Alpách. Stačí Vysoké Tatry a na nich sněžné pole, odolávající statečně náporu jarního sluníčka někde ve výši 1500 i více metrů. Obrátíte větší kámen – a zpod něho na vás vykulí oči, s odpuštěním pitomě vyboulené, pořádně velká černá mločí potvora, mlok černý, Salamandra atra. Ani se nepohne a po způsobu sekcí otužilců při plaveckých oddílech mu nevadí crkot ledové vody z tajícího sněhu, smáčející proudem jeho černou kůži. Teprve v noci do něho vjede život a obtěžuje se na lov hmyzu.

Mlok černý se v Alpách vyskytuje až do výše 2600 metrů, což jistě udivilo bodré horaly a není divu, že si ho trochu přikrášlili pověstmi, tím spíše, že žlázy po celém povrchu jeho těla vylučují jedovatý salamandrin, schopný poleptat pokožku až do naskočení puchýřů. Další část legendy – nebezpečná útočnost.– je zde…

Co dělat – po tomhle otazníku je asi přece jen veta!

Pro útěchu a pro potěšení vám však prozradím, že Draco montanus čili drak horský, byl až do počátku osmnáctého století považován za pravoplatného a tak říkajíc dekretovaného obyvatele Alp vedle kamzíků, svišťů a orlů. Vědci o jeho existenci nejen vůbec nepochybovali, ale přesvědčovali se dokonce vlastní zkušeností – někdy dosti svízelnou – že drak není báchorkou z pohádek.

Jan Trimer se v horách potkal s černozeleným, nejméně sedm stop dlouhým plazem s kočičí hlavou. Farář Jan Buller, člen konzistoře, narazil na Frumsenberku na opravdovského draka, tlustého jak pavéza (nevím, jak je pavéza tlustá, ale asi moc), se čtyřma tlustýma nohama a půl stopy vysokým chocholem. Buller se asi nepodíval dosti pozorně – téhož draka totiž spatřil a o svém zážitku přísežně vypověděl jeho kolega, bonstetenský farář Butschlin, který ovšem namísto chocholu spatřil na hlavě potvory – královskou korunu… Protokoly bohužel zapomněly dodat, kolik se před oběma setkáními ztratilo ze sakristií mešního vína.

Obyvatelé Luzernu spatřili v roce 1648 letět kolem hor neobyčejně lesklého draka, který při letu „sršel jiskry jako železo, do kterého kovář buší kladivem“. Osobní zkušenost měl s tímto stvořením o patnáct

let později praporčík Andreas Roduner, který popis doplnil. Drak prý byl „úžasně veliký, pokrytý velmi tlustými šupinami, na břiše mu pulsovaly mohutné tepny, měl tři lokte dlouhý ocas a na hřbetě byl porostlý hustými štětinami“. Fuj! Dobrá, řeknete si (a já taky): kněz, lancknecht, poplašení venkované. Ale vědci?

Nu ano – i vědci! Vážený a nadmíru slavný vědec Athanasius Kircher (1601-1680), jemuž např. vděčíme za laternu magiku i za mnoho jiných vynálezů a objevů, popisuje obšírně a naprosto vážně smutné dobrodružství jistého obyvatele Luzernu, zřejmě draky oplývajícího, který v horách spadl do dračí jámy a ocitl se pojednou mezi příslušníky dračí rodiny. V naprostém rozporu s obvykle popisovanou nerudnou povahou draků a jejich nespolečenskými zvyky se k němu nejen chovali celkem přívětivě, ale dokonce jej pro rozptýlení občas „lechtali ocasy za krkem“.

Jídelníček bodrého Luzerňana byl poněkud jednotvárný. Celých šest měsíců, které mezi draky strávil, se živil, právě tak jako draci sami, slanou vodou vytékající ze skal. Tento málo lákavý pokrm se mu stal nakonec osudným. Když byl vysvobozen jedním z draků, jehož se chytil za ocas a nechal se vzdušnou cestou transportovat na „louku plnou květin“ a odtud zpět k lidem, nezvykl si již na lidskou stravu a za dva měsíce nato skonal, vykonav řádné poděkování všem svatým, kteří ho z dračího hnízda vysvobodili.

Kircherovo líčení do puntíku převzal neméně slavný učenec daleko mladší generace Jacob Scheuchzer (1677-1733) a pečlivě je vypsal ve svém latinském spise Itinera alpina jako jednu ze zajímavostí a přírodopisných vzácností Alp… Jak se pak můžeme divit alpskému mlokovi a všem, kteří o něm báchoří?

Je málo území dosud tak opředených tajemstvím, jako jsou nekonečné prostory saharské pouště. Přes Saharu vedou letecké linky a také několik karavanních cest, avšak naprosto největší část jejích písčitých, skalnatých a tu a tam i úrodných prostor je neprozkoumaná a neprobádaná.

Marocký sultán Mulai Hassan se kdysi vypravil s 10 000 nejstatečnějšími bojovníky do pouště, aby si podrobil svobodné kmeny Tuaregů. Tažení žalostně ztroskotalo. Vrátilo se jen několik vojínů zachvácených zimnicí, kteří rozšiřovali podivnou zprávu: vojsko prý nezahynulo v poušti, ale v bezedných bažinách…

Teprve těsně před druhou světovou válkou bylo nalezeno místo, kde zahynula Hassanova vojska. V malé vzdálenosti od cesty z Fezu do Timbuktu byl objeven bažinatý kraj, dlouhý tři sta kilometrů a široký 100 kilometrů, pokrytý takřka neproniknutelnou vegetací a hostící množství jedovatého hmyzu.

V roce 1935 poprvé vkročili Evropané v Libyi do úrodného údolí Wadi El Agial, oplývajícího akáciemi a palmovníky. Tuaregové se tomuto úrodnému kousku země uprostřed pouště kupodivu s pověrečnou hrůzou vyhýbali. Na terasách údolí bylo nalezeno 10 000 hrobů, vesměs stejných, pokrytých souměrně rozestavenými kameny bez jediné ozdoby, bez jediného nápisu. V písku na pokraji oázy byly nalezeny zbytky starořímského mauzolea s ostatky vznešené římské dámy, jménem Cecilie Plautillia. Jak se dostala tisíc kilometrů hluboko do srdce Sahary? Koho kryje 10 000 hrobů kolem jejího mauzolea?

Sahara mlčí.

A nemusí to být jen lidské hroby, které před nás kladou otazníky. Jen si přečtěte další kapitolu!

hřbitovy slonů

Anglický letec poručík Melton byl v roce 1915 donucen nouzově přistát na močále v německé východní Africe, na území nepřítele. Vydal se pěšky džunglí k hranicím britského území, vzdáleného přes dvě stě kilometrů. Čtvrtého dne narazil na stezku, prošlapanou v pralese zvěří. Vydal se po ní, což se záhy ukázalo nepříliš šťastným nápadem. Po několika kilometrech se totiž setkal se slonem samotářem, který jej srazil chobotem a chystal se rozdupat ho. Poručík Melton se už patrně loučil se životem, vtom se však pod ním utrhl kus travnatého svahu a důstojník se svalil do hlubokého údolí, obklopeného ze všech stran neproniknutelnou džunglí; neměl o něm ani tušení, ačkoli procházel po samotném okraji. Když se vzpamatoval z úleku, rozhlédl se kolem sebe. Půda byla doslova pokryta kostrami slonů. Opodál dokonával jeden starý samec. Od tohoto okamžiku si Melton poznamenával cestu zářezy v kůře stromů. Za několik týdnů jej nalezli domorodci, podlomeného zimnicí, hladového a v roztrhaném oděvu. Odnesli ho na britskou pohraniční stanici.

Melton nezapomněl na sloní hřbitov a po skončení války zorganizoval výzkumnou expedici. Na rozdíl od různě postižených pohádkových postav, kterým se jejich značky většinou ztratí, došel Melton podle zářezů celkem snadno do údolí, jež mu zachránilo před čtyřmi lety život. Nenašel v něm však žádné sloní kostry, žádnou slonovinu. Byl Meltonův zážitek výtvorem horečky a předrážděné fantazie? Domorodci jsou ochotni tvrdit, že sloni odstěhovali pozůstatky zesnulých předků na bezpečnější místo. A sloní hřbitovy žijí v představách všech cestovatelů a romantiků dál.

Záhada, tajemství, nebo vymyšlená báchorka? Daleko, až doprostřed pralesa, kam nikdy nevstoupila lidská noha, odchází každý slon, který cítí, že se přiblížila jeho poslední hodinka. Na Cejlonu je prý pohřebiště slonů v houštinách poblíže zřícenin Anavadžapury, bývalého hlavního města, v Indii slouží slonům k poslednímu odpočinku jezero, přístupné jen úzkou průrvou, v Somálsku zase tajuplné údolí, obklopené ze všech stran neproniknutelnou spletí pralesa, hlídané jedovatými hady a mračny much tse-tse, přenášejících spavou nemoc. Tam se stará zvířata dopotácejí a uhynou žízní.

Ano – zdá se, že to je opravdu žízeň, která ve většině případů zahubí staré slony. Když dosáhnou věku kolem osmdesáti nebo nejvýše devadesáti let, zestárnou. Kůže na bocích se svraští, oči ztratí lesk, chůze je vrávoravá a svalstvo tak ochablé, že slon nedokáže ani pozdvihnout chobot nad hlavu – a to je velmi špatné. Sloni totiž pijí tak, že naberou do chobotu několik litrů vody a s chobotem vysoko zdviženým a zkrouceným si ji vstříknou do tlamy. V období dešťů je možné zahnat žízeň i napitím přímo z řeky nebo z kaliště, kde se slon rád pokládá na bok a převaluje, ale v době sucha vysychají všechny štědré zdroje. Zbývají jen kalužiny, stružky, kterých dovede mladý, zdravý slon znamenitě k zahnání žízně využít, starý sloní býk nebo stará slonice však už jen bezmocně kývají chobotem nad vytouženou vodou.

A pak padnou někde uprostřed nesmírného bohatství slonoviny, které by z nálezce udělalo mnohonásobného milionáře. To alespoň tvrdí řada bílých lovců a osadníků. Domorodci jen krčí rameny. Sloni prý sami pohřbívají své druhy, proto není prakticky nikdy nalezena zdechlina uhynulého slona. Cožpak běloši nikdy neviděli, jak byl nemocný slon podporován svými bratry nebo jak se celé stádo namáhalo, aby z nebezpečné situace osvobodilo mládě?

Ale ano, viděli, slyšeli, ba četli to od afrického lovce slonů A. M. Mackenzieho i barmského krotitele slonů J. H. Williamse a celé řady jiných. Jenže nevěří. Přes všechny pohádky a báje, obklopující největšího suchozemského savce. Přes divoká, za vlasy přitažená tvrzení o mstivých slonech, ničících stále znovu a znovu hrob svého nejslavnějšího zabíječe, Švýcara Bernarda de Watteville. Přes smrtelně vážná tvrzení švýcarského „znalce duševního života zvířat“, církevního rady prof. dr. Petra Scheitlina, který před sto lety v řadě přednášek, článků a spisů tvrdil, že nelze vůbec najít hranici mezi člověkem a slonem. Slon se prý co do schopností a vědomostí člověku přinejmenším vyrovná, jestli ho ovšem dokonce nepředčí…

Zkušení lovci a přírodovědci tyto historky nepotvrdili. Můžeme věřit jen a jedině tomu, že se sloni snaží pomoci zraněnému druhovi a odvést ho do bezpečí, případně podepřít nebo šetrně znovu postavit na nohy. Takové příhody dosvědčilo mnoho cestovatelů, mezi nimi i slavný Johnson s manželkou Osou – nedokazují však nic jiného nežli vypěstovaný stádní pud. Podobné zážitky popisují i ošetřovatelé delfínů a celé řady ostatních zvířat, ba dokonce i myrmekologové, znalci mravenců. Pohřbívání slonů truchlícími pozůstalými můžeme tedy docela klidně odmítnout jako báchorku.

Lze uvěřit, že by se slon sám odebral před smrtí někam na ukryté, odlehlé místo? Je tato možnost vůbec přípustná z hlediska fyzických možností umírajícího zvířete? Postačí nevědomý pud zavést slona na místo? Na obě otázky musíme tentokráte odpovědět kladně.

Mnoho slonů vyhledává před smrtí ostrovy a ostrůvky uprostřed afrických řek. Slon je znamenitým plavcem. Jeden z nejlepších znalců a krotitelů slonů, Sanderson, přepravoval jednou 79 slonů přes rozvodněný proud jakési indické řeky, kde musela zvířata plných šest hodin plavat v hluboké vodě – ani jeden slon neutonul. Miláček nedělních hostů newyorského zábavního ostrova, Copy Islandu, statný sloní býk, byl v roce 1906 tak unaven pozorností svých obdivovatelů, že se rozhodl změnit bydliště a bez úhony přeplaval průliv široký 74 km. Zranění sloni byli velmi často stopováni až k břehům hlubokých řek a jezer, kde jejich stopy zmizely.

Neprostupný prales není pro slona zvlášť obtížnou překážkou – snadno se prodere tam, kde tuší nejmenší odpor. I zraněný a nemocný slon je schopen mnohakilometrového pochodu a úctyhodných výkonů. Nelze tedy vyloučit, že tlustokožci očekávají smrt na ostrovech uprostřed řeky, hluboko v bažinách nebo v neprostupném pralese. Síly jim k tomuto poslednímu pochodu nepochybně stačí. Někteří zoologové ovšem vysvětlují sloní hřbitovy po svém. Tak třeba Belgičan dr. J. Verschuren se domnívá, že zdraví sloni hledají útulek např. před bouří v hlubokých terénních průrvách a jsou tam masově hubeni plyny sopečného původu, kterých je v některých oblastech Afriky dost a dost. Pokud jde o instinkt, jenž by mohl slony na taková odlehlá místa zavést, myslím, že ani zde není důvod k nedůvěře. Celá řada zvířat má své „hřbitovy“ – jenže je nikdo nehledá a nikdo na ně ani nepomyslí. Jeden příklad za všechny: holubi. Našli jste někdy např. v Praze mrtvého holuba? Vidíte! A přece jich jsou tisíce a tisíce a jejich život není zvlášť dlouhý. Násilnou smrtí sejdou jen tu a tam, značná část zřejmě skončí přirozenou smrtí – ale kde?

Na holubích „hřbitovech“! Pan profesor Karel Plicka, známý fotograf Prahy, prošel svým milovaným městem nejen cestami obyčejných smrtelníků, po dlažbě, ale i po střechách. Píše o tom doslova:

„Vzpomínám na sídliště hejn holubů v báních pražských věží. Vůbec neodlétali, považovali mne asi za nějaký přelud. Však i já jsem se tu cítil jako ve vidění – kolem dokola ze všech koutů vykukovala na mne jejich mláďata a na podlaze uprostřed tohoto věnce hnízd – holubí hřbitov. Ve věži se rodili, sem přilétali i umírat.“

Zajímavé, že?

Vraťme se však zpět ke slonům. V zájmu pravdy je třeba říci, že přece jen tu a tam byly sloní mršiny nalezeny. Většinou šlo o zvířata, která zahynula násilnou smrtí, byla usmýkána povodní, rozdrcena padajícím stromem nebo skálou. Zajímavější však je zjištění A. M. Mackenzieho, který na ostrově řeky Perkwell v Ugandě nalezl skutečné sloní pohřebiště, asi dvacet koster – ovšem bez klů. Po dlouhých tahanicích se od starých domorodců, Masajů, dozvěděl, že prý v oblasti Kavamaja je ještě další, mnohem větší místo, kam chodí sloni umírat. Starci tvrdili, že sloni na pohřebišti nikdy nemají kly. Nechtějí prý, aby se dostaly po smrti do rukou hrabivých bělochů, urážejí si je proto a ukrývají v pralese.

Myslím, že na sebe masajští staříci při vyprávění těchto nehorázností lišácky a spiklenecky mrkali… Mohli by, panečku, povídat!

Ano. Domorodé obyvatelstvo by docela jistě mohlo povídat o místech, kam chodí sloni umírat. Když se jim nepodaří ulovit živé zvíře, jehož maso je považováno za vynikající pochoutku a zubní dřeň za spolehlivý, takřka zázračný lék proti velmi rozšířeným očním chorobám, spokojí se i s nalezenou mršinou. Zužitkovat se dá sloní kůže, kosti, ba i ocasní žíně, používané k pletení ozdobných náramků. Jedna žíně je vyměňována – věřte tomu nebo ne – za deset vajec nebo za jedno kuře. A ovšem – láká zejména slonovina.

Slavný africký lovec prohlásil na soustavné dotazy zvědavců o hřbitovech slonů: „Díky lidskému hladu po slonovině je celá Afrika jediným hřbitovem slonů…“ Měl naneštěstí pravdu. Africký slon strašlivě doplácí na velkorysost přírody, která vyzbrojila samce i samice (na rozdíl od slona indického) mohutnými kly, i na nenasytnost bělochů.

Až do proniknutí bílých kolonizátorů do Afriky byli sloni ponecháni vcelku na pokoji a sloužili domorodcům jen k občasnému zlepšování a rozmnožení jídelníčku. Africké národy si slonoviny nijak zvlášť nevážily. Emin Paša vypráví, že obyvatelé východního Súdánu vyřezávali ze slonoviny nohy k postelím, a cestovatel Stanley na vlastní oči viděl u jezera Tanganjika slonovinové podpěry chatrčí a okapy. K ničemu jinému se kly nehodily…

Koncem devatenáctého století se situace změnila. Evropané objevili v Africe nevyčerpatelný zdroj slonoviny, ušlechtilého materiálu, kterým zdobili své paláce už Menelaos a Odysseus, suroviny, ceněné rozmařilými římskými boháči více než stříbro a eben. Musel však přijít sport, aby byla zkáza slonů téměř dokonána: kulečník. Možná že jej ani nepovažujete za sport, před padesáti i více lety však byly pořádány mezinárodní soutěže a zápasy, které navštěvovaly stovky a tisíce diváků. Dvě bílé a jedna červená koule na zeleném sukně byly ze slonoviny. Sama Evropa spotřebovala na kulečníkové koule 250 000 kg slonoviny ročně, celý svět více než dvojnásobek této váhy. Sloni byli chytáni do pastí, stříleni a hubeni v celých stádech. Steinhardt nalezl v nejodlehlejší části jihozápadní Afriky přes sto sloních koster s odřezanými kly… Takových příběhů prožívala Afrika tisíce a tisíce. Slonovina se stala z bezcenné kosti vzácným platidlem, pravým pokladem, zejména když byl konečně zlomen monopol arabských a indických obchodníků – pro nejvýznamnějšího z nich, Alí Din Bisrama, pracovali nákupčí v celé Africe – a když domorodci za kly dostávali ne už jen kořalku, skleněné perly a barevné hadříky, ale skutečné, a to nemalé peníze. Měli tedy (a mají dodnes) mnoho dobrých důvodů, aby nález sloního hřbitova zatajili a nenasytné bílé kolonizátory odrazovali od hledání nejfantastičtějšími bajkami.

Slonovina nepodléhá vlivu počasí – vždyť leckterá kulečníková koule, dodnes pobíhající po zeleném sukně, pochází dokonce z klů mamutů, vymřelých už před několika desítkami tisíců let. Jakýsi kupec z Jakutska dovážel každoročně více než 20 000 kg mamutoviny na trh, odkud se prostřednictvím překupníků rozbíhala do celého světa…

Nakonec to nejdůležitější: prales je znamenitým hrobníkem a dovede „pohřbít“ i zdechlinu slona v době daleko kratší, než jakou by potřeboval náš les bez mrchožravých hyen, supů a dikobrazů (ti poslední jsou labužníci, milují morek sloních klů). Mouchy a jejich larvy, červi a brouci pokračují v díle, které dokončí překotně rostoucí bujná vegetace. Za několik měsíců není po tragédii v pralese ani stopy.

Můžeme tedy k našemu otazníku říci závěrem asi toto: sloní hřbitovy, hromady vybělených koster, miliónová bohatství ve slonovině atd. atd. patří do říše pohádek. Zdá se, že sloni opravdu odcházejí, jsou-li přestárlí, nemocní nebo zranění, na odlehlá místa na říčních ostrovech, v bažinách nebo v hloubi pralesa. Domorodci tato místa znají, navštěvují je a odnášejí slonovinu i ostatní cenné části sloních těl. Ostatní sloni, kteří zahynuli na osamělých místech, velmi brzy zmizí – horečný život afrického pralesa je stráví. Není proto divu, že téměř nikdy není nalezena ani v Africe, ani v Indii zdechlina slona, který zašel přirozenou smrtí, a že vznikla pověst o tajuplných sloních hřbitovech.

Jen v jednom jediném případě bychom snad mohli o hřbitovech slonů uvažovat jako o skutečnosti – kdyby totiž nešlo o dobrovolný odchod jednotlivých zvířat na předem určená místa, ale o hromadnou sebevraždu.

Ano, zvířata občas spáchají z nepochopitelných důvodů hromadné sebevraždy. Staří lovci bizonů by mohli vyprávět o stovkách a tisících zvířat, která se vrhla z příkrých srázů. V zoologické literatuře je znám a často popisován případ statisícového houfu lumíků, kteří se při svém stěhování vrhli do moře norského fjordu a do jednoho zahynuli, nejinak než krysy ve známé pohádce o Krysaři. Jenže tady krysař chyběl. Tisíce kusů domácího dobytka naskákalo bez zřejmého důvodu do vln řeky Páraná a chovalo se tak nepříčetně, že bylo možné zachránit jen několik málo kusů. V roce 1847 táhly krasnojarským krajem jako záplava veverky. Vrhly se do Jeniseje, kde všechny utonuly. Podobné případy hromadných sebevražd byly pozorovány i u lachtanů, kobylek, mravenců, vážek.

Lze je vysvětlit? Zdá se, že díky nejnovějším biologickým výzkumům ano, nehledě k možnostem, že sám termín „sebevražda“ je nevhodným přenášením lidských pojmů do světa zvířat a že například „hromadné sebevraždy“ lumíků nejsou ničím jiným než nešťastným omylem, když zvíře, schopné překonat např. mělké louže nebo i úzké vodní toky, zahyne v proudu, který je nad jeho síly. U živočichů byla objevena nová skupina biologicky velmi účinných látek, feromónů. Slouží jakémusi dosud ne zcela prozkoumanému způsobu dorozumívání a hromadného jednání živočichů. Feromóny jsou tak účinné, že již několik málo molekul postačí k vyvolání zcela určité reakce u příslušníka téhož druhu. Ať už jde o paniku, útok, záchrannou akci nebo snad o značkování cest. Feromóny se předpokládaly dříve pouze u hmyzu a nižších živočichů. V poslední době byly zjištěny i u vyšších živočišných skupin a není nepravděpodobné, že hrají svou úlohu – byť i zatlačenou do pozadí rozumem – u člověka. Kdoví zda sebevraždy zvířat, hřbitovy slonů i hromadná náboženská šílení nemají svůj původ v molekulách feromónů? Kdoví zda právě tímto způsobem nebudou vysvětleny i další dosud nerozřešené otazníky přírody?

Jednou z nejkrásnějších odměn, jaká může potkat pohádkového hrdinu, je schopnost rozumět ptačí řeči. Dnes se o získání takové pohádkové výsady pokouší věda. Výzkum ptačího jazyka stojí neobyčejné úsilí a hromady peněz. Přesto je však stále urychlován a rozšiřován. Patrně bychom tolik nepospíchali, kdyby… Kdyby se 5. února 1962 nedostali do motorů kanadského DC 8 na skotské základně v Prestwicku dva rackové a kdyby 118 cestujících neuniklo smrti jen o vlásek.

Kdyby 20. května 1962 nepřistál nouzově na istanbulském letišti britský turboreaktivní letoun s orlem rozplácnutým na jednom z přívodů vzduchu.

Kdyby 4. října 1960 nevybuchl ve vzduchu čtyřmotorový turbovrtulový letoun nedaleko Bostonu jenom proto, že vletěl do hejna špačků a 15 ptáků bylo vtaženo do turbín.

Kdyby v troskách letadel, která havarovala ze záhadných důvodů a byla zanesena do černé knihy letectví bez vysvětlení havárie, nebyly nalézány zbytky brků, peří a ptačích kůstek.

Letci zkusili všechno možné. Sirény, výbuchy, strašáky, ale nic nedokázalo vyčistit nebe nad letišti. Obrátili se na světového badatele o zvukovém vnímání ptáků, ředitele Výzkumného zemědělského ústavu René Guy Busnela. Pak se rozvinul velkorysý výzkum, který ukázal, že ptačí řeč existuje a že je schopna vyjádřit nejen jednoduché pocity strachu nebo radosti nad nalezenou potravou, ale i fakta daleko složitější. Vědci se vydali s magnetofony za ptáky. Zjistili, že drozdí řeč má 130 výrazů, že jednou z nejsložitějších ptačích řečí je jazyk havranů, a zejména zjistili, že nejúčinnějším strašákem pro jednotlivé druhy ptáků jsou megafony, vysílající poplašný pokřik jejich rodu: „Rychle, odleťte, nebezpečí, jsou tu lidé!“

Ornitologové se zasloužili o to, že se na letištích před startem letadel budou ozývat trylky, štěbetání a krákorání a že se letecká doprava stane poněkud bezpečnější. Jaksi mimochodem (když už měli v ruce dostatečné finanční prostředky) objevili i nový svět zvířecí psychologie, tak záhadný, že se dostal až do pohádek.

A otazníků kolem ornitologie je – ó jé! Jeden popisuje příští kapitola.

cesty bez kompasu

Ano, dokonce velmi dlouhé cesty, řekněme ze Skandinávie do severní Afriky nebo z Paříže do Ostravy, bez silnic, vzduchem. A bez kompasu.

Dnes už takové pouti poštovní holubi (protože tato kapitola je hlavně o nich a o jejich ptačích bratrancích) vykonávají každoročně jaksi ze sportu, na mezinárodních mistrovstvích, v nichž holubářská velmoc Belgie musela ustoupit na druhé místo – za Československo. Zejména naši havíři jsou vášnivými pěstiteli holubů a jen v Kladně, na Ostravsku a na Mostecku je několik set tisíc okřídlených, statečných cestovatelů s nebojácným srdcem a… s nepochopitelnou, dosud nevysvětlenou schopností nalézt za všech okolností „domovský“ holubník.

Babyloňané, kteří zorganizovali holubí poštu po celé své obrovské říši, římské legie, používající holubů k předávání zpráv vrchnímu velitelství, a tak dále a tak dále, až k majitelům „burzovních holubů“, zavedených v napoleonských vojnách milionářem Rotschildem a za hrst zrní opatřujících vlastníkovi další milióny – nepřemýšleli o příčině tak výjimečného nadání. Teprve minulá desetiletí počala zkoumat holuby (i tažné ptáky, vracející se z tisícikilometrové vzdálenosti do svého loňského hnízda ve své vesnici) vědecky. Ověřovala celou řadu domněnek, které se kolem otázky orientace ptáků vyrojily.

Nejstarší z nich je představa o mimořádně bystrém zraku. Což o to, ptáci si rozhodně na své oči stěžovat nemohou, jejich zraková ostrost je v průměru dvakrát až třikrát větší, nežli jakou se pyšníme my, a navíc vidí ostře celým zorným polem, nikoli jen jeho kousíčkem jako lidské oko – tím však přesto není nic vysvětleno. Vždyť holub létá i přes docela neznámé kraje bezpečně a nejkratší cestou. Berlínští vědci převezli nedávno krutihlava, ptáka z čeledi datlovitých, v uzavřené krabici do vzdálenosti 1600 km – za pár dní seděl sice trochu unavený, ale docela spokojený ve svém berlínském hnízdě… Stejně proběhly pokusy, kdy byli holubi nebo jiní ptáci od hnízda převáženi v hluboké narkóze, spící. Naprosto jasným důkazem neudržitelnosti názoru o zrakové orientaci jsou však moderní průzkumné metody, používající k sledování tažných ptáků radaru. Dříve jsme se právem domnívali, že v noci nebo za husté mlhy tah ptáků ustává – radar nás přesvědčil o něčem jiném. Známý švýcarský badatel Emil Wetnauer prováděl jako první systematický průzkum nočních tahů ptáků a zjišťoval jejich pohyby i za nepříznivých povětrnostních podmínek. 3. dubna 1959 např. zjistil tah třiadevadesáti hejn. Toho dne byla ve výšce mezi 1200 a 1800 metry hustá, neproniknutelná mlha. Dvacet pět hejn letělo ve vrstvě mlhy, zbytek nad ní – pod mlhou však, ve výši umožňující zrakovou orientaci, žádné. Ptáci se tedy zcela určitě řídí jiným kompasem. Ale jakým?

Padla i domněnka, že poštovní holubi létají ke svému cíli v ohromné spirále, takže dříve nebo později naleznou cíl, jehož přibližné vzezření si pamatují. Časy sportovních holubů, dosažené nejlepšími z nich, vylučují podobné bloudění, a ostatně holubi byli často po celé cestě sledováni letadly – o spirále nemůže být ani řeči. Jeden z dvou tisíc holubů, vypuštěných při československých dnech na světové výstavě Expo 58 v Bruselu, letěl do Ostravy – což je více než 1000 km – rychlostí přes 1500 m za minutu, tedy téměř 100 km za hodinu! Když byly vyčerpány přirozeně znějící domněnky, došlo se k nepřirozeným a za vlasy přitaženým. Ptáci prý mají jakýsi zvláštní orgán, umožňující jim jako kompas vnímání magnetického pole Země a zaznamenávající odchylky od určitého směru. Naneštěstí takový orgán nebyl u ptáků nalezen. Myšlenka nebyla tak docela nesmyslná. „Magnetický smysl“ byl opravdu zjištěn u chroustů, mravenců, vos a u jednoho druhu hlemýžďů – v poslední době rozšířil skupinu vlastníků tohoto pozoruhodného smyslu berlínský vědec G. Becker i o termity, všekazy. Všiml si totiž, že termiti leží v hnízdě vždy ve směru jedné světové strany – některé druhy rovnoběžně s magnetickou osou Země, jiné kolmo na ni. V železné skříňce, vyřazující působení zemského magnetismu, se ukládají neuspořádaně, a naopak při vytvoření nové magnetické osy silným magnetem se ve chvilce přemísťují do předpokládaného směru. Takové schopnosti holub nemá. A tak vědci pokrčili rameny, prohodili cosi o ex-trasenzorickém čití (což přeloženo do češtiny znamená vnímání bez účasti smyslů, jaksi z boží milosti, nadpřirozeně) a naznačili jako možnost – existenci šestého smyslu…

Víte, co je to šestý smysl? Šestý smysl je, když… když zkrátka vnímáte něco, co byste vlastně vnímat neměli. Šestý smysl mají ptáci, když se dovedou vyhnout bouřce, vzdálené až sto kilometrů. Šestý smysl projevují psi i kočky, když zneklidní před zemětřesením. Šestý smysl vlastní špačkové, kteří se před výbuchem sopky (např. na Martiniku v r. 1901) sešikovali a horempádem odlétli. (Lidé nemají šestý smysl, a proto jich 30 000 zahynulo.) Nebo mají i lidé šestý smysl? Bylo přece zjištěno, že se 80-90 % slepců před překážkou zastaví nebo se jí vyhne, a takových příkladů bychom mohli jmenovat více.

Nakonec se ovšem ukáže, že ptáci cítí kromě změny teploty a tlaku vzduchu i jeho nasycení vodními parami a elektrickými náboji. Že na blížící se zemětřesení reagovala jen ta zvířata, která podobnou katastrofu prožila a vnímala nepatrné změny v prostředí, hlásící příští otřes – zvířata příliš mladá, aby měla za sebou již jedno nebo několik zemětřesení, zůstala zcela klidná a pokojná. Že totéž platí o výbuších sopky, ohlašovaných také našimi přístroji už dávno předem. Že slepci po ztrátě zraku získávají jako slabou, ale vítanou náhradu schopnost vnímat pokožkou tváře nepatrné změny tlaku i teploty vzduchu a sluchem odrazy zvukových vln. Že…

Že zkrátka šestý smysl je nesmysl, že extrasenzorické čití existuje jen ve fantazii badatelů, kteří příliš brzy zahodili flintu do žita. Že naše vnímání je omezeno pouze na prostých a známých pět smyslů. Přesně řečeno, je těch smyslů více, asi 17-20, ale když už jednou staří Číňané z obliby magického čísla pět prohlásili zrak, sluch, čich, hmat a chuť za smysly jediné, zůstaneme pro jednoduchost při tom. Rozumného řešení bez šestého smyslu se snad nakonec dočkají i vzdušní poslové – holubi – a jejich podivuhodná orientace.

Vědci si povšimli, že se jednotliví holubi i hejna, letící ze severu na jih, vždy poněkud uchýlí k západu, při letu v opačném směru naopak na východ. Od tohoto poznatku nebylo daleko k domněnce, že v orientaci ptáků hraje podstatnou roli – Slunce. Domněnku o navigaci ptáků podle Slunce vypracoval a odůvodnil Angličan G. W. T. Matthews a dosud se nevyskytla vážná námitka, která by teorii vyvracela. Naopak. Známý badatel o životě včel, K. von Frisch, opustil svou domněnku o orientaci včel při letu do vlastního úlu podle vůně a přiklonil se k Matthewsovu názoru i pro své milované včeličky. Nalézají prý úl, třeba i odneseny do velké vzdálenosti, stejným způsobem. Jak vypadá Matthewsova domněnka?

Oblouk, který Slunce opisuje denně po obloze, udává svým odklonem od obzoru zeměpisnou šířku a okamžikem, kdy Slunce dosáhne vrcholu své dráhy, čili kdy nastane místní poledne, zeměpisnou délku. To dobře znají všichni námořníci, cestovatelé a letci, kteří pomocí přesných hodin a úhloměru, sextantu, určí poměrně přesně svou polohu kdekoli na zeměkouli – svítí-li ovšem slunce. Ptáci tuto starost neznají – vylétnou při zatažené obloze nad mraky nebo alespoň naleznou skulinku, kterou přece jen slunce svítí.

Holub nemá po ruce (spíše bychom měli psát „po křídle“) ani hodinky, ani sextant. Matthews proto předpokládá, že zná – a tažní ptáci také – tvar dráhy Slunce v místě svého domova a okamžitě pozná rozdíl, je-li přenesen jinam. Výraz „okamžitě“ neplatí ovšem doslova – holub po vypuštění jako by chvíli hledal směr, a pak se teprve vydá přibližným směrem, který po chvíli ještě zpřesní. Musíme tedy předpokládat, že je schopen i z nepatrné dráhy, kterou Slunce urazí během několika minut, doplnit celý zbývající oblouk.

Pak už není orientace obtížnou. Holub nemusí znát, ani kolikrát je dvakrát dvě – obejde se bez počítání. Je-li oblouk sluneční dráhy příliš nízký, letí proti němu (na jih), čímž se oblouk zvyšuje. Je-li naopak vysoký, letí od něho, aby dosáhl výšky, známé z domova. Tím se dostane na správnou rovnoběžku. Aby určil ještě správný poledník, musíme předpokládat, že přece jen má v mozku nějaké „hodinky“, umožňující zjistit, zda se Slunce oproti hledanému místu buď opožďuje, nebo je napřed. Zvířata i člověk mají, jak už bylo dávno zjištěno, svůj „časový smysl“ – jeden z těch, které převyšují skromný počet pěti. Jistě znáte ve svém okolí šťastlivce, kteří vám kdykoli bez hodinek povědí velmi přesně, kolik hodin právě je. Možná že zrovna váš pes vás denně budí vždy přesně v tutéž hodinu. Podvědomé určování času není ničím nadpřirozeným nebo neuvěřitelným. Ostatně se zdá, že navigace podle slunečního oblouku přivede ptáky pouze do vzdálenosti několika desítek kilometrů od cíle – pak již používají zraku a skutečně končí let tápáním a zkusmým hledáním – pro zcela přesné určení místa jim přece jen ani „Vnitřní hodinky“, ani „vnitřní sextant“ nepostačí.

Matthewsova domněnka byla podpořena objevem velmi dokonale vyvinutého ústrojí pro udržování rovnováhy tažných ptáků a holubů, tzv. labyrintu, který jim umožňuje zcela přesné udržování hlavy ve vodorovné poloze i za letu, a zajišťuje tak základní podmínku přesného pozorování výšky slunečního oblouku.

Matthews se rozhodl ověřit svou teorii pokusy. Velmi přesvědčující byl experiment, jímž se mu podařilo „pokazit vnitřní hodinky“ zkoumaných holubů a špačků. Umělým osvětlováním a pozvolnou změnou doby se mu podařilo během 12-18 dní opozdit jejich čas o šest hodin. Po vypuštění do přírody letěli „domů“ přesně ve směru o 90° posunutém, což právě odpovídá odchylce šesti hodin.

Podobné odchylky letu provedl Matthews i s jinými hodnotami zpožďování a předcházení „vnitřního času“ –– výsledek vždy odpovídal předpokladům. Zdálo se, že vysvětlením navigace ptáků byla zasazena – konečně! – jedna z posledních ran z milosti zcela nevědecké představě o „šestém smyslu“, který donedávna strašil v leckteré hlavě.

A přece…

Astronomové pozorující Měsíc vědí velmi dobře, že v době tahu létají hejna po celou noc a občas se v zorném poli dalekohledu mihnou přes zářící kotouč našeho průvodce. Znamená to snad, že se ptáci orientují i podle Měsíce? To není snadné ani pro zkušeného mořeplavce, vybaveného astronomickými tabulkami… Ptáci létají dokonce za bezměsíčných nocí – to nám nepochybně prozradil radar. Znamená to snad, že ovládají zásady astronavigace, letu podle hvězd? Nezdá se vám, že jsme z pevné půdy faktů přešli na poněkud vratký terén domněnek?

A jak vysvětlit, že se podle slunečního oblouku orientují i včely na cestě domů, do rodného či domovského úlu? Nejdokonalejší optický přístroj, jehož autory jsou dva českoslovenští astronomové, profesor Nušl a profesor Fric, cirkumzenitál, určí podle Slunce polohu kteréhokoli místa na zemi s přesností… několika desítek metrů. Je to sice skoro zázrak, ale obávám se, že by tenhle zázrak včele s prabídným zrakem moc nepomohl, kdyby neměla ještě jiné navigační zařízení. A to je, prosím, cirkumzenitál přístroj nad pomyšlení jemný, citlivý a složitý, pracující ve spojení s naprosto přesnými astronomickými hodinami. Pochybuji, že by včela nějaké podobné zařízení dovedla svou maličkou nervovou uzlinkou napodobit.

A ještě něco: bylo nade vši pochybnost zjištěno, že hejna tažných ptáků upadají ve zmatek a ztrácejí směr – v blízkosti silných rádiových a televizních vysílačů. To není novinářská kachna, ale poctivě ověřený ornitologický poznatek. Proč tomu tak je? Nevíme.

A abych nějaký ten otazníček přidal: jakpak se asi orientují ryby, například lososi, odplouvající jako potěr do moře a v dospělosti se vracející do téhož potoka, kde se narodili, což zjistili už roku 1929 ichtyologové Rich a Holmes. Také podle slunce? A co želvy, dopřávající si cestu až doprostřed Atlantiku, k ostrovu Asunción, aby tam nakladly vejce? Gesta od jihoamerických břehů je dlouhá 2500 km a podle profesora Garra, který želví putování sledoval připevněnými balónky i vysílačkami, je přímá jako šňůra.

Obávám se, že nám tyhle otazníky ještě nějakou chvíli vydrží.

Nejzajímavěji tajemství moře se nemusejí týkat právě tvorů, kteří jsou sami o sobě nějakým způsobem zvlášť pozoruhodní. Právě naopak. Otazník prvého řádu je například i nad docela obyčejnou rybou, lovenou v miliónech u massachusettského pobřeží a velmi oblíbenou v pekáčích hospodyněk. Učenci ji pokřtili sáhodlouhým jménem Lepholatitus chamaeleonticeps, námořníci a hospodyně se ovšem spokojili s prostším a patrně výstižnějším názvem tilefish, čili cihlová ryba.

Poprvé byla ulovena asi před sto lety a od roku 1880 byla nejhojnější rybou při pobřeží Nové Anglie vůbec. K žalosti hospodyněk ne dlouho. V březnu 1882 se pokryla mořská hladina mrtvými cihlovými rybami. Plocha dlouhá tři sta a široká padesát mil byla zamořena tak hustě, že kapitán Collins, pověřeny vyšetřováním příčin náhlého uhynutí cihlových ryb, odhadl počet hnijících těl na více než půldruhé miliardy.

Zdálo se, že cihlová ryba dokonale vyhynula. V příštích dvaceti letech se nepodařilo vylovit ani jeden jediný exemplář. Až roku 1915 se tilefish objevila stejně početná jako kdykoli dříve. Už nastávajícího roku bylo na trzích prodáno deset miliónů liber cihlových ryb.

Co se vlastně stalo? Epidemie? Zoologové nic podobného na mrtvolách ryb nenalezli. A proč se po dvaceti letech prakticky vyhynulá ryba objevila znovu v miliónových hejnech? Nezdá se vám, že i takovéhle otazníky stojí za přemýšlení? Určitě ano. Ale abych vyšel vstříc romantikům, necháme obyčejné kuchyňské ryby na pokoji a podíváme se na tři královské otazníky mořských hlubin, o nichž se odjakživa horlivě diskutuje v odborném tisku i v námořnických krčmách – na chobotnici obrovskou čili kraka, obrovskou sépii a na mořského hada.

chobotnice obrovská čili krak

Postrach oceánů, obrovská chobotnice. Mocná a silná, ničící vše, co jí přijde na dosah. Karel Čapek nazval pekelnou výbušninu, kterpu předběhl o několik desítek let vynález atomové bomby, krakatitem, a nevím, zda si kmotrovství zaslouží spíše sopka Krakatau nebo – krak.

Chobotnice má již od starověku pověst hodně špatnou, právě tak jako pavouci, štíři, hadi a ostatní zvířata, která se člověku prostě – nelíbí. Není divu – nic hezkého na ní není. Tělo má jako splasklý pytel a osm ramen, posetých bradavkami, jí také krásy nepřidá. Jenže – a to budiž řečeno na obranu pomlouvaných chobotnic – většina hříchů, které jí byly a jsou připisovány na vrub, byla spáchána sice také tvorem s osmi rameny, ale zato docela jiné třídy živočichů – obrovskou sépií.

Však se o ní v příští kapitole dočtete.

Římský dějepisec Plinius se o chobotnicích obšírně rozepsal ve svém spisu Historia naturalis. Podle jeho popisu můžeme sice soudit, že vlastně i on mínil obrovské sépie, ale v každém případě jako první obvinil chobotnice z nejukrutnějšího zabíjení kořisti, třeba i člověka. Útočí prý na plavce nebo potápěče, obejme je rameny a vysrkne (!) je svými přísavkami…

Této skvrny na charakteru se chudák chobotnice nezbavila ani za dva tisíce let, jak je vidět i z hrůzyplného líčení Viktora Huga. Cituji kousek slavného románu Dělníci moře: „Bestie vás pokryje tisícerými ohavnými ústy; člověk je s hydrou nerozlučně spojen. Stanou se vlastně jedinou bytostí. Tygr vás může pouze sežrat – chobotnice vás vpije. Táhne vás k sobě a do sebe. Svázán a bezmocen cítíte, jak jste zvolna přemísťován do hrozného vaku, kterým tento tvor vlastně je. Být zaživa sežrán je jistě více než strašlivé, ale být zaživa vypit – pro to skutečně není výrazu.“

Fuj! Ještěže pan Hugo byl slavným zástupcem romantické literární školy, které se tak doslova nemusí věřit…

Také Konrád Gessner o chobotnicích tvrdí, že si troufají i na lidi. Dorůstají prý takové velikosti, že vytahují námořníky přímo z lodí a s chutí je požírají. Ulysses Aldrovandi, italský přírodovědec a řádný profesor boloňské university, žijící v šestnáctém století, dokonce poznamenal, že chobotnice je zvíře nadmíru statečné. Postaví se prý odvážně i králi zvířat, lvu. Škoda že také nevysvětlil, jak a hlavně kde může k takovému souboji dojít…

Strašlivé a hrůzyplné historky o chobotnicích se kupodivu zachovaly dokonce i ve vědecké literatuře osvíceného 19. století. Denis Monfort sesbíral ve spise Historie naturelle generále et particuliěre des Mollusques, který vyšel v Paříži roku 1805, řadu „zaručeně pravdivých“ příběhů, většinou vyprávěných námořníky. Vlasy při nich vstávají hrůzou. Dočítáme se o velrybách, v jejichž žaludku byla nalezena chobotnice s přísavkami jako talíře, i o jiných, méně šťastných velrybách, ovinutých rameny chobotnice a křičících bolestí a strachem tak hlasitě, až se to na míle rozléhalo. Dozvídáme se dokonce docela vážnou historii o hrozném netvoru, který stáhl pod vodu dvanáct, slovy dvanáct lodí najednou. Sám pan Monfort prý podstoupil zápas se zběsilou chobotnicí a chudák svět by byl nepochybně přišel o jeho dílo, nebýt autorovy síly, odvahy a ovšem i statečné dogy, která mu přišla na pomoc jako legendární lev rytíři Bruncvíkovi…

Nestojí opravdu za to vyvracet fantazie pověrčivých námořníků, tak ochotně šířené důvěřivým mluvkou. Vždyť dnes každé dítě například ví, že velryba je odkázána jen na nejmenší mořskou potravu, plankton, a nepozřela by ani sardinku, natož obrovskou chobotnici, že dvanáct lodí, potopených najednou, by byl silný tabák i pro nejotrlejšího barona Prášila a že pan Monfort nejspíše za celý svůj život neviděl chobotnici ani naloženou v lihu. Jinak by si ji soustavně nepletl se sépií.

Ovšem přece jen…

Přece jen nalézáme tu a tam zprávy, nad kterými se musíme trochu zamyslet. Pozoruhodná je například rybářská kniha, vlastně jakási učebnice japonského autora Ki Konce, vyzdobená pěknými dřevoryty. Na jednom z obrázků se nám představuje nenasytná chobotnice, snažící se stáhnout do

hlubin rybáře i s jeho loďkou. Doplatila na svou žravost – rybář jí sekáčem utnul dvě ramena (obr. na str. 274). Protože to byl rybář chudý a potřebný, prodal je moudře starojaponské prodejně „Ryby – drůbež – zvěřina“, místo aby je věnoval za oběť nejbližšímu chrámu. Tam je denně obdivují žasnoucí chodci. Tato zpráva vůbec nezavání námořnickou latinou – líčí prostě pozoruhodnou událost, a navíc je z dřevorytu nade vši pochybnost jasné, že umělec i spisovatel chobotnice velmi dobře znali a rozhodně si je s ničím nepletli.

Dobrodružná literatura i filmy přímo hýří vyprávěním o chobotnicích, rdousících potápěče. Bohužel (nebo bohudíky) skutečně důvěryhodných líčení podobných příhod je velmi poskrovnu. Jedním z mála je zpráva znamenitého zoologa Henryho Woodwarda, sestavená po prozkoumání ukořistěného exempláře a po prostudování úředního hlášení potápěče Smaleho, který se 4. listopadu 1879 opravdu s chobotnicí utkal. Pracoval tehdy na dně zálivu řeky Moyne u Melbourne v Austrálii a odstraňoval dynamitem nebezpečné balvany. Po jednom z výbuchů se spustil opět na dno, aby se přesvědčil o účinku exploze. Vtom jej cosi uchopilo za ruku, nekrytou skafandrem, a tisklo tak bolestivě, že málem ztrácel vědomí. Ve vodě zakalené rozvířeným bahnem zprvu nezjistil, cože ho to vlastně drží – teprve po chvíli poznal chapadlo velké chobotnice. Zvíře jej usilovně táhlo za sebou, mezi balvany. Naštěstí se mu podařilo uchopit železné dláto, kterým na dně pracoval, a po dvacetiminutovém boji chobotnici v pravém slova smyslu rozerval na kusy. Teprve pak sevření povolilo. Když byla chobotnice vytažena na palubu, zjistilo se, že délkou ramen mohla bez obtíží sevřít přinejmenším osm silných mužů najednou.

Tuto mimořádnou a vzácnou útočnost chobotnice lze vysvětlit podrážděním nebo zraněním výbuchem. Jinak se tento „postrach oceánů“ chová spíše postrašeně a snaží se dostat co nejrychleji z nebezpečné blízkosti člověka. Autor krásného filmu Svět ticha Yves Cousteau se svými druhy mnohokráte dráždili

i dost velké exempláře chobotnic, tahali je za ramena a vůbec je všelijak pokoušeli – po zuřivosti však ani stopy. Chobotnice braly zbaběle do zaječích…

A tak věda udělala nad tímto otazníkem k velké nelibosti a žalosti milovníků dobrodružné literatury rázný škrt alespoň do té doby, než se chobotnice dopustí nějakého prokazatelného darebáctví, za něž by mohla být potahována k odpovědnosti. Jedna dosud nevyjasněná hádanka mne však v souvislosti s chobotnicí přece jen napadla a nejsem si tak docela jist, zda přívětivé chobotnice tropických moří svou hříšnou sestřenici z Dálného severu pro dobrou pověst rodiny netají. Poslouchejte!

Jedním z nejzajímavějších Čechů, kteří se kdy zatoulali do světa, byl zcela nepochybně pan Welzl, kterého jsme citovali již v kapitole o fatě morgáně. Jeho příběh začíná vlastně od konce. Kde se vzal, tu se vzal, v roce 1924 se pojednou v Praze objevil téměř šedesátiletý stařík. Přivezla ho postrkem hamburská policie. Doklady neměl, tvrdil jen, že už třicet let žije v Arktidě a že je náčelníkem Novosibirských ostrovů – což samo o sobě stačilo, aby byl považován za lháře, ne-li za blázna. Novosibirské ostrovy byly totiž považovány za zcela pusté a neobydlené. Welzl však stál na svém, a co více, vyprávěl svou strašlivou češtinou tak zajímavé historky, že je novináři Bedřich Golombek a Edvard Valenta zpracovali do tří knížek. Ukazovalo se stále zřetelněji, že ve vypravování staříka přece jen asi zrnko pravdy bude – mluvil anglicky, rusky, německy, znal sedm eskymáckých jazyků a napovídal bez ladu a skladu přímo obrovské množství údajů, přičemž se ani jednou nespletl a ani jednou si neodporoval. Jeho knihy Třicet let na Zlatém severu, Po stopách polárních pokladů a Ledové pohádky byly přeloženy v řadě zemí, jedna z nich obdržela v USA dokonce cenu jako nejlepší kniha roku 1931.

Kolem Welzla se rozvinul vášnivý spor, který neustal ostatně dodnes. Ještě letos uveřejnila Mladá fronta dobrácky odmítavý článek našeho polárníka Stanislava Bártla. Badatel o Eskymácích Wilhjalmu-Stefansson tvrdil, že všechno jsou pusté výmysly, jiní vědci Welzla hájili a nakonec někteří nelenili a jeli se podívat až na kraj světa, na Novou Sibiř. Užasli. Všechno přesně odpovídalo popisům Arktic-Bismarka, jak severští zlatokopové Welzla pojmenovali. S Welzlovými vyprávěnkami souhlasili lidé, krajina – zkrátka pravdomluvnost českého náčelníka Eskymáků byla prokázána tak slavně, že jeho údaje převzaly do svých statí o Dalekém severu i naučné slovníky. V jedné kapitole vypráví Welzl, člověk chytrý, pracovitý, ale naprosto nevzdělaný, o netvoru, ohrožujícím lovce lososů v nejvzdálenějších vodách Severu, o „ďáblově rybě“. Poznamenává, že ani v Evropě, ani v Americe toto zvíře není známo a že se na ně marně mnohokráte vyptával. Popisuje je doslova takto: „Ďáblova ryba není vlastně ryba; vypadá jako obrovský pavouk. Je tmavohnědá, ale břicho má bílé. Tělo vypadá jako půl koule a je vysoké asi metr, ale když se zvíře postaví na čtyři páry dlouhých nohou, trčí skoro tři metry do výšky. Tělo nestvůry se podobá ďáblovu obličeji. Nad malýma očima jsou uši podobné netopýřím. Už při pouhém pohledu na tuto obludu poklesává i nejstatečnějšímu polárníkovi srdce. Ďáblova ryba nejde nikdy daleko na břeh a sedí schována tam, kde se tlačí při břehu mnoho ryb… Taky když rybáři zatáhnou ulovené ryby v sítích na břeh, může se přihodit, že je mezi nimi schována ďáblova ryba. V Severovýchodní vodní cestě, už poblíž Grónska, se jednou stalo strašné neštěstí. Mezi ryby několika polárníků se dostali dva takoví netvorové, kteří usmrtili osm lovců tím, že se pojednou vztyčili z haldy ryb a ohromené lovce zalehli a rozmačkali svou strašnou tíhou…“

Welzl sám považoval vyprávění o ďáblově rybě za báchorku a vysmíval se všem, kdo o ní vyprávěli, tak dlouho, dokud se s ní nesetkal sám. Stalo se to na Rudolfově ostrově v souostroví Františka Josefa. Marně se snažil nestvůru umlátit železnou tyčí. Musel použít dynamitu, kterým ďáblovu rybu roztrhal. „Ozvala se rána, vzduchem létaly cáry černého masa, jako inkoust to vypadalo…,“ dodává Welzl. Někteří polárníci prý nosí kvůli ďáblovým rybám s sebou zvláštní žlutý skleněný náboj, zvaný tom-bombin, plněný nitroglycerinem.

Uvěříme-li Welzlovu vyprávění – a já upřímně řečeno nevím, co si myslet – pak se dozvídáme, že na nejvzdálenějším severu žije v moři zvíře podobné pavouku s osmi dlouhýma nohama, oblým tělem,

obsahující černou tekutinu jako inkoust – zkrátka velká chobotnice. Welzl o chobotnicích nikdy v životě neslyšel, a nazval ji tedy podle svého „ďáblovou rybou“.

Výskytu chobotnice ve studené arktické vodě se není třeba příliš divit. Obrovští hlavonožci rodu Architheutis se vyskytují i u břehů severního Norska za polárním kruhem, a jak je známo, moře má od polárního kruhu až k pólům stálou teplotu. Není tedy důvodu, proč by se zde nemohly vyskytnout vědě dosud neznámé druhy jiných hlavonožců, např. obrovských chobotnic.

Raději si ještě počkejme, než chobotnici definitivně osvobodíme od všech nařčení a nežli jí vystavíme vysvědčení bezúhonnosti a mravní zachovalosti!

A Jan Welzl? Odjel zpět na Zlatý sever. Poslední zprávu od něho dostal československý konzul v Kanadě z Dawsonu, zlatokopeckého města na Aljašce. To bylo roku 1937. Dnes už jistě spí Arctic-Bismarck věčný sen v ledové zemi, která se mu stala druhou vlastí.

A nedivte se, že mne tak trochu za starého eskymáckého náčelníka potěšilo, když jsem nalezl potvrzení jeho „ďáblovy ryby“ u autora, kterého Welzl docela jistě a žádným způsobem neznal.

Fridtjof Nansen totiž píše ve své knize Život Eskymáků, z níž jsem již citoval, o zvířeti, které znají východogrónští Eskymáci a které mohou vidět nejen angákokové, kouzelníci, ale i docela obyčejní lidé. Je velké jako tuleň, ale silnější, a má dlouhá chapadla. Má svého druha, také zvíře – černé barvy a s velkými kusadly, ostrými jako nože. První zvíře se jmenuje tornarssuk, druhé aperketek.

A – což Nansena moc udivilo – zrovna taková zvířata popisují i Eskymáci na Aljašce…

Tak vida!

obrovská sépie

Postrach námořníků – obrovská sépie a chobotnice. Obludy mořských hlubin, vládkyně potopených korábů, lstiví lovci potápěčů…

Znám důvěrně sépie i chobotnice. Měl jsem tu čest seznámit se s nimi daleko odtud, na východním pobřeží Koreje, obráceném k věčně modrému Japonskému moři. Na chobotnici jsem jednou dokonce nešetrně šlápl. Nebylo jí to vhod. Začala zuřivě mrskat chapadly a hleděla, jak se ode mne co nejrychleji dostat – naopak já zase hleděl pod vlivem vernovek a jiných románů, líčících chobotnice jako potvory zlé a raubířské, prchnout na pevnou zem. Rozřešili to korejští soudruzi: vernovky nevernovky, s jásotem naskákali do vody, milou chobotnici vytáhli (měla asi 15 kg a rozpětí chapadel dva metry – ostatně vyfotografoval jsem si ji na památku, větší se už vyskytují jen velmi vzácně), upekli a snědli. Taky jsem si kousek vzal. Chutná jako úhoř a vůbec jsem nelitoval, že jsem byl příčinou její násilné smrti.

Sépií visí v přístavech na šňůrách celé růžence, tisíce, desetitisíce, milióny. Nevoní – jak by také, chudinky, mohly? Rybářům to nevadí. Jsou dobrým zbožím – na světě se jich ročně sní půl miliónu tun. Sušená sépie chutná jako pneumatika, proto se rozemílá. Pak chutná jako rozemletá pneumatika – ale proti gustu žádný dišputát!

Tyhle sépie jsou kolem dvaceti centimetrů dlouhé, jedna jako druhá. Sépie obrovská je jejich starší tetičkou. Má za sebou přibližně čtyři sta miliónů let vývoje.

Je to šeredné zvíře, bojovné a útočné, napadající kotvy, dna lodí a, jak se dočtete, i jejich posádky. Obří sépie žijí v hejnech – útočí-li jedna, objeví se brzy celá smečka. Jejich shluky často zabraňují změřit v některých místech olovnicí hloubku moře. Všechny námořnické příhody i báje, připisované na vrub obrovským chobotnicím, krakům, mají na svědomí právě sépie.

Oproti chobotnici, která má tělo v podobě pytle, je obrovská sépie vybavena proudnicovým štíhlým tělem se dvěma ploutvemi, které jí však slouží jen jako stabilizační plochy. Pohybuje se na raketovém principu – štěrbinou v plášti nasává vodu a vy štrikuje ji prudce a pod tlakem nálevko vitou „tryskou“ v hlavě. Uhání tak rychle, že se jí, pokud loví ve smečce, ubrání jen málokterý mořský živočich. Zdá se, že je schopná zabít žraloka, ba dokonce i velrybu. Vraždí bez výběru a bez potřeby. Svou kořist často jen zraní a ponechá svému osudu. Hlavní zbraní obrovské sépie je osm ramen – dvě z nich jsou vybavena přísavkami s rohovitými prstenci. Jako „dálková zbraň“ jí slouží dvě neobyčejně dlouhá přísavná chapadla, podobná gumovým hadicím. Sépie je dovede vymrštit velmi daleko, přitáhne jimi kořist k věnci ramen, pak dopraví sousto mezi ramena, kde jsou umístěna „ústa“, podobná papouščímu zobáku.

Zapomněl jsem vám popsat její velikost – ale ne, nezapomněl! Nechal jsem si ji schválně až za popis tohoto zákeřného tvora, který je děsivý už svým lidským pohledem: má totiž duhovku, rohovku, namnoze i víčka (sépie dokonce spí se zavřenýma očima), a sleduje okolí – nu, řekli byste málem, že opravdu jako člověk.

Tak tedy: obrovské sépie mohou dosáhnout v rozpětí až třiceti metrů, slovy třiceti metrů, bez námořnické latiny a bez nadsázky. Třicet metrů je dokonce nejskromnější, opravdu střízlivý odhad. Ramena takové sépie byla nalezena roku 1888 na pobřeží Nového Zélandu. Přísavky měly v průměru asi 10 centimetrů. Na tělech ulovených velryb se však našly nepochybné stopy přísavek jako jizvy o průměru asi 45 centimetrů – můžeme tedy právem předpokládat, že se někde v neprobádaných hlubinách oceánu skrývají pravé obludy, obrovské sépie nejméně čtyřikrát větší, s rozpětím ramen daleko přes sto metrů…

Kapitán slavného voru Kon-Tiki, Thor Heyerdahl, měl před vyplutím na dobrodružnou pouť z Peru k Havajským ostrovům největší obavy právě z obrovských sépií, přes jejichž domovská loviště vor plul. Setkal se s malými exempláři, s mláďaty sotva několik centimetrů velkými, která díky svému reaktivnímu pohonu létala vzduchem a dopadala na palubu voru. Několikrát přeplul vor nad obrovskou hmotou, spočívající klidně pod hladinou.

Obrovská sépie?

Kdoví? Největší exempláře se zřejmě vynořují na hladinu jen velmi, velmi zřídka a ještě řidčeji se setkávají s lidmi. Každé takové setkání ovšem zanechá hluboký dojem a uchová se v paměti i v zápisech. Podívejme se, zda odvážný kapitán voru Kon-Tiki měl důvody k obavám.

V říjnu 1873 se setkali ve vodách poblíže New-foundlandu dva rybáři, doprovázení dvanáctiletým chlapcem, s velkým předmětem plovoucím na hladině. Bodli do něho – a obrovská sépie, která se vyklubala z beztvaré hmoty, se zuřivě vrhla proti člunu, uchopila jej do chapadel, až prkna praskala, a snažila se jej přitáhnout k „zobáku“ s otvorem, kterým by bez námahy prošel i dospělý muž. Rybáři strnuli hrůzou a dívali se bez hlesu do lesklých očí sépie. Člun se naklonil, začal nabírat vodu. Tu si dodal chlapec odvahy a počal bušit sekerou do chapadel obludy. Teprve když dvě odsekl, vzdálila se sépie, ale stále kroužila kolem člunu. Strachem polomrtví rybáři dopluli s poškozeným člunem do přístavu. Stěží by jim byl kdo uvěřil – důkazem však byla šest metrů dlouhá odseknutá část chapadla, silnější než stěžeň člunu. Pozoruhodné je i místo, kde k setkání došlo – totiž daleko od tropických moří.

Nejznámější zpráva o setkání s obrovskou sépií pochází od poručíka Bouyera, velitele francouzské plachetnice Alecton. 30. listopadu 1861 se setkal 100 kilometrů severovýchodně od Teneriffy s obrovským mořským netvorem, v kterém poznal obrovskou sépii. Rozhodl se využít této vzácné příležitosti obohatit vědu, pozorovat sépii, a bude-li to možné, ulovit ji. Silný vítr ztěžoval manévrování, přesto však byl do těla sépie vpálen asi tucet kulí, jenže bez zřejmého účinku. Bouyerovi se konečně podařilo zasáhnout sépii harpunou, přitáhnout k lodi a kolem rozšířené ocasní ploutve hodit smyčku silného lana. Tělo sépie měřilo asi 8 metrů, chapadla asi 2,5 metru – obluda byla tak těžká, že se ji nepodařilo vytáhnout na palubu. Důstojníci a mužstvo Alectonu se nabízeli, že napuštěním vody do podpalubí a seskupením u zábradlí zvýší ponor, velitel však nechtěl riskovat ani poškození lodi, ani boj s netvorem s „chapadly nabitými elektřinou“, jak píše doslova, i když šlo o kořist velmi cennou. Proto se po několika hodinách rozhodl sépii opět pustit do moře. Zdála se čilá, ve chvilce zmizela, kulemi, harpunou ani dlouhým připoutáním k lodi nijak nezkrušená. Co se nepodařilo

Bouyerovi, zdařilo se šťastnějšímu lovci o šestnáct let později v Trinity Bay v zálivu Newfoundland. Exemplář obrovské sépie byl vystaven v New Yorku a podle něho bylo zhotoveno mnoho modelů. Jsou dnes takřka ve všech přírodovědeckých muzeích světa. Také řezy z chapadel a ramen obrovské sépie pocházejí z tohoto exempláře, nazvaného vědci posléze Architheutis princeps – další stejně velký kus totiž nebyl od té doby uloven…

V březnu 1941 zabila obrovská sépie dva britské námořníky, které stáhla ze záchranného voru dopravní lodi Britania, potopené německou ponorkou. Deset mužů, kteří byli s nešťastníky na voru, se je marně snažilo zachránit. Třetí námořník, jemuž se chapadlo sépie ovinulo kolem lýtka, se po zoufalém úsilí vysvobodil – ještě po několika letech však měl na noze zřetelné jizvy v místech, kde se sépie přisála.

Jak je vidět, není Thor Heyerdahl naprosto strašpytlem ani lehkověrným důvěřivcem. Setkání s obrovskou sépií na voru, vyčnívajícím sotva několik centimetrů nad hladinu, by mohlo skončit tragicky. Dnes se na celém světě pořádá usilovný hon na obrovské sépie. Ne ovšem jako krevní msta – na to mají námořníci málo času a lodě příliš přesně určené jízdní řády – ale pro vědu. Zoologové zjistili pozoruhodnou věc: obrovské sépie mají nervová vlákna asi čtyřicetkrát silnější než nejsilnější nervy ostatních známých tvorů. Měření podráždění, chemických, elektrických a jiných jevů (které jsou v podstatě stejné v nervu mravence i velryby, sépie i člověka) je tedy na nervu sépie daleko snazší nežli na jemném, vlasovém vlákénku jiného pokusného zvířete. Menší jedinci obrovských sépií už

dnes pátravě koukají na zoology skleněnými stěnami akvárií ve speciálních laboratořích a slouží výzkumům.

A tak obrovská sépie, prastarý romantický otazník námořnických zkazek, pomáhá řešit otazník zbrusu nový.

Ještě jeden otazník spojený s obrovskou sépií mi však nejde z hlavy. Musím se s ním alespoň svěřit. Není to otazník právě nový ani aktuální – trvá už asi 3000 let.

Při vykopávkách tzv. krétsko-mykénské kultury, která kvetla v době trojské války, nacházíme soustavně zlaté pečetní prsteny, knoflíky a náhrobní desky, na nichž se opakují s vytrvalostí a důsledností dva zvířecí motivy: býk a… sépie. Býka nalézáme také na krétských nástěnných malbách, které dostatečně vysvětlují, proč ten zájem: sloužil totiž krétským mladíkům jako „sportovní náčiní“. Ano – přesně tak! Před očima krásných mladých žen s hlubokýma očima, tak elegantních, že jim i strozí a střízliví archeologové dali shodně jméno „Pařížanky“, se věnovali mladí Kréťané sportu, jaký nemá obdoby. Vrhali se neozbrojeni proti ostrým rohům obrovských býků, vzepřeli se – a kotoulem odlétli vysoko nad rozzuřeným zvířetem z jeho zorného pole. Někdy tuto kratochvíli provádělo několik mladíků současně, někdy se jí dokonce zúčastnily i ony „Pařížanky“, převlečené ze splývavých rouch do „sportovních dresů“.

Dobrá – ale co připomínají obrázky sépie? Jejich zpodobení se vyskytuje téměř vždy současně s obrazem býka. Neznamená to snad – a v tom je otazník, který mne trápí – že kromě „suchozemského sportu“ měli Kréťané i „vodní sport“, boje s obrovskými sépiemi, které tehdy byly nejspíše hojnější nežli dnes? Snad je dokonce chovali ve zvláštních nádržích, snad… kdoví? Skutečnost, že nikdy nebyl krétským nebo mykénským umělcem zpodoben boj člověka se sépií, lze vysvětlit celkem snadno: malířství tehdy neznalo lež. Bylo tak pravdivé, jak jen možno, a umělce by ani ve snu nenapadlo malovat děj, který se odehrává pod vodou, a není tedy dobře viditelný. K takové abstrakci dospělo umění až mnohem později, staletým vývojem.

Nechci se plést archeologům do řemesla, ale myslím, že i tento otazník stojí za úvahu!

mořský had

Řekové uposlechli rady lstivého Odyssea. Předstírali, že navždy opouštějí Tróju a vzdávají se obléhání. Na břehu uprostřed opuštěného tábora zanechali ohromného dřevěného koně, v jehož nitru se skryli nejzkušenější a nejsilnější danajští bojovníci. Bláhoví Trojané se radovali a chystali se odvézt koně do svého města – jen Apollónův kněz Láokoón se snažil je zastavit: „Šílíte, krajané? Bojím se Danaů, i když dávají dary! Jistě jde o nějaký klam a lest – snad jsou uvnitř dokonce ukryti mužové!“ A Láokoón vrazil kalené kopí koni, danajskému daru, do břicha. Uvnitř se ozvalo zaúpění a zařinčely zbraně…

Nežli se však Láokoón dostal znovu ke slovu, vypluli směrem od ostrova Teneda dva obrovští mořští hadi, čeříce hladinu krvavě rudými hřbety, a zamířili ke knězi. Vyslala je bohyně Pallas Athéna, která se vůbec jako přesvědčený přívrženec Danaů do trojské války pletla naprosto nesportovně a většinou nevhodně.

Hadi se vrhli nejdříve na dva Láokoóntovy syny a počali je drásat – otec přiskočil synům na pomoc s oštěpem v ruce – marně. Slizké závity mořských nestvůr ovinuly i jeho a hadi jej rvali zuby, plnými černého jedu…

Tuto tragédii starou již bezmála tři tisíce let připomíná dodnes klenot řeckého sochařství, sousoší Láokoón se svými syny, vytvořené rhodským sochařem Agesandrem a jeho syny Polydorem a Apollodorem někdy v prvním století před naším letopočtem.

Jak je vidět, není víra v mořského hada právě mladá a není se co divit, že zapustila pevné a odolné kořeny.

Podobu obrovského mořského hada měl i biblický Leviathan, kterého dosti podrobně, i když ne zcela důvěryhodně popisuje kniha Jobova: „Není žádného tak smělého, kdo by jej zhubil… Okolo jeho zubů je hrůza. Jeho ozdobou jsou pevné štíty, sevřené těsnou pečetí. Jeden druhého tak blízko jest, že ani vítr nevchází mezi ně. . Od jeho kýchání zažehá se světlo a jeho oči jsou jako záře svítání. Z jeho tlamy pochodně vycházejí a jiskry ohnivé vyskakují. Z jeho chřípí vychází dým jako z vroucího kotle… Jeho srdce je tuhé jako kámen, jako úlomek žernovu… Za stéblo považuje střelbu a posmívá se, když fičí kopí…“

Přeskočme však raději půldruhého tisíce let. Jsme v roce 1600 a právě vyšla novinka knižního trhu: Historiae de gentibus septemtrionalibus bergenského biskupa Olafa Velikého.

Kapitola věnovaná mořskému hadu začíná docela chytře a důvěryhodně. Mistr Olaf v ní zjišťuje, že všichni námořníci plující v norských vodách dobře vědí o existenci mořského hada 200 stop dlouhého a 20 stop tlustého (tj. 61 m a 6,1 m), který žije mezi pobřežními skalisky poblíže města Bergenu. Svou skrýš opouští jen za jasných letních nocí, aby pohlcoval telata, ovce a vepře, nebo v moři sépie, humry a ostatní havěť. Na krku má prý žíně loket dlouhé, na těle černé šupiny.

Nu budiž! Pak si ale pan biskup trochu zaprášil: onen had prý děsí lodníky, vztyčuje se jako obrovský sloup před loděmi, slupne plavce a opět mizí. Takhle řádí zejména tehdy, má-li království potkat nějaký malér, smrt panovníka, jeho vypuzení (i na to tedy had myslel!) nebo válka.

Kniha biskupa Olafa je hezké čtení a její kouzelné obrázky jako by z oka vypadly pouťovým kresbičkám hrrrrozných mordů a všelijakých neštěstí – naše pobavení však přejde v mírný údiv, když se nám do ruky dostane kniha téměř přesně o tři sta let mladší – The great sea serpent čili Velký mořský had holandského přírodovědce Oudemanse, jenž kromě záslužné a všeobecně vážené výzkumné práce sbíral všechny zprávy o mořských hadech. A nejen sbíral. Také pečlivě porovnával, konfrontoval, zavrhoval a, pokud mohl, vyslýchal přímé účastníky a svědky jako nejlstivější kriminalista. Zjistil, že se do 19. století objevilo obrovské hadovité mořské zvíře celkem osmadvacetkrát, v 19. století samotném už stočtyřiatřicetkrát, což docela odpovídá rozšíření lodní plavby díky všeobecnému rozmachu obchodu. Délka tohoto tvora byla udávána mezi 30 a 70 metry (což zase souhlasí s údajem Olafa Velkého), na hlavu připadá dvacetina délky těla. Má úzký ocas, na něm dvě ploutve, kůži hladkou, na hřbetě hnědou. Profesor Oudemans použil za podklad svých závěrů pouze pozorování námořních důstojníků nebo důvěryhodných cestujících. Jeho střízlivá opatrnost byla na místě. Námořníci totiž měli vždy bujnou fantazii, na niž doplatila například firma Stirling, Nevall & comp., kladoucí v roce 1850 jeden z prvních podmořských kabelů mezi Anglií a Francií. Kotva rybářského člunu vytáhla kabel – mořského hada – na palubu, námořníci prchali do podpalubí – pak se však nalezl odvážlivec se sekerou – bác! – a bylo po mořském hadu i po kabelu… Takové historky Oudemans rozhodně nesbíral a taktně pomlčel i o největší ostudě, kterou mořský had utržil díky svému nepravému příbuznému jménem Hydrarchos sillimani. Hydrarchos byl určen podle obrovské 114 stop dlouhé kostry, vzbuzující respekt všude, kde byla vystavena – což bylo jen v samotném roce 1845 v Drážďanech, v Lipsku a v Berlíně. Kostra mořského hada byla ukazována obecenstvu za pořádně mastné vstupné, přesto však zájem neochaboval a sám král Bedřich Vilém IV. svolil, aby byl hydrarchos od majitele, jakéhosi dr. Alberta G. Kocha, bez smlouvání zakoupen pro berlínské přírodovědecké muzeum. Za několik let však senzace splaskla: ukázalo se, že milý hydrarchos byl sestaven z několika koster různých druhů pravěkých kytovců, vykopaných tu i onde v Alabamě…

Mořští hadi byli spatřeni téměř ve všech mořích světa, teplých i studených. Roku 1734 u Grónska, roku 1752 poblíž Kodaně, kde jej pozoroval sám kancléř university a vědec Erik Pontoppidan. Popsal hada jako 60-100 stop dlouhou obludu s černou hladkou kůží, přirovnal tloušťku jejího těla síle vzrostlé mužské postavy a také způsob pohybu hada ve vodě vylíčil tak, že vše znamenitě souhlasí s podobou a chováním tvora spatřeného roku 1817 v gloucesterském přístavu v americkém Massachusetts. Tento had byl pozorován několik dní a komise jmenovaná Linnéovou společností v Bostonu jej pronásledovala na rychlé plachetnici, dokonce jej zasáhla dělovou střelou do hlavy. To už bylo trochu moc i na hada, který tak ochotně brázdil dva či tři dny vody přístavu. Rozvířil hladinu mohutnými údery ocasu – a zmizel.

Jedno z nejzajímavějších setkání popsali a správnost popisu přísahou stvrdili kapitán, důstojníci i námořníci portugalské lodi Paulina dne 10. ledna 1877. Poblíž brazilského pobřeží se setkali s hadem 55-60 metrů dlouhým (zase ten Olaf!), kroužícím kolem velké velryby. Po čtvrthodinovém zápase stáhl had kytovce do hlubin. Pět dní nato proplul tentýž had znovu za zádí lodi – několik hodin ji sledoval a posléze se vztyčil u samé lodi do výše asi dvaceti metrů nad hladinu, což mohli námořníci dobře odhadnout porovnáním s výškou stožárů. Na lodi vypukla panika – kapitán však zachoval, jak se sluší, chladnou krev a nařídil, aby se posádka vyzbrojila sekyrami, jedinými zbraněmi na palubě, kdyby snad had zaútočil.

Velmi podobného tvora, silného jako kmen stromu a vztyčeného do výše asi dvaceti metrů nad hladinu, uviděla o šest let později celá posádka anglické fregaty Elisabeth. Když dal mírně zděšený kapitán zastavit stroje, obluda se ponořila. Při tomto setkání byl za hadem pozorován pruh zpěněné vody, jakoby bičované prudkými pohyby.

Setkání s mořskými hady samozřejmě neustala ani po vydání Oudemansovy knihy. Roku 1905 se proháněl jeden pěkný exemplář opět u brazilských břehů, dva roky nato pro změnu poblíž Irska, kde jej pozorovala celá posádka anglického parníku Tamponia. 28. července 1915 spatřil německý velitel ponorky U-28, korvetní kapitán Forstner, jak po výbuchu kotle torpédovaného parníku Iberian bylo vymrštěno do výše zvíře přesně odpovídající popisům mořského hada.

Zajímavý zážitek měl dr. G. Petit, vědec, člen výpravy do Tichomoří, konané ve dvacátých letech. Setkal se při noční vyjížďce na moři se světélkujícím hadem asi 25 metrů dlouhým, který vzbudil obavy, ba hrůzu domorodých průvodců. Zvíře dobře znali, nazývali jej tompodrano, tj. „pán moře“. Jeho objevení prý věští neštěstí. Tvrdili, že tompodrano útočí jako žralok, že je pokrytý šupinami, jeho hlava prý světélkuje (25 metrů by tedy mohl být odhad, týkající se jen části celé délky těla) a objevuje se jen zřídkakdy.

Roku 1932 ostřeloval u čínského pobřeží lodní poručík Lagrésille, velitel francouzského dělového člunu, dva mořské hady. Měl špatnou mušku a nepodařilo se mu na ně ani najet kýlem lodi~ Jeho pozorování plně potvrdil kapitán lodi Bayard, který v témže místě spatřil oba hady druhého dne – ani on však nebyl při pronásledování úspěšnější.

A možná že ze všech nejzajímavější bylo setkání poslední. Událo se 12. prosince 1964 a jeho herci byli členové posádky malého škuneru St. Yves ďArmor Francouz La Serrec, jeho manželka, malá dcerka a tři námořníci. A ovšem mořský had.

Loď měla za sebou čtyři léta života a 27 000 mil plavby kolem světa. Těsně před návratem do Francie škuner ztroskotal u Velkého bradlového útesu. Čtvrtý den, po jedenácti hodinách usilovného veslování, se posádka i čtyři její australští přátelé zachránili na ostrově s legračním jménem Pin-Pic v Percyho souostroví.

Tam byli nalezeni, ale po několika měsících se sem vrátili – snad aby si zavzpomínali. V malé zátoce nalezli, vlastně malá Raymonda nalezla, Jeho Veličenstvo hada.

Byl asi 24 metrů dlouhý, černý s hnědými pruhy. Hlavu měl černou, tvaru vskutku hadího, vysokou asi 1,2 m a širokou také 1,2 m, oči bledě zelené s černými svislými panenkami, malé zuby a hladkou kůži. Na jeho boku zela rána – snad způsobená lopatkou lodního šroubu. Muži se spustili pod vodu a pořídili za obtížných podmínek několik snímků. Vtom netvor otevřel hrozivě tlamu, začal se pomalu obracet k potápěčům, a když zděšeně uprchli, pomalu odplul.

Barevné snímky byly uveřejněny a studovány přírodovědci. Většina se shodla, že jde patrně o velmi vzácný exemplář předhistorického úhoře…

Mám pokračovat? Myslím, že není třeba.

Odpovím raději hned na otázku, která vás možná napadla: zda totiž sám věřím v existenci mořského hada. Ano, věřím.

Především věřím v mořské hady, popsané vědou a zařazené do šesti rodů v čeledi Proteroglyphae, podčeleď Hydrophinae. Žijí výhradně v moři, krátkým, ze stran zploštělým ocasem se podobají úhořům a díky hustým a silným cévám v dásních jsou schopni vydržet dlouhou dobu pod vodou – cévní spleť jim umožňuje do jisté míry dýchat ústní sliznicí, podobně jako ryby dýchají žábrami.

Nepříjemnou vlastností většiny mořských hadů je jejich jedovatost, často smrtelná. Jsou rozšířeni prakticky ve všech oceánech, Atlantském, Indickém i Tichém – tam zejména od Nového Zélandu k Japonsku, jsou hbití, zuřiví, kousaví a útoční.

Tyto mořské hady vědci bezpečně a podrobně znají. Vyskytují se velmi často jako nevítaný a nebezpečný úlovek v sítích rybářů a bouře jich vyhazují na břeh občas celá klubka, kde bezmocně hynou, téměř neschopní pohybu na souši. Jenže…

Jenže tito mořští hadi dosahují jen zřídka délky dva metry, a čtyři metry už je rekordní míra pravých obrů mezi nimi.

Ani vymřelí mořští hadi pravěku, kteří vymizeli už v třetihorách a zachovali se jen jako zkameněliny, ke všemu většinou neúplné, nebyli o mnoho delší. Rozhodně nedosahovali rozměrů podle biskupa

Olafa. Jejich délka se pohybovala od čtyřiceti centimetrů do sedmi, nejvýše jedenácti metrů. Sám „rekordman“ Archaeophis proavus, pyšnící se neuvěřitelným počtem 565 obratlů a 902 žeber, nebyl delší.

O nic lépe to nevypadá s úhoři, kteří by si snad také mohli na mořského hada zahrát. Pravda, ne jsou to tvorové vždy mírní a v marinádě či na pekáči chutní jako úhoři z našich řek. Jen si poslechněte autoritu, Thora Heyerdahla. Píše doslova: „V korálových útesech (rozumí se v Tichomoří) se zdržuje strašlivý úhoř s dlouhými jedovatými zuby, kterými dovede lehce utrhnout muži nohu. Plazí se bleskurychle k útoku a je postrachem domorodců, kteří se jinak odvažují plovat třeba v sousedství žraloků… Na zpáteční cestě přes útes plašili Erik a Herman ustavičně zvláštní ryby; pokoušeli se je chytit, ale vtom je napadlo hned osm velkých úhořů. Oba je viděli hnát se jasnou vodou a vyskočili na velký korálový blok, kolem něhož a pod nímž se úhoři plazili. Hladké potvory byly tlusté jako stehno a zelené a černě kropenaté jako jedovatí hadi, měly malé hlavy, zlomyslné hadí oči a na palec dlouhé, jako sídla ostré zuby…“

Tropický jedovatý úhoř je skutečně jednou z nejobávanějších dravých ryb, je i hodně veliký – ale šedesát metrů mu nemůže připsat ani největší fantasta.

Ovšem – a tuto možnost nelze vyloučit – kdoví zda nejde o vědě dosud neznámé druhy obrovských úhořů. Roku 1930 vylovil dánský oceánograf Bruun, pracující na výzkumné lodi Dana, larvu mořského úhoře, dlouhou takřka dva metry. Vzhledem k tomu, že larvy známých druhů úhořů – jmenují se monté a jsou podobny vrbovým lístkům – dosahují délky nejvýše několika centimetrů, ujišťuje Bruun, že by při normálním vývoji musel z této larvy vyrůst úhoř dlouhý asi 20-30 metrů.

Zoologové se domnívali, že Bruunova obrovitá úhoří larva byla jakousi zrůdou, hříčkou přírody, o čtyři roky později však spatřil William Beebe při sestupu batysférou v sedmisetmetrové hloubce hned dvě podobné úhoří larvy jen o málo menší. Jde tedy nejspíše o zvláštní druh obrovských úhořů, snad již vymírajících, a proto vzácných.

Tuto domněnku podporuje i pozorování řecké lodi Santa Clara v Atlantiku roku 1947. Na 35° s. š. a 75° z. d. spatřil kapitán i posádka asi 10 metrů od boku lodi vyčnívat nad hladinu hlavu podobnou hadí, asi 75 cm širokou a 150 cm dlouhou. Tělo za hlavou bylo válcovité, jeho viditelná část měřila asi 11 metrů. Kůže živočicha, jehož existence je svědectvím celé posádky prokázána, byla hladká, tmavohnědá, bez srsti nebo šupin – zkrátka podobná úhoří. Zvíře bylo nejspíše poraněno, snad v souboji s jiným živočichem – voda v okruhu asi deseti metrů byla zbarvena krví do ruda.

Opatrní a střízliví vědci nemohli popřít hodnověrnost a nápadnou shodu v líčení všech svědků – uvažovali tedy o nejrozličnějších možnostech, jak vysvětlit existenci podle všech předpokladů neexistujícího mořského hada. *

Vymysleli řadu delfínů, plujících husím pochodem za sebou, stélky obrovských řas (nejdelší z nich, držitelka světového rekordu délky rostlin Macrocystis pyrifera, může dosáhnout délky až 400 metrů), ramena velkých sépií, vyhřezlá střeva mrtvé velryby, rozsápané žraloky nebo kosatkami, táhnoucí hejna sleďů a další možnosti, například americké cisterny z umělých hmot, používané pokusně pro přepravu pohonných látek, nebo puklé meteorologické balóny – jednu nepravděpodobnější než druhou. Pak pokrčili rameny. Skeptičtější mávli rukou a prohlásili: nesmysl. Střízlivější prostě otazník obešli po špičkách a věnovali se snazším a snad i užitečnějším úkolům.

Jaká je tedy skutečnost?

Domnívám se, že existence mořského hada jé vzhledem k spoustě hodnověrných svědectví velmi pravděpodobná. Vzácný výskyt tohoto tvora je zcela přirozeně vysvětlitelný: obrovský mořský had je pravděpodobně nočním zvířetem, které z hlubin vystupuje k hladině jen za zcela mimořádných okolností. A co hlavního – hledáme a lovíme mořská zvířata z motorových, šroubem poháněných lodí, což je asi právě tak moudré a vhodné jako provádět průzkum plaché lesní zvířeny křivoklátských lesů z velitelské věže burácejícího tanku a pak naprosto popřít existenci jelenů, srnců, divočáků, zajíců atd. atd. – zkrátka všeho kromě much, motýlů a vrabců, kterým se nepodařilo včas uletět… Vodní zvířata

mají velmi citlivé ústrojí, vnímající zvuk a tlakové vlny, rachot šroubu tedy pociťují již z mnohakilometrové dálky a mají dost a dost času zmizet. Proťo měli plavci na plachetních lodích daleko více možností setkat se s vzácnými a plachými mořskými tvory než námořníci dnes. Svědkem je mi opět Thor Heyerdahl.

Jeho vor Kon-Tiki při své tiché plavbě nejen několikrát minul záhadné, obrovské mořské živočichy, pohybující se vždy pod hladinou a prozrazující se jen nejasným obrysem mnohametrového těla nebo světélkováním, ale ulovil i zcela mimovolně např. hadovitou makrelu Gempyla, kterou před posádkou dobrodružného voru nikdy nikdo neviděl živou. Zoologové znali jen její kostry, nalézané velmi vzácně na pobřeží Jižní Ameriky a Želvích ostrovů. První exemplář makrely málem plácl jedné noci do spacího pytle nocležníka, osm dní nato „přistál“ druhý na palubě voru. Je tedy zřejmé, že tyto hlubinné ryby jsou daleko početnější, nežli se předpokládalo podle výsledků lovu z motorových lodí.

Námitku, že vyšší živočichové, ryby, ale i hadi apod. nemohou žít ve velkých mořských hloubkách, vyvrátil dokonale a jednou provždy batyskaf Trieste při svém rekordním sestupu do hloubi 11 000 m. O tom jste se však dočetli na jiném místě.

Bude zřejmě nezbytné zkoumat vzácná a plachá zvířata oceánů z volně plovoucích základen, poháněných pouze mořskými proudy, zkrátka z jakýchsi vorů, byť i třeba luxusně vybavených a zcela bezpečných. Jedině taková zařízení umožní přiblížit se dětem oceánu – a rozluštit jejich hádanky. Ale buďme trpěliví! Určitě se dočkáme i ulovení a vědeckého prozkoumání mořského hada. Symbolicky tím bude po třech tisících letech konečně pomstěn i chudák Láokoón a jeho synové. Snad se dočkáme dokonce brzy. Jacques Piccard se chystá v plavidle PX-15, připravovaném velkou americkou leteckou společností Grumman Aircraft, prozkoumat Golfský proud.

Plavidlo má být do dvou či tří let spuštěno na vodu u Floudu v Novém Skotsku, ponořit se a šest týdnů bez motoru, poháněno jen proudem, sledovat jeho americkou větev, zatímco posádka bude studovat podmořský svět, tentokráte nevyrušený a klidný.

Jsou otazníky jako stvořené k tomu, aby nás zbavily pocitu vícecennosti nad moderní technikou a nad vlastní skvělostí. Jedním z nich je například docela obyčejné zpracování docela obyčejné mědi.

Když Španělé roku 1552 pronikli do říše Inků, podivili se dvěma věcem. Především tomu, že řemeslně velmi zdatní Inkové nedovedli zpracovávat železo, a za druhé (a patrně ještě více) dokonalosti zpracování mědi. Měď, která prošla dílnami Inků, nebyla tím měkkým a ohebným kovem, který znali Evropané. Měděné nože, meče a sekyry byly tvrdší než pancéřové pláty španělské výzbroje, ostřejší než ocelové dýky a pružnější než čepele toledských mečů. Od těch dob jsme se naučili vyrábět dělovou bronz tvrdou jako ocel, avšak ne pružnou. A je-li naše měděná slitina pružná, pak jí chybí tvrdost. Elektrotechnický průmysl by dal mnoho za znovuobjevení starého tajemství!

Stejně velkou, ne-li větší záhadou jsou třímetrové džbány, nalezené v Teotihuacanu poblíže města Mexika. Vypadají jako hliněné. Jsou šedé, nijak nápadné, ale jejich materiál je tvrdší než železo, ačkoli lehčí než hliník. Metalurgové, vyzbrojeni elektronickými mikroskopy a nejjemnějšími přístroji, dosud neodhalili tajemství jejich složení, ačkoli odměna 50 000 dolarů, vypsaná již před padesáti lety jistou americkou továrnou, čeká na vyzvednutí. Otazníkem je také, kdo tuto zázračnou umělou hmotu vyrobil. Zdá se, že to byli Toltékové, záhadný indiánský kmen, o němž dosud mnohé nevíme, například odkud přišel a proč ve 13. století, ještě před příchodem Aztéků, zmizel z anahuacké kotliny.

A abychom zůstali u „otazníků proti vícecennosti“, věnujme další kapitolu jednomu z nejzajímavějších: železnému sloupu u indického Dillí.

železná záhada

Na dvoře mešity Kuvvat-ul-islam (Moc islámu), vystavěné roku 1193 Kuttub-Eddin Ajbekem, generálem krále Choriho, nedaleko města Dillí, stojí podivný a pozoruhodný sloup, známý také pod jménem Laht. Na hořejším konci je v ose sloupu pravoúhlý otvor o rozměrech 5x15 cm, hluboký 38 cm. Jeho smysl je nejasný. Snad sloužil k zastrčení žerdi praporu, jak se domnívají někteří autoři – ale žerď tohoto průřezu? Spodek sloupu, spočívající na olověné „podušce“, rovnoměrně rozdělující tlak na podložní kámen, je rozšířený a nepravidelného tvaru. Sloup není pozoruhodný vyrytým nápisem, oslavujícím legendárního a pověstmi opředeného hindského krále Čandraguptu Vikramadityu, ani velikostí, ačkoli je sedm metrů vysoký a v průměru má 40 cm. Oslavných nápisů je po celé Indii habaděj, legendárních králů také a o obrovských stavbách, sloupech, mešitách a pagodách raději ani nemluvím, vždyť samotný Kuttubův minaret této mešity je dosud nejvyšším a nejkrásnějším v celém islámském světě, ačkoli se jeho vrchol při zemětřesení roku 1803 zřítil. A přece je Kuvvat-ul-islámský sloup Laht otazníkem prvého řádu. Je totiž ze železa, stojí na otevřeném prostranství, vystaven přívalům tropických dešťů a vlhkosti, pokrývající všechno plísní a promáčející (jak vím z vlastní zkušenosti) pokrývky, polštáře i čerstvě vyžehlené košile, že by se málem daly ždímat. A teď pozor: na sloupu není ani jediná skvrnka rezu. Od roku 415 n. 1., kdy patrně byl postaven, zůstal dodnes docela jako nový…

Aby nevznikly rozpaky o době postavení sloupu a mešity: Moc islámu byla jako celá řada ostatních mešit postavena z prastarých džainských chrámů. Tehdejší stavbaři byli šikovní chlapíci a netrvalo jim to příliš dlouho: nádherná „Mešita půltřetího dne“ v nedalekém Adžmiru naznačuje již svým jménem, že za pouhé dva a půl dne byla přestavba hotova.

Je pochopitelné, že sloup odedávna budil zájem, a ne malý. Vždyť koroze, rezavění a rozpad kovů, je jedním z největších problémů techniky a připravuje nás každoročně o 2-5 % vyrobených kovů, nehledě ke škodám a nehodám, vznikajícím všelijakými poruchami a nenadálými haváriemi. V naší republice se celková váha oceli a železa zničeného korozí nebezpečně blíží jednomu miliónu tun ročně. To už přece stojí i za*cestu do Dillí!

Nevím, jestli tam byli naši hutníci a odborníci v boji proti korozi, vědci však už i bez nich vyzkoumali složení sloupu: jde o čisté železo bez příměsí, které, jak už je dávno známo, nerezaví. Abych byl docela přesný a aby mi nevyhubovali třeba pánové z indické Národní metalurgické laboratoře v Jamšedpuru, kteří se také otázkou sloupu zabývali, je obsah železa ve sloupu 99,7 % – a to je vskutku vysoký stupeň čistoty. Materiál, z něhož je sloup vyroben, není zcela stejnorodý, a proto se výsledky rozboru různých vzorků dosti liší. Nejnápadnější je téměř úplná nepřítomnost manganu a poměrně dosti velký obsah fosforu: 0,11-0,18 %. Velmi málo je i křemíku, mědi a niklu, obvykle v železe a oceli prokazatelných.

Začínají otazníky. První z nich: kde se vzalo v roce 415 v Indii čisté železo? Dnes ho vyrábíme po troškách redukcí vodíkem nebo kysličníkem uhelnatým a vzhledem k poměrně vysoké ceně je používáme jen v chemické laboratoři – nikoho by ani nenapadlo odlévat z něho sloupy. Navíc staří Indové neměli v době vzniku sloupu o vodíku, kysličníku uhelnatém a o složitých zařízeních, potřebných k výrobě redukovaného železa, ani ponětí. Protože vědci málokdy pokrčí rameny a tiše odejdou ze scény, aniž by na otazník neodpověděli alespoň nějakou domněnkou, ozvali se i zde a prohlásili, že materiálem bylo zkrátka meteoritické železo, které spadlo umělcům, zdobícím Kuvvat-ul-islámskou mešitu, v pravém slova smyslu z nebe. A bylo po otazníku. Ba ne, nebylo!

V meteoritech, a to i v těch, kterým se pro stručnost říká železné, není nikdy železo samotné. Kromě něho je tu 6-20 % niklu, dále kobalt, zrnka tuhy a dokonce i drobounké diamanty. Na jednu tunu železa připadá v železném meteoritu asi 5 g zlata, stejné množství stříbra a iridia a 20 g platiny. Proto byl, mimochodem řečeno, svého času po velkých meteoritech shon, a čiperní podnikatelé dokonce založili akciové společnosti k jejich získání a těžení… A to nepočítám pohlcené plyny, vodík, dusík, kysličník uhličitý, uhelnatý i jiné. Zkrátka, kdyby opravdu sloup vznikl ze železného meteoritu, proměnil by se v hromádku rezu už asi tak v době, kdy Libuše věštila slávu Prahy. To ovšem neudělal, a co více: ani vnitřní stěny zmíněného otvoru na horním konci sloupu, kde se drží dešťová voda, nejeví větší korozi než ostatní povrch.

Jinak ovšem nelze o ochotě vesmíru poskytnout nám, ubohým pozemšťanům, trochu užitečného kovu, pochybovat. Největší známý a zachovaný meteorit Hoba West leží v jihozápadní Africe, váží 60 tun a vážil zřejmě ještě mnohem více, jeho značná část se totiž korozí docela rozpadla…

Slavný badatel Peary přivezl roku 1897 z Grónska meteorit, nazvaný Ahnighito, což eskymácky znamená „Dcera sněhu“. Je to hodně těžká dceruška, pánbůh požehnej, váží 34 tuny, a poblíž ní byli nalezeni ještě tři ducatí sourozenci. Do třetice můžeme uvést z Mexika železný meteorit Bacubirito o váze 27 tun. Docela nedávno, 12. února 1947 v půl jedenácté dopoledne, se objevil nad sibiřskou tajgou zářivý meteor, viditelný do vzdálenosti několika set kilometrů. S rachotem proletěl nad krajem a zmizel někde za západními výběžky pohoří Sichote-Alin. Okamžitě startovala letadla, hledající místo dopadu. Třetí den konečně letci objevili v tajze místo, podobající se bojišti přeoranému náletem.

Dosud z něho čtyři výpravy Akademie věd odvezly 37 tun meteoritického železa a odhadují, že ještě nejméně dvakrát tolik v tajze a pod povrchem země leží…

Meteoritická železa tedy důvěrně známe – na území ČSSR například dopadla a byla dříve nebo později po pádu nalezena a prozkoumána meteoritická železa z Oravy, Broumova, Staré Bělé u Ostravy, Sedlčan, Teplé, Kylešovic u Opavy i odjinud. Nikdy však nebylo zjištěno složení alespoň trochu se blížící čistému a stejnorodému železu.

Přesto však bylo meteoritické železo člověkem užíváno, dokonce dávno, dávno před naším letopočtem. Již ze starší doby kamenné jsou známy kamenné pilky, osazené drobnými úlomky meteoritů. Na svou dobu řezaly jistě znamenitě. Romantičtější z jazykovědců dokonce soudí, že meteoritické železo dalo vůbec vznik zpracování železa a že naše hutě a ocelárny jsou prapravnučkami ohně, v němž náš praprapředek tavil kus meteoritického železa. Řecké slovo sidéros a staroegyptské baanepe totiž obě znamenala jak „železo“, tak i „hvězdu“. Hm – odvážné, ale vtipné!

Docela určitě víme, že se slavná damascénská ocel alespoň místně vyráběla opravdu z meteoritického železa – jenže zpracování jedné jediné čepele trvalo celé rodině kovotepců dlouhé měsíce, ba i léta – a my mluvíme o šestapůltunovém, více než sedmimetrovém sloupu, který navíc nemá s ocelí nic společného a je jen a jen železný. Přejděme proto raději ke druhému otazníku: jak byl ten podivuhodný sloup odlit?

Výroba odlitků v Evropě není nijak prastarým uměním. Pravda, nejstarší u nás nalezené odlitky, většinou náramky, jsou již z doby bronzové, tedy asi 2000 let před n. 1., olověné křížky se odlévaly v 9. století na Moravě za rozkvětu Velkomoravské říše a nové mikulčické nálezy dokazují v této době i odlévání zlata – jenže bronz, zlato i olovo jsou kovy lehce tavitelné a práce s nimi je daleko snazší nežli s vrtkavým železem, zvláště s čistým železem, které se odlévá jen velmi svízelně. Však také první litinové odlitky máme v našich zemích doloženy až počátkem 17. století, kdy Jakub ze Sartu lil ve Strašnicích nádobíčko pro alchymickou laboratoř Rudolfa II. Vůbec nejstarší litou památkou našeho státu je pamětní deska na bratislavské radnici s letopočtem 1549. Kde a kdo ji ulil, nevíme.

Musel jsem se tedy vydat za dějinami kovolitectví Asie. Šel jsem hledat tam, kde se nejspíše „lámaly rekordy“, kde byla odlévána největší díla bez ohledu na náklady: k mistrům zvonařům.

O zvonech a zvonařích by se dala napsat celá kniha – možná že to také jednou udělám – dnes bychom však zabloudili v líčení starého čínského obřadu čeu-ly, který stanovil postup lití zvonů do všech podrobností, v důkladné učebnici zvonařství mnicha Theophila z II. století a v řadě dalších zajímavostí. Řekněme si jen, že východní mistři zvonaři znamenitě ovládali své řemeslo, které je vědou i uměním zároveň. Tak například čínský císař Jung Lo z dynastie Ming dal ulít buddhistickým mnichem Jao-Kuang-siao v 15. století pět zvonů, z nichž největší vážil 52 000 kg a byl vysoký 5,76 m. Rekordní japonský zvon visí v Kjótu – váží 63 000 kg a z roku 732 pochází obrovský zvon chrámového města Nara, vysoký 4,12 m a se stěnou silnou 28,5 cm. Ovšem – a to je důležité – všechny uvedené zvony byly bronzové. Přes veškeré znalosti, jak odlévat krásné a libozvučné zvony bronzové, nebyli asijští, mistři schopni vyrobit pořádně veliký železný odlitek dlouhá, dlouhá staletí. Raději železné zvony – např. slavný čínský Sau-fang – nýtovali ze železného plechu a dodatečně opatřovali měděným povlakem. Dokonalé železné zvony (jeden z nich jsem viděl např. před Bubnovou věží v Pekingu) se odlévaly až v poměrně nedávné době – v 18. a 19. století. Otazník výroby se tedy nad Kuvvat-ul-islámským sloupem vznáší dále. Podle našich vědomostí nebyl tehdy v Indii ani kdekoli jinde v Asii nikdo schopný podobný obrovský odlitek vyrobit.

To není, prosím, podceňování indického železářství! Je známo, že zpracování kovů bylo v Indii značně rozvinuto, železo se zde vyrábělo patrně již 2500 let před n. 1. a docela jistě o tisíc let později. Ve státě Revah ve střední Indii nalezli archeologové haldy hutnických strusek, pokrývající mnoho čtverečních kilometrů, a to je výmluvné svědectví, ovšem… Ovšem do Bessemerova vynálezu by nebyla podobný kus železa schopná vyrobit ani Evropa. Bez parních stoup, válcoven, vysokých pecí a svářecích strojů (někteří vědci předpokládají stmelení Lahtu z mnoha kusů, ovšem naprosto neznatelné) – ne, to by docela jistě nešlo… Nebo snad přece? Byly valouny železa skovány v jeden kus a za horka vykovány do tvaru válce? Při tomto ovšem dosti těžko představitelném procesu by se do povrchové vrstvy sloupu dostaly částice strusky a okují. Vrstva kysličníků železa by se ještě zesílila chladnutím výkovku a poskytovala by pak jakousi ochranu proti korozi.

Jak z kolotoče otazníků ven? Chcete-li slyšet střízlivé vysvětlení, pak zkrátka – nevím. Obstojí vysvětlení velmi odvážné, jaké podává např. sovětský spisovatel Kazancev? Vidí v sloupu další důkaz návštěvy nepozemšťanů na naší Zemi, kde jako svou navštívenku nechali sloup z čistého, stejnorodého železa – snad jakousi náhradní součástku svého korábu, snad… kdoví? Kdoví ostatně, jak dlouho ležel sloup v džungli, než byl nalezen a vztyčen? Skutečnost, že oslavný nápis je do něho vyrytý, a že tedy nebyl odlit současně se sloupem (což by bylo jednodušší), nasvědčuje, že jeho vznik a vztyčení byly na sobě nezávislé.

Ne že by nebyla navržena celá řada podstatně prostších vysvětlení, ale některá z nich vypadají skoro tak přitažena za vlasy, jako Kazancevova domněnka. Odborníci firemních laboratoří, trochu dotčeni tvrdošíjností nerezavějícího sloupu, který překonává jejich vlastní výrobky (např. pracovníci United Steel Companies Ltd. a British Iron and Steel Research Association), se snaží dokázat nedokazatelné: tvrdí, že na nerezavění sloupu vlastně není nic divného a že nemá proč rezavět, když

1. byl natírán máslem posvátných krav

2. v Dillí je poměrně suché podnebí

3. po dlouhé věky nebyl vystaven účinkům průmyslových dýmů a par

Posvátné krávy můžeme klidně z kalkulace vypustit. Je svrchovaně nepravděpodobné, že by se velkorysí věřící namáhali se šplháním do výše sedmi metrů a že by oběť přinášeli častěji než při nějakých slavnostech a obřadech, opakujících se zřídka, snad jednou do roka. Kromě toho ani posvátnost nechrání máslo před žluknutím a před produkty chemických změn. Kyseliny, vzniklé rozkladem, by povrchu spíše škodily než prospívaly.

Pokud jde o druhý bod, pak musíme podtrhnout ošidné slůvko „poměrně“. V Dillí přesahuje relativní vlhkost vzduchu alespoň čtrnáct dní v roce 80 % – a tato vlhkost už řádně ohrožuje korozí všechny železné a ocelové předměty. Porovnání s rychlostí koroze např. kolejí, vykazující v prvních letech a v klimatických podmínkách podobných našim sotva několik tisícin milimetru ročně a zpomalující se díky vznikající ochranné vrstvičce kysličníků, je zde bez významu. Nejen pro odlišné povětrnostní podmínky, ale i pro jistou „nesportovnost“ porovnávání moderních ocelí s kdovíjak primitivně kovaným železným sloupem. Vysvětlením druhého bodu se vlastně dostáváme k bodu třetímu: průmyslové exhalace, výpary a dýmy, totiž tuto ochrannou vrstvičku rozrušují, a právě tím umožňují rezu, zejména v období zhoršených atmosférických podmínek, pronikat do hloubi. Rozhodně moudřejší a vědecky patrně lépe podložené stanovisko zastávají sami indičtí odborníci, seskupení například ve zmíněných National Metallurgical Laboratory nebo v Tata Iron and Steel Co. Ltd. v Jamšedpuru.

Šli na problém, tak říkajíc, od lesa. Poohlédli se po Indii a hledali další předměty se stejnými vlastnostmi, další staré železo v nejvlastnějším slova smyslu.

Hledali – a nalezli.

V chrámu Konarak u města Puri nalezli železné trámy, z nichž nejdelší (a jediný vcelku zachovaný) je přes deset metrů dlouhý a o průřezu 28 x 28 cm. Sloup je ve velmi dobrém stavu, ač si stářím patrně nezadá s Lahtem, ač byl chrám, stojící blízko pobřeží, kdysi zatopen mořem a ač jsou moderní ocelové trámy, ležící na místě asi půl století – téměř zničeny korozí.

Poblíže města Indaur nalezli tři zlomky železného sloupu, proti němuž je Laht pouhým nedochůdčetem – složeny k sobě měří 13,2 m.

A nalezli také, což je patrně nejvýznamnější, vesnické řemeslníky vyrábějící dodnes tzv. „železo adivasi“, vlastně nedokonalou ocel, v malých hliněných pecích, vytápěných dřevěným uhlím, které ovšem nestačí k úplnému roztavení produktu. Ze „železa adivasi“, poměrně vzdorného proti korozi, lze přímo vykovat sekery, bodce atd. Složení se poněkud, ale žel opravdu jen poněkud blíží složení materiálu Lahtu i sloupů z Konaraku a Indauru, které se opět poněkud, ale žel opravdu jen poněkud blíží vzdorností vůči korozi sloupu z Dillí. Indičtí vědci připisují část zásluh nepřítomnosti manganu a poměrně vysokému obsahu fosforu, větší část však – otazníku. Zatím.

Výzkumy pokračují a problémy nezmizely. Jeden z nich, který mne jen tak napadl: proč se z nejstarších dob indického železářství, řekněme z dob dynastie Gupta (320-495 n. 1.), zachovaly – právě jen tři sloupy, ačkoli by se díky neobyčejné vzdornosti vůči korozi mohly a měly zachovat předměty jiné a méně záhadné už svým vznikem a technologií výroby? Proč je staré železo odolnější než moderní ocel? K čemu sloužil otvor na vrcholu Lahtu? A jaký je jeho skutečný původ a vznik? Vidíte, zase máte o čem přemýšlet.

Oblíbeným otazníkem byl odjakživa problém, jak bude vypadat lidstvo za tisíc, za deset tisíc či za sto tisíc let. První dvě otázky můžeme zodpovědět snadno: právě tak jako dnes. Za tak krátkou dobu se sotva v tváři člověka projeví nějaká významnější změna. Za sto tisíc let. to už je ovšem jiná!

Názor/ jsou rozličné. Někteří vědci soudí, že se podoba lidí příliš měnit nebude, vzhledem k tomu, že člověk sám vytváří své prostředí a není jím tudíž ovlivňován. Intenzívní sportování zabrání celkovému zeslabení lidského rodu. Elektronické počítací a myslící stroje odejmou značnou část duševní námahy, takže ani mozková schránka se nijak podstatně nezvětší.

Jiný názor má profesor fyziologie na utrechtské universitě Jongbloed. Za několik set tisíců let bude prý mít člověk delší nohy, podstatně větší hlavu a menší čelisti, v nichž bude místo třiceti dvou zubů pouze dvacet čtyři. Největším defektem krásy bude (podle zmíněného vědce) úplná holohlavost, která postihne jak muže, tak ženy…

Doufejme, že člověk bude za půl miliónu let vypadat alespoň tak, že bude vůbec nějak vypadat a že nezničí sám sebe v šílené totální válce… Že z lidstva nezůstanou jen zkamenělé zbytky, jen, řekněme, otisky…

otisky nohou, ale čí?

Toť se ví, že ne nějaké obyčejné, vytlačené do bláta, do sněhu nebo do písku. Nad těmi bychom mohli stěží napsat otazník. Tyhle šlépěje jsou však nadmíru zajímavé.

Nalezl je asi před patnácti lety soudruh T. Smieško poblíže malé vesničky Koňské v martinském okrese na Slovensku. Byly vytlačeny – nebo jiným způsobem vyhloubeny – do vápencových balvanů, vyskytujících se tu a tam na stráních a na pastvinách. Soudruh Smieško svému nálezu zprvu nepřikládal žádný zvláštní význam – nakonec jej však přece jen roku 1960 ohlásil na správnou adresu Antropologického ústavu Karlovy university v Praze. Vědci z Prahy se spojili s bratislavskými kolegy a dali se do práce.

Šlépěje pravěkého člověka nejsou žádnou zvláštností – například v různých francouzských jeskyních je nalézáme tam, kde lovec mamutů a srstnatých nosorožců vtiskl nohu do měkké, blátivé půdy, odešel – a nikdy se už nevrátil. Vchod do jeskyně byl pak zasut, zapomenut. Tvárné bláto za dlouhé desítky tisíců let ztvrdlo na kámen.

Nejzajímavější nález tohoto druhu byl učiněn A. C. Blancem roku 1952 v jeskyni Tana della Basua (doslova „jeskyně Ježibaby“) v italské Ligurii. Jednoho dne se v této hodně navštěvované jeskyni zřítila krápníková stěna a odhalila vchod do třistametrové chodby. Na jejím dně byly nalezeny šlépěje jeskynních medvědů a stopy, které se velmi podobaly lidským, v celé řadě znaků (odvrácený a mohutný palec, silnější druhý prst, mohutně vyvinutá pata) se však od stop člověka lišily. Nástroje ani zbraně nalezeny nebyly – různými úvahami i zkoumáním však došel Blanc nakonec k názoru, že stopy zanechali neandertálci, pralidé žijící v Evropě asi před 50 000 lety. To vše by bylo celkem bez valné zajímavosti – šlépěje by snad zajímaly odborníky – antropology, možná zoology, ale málokoho více – jenže zanedlouho byly neobyčejně podobné, ne-li navlas stejné šlépěje zjištěny na druhé straně světa, v Himálaji. Byly to Shiptonem fotografované stopy sněžného muže, jetiho. Však jste se o nich dočetli.

Jaká je mezi tvorem z jeskyně Ježibaby a jetim souvislost? Má pravdu fantastická teorie Ivana Sandersona, domnívajícího se, že jeti žil i v Evropě, že se stěhoval za ustupujícím ledem, až nakonec skončil v Himálaji? Jistě ne – a nebudeme ji zde rozvádět dál. Stopy ve ztvrdlém jílu ostatně nejsou předmětem této kapitoly, ať už je jako navštívenku zanechal neandertálec nebo jeti.

Jenomže šlépěje ve vápenci – to je něco docela jiného. Především ovšem bylo nutné zjistit, zda jde skutečně o stopy lidské nohy, a ne o náhodný přírodní útvar, vzniklý účinkem dešťů a větrů. Otázka byla jednoznačně kladně zodpovězena, když vědci nalezli další tři velmi dobře zachované stopy a větší počet dalších stop, více nebo méně povětrností porušených.

Dalším stupněm průzkumu bylo zjištění stáří šlépějí. Všechny ukazovaly na poměrně vyspělého člověka, nikoli tedy na neandertálce s palcem odvráceným od prstů a s nízkou, plochou nožní klenbou. Palec všech stop byl vesměs velmi široký, jaký bývá u lidí chodících výhradně naboso. Podle úsudku antropologů – a můžeme jim věřit! – nemohla se noha, která otisky vytvořila, procházet po světě dříve než před sto tisíci lety, nejspíše však ještě později a blíže k naší době.

Aby bylo úplně jasno, přizvali k výzkumu i odborníka - mineraloga. Ten vápenec pečlivě prozkoumal, určil podle skořápek drobné živočichy, kteří jej spoluvytvářeli, a vynesl konečný, nezvratný soud: dotyčná hornina vznikla ve starších třetihorách. Je tedy stará asi tak padesát pět miliónů let.

Bác ho! Rázem jsme v době, kdy se na světě sice už objevily primitivní druhy praopic, po člověku však ještě nebylo ani vidu, ani slechu.

Řešení této hádanky je dvojí a obě možnosti se nabízejí téměř na dlani: buď se vědci mýlili a inteligentní člověk, homo sapiens, vznikl o několik desítek miliónů let dříve, nežli jsme se domnívali – což je zřejmě nesmysl – nebo byly stopy do kamene úmyslně vytesány zručným, nejspíše hodně dávným kameníkem, ne vytlačeny skutečnou lidskou nohou.

Zbývala otázka, jak a proč. Nebo to raději obraťme: proč a jak.

Vědci zjistili, že většina stop (ne všechny) míří přibližně jedním směrem k vrchu Kopa u obce Krpeĺany. Právě tam nalezli na samém vrcholku kopce ústí do nízkého tunelu, kterým je možno protáhnout se do prostorné jeskyně, pravého dómu. Jeskyně se zužuje v trychtýřovité hrdlo, vedoucí… kdoví kam! Jeskyně na Kopě nebyla dosud prozkoumána. Prozkoumali ji snad záhadní kameníci a vytvořili si na balvanech jakési „turistické značky“? Vědci jsou nakloněni této domněnce věřit a odpovědět tak na prvou otázku.

Hůře je tomu s otázkou: jak? Bylo zjištěno, že stopy jsou vytesány neobyčejně přesně, pracně a důkladně. Neznámý řemeslník respektoval nejen rozměry nohou různých velikostí, ale i docela podružné detaily, např. klenbu nohy, její výšku, sklon atd. Zdá se, že pracoval s podstatně větší znalostí lidského těla nežli např. tvůrci středověkých anatomických atlasů. Proč? Proč tolik záleželo na každé podrobnosti?

Další otazníky se na nás přímo valí. Proč jsou otisky (nebo co to vlastně soudruh Smieško nalezl) vzdáleny od jeskyně na Kopě poctivých pět kilometrů? Proč, uvšechvšudy, jsou-li to směrníky,

směřují některé právě opačně a jiné na všechny strany? Kdo je autorem tak pracného kamenického či spíše sochařského díla? A co skrývá jeskyně nedaleko Krpeĺan, skrývá-li vůbec něco? Tato otázka je dosti vzrušující, protože… ale to raději alespoň stručně vypíši od počátku.

Roku 1921 nalezl Imrich Szeghy také stopu nohy, levé nohy, ovšem tak velikou, že by její „majitel“ musel být nejméně tři metry vysoký. Je ostatně vytesána do balvanu vyvřelé horniny, andezitu, jehož původ sám naprosto vylučuje vznik skutečným vtisknutím chodidla. Obyvatelé blízké obce Hermanovce nad Tisou (okres Prešov) dobře šlépěj znají, nazývají ji Obrinskou nohou a místo pod vyhaslou sopkou Oblíkem, kde se nachází, Údolím obrov. Imrich Szeghy ani vědci, které přizval, si nevěděli s nálezem rady. Soudruh Szeghy se podle porušení paty šlépěje a skutečnosti, že se v ní téměř celý rok drží kalužinka vody, domníval, že si na kameni dávní obyvatelé brousili nástroje, že tedy stopa byla jakýmsi brusem.

Ve třicátých leptech byl však otevírán kamenolom pod kopcem Oblíkem a při výkopu nalezli dělníci bohatý bronzový poklad, umístěný dnes v prešovském muzeu. Byl – poslouchejte dobře – právě ve směru osy šlépěje, vzdálen od ní 750 metrů… Jaká je tedy odpověď na otázky, které jsme vznesli?

Neznám ji. Ale prosím vás, dívejte se kolem sebe, zda nenajdete další památky na neznámé kameníky, další šlépěje vytesané do skal a do balvanů. Teprve větší srovnávací materiál nám pomůže škrtnout tento velmi zajímavý otazník.

Rozhodně se nechci pouštět na vratkou půdu fantazie a slabý led senzačních domněnek – přesto bych však rád upozornil, že nálezy otisků bosé nohy, nejspíše uměle vyhloubených do balvanů nebo skal, naprosto nejsou omezeny jen na území našeho státu.

V pohádkách černochů, obývajících Pobřeží slonoviny mezi řekami Nzi a Bandama, vystupuje bůh Anangama, který sestoupil z nebe, aby naučil lidi všelijakým dovednostem, a při sestupu nedaleko Sakassi vtiskl svou nohu do skály. Bůh Anangama je jednonohý, proto – jak vysvětlují černoši – otiskl jen svou levou nohu.

Na popsaném místě je opravdu ve skalním bloku prohloubenina, odpovídající tvarem i velikostí otisku lidské levé nohy.

Další případ je snad ještě pozoruhodnější a vzbudil kdysi dosti velký rozruch. V roce 1864 zakoupili otcové hlavního města Nevady, Carson Gity, hotel nazývaný podle majitele Hotel de Gurry a podle štítu Warm Springs Hotel. Nechtěli zde zřídit rekreační středisko pro městskou radu, ale – vězení. Nevada byla tehdy plná ostrých hochů, falešných hráčů a rázných zlatokopů – není divu, že staré vězení už nestačilo. Pro úpravy a přístavbu byl lámán kámen – po odklizení sutě nalezli trestanci otisky, které proslavily (alespoň na nějakou dobu) dosud málo známou metropoli málo známé Nevady po celém vědeckém světě. Byly to otisky, pocházející jakoby od levé (zase levé!) nohy obra, a to pořádně velikého. Otisky byly téměř 50 cm dlouhé a 20 cm široké, vytlačené do pískovce.

Zpráva se prostřednictvím tisku dostala až do tichých zasedacích síní kalifornské akademie věd. Vědci se poprvé utkali: lidská – nebo zvířecí? Otázka prošla světem a nebylo jediné vědecké společnosti, která by se k ní nevyjádřila – sám Mark Twain napsal satirický fejeton o carsonské šlépěji. Otázku se pokusil zodpovědět profesor Marsh, který před Národní akademií věd v New Yorku roku 1882 označil šlépěj za stopu obrovského a asi před miliónem let vymřelého lenochoda, mylodona… Nutno po pravdě říci, že jeho názor není dodnes obecně přijat. Ostatně nelze se divit; jedna jediná šlépěj stěží postačí ke spolehlivému určení původce.

A nakonec jednu zajímavost – otisky zvířete, které běhalo po čtyřech rukách, podobných lidským, a přece nebylo opicí! Opravdu! Takové stopy byly nalezeny roku 1834 u Hesseburgu v Sasku a popsány profesorem F. K. L. Sicklerem. Nedokázal (a ani se nepokoušel) podivné zvíře určit a zařadit – spokojil se s jeho pojmenováním Chirotherium, což znamená asi „rukaté zvíře“.

„Rukaté zvíře“ vzbudilo ihned obecný zájem a neztratilo ho ostatně ani dodnes. Již proto ne, že bylo kdysi dost hojným obyvatelem naší planety – zanechalo otisky prstů (bohužel zhola nic jiného) v Evropě i v Americe. Vědci se pokusili sestavit tvar zvířete z jeho stop – často vyšly potvory přímo pohádkové. Moderní rekonstrukci vidíte na obrázku – podle Soerta, který rekonstrukci provedl, jde tedy o dosti obyčejného ještěra…

Jak vidíte – ne vždy vzniká senzační nález senzačním způsobem a opatrnosti nikdy nezbývá.

Hledači pokladů se zděšeně rozutekli, když v širokém otvoru, který s takovou námahou několik dnů proráželi do stavby z materiálu tvrdšího nežli beton, ležela spící, krásná, asi dvacetiletá dívka s ruměncem na tvářích a s dlouhými havraními vlasy… Byla to už pátá spící krasavice, nalezená v hloubi vietnamských džunglí. Ležela pod malým pahorkem v krychli z tvrdého zdiva, nepropouštějícího vodu ani vzduch. Uvnitř sarkofágu byla tmavorudá rakev ze vzácného dřeva a v rakvi dívka, zavinutá do několika set metrů bavlněného pásu. Dívka ležela na široké dřevěné desce se sedmi otvory, zpodobujícími souhvězdí Velkého vozu.

Známý vietnamský chirurg Do Xuan Hop zjistil, že spící krasavice jsou dcery princů nebo významných kněží a že byly pohřbeny před několika sty lety. Složení sarkofágu bylo vědci také určeno: písek, vápno, slad z cukrové třtiny, papír a semleté škeble – dosud se však nepodařilo tuto nevyrovnatelně pevnou a odolnou hmotu napodobit. Všechny části těla mumií zůstaly nedotčeny a bez mikroorganismů. Doktor Hop se domnívá, že proces konzervace a zároveň likvidace baktérií trval alespoň 200 let. Po jeho skončení však může zůstat tělo neporušeno několik tisíciletí.

Vietnamské spící krasavice jsou sesterským nálezem nedávné zcela neporušené mumie mladé dívky v Římě. Jsou rozhodně dokonalejší než mumie egyptské, kolem nichž se vypráví taková spousta historek a bajek. Rozhodně dokonalejší než tsantsy jihoamerických Šuárů. Ale ty jsou zajímavé zase jinak.

tsantsa

Lidská hlavička, zmenšená brazilskými Indiány kmene Šuárů do velikosti lidské pěsti… Setkal jsem se s ní poprvé asi tak před pětatřiceti lety ve výkladní skříni přírodovědeckého závodu pana Frice ve Vladislavově ulici – to jsem se držel za ruku tatínka a trochu jsem se bál. Pak znovu v reportážích inženýrů Hanzelky a Zikmunda. A dnes vím, že tsantsa je také jeden otazník.

Za lovci lebek se musíme vypravit do nitra státu, který je dvakrát tak veliký jako všechny evropské země vyjma SSSR, do pralesů Brazílie, přesněji řečeno do neproniknutelných pralesů její provincie Oriente. Tam, též však v Ecuadoru, žije tajuplný kmen Šuárů (známých také pod jménem Ghívarové),

výtečných střelců z proslulých indiánských foukaček a žárlivých strážců svého území před vetřelci. Jejich umění zmenšovat lidské hlavy bylo známo již dávno – jenže až donedávna byla výroba tsants záležitostí jen a jen náboženskou. Podle své prosté a kruté víry viděli Indiáni ve výrobě tsantsy největší a nejzáslužnější úkon zbožnosti a zároveň osobní ochrany. Nepřišlo jim ani na mysl zabíjet z rozkoše nebo dokonce pro zisk. Šuárové věří, že všechno v přírodě má svou duši; rostliny, zvířata, ba i kameny. Po smrti lidská duše uniká, stěhuje se do rostlin, zvířat nebo nerostů a nařizuje jim, jak se mají chovat k člověku – kámen, o který si Šuár ukopne palec, trn, který jej zraní – to vše jsou jen zakuklené projevy nepřátelských duší, které jej chtějí trápit a sužovat. Proto se snaží přivlastnit si duši úhlavních nepřátel nebo alespoň její hlavní část, sídlící v hlavě. Bojovník, který se odhodlal získat příšernou trofej, putoval k posvátné sopce Sangay, aby z dýmu, vycházejícího z kráteru, vyčetl, zda je doba příznivá. Jestliže sopka souhlasila s krvavou obětí, podrobil se ještě koupeli ve „svatém vodopádu“, opět za pečlivého zkoumání příznivých a nepříznivých znamení dvěma svědky a kouzelníkem kmene. Pak se vydal na lov člověka – zabil svého úhlavního nepřítele. Tím okamžikem byl vyloučen z kmene. Pod trestem smrti musel celý rok žít docela sám, bez ženy, bez společnosti, v osamělé chatrči, kterou nesměl ani na krok opustit. V té době změnil tajnými, po staletí předávanými postupy hlavu zabitého v její drobnou zmenšeninu – tsantsu. Tak probíhal příšerný obřad dříve, než se do věci vložili – bílí obchodníci. Maličká lidská hlava, vyrobená v nejhlubším pralese tajemnými obřady a kdoví zda dokonce ne kouzly, byla vnadidlem pro boháče. Takovou pozoruhodností je už přece možné se pochlubit! To je, panečku, něco jiného než peří kolibříků, vyřezávaná domorodá soška nebo pestrá, indiánská látka! Tsantsa se stala hledaným upomínkovým předmětem. Nic nepomohlo, že vlády Brazílie, Ecuadoru i jiných států trestaly obchod s nimi nejtěžšími, hrdelními tresty. Tsantsy se vyvažovaly zlatem, ba byly ještě dražší.

Kolem území Šuárů se opatrně plížili překupníci. Hledali spojení s příslušníky kmene. Nabízeli hory doly (což v tomto případě znamenalo nejspíše láhev kořalky, špatný nůž a pár skleněných perliček) – a jak to bývá: našel-li se kupec, nalezl se i prodávající. Z náboženského obřadu se staly docela obyčejné vraždy pro zisk. Lovci lebek ani obchodníci tsantsami se už nechodili ptát ani sopky, ani vodopádu. Zabíjeli na potkání v touze po kořalce a po několika bezcenných tretkách. Marně pronikaly trestné výpravy do území Šuárů, marně byli stíháni zločinní překupníci. Poptávka rostla. Někteří lovci lebek dokonce dovolili, aby byl procesu zmenšování hlavy přítomen běloch, a tak se Evropa dozvěděla „výrobní tajemství“, jímž vás nebudu strašit, alespoň ne do podrobností. Hlava je zkrátka zbavena mozku i kostí, koupána ve zvláštním odvaru z bylin a vždy znovu a znovu vysoušena horkým pískem, až se dosáhne žádaného zmenšení. Úprava se dokončuje zvláštními kameny, po řadě vždy menšími a menšími, až poslední, velikosti sotva malého pomeranče, dá hlavě se sešitými rty a očními víčky žádanou velikost a tvar.

Kdyby se vám snad náhodou zdálo, že spoluúčast bílých obchodníků raritami v tomto „vražedném byznysu“ je vymyšlená, že nelze v honbě za penězi klesnout tak hluboko, pak si laskavě uvědomte, že puritánští, nábožní angličtí osadníci amerických kolonií zaplatili roku 1675 jisté paní Anny Dunstanové za skalpy dvou mužů, dvou žen a šesti dětí, vesměs Francouzů (!!!), usídlených v kolonii Connecticutu, 50 liber šterlinků, ovšem vedle hojných blahopřání. Mírumilovná a puritánská Pensylvánie vypsala 7. července 1764 ceny za skalpy každé indiánské ženy (50 dolarů) anebo indiánského dítěte do deseti let (130 dolarů). Skalpy visely v kostele v Santa Fé jako obětní dary pro světce… Ostatně – podívejte se na obrázek na následující straně! Nabízí odpornou napodobeninu tsantsy, podle ujišťování výrobce zcela podobnou pravé, za mírnou cenu. Tento inzerát vyšel počátkem roku 1964 v západoněmeckém časopise Quick… To je napodobenina – ale Harry Rosenberg, obchodník starožitnostmi v hamburské přístavní čtvrti, má na skladě také pravé tsantsy. Za 12000 marek kus. Rozprodal jich už celé čtyři stovky. Přísun od břehů Amazonky funguje znamenitě.

To vše si můžete přečíst v celé řadě knih odborných i cestopisných. Jaký tedy otazník? Pozor: otazník teprve začíná.

Ve třicátých letech se setkal s příšernou „turistickou trofejí“ americký vědec dr. Fergusson. Zabýval se již léta problémem výzkumu rakoviny – a rakovina je, velmi zhruba a populárně řečeno, nezadržitelný a zcela nemístný růst a zvětšování některé tkáně. Fergusson držel – zpola s odporem, zpola s úžasem – v ruce doklad, že existují lidé, schopní bez nejmenšího poškození a, jak se zdálo, dokonce bez známek odúmrti, tkáň zmenšit. Což jestli se v tajemném lektvaru, pomocí něhož jsou tsantsy vyráběny, skrývá lék proti rakovině?

Upřímně řečeno, je to hodně divoká, odvážná a zcela nepravděpodobná myšlenka, ale dr. Fergussona zaujala tak, že zorganizoval skupinu deseti nosičů a vydal se proti proudu jednoho z nesčetných přítoků Amazonky do oblasti obývané Šuáry. Výprava se zastavila na mělčině poblíže místa, kde prý domorodci mají svá sídla. Fergusson s jediným průvodcem šel, teď už pěšky, vstříc obávaným lovcům lebek.

Hledal, pátral – marně. Po několika dnech se vrátil k místu, kde zanechal nosiče. Byli všichni mrtvi. Bezhlavé trupy svědčily o tom, kdo byl vrahem…

Dr. Fergusson odjel s těžkým nervovým otřesem domů, do Los Angeles, a to tím spíše, že mu příbuzní zavražděných nosičů chystali pomstu. Obvinili jej, že oběti vylákal přímo do rukou lovců hlav. Do provincie Oriente se vrátil až za pětadvacet let, stále s touž utkvělou myšlenkou.

V pralese se za tu dobu ledacos změnilo. Divocí lovci hlav se tu a tam odvažovali i do drobných obchůdků na farmách a v táborech sběračů divokého kaučuku. S jedním z nich se Fergusson seznámil. Jmenoval se Tangamaši – nešel však nakupovat, ale prosit o pomoc pro svou dcerku, těžce nemocnou tyfem. Doktor Fergusson ji vyléčil. Vděčný otec prozradil překvapenému lékaři, že není prostým příslušníkem kmene, ale náčelníkem a zároveň kouzelníkem, dokonale obeznámeným s výrobou tsants.

Od tohoto okamžiku se pohlavár Tangamaši vědychtivého doktora nezbavil. Nejprve nechtěl o prozrazení receptu tajného lektvaru ani slyšet, při samotném naťuknutí tohoto námětu byl zachvácen hrůzou, až mu jektaly zuby, ale pak – proč vás napínat – doktor Fergusson nejen získal všechny potřebné byliny i návod, jak z nich lektvar připravit, ale směl pod dohledem Tangamašiho i vyrobit svou tsantsu – z hlavy lenochoda, jehož považují Šuárové podle pohádek a pověstí za svého předka a příbuzného a jehož hlavu – kromě lidských – také preparují. Bylo to obtížné a zdlouhavé, z pěti litrů odvaru zbylo nakonec jen 10 ccm tinktury – ale to už stála v pralese laboratoř a na 100 km² pozemků, darovaných ecuadorskou vládou, směl dr. Fergusson pěstovat potřebné byliny. Pak počaly první pokusy. Fergusson naočkoval krysám rakovinný nádor. Polovině z nich podával denně tinkturu, používanou lovci hlav. Nádory se zhojily. Druhá polovina krys zašla. Fergusson tvrdí, že mezi rostlinami, které mu přinesli jeho spolupracovníci, Šuárové, z hlubin neprostupné džungle, jsou druhy zcela neznámé, svou léčebnou účinností převyšující dosud známé léky…

Laboratoř v džungli byla pro skutečný, vážný a zodpovědný výzkum přece jen nedostatečnou. Doktor Fergusson se přestěhoval zpět do Los Angeles a pokračuje v pokusech. Není jedním ze šarlatánů, kterými se Spojené státy přímo hemží. Neléčí, nebohatne. Pracuje. Hodlá pečlivě prověřit účinek léků, které přivezl, na člověka i na lidskou rakovinu. Výzkum není ještě zdaleka skončen. A nad tsantsou je tedy i nadále velký otazník.

místo doslovu

Heslo ze Slovníku cizích slov vydaného v Třebíči r. 1932: „UTOPICKÝ – z řečtiny, vybájený, neskutečný, neuskutečnitelný. UTOPIE – jméno vybájeného ostrova, na němž Thomas Moore ve své fantastické knize z roku 1517 zřídil svůj komunistický stát dokonalé spravedlnosti. Přeneseně – nedostižný ideál, neuskutečnitelný cíl.

UTOPISTA – blouznivec, snílek, jenž věří v provedení nemožných cílů.“

Z článku známého spisovatele fantastických románů Raye Bradburyho, uveřejněného v časopise Life o třicet let později, roku 1962:

„Jsme na počátku epochy, na kterou se bude vzpomínat, až synové našich synů, vzdáleni celé světelné roky, budou pronášet cizí jména jako Sovětský svaz nebo Spojené státy, slova jako Země a Slunce. Tohoto vzdáleného dne, kdy všechny rozdíly mezi lidmi budou setřeny časem, ohněm i samými raketami, bude nás lidstvo nazývat svými předky a bude šťastno…“

V této nejkratší kapitole není otazník.

Položte prst na tep světa, mladí přátelé!

Cítíte?

Uskutečňujeme neuskutečnitelné. Dosahujeme nedostižných cílů. Budujeme na ostrově tohoto světa, této planety, komunistický řád dokonalé spravedlnosti.

Vstupujeme do Utopie, jsme na samém jejím prahu. Tato kniha vám vlastně ani nechtěla říci nic jiného.

Ludvík Souček

VELKÉ OTAZNÍKY

Ilustrovali Zdeněk Burian, Kamil Lhoták a Theodor Rotrekl

Obálku navrhl a graficky upravil Libor Fára

Vydalo jako svou 3030. publikaci Státní nakladatelství dětské knihy, n. p., v Praze roku 1967

Odpovědný redaktor Petr Hořejš

Výtvarný redaktor Jaromír Zápal

Ze sazby písma Baskerville a písma Gill vytiskla Severografia, n. p., v Liberci

41,61 AA (text 16,43, ilustrace 25,18), 42,18 VA. 0-04*70410

Náklad 20 000 výtisků. 1. vydání

13-020-67 14/66

Vázaný výtisk 36,50 Kčs 304/14/8,8-5

Pro čtenáře od 12 let

ŘÍDÍ

PETR HOŘEJŠ