Zájem galaxie

Ludvík Souček

(2010)

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Na Tomáše čekají v dálce rakety a město a ženy ze Země. „My dva se nikdy nemůžeme dohodnout,“ řekl. „Tak se dohodněme, že se nedohodneme,“ navrhl Marťan. „Co na tom záleží, kdo je Minulost a kdo je Budoucnost, jen když oba žijeme, vždyť co má být, to bude, zítra, nebo za deset tisíc let. Jakpak víte, že tyhlety chrámy nejsou chrámy vaší vlastní civilizace za nějakou stovku staletí, zřícené a rozbité? Nevíte to. Tak se neptejte. Ale noc je krátká. Tamhle na obloze vidím ohňostroje a ptáky.“ Tomáš napřáhl ruku. Marťan to udělal po něm. Ruce se nedotkly; prolnuly jedna druhou.

RAY BRADBURY

Marťanská kronika.

LUDVÍK SOUČEK

ZÁJEM

GALAXIE

Mladá fronta

Edice třináct

©

Ludvík Souček,

1973

Illustrations

©

Milan Ressel,

1973

Bílý na tahu

Lidé s mentalitou tzv. primitivní mají vnímavost a atavismus stěhovavých ptáků, kteří znají dráhu přeletů a zákon návratů; a jejich mozek, jejich vnímáni se blíží onomu seskupení energie, kdy se svět znovu přetváří, kdy čeká na svou cyklickou sebeobnovu.

Když vesmírná tělesa, sledující na své podivuhodné dráze linii magnetického rovníku, přecházejí po noční obloze a lidé na ostrove klidné k nim vzhlížejí zpod svých přístřeší, nevěřte, že je možné umlčet tu nezemskou jasnozřivost těch, jimž říkáme Tamti.

FRANCIS MAZIÉRE

Tajemství Velikonočního ostrova

Pan Jeremiáš Muhembo seděl ve skládacím hliníkovém křesle před hlavní a vlastně jedinou budovou Stanice a znechuceně pozoroval modrou step, vlnící se táhlými pahorky až k obzoru, duhové koule datů, stoupající do výše jak dětské balónky a rozpadající se v hejna pseudomotýlů, i nudný a den za dnem stejný chorovod celé spousty měsíců, kroužících kolem 3/12/Ceti. Pan Jeremiáš Muhembo nebyl vůbec scenérií nadšen, což by patrně velmi mnoho lidí překvapilo. Celá galaktická Patrola i značná část nelátajícího personálu totiž považovala pana Muhemba za jakýsi mýtus, napůl poustevníka a napůl dobrodruha, který si rok za rokem z lásky k planetě dobrovolně robinzonoval na jedné z nejodlehlejších stanic Patroly celkem už osm – ne, počkejme, devět, ano, skoro plných devět solárních let. To to utíká!

Pan Muhembo však nebyl ani dobrodruh, ani poustevník a jeho vztah k 3/12/Ceti byl zcela zvláštní. Dobrodruh by si vybral planetu, řekněme, romantičtější a především jaksi monumentálnější atmosférickými, vulkanickými, vegetačními a mnoha dalšími projevy. Byl by se s rozkoší uzavřel pod tolikrát opěvané průhledné kopule, bičované ustavičnými průtržemi mračen (pro zpestření občas i průtržemi amoniaku nebo protoplazmatické břečky, vytvářející na některých světech jediný nechutný, ale zato souvislý celoplanetární organismus), vyjížděl by za svěžími zážitky pouze v obrněných transportérech ozbrojených anihilátory, které se začaly vyrábět a planetám vzdálených hvězd dodávat teprve po zjištění, že všelijaká strašidýlka typu King Konga, Godzilly a ještě mnohem horší, i když ne tak fotogenická, existují nejen ve fantazii scenáristů. Dobrodruh by… Ale ne! Dobrodruh by musel především vypadat docela jinak než malý, obtloustlý a co do barvy pozoruhodně zlatý pan Muhembo, vzrušující se leda šachovými úlohami, které sice vášnivě, nicméně však velice nedůvtipně a většinou chybně luštil. Také proto si pan Muhembo vybral jednu z nejklidnějších, ba po pravdě řečeno nejnudnějších planet ze všech osmi sektorů.

3/12/Ceti byla požehnána trvale mírným klimatem bez přílišných sezónních změn, slušně dýchatelným ovzduším bez zbytečného přebytku bakterií a alergenů (se zbytkem si už felčaři poradili), naprostým nedostatkem obtížného hmyzu a jiné nebezpečné fauny, například turistů ze Země a především ovšem místních obyvatel, s nimiž, jak známo z historie Patroly (Lowe-Kraskin: The Great Boom atd. atd.), byly odjakživa jenom starosti a svízele. Od proslulého a trapného incidentu poručíka McCrellishe na 6/4/Eridanu měla Patrola přísný rozkaz okamžitě opustit planetu, je-li tam nade vši pochybnost zjištěno kortikální, volní a logické myšlení, ať už myslí tvorové celkem podobní lidem jako na 3/18/Centauri, hlavonožci – použijeme-li pozemských termínů (Vesprovy pozoruhodné výzkumy kolem Aldebaranu), nebo třeba kameny. Což se, pokud je známo, ještě žádnému z mládenců Patroly nepřihodilo. Ale člověk nikdy neví.

Jediným poněkud reprezentačnějším tvorem planety 3/12/Ceti, nepočítaje ovšem daty, rozšířené kupodivu právě s výjimkou Země takřka po celém známém vesmíru, bylo cosi, co se velikostí i barvou podobalo králíkovi, plulo to však vzduchem těsně nad reliéfem terénu na huňaté bláně pohybem takřka k nerozeznání podobným pohybům rejnoka, jakýmsi elegantním a neunáhleným vlněním, takže bylo vlastně s podivem, že to stvoření vůbec létá – ale s tím si rozšafný pan Muhembo hlavu nelámal. Ačkoli se mu rejnokrálíci zjevně nevyhýbali, nevyhledávali ani jeho společnost a nedožadovali se krmení – což bylo při stálém klimatu a trvalém dostatku modré trávy, jejíž konzum rejnokrálíky pan Muhembo předpokládal – zcela pochopitelné.

Nu, a pak už tu byla jenom tráva, podobná zemské. Byla to sice modrá tráva, jenomže za tak zcela opominutelné rozdíly by chlapci z Patroly, potící se nad krkolomnými popisy nových planet v obecně nenáviděných cestovních výkazech, dali nesmrtelnou duši. V kosmu se věci obvykle od pozemských reálií liší zatraceně podstatnějšími vlastnostmi než pouhou barvou. Bylo tu vlastně ještě něco, ale o tom promluvíme teprve po vyvrácení představy pana Jeremiáše Muhemba – poustevníka.

Je pravda, že pan Muhembo nebyl nijak zvlášť společenským tvorem, a nic takového bychom vlastně ani u šachisty neměli očekávat. Tím však není řečeno, že byl zrozen k samotářským meditacím. Spíše naopak. Velice si přál užívat v dohledné budoucnosti radostí života a příjemností, poskytovaných civilizací rodné Země a několika dalších rozvinutých Ústředních planet každému, kdo na tyto příjemnosti měl. Nerad bych čtenáře zklamal, ale i v dobách pana Muhemba – přesněji řečeno koncem 3. století A.I.E.C (Ab Initio Erae Cosmicae) – existovaly dosud jakési peníze, právě tak jako tradiční vlastní jména – a Muhembo bylo z nejtradičnějších – nebyla dosud nahrazena ani čísly, ani nelibozvučnými novotvary, jimiž tak hýřily vědeckofantastické romány kolem počátku letopočtu A. I. E. C. Význam peněz už ovšem dávno podstatně klesl a k životu jako takovému je pochopitelně nikdo nepotřeboval, jenomže pan Muhembo si nikdy nepředstavoval život pouze jako takový. Spojoval jej například (a to by bylo další překvapení pro drbny z Patroly) s představou exkluzivní kávově hnědé či dokonce rovněž zlaté bytosti, vonící a hebké, s patřičnými rozměry, oplývající dary těla i ducha. Pan Muhembo sice zarputile luštil šachové úlohy, nebyl však přesto takový naivka, aby možnost získání podobného potěšeníčka jakkoli spojoval s návštěvou veřejné osvěžovny, čepující komukoli zdarma bohatý sortiment nápojů, zatímco v zadní místnosti sousedního podniku sedí nad Hennesym, Mařenkou Brizardovou a vybranými ročníky Chateaux Latour, zkrátka nad tím, co při nejlepší vůli nelze opatřit v dostatečném množství pro miliardy všech případných zájemců, frajeři z Patroly, piloti, šéfové stanic na Dálných planetách na dovolené, zkrátka celá tahleta parta, naditá mimořádnými poukázkami. A víkendový bungalov a vlastní barevná a plastická stereostěna a výlety do zajímavých končin Systému…

Pan Muhembo však, žel, neměl předpoklady, a tím vyhlídky stát se ani pilotem, ani navigátorem Patroly, ba ani ředitelem některé z velkých a významných stanic. A přece se nevzdal. Proto seděl tady, na skládacím křesle mrňavé Stanice 3/12/Ceti, kde by zcela určitě dávaly lišky dobrou noc, kdyby tu nějaké byly. Jeho objekt měl jasné poslání – být jakousi odpočívárnou, suchým dokem a ve výjimečných případech dočasnou záchrannou základnou pro rakety Patroly i těžké náklaďáky Interstelární, z rozmaru paní Přírody položenou v prázdnotě mezi Osmým sektorem a prvními předsunutými stanicemi na planetách systémů Centra. Vítal hosty asi jako chatař na krkonošské Výrovce, když mezi Klínovkou a Luční boudou vypukne fukéř nebo když slečně povolí lyže či nervy. Nedělal si tedy – podobně jako chatař na Výrovce – žádné zbytečné iluze o dalších a snad ušlechtilejších motivech navigátorů, kteří kdy bouchli svými dranďáky na vybetonovanou plochu mezi Stanicí a ohyzdnou boudou skladu náhradních dílů.

Pan Muhembo však již při své první návštěvě 3/12/Ceti, kterou před deseti léty náhodně absolvoval jakožto skladník Moby Dicka, zjistil, že by se této pramálo povzbuzující situaci dalo možná šikovně odpomoci. A odpomohl jí.

Zanedlouho po jeho nástupu na místo správce Stanice, představující zároveň i všechny ostatní myslitelné funkce, protože na 3/12/Ceti byl v tabulkových počtech pouze jeden jediný muž, se počet přistávajících lodí nápadně zvýšil, jako by se mezi Osmým sektorem a Centrem přímo epidemicky rozmnožily poruchy. Ústřední Výpočetní dokonce v několika případech zjistila podivné změny kursů nákladních kosmoletů i menších raket Patroly, které z nepochopitelných důvodů přivedly kapitány do oblasti hvězdy 12/Ceti, ale nevzrušovala se příliš. Služba v Dálných oblastech není, jak známo, žádná legrace, a kapitánům byla moudře poskytována maximální volnost rozhodování. Pokud se u pana Muhemba nebudou poflakovat posádky rychlých expresních clipperů flotil Flying Cloud a Viťjaz, což se dosud nestalo, byla Ústřední Výpočetní ochotna přimhouřit oko a věnovat se důležitějším věcem.

Díky tomu se pan Muhembo těšil jednak poměrnému klidu, jednak postupnému naplňování svých plánů a přání. Nic více si rozumný člověk na tomto světě nemůže ani přát. Teď právě však seděl znepokojený, neklidný a znechucený tváří v tvář nekonečné modré savaně. Čekal, až se z roztrhaných perleťových mraků, chvílemi zakrývajících bizarní hejna měsíců planety 3/12/Ceti, snese nepříjemnost.

Netrvalo to dlouho. Přesně ve chvíli, ohlášené vševědoucí Ústřední Výpočetní, se nad západním obzorem rozsvítil oslňující bod a několikrát zablikal. Signální laser rakety oznamoval přílet návštěvy. „Trhni si nohou,“ zabručel pan Muhembo nerudně a zlostně se zavrtěl v příliš rozměrném křesle. Taková znamení mají smysl leda jako signál k přípravě nečekaného přistání. Ale co tu má připravovat on? Pugét z modré trávy? Nebo snad má tancovat po přistávací ploše na uvítanou?

Pan Muhembo se rychle a poměrně úspěšně uvedl do rozhořčené a ublížené nálady. Jen s obtížemi udržel na zlaté buclaté tváři společenský úsměv, když malá, takřka miniaturní raketa typu Helgalux bravurně přistála na plamenném koštěti, když se otevřel vstupní otvor a když z něho na ještě žhavou ranvej vyskočil muž v bílých tropických šatech, prostovlasý a s cigaretou v koutku úst. Několika skoky dosáhl chladného betonu – zřejmě mu bylo přece jen líto podrážek. Pan Muhembo, uvyklý spíše na návštěvy starších a seriózních kapitánů starších a seriózních nákladních dranďáků, si znechuceně – byť jen v duchu – odplivl. Libová frajeřina, pomyslel si. A samozřejmě je ten běloch zase bez skafandru. Panstvo z Centra, jak se zdá, nezná letové předpisy. Nebo pro ně předpisy neplatí. Kdybys tak někdy s tím brkem pořádně bouchnul a dehermetizoval si nádrže s tekutým kyslíkem, moulo! To bys koukal, jak by ti najednou skafandr scházel a jak bys uháněl k lárům a penátům… „Haló, Muhembo, jak se máte?“ řekl chlapík, když mu pan Jeremiáš Muhembo (!) důstojně vyšel pár kroků vstříc. „Co dělá místní společenský život a jak vám dupou králíci?“

„Skotáku!“ pomyslel si Muhembo, ale nahlas řekl: „Vítám vás, pane Vaerte! Děkuju za optání, ještě to ujde, tak tak. Jen s králíky nemohu bohužel sloužit.“ Pan Muhembo se sám v duchu zatracoval, že říká zrovna tohle, že volky nevolky málem upadá do tónu basutského honáka, osloveného někde na veldu bílým voorloperem. Vstrčil ruce do kapes, aby nepodlehl pokušení radostně si je mnout. Ještě budu nakonec před tím mizerou panáčkovat!

Vzato kolem a kolem, nebyl vztah Vaerta a pana Muhemba příliš odlišný od feudální podřízenosti. Pan Jeremiáš Muhembo byl bezvýznamným správcem víceméně bezvýznamné kosmické stanice, vlastně staničky, zatímco pan Vaert byl jedním z ředitelů společnosti MIDAS, organizující veškerou přepravu z Osmého a Čtvrtého Sektoru do Centra, gigantického podniku se statisíci zaměstnanci všech kategorií, mezi nimiž jedním z nejméně významných byl právě chudáček pan Muhembo. Samotná skutečnost, že mocný pan Vaert zná maličkého pana Muhemba jménem, byla potěšující, i když si Vaert tuto zcela zbytečnou vědomost určitě osvěžil teprve těsně před přistáním Helgy. A pan Muhembo opět musel potlačovat nutkání k radostným gestům…

„No, snad to nebude tak zlé…,“ poznamenal bezmyšlenkovitě Vaert. Byl to na pohled asi čtyřicetiletý muž s vlasy pískové barvy a vybledlýma modrýma očima. Vypadal znamenitě – kosmetikové a dietologové na něm zřejmě usilovně a ne bez úspěchu den ze dne pracovali – pan Muhembo si však přesto povšiml drobných náznaků larvičky na úvěr, jak tomu říkával: nepatrných pavučinek rozšířených cév kolem očí a pečlivě zaretušovaných vrásek, sbíhajících od brady pod límec velice módní tuniky. Možná že Vaert nebyl ani tak mladý, ani tak vitální, ani tak nedotčený, jak se snažil každému předstírat. Toto pomyšlení pana Jeremiáše Muhemba poněkud potěšilo a trochu vytrhlo z chmurných úvah. Beton přistávací plochy zatím zcela vychladl a Vaert si už bez obtíží přinesl z rakety příruční vak a pouzdro s puškami. Možná že očekával pomoc pana Muhemba. Nedočkal se.

„K čemu na Stanici pušky, pane Vaerte?“ ukázal Muhembo na pouzdro ze světle hnědé pravé jelenice, představující zcela určitě celé jmění. „Tady u mne… ehm… chci říci, u nás není co střílet. Datové…“

„Bůh s vámi i s daty,“ zašklebil se Vaert. „Bůh jediný, spravedlivý a nevyslovitelný, Muhembo. Nebo nějaký ten váš fetiš, jestli chcete. Tak hluboko jsem zatím nikdy neklesl. Jdu si sem bouchnout králíka. Tahle trofej mi ještě chybí. A potom samozřejmě nějaký pěkný oron z Šestky Herkula, jenomže na toho bych jednak musel mít atomový kanón, jednak by se mi trofej nevešla do baráku. Váš králík bude určitě jednodušší.“ Muhembo ustrnul.

„To jistě, pane Vaerte… Ale… jsem velmi překvapen. Nikdy by mne nenapadlo, že je možné považovat… tedy… jak jim říkáte, králíky, za lovnou zvěř. Jsou naprosto… naprosto neškodní, mírní, rozumíte, pane Vaerte?“

Pan Vaert sice rozuměl, ale přesto se díval na Muhemba jako na zajímavý exemplář vystavený v panoptiku k obecnému podivu a poučení.

„No a? Mají snad zajíci, bažanti nebo koroptve ďábelské povahy? A jsou to proslulí zabíječi? Anebo srnci? Jestli se vám zdají vaši králíci malí, tak si je porovnejte se slukami. Z těch je nakonec jenom pírko – z králíků bude prima kožka na zeď. A pak zase zmizím a můžete se, Muhembo, věnovat, čemu chcete. Rozumíte?“ Smutné, melancholické vlaktes a kopjes, modré pahorky 3/12/Ceti. Ale rejnokrálící byli elegantní, tiší, jako rackové nad mořem nebo vlající šátky proti obzoru. Tiší. Docela tiší. Může z nich být ovšem prima kožka na zeď, to ano. Z člověka konečně taky.

A pan Muhembo cítil, jak se v něm budí dávný, staletí zasutý strach. Strach jeho křováckých předků, uprchlých do nejnepřístupnějších roklí Dračích hor před smrtí, která je i tak jistě dostihne. Strach z hrozného a nádherného Čaky, jehož vyšňoření Zulové přeorávali Afriku od oceánu k oceánu. Strach z matabelských králů Dingána, Sykonyella a Moselikatse. Strach z Mantateů i Hotentotů. Strach z ohyzdného a svou ohyzdností děs vzbuzujícího sjednotitele Bantuů a míšeneckých band, nazývaného ironicky Hezká Růžička, který s rozkoší pobíjel malé Křováky s hlavami pokrytými pepřovými zrnky zkroucených vlasů a s některými dalšími, avšak intimními anatomickými zvláštnostmi. Strach z Koránů, Griků i Bečuánců. A největší strach z bílých, štíhlých a pružných, pěstěných a nelítostných Afrikánců, kteří se na svých krytých vozech probíjeli od Kapská stále na sever a za zpěvu zbožných písní plných důvěry v bílého, štíhlého a pěstěného (patrně) boha, naplněni strašlivou nezvratností víry o své pravdě, dokončili takřka absolutní vyhubení Muhembova národa. Burští hrdinové, kteří se bavili stahováním zlatých kůží z křováckých mrtvol, hustě pokrývajících břehy u otrávených studní, a cvičili se ve střelbě do mrňavých spratků s pepřovými vlasy, až dosáhli vzácné dokonalosti. Stahovači, zabíječi. Také oni měli štíhlé ruce, porostlé žlutými chloupky, i když určitě ne tak pečlivě manikúrované jako pan Vaert. Ruce, jaké o století později stahovaly tetované lidské kůže na stínítka lamp a vazby galantních románů. Stahovači musejí přece ustavičně zabíjet. Teď, v požehnané době A. I. E. C, alespoň chudáky rejnokrálíky, neškodně levitující nad modrou travou.

„Ano, rozumím, pane Vaerte,“ řekl Jeremiáš. „Vezmete si ze Stanice vznášedlo? Ti… ta zvířata nejsou příliš hojná, víte?“

Nejhorší bylo, že byl s chloupky porostlýma rukama Stahovače docela sám. Tak sám jako málokdo. Sám v propasti vesmíru, v černé jámě Galaxie, uprostřed prostoru moha a mnoha desítek světelných let. Člověk by se sem pochopitelně nikdy nedostal, nebýt Droueta a jeho bláznivých rovnic, umožňujících vniknout do mimoprostoru jako do kouzelné skříňky a vynořit se – ovšem v rozumných hranicích – kdekoli. „Snad abyste ani neposílal Helgu na oběžnou dráhu, pane Vaerte,“ poznamenal pan Muhembo. „Možná že budete mít štěstí ještě dnes, nemyslíte? Tady na Stanici nejsme totiž moc luxusně zařízeni.“ Vaert se přívětivě usmál a byl to úsměv Stahovače. „Ne, nevezmu si vznášedlo, Muhembo. Hrozně rád si taky jednou protáhnu kostru. I když by to snad bylo rychlejší a i když na vás vidím, jak čekáte, až zase dupnu na trysky. Snad vám není nakonec líto těch potvor?“ Muhembo pochopil, že to byla pouze řečnická otázka, prohrábl si trochu prošedivělá pepřová zrnka vlasů a neodpověděl.

„Víte, koho mi připomínáte, kamaráde? Jednoho hajného v Seregenti. Měl jsem tenkrát jedinečné pozvání na kudu, pravděpodobně vůbec poslední na naší milé Zemi. Samozřejmě s vědomím a posvěcením Zoologické společnosti, která si naštěstí nemůže dovolit hrát na Noemovu archu, a tak mi nakonec s brekem povolila odstřel. A víte, co ten hajný, pochopitelně černoch, udělal? Když jsme se dostali na slušný dostřel, mával za mnou šnuptychlem, aby ta potvora utekla.“

„Utekla?“ zajímal se pan Muhembo zdvořile. Vaert pleskl dlaní na pažbu pušky, kterou zatím vytáhl z pouzdra. Měla pažbu ušlechtile vy krouženou jako stradivárky, krátkou hlaveň a elektronická mířidla s infraobrazovkou a přibližováním cíle. „Ne, tomuhle se tak snadno neutíká. Když je kam, nebývá proč. A naopak.“ A nejhůře se panu Muhembovi, pokud Vaertova slova vztahoval na sebe, dařilo utéci svému vlastnímu strachu.

Vaert kývnul na rozloučenou a vydal se s puškou v podpaží do modré stepi, tak jak přišel, jako by přecházel od jedné golfové jamky ke druhé. Pan Muhembo se ho nepokoušel zadržet. Kdyby byl Vaert něco chtěl, přihlásil by se. Asi se najedl na Helze. A určitě má v kapse komprimáty.

Klesl opět do křesla před Stanicí a pozoroval koule datů, zvolna stoupající jako dětské balónky a rozpadající se v hejna motýlů. Ne ovšem pravých, pozemských motýlů, to se rozumí. Anebo byli praví právě tihle? Blížilo se poledne. Vaert zmizel za řetězem pahorků, což pro zpáteční cestu nic neznamenalo. Byl směrovou anténou radiokompasu samozřejmě stále spojen s Helgou i se Stanicí a mohl se k nim kdykoli a přímo vydat. Příroda 3/12/Ceti byla mírná a přívětivá. K Stahovačům asi až moc.

Pan Muhembo celou bytostí čekal, kdy se konečně ozve rána, a nebyl si jist, zda mu přinese úlevu, nebo zda ho ještě víc popudí proti Vaertovi. A zatímco čekal, zmocnil se ho podivný pocit. Step kolem se změnila. Ne, nezměnila se, to není přesný a výstižný výraz. Ožila. Muhembo marně pátral čím. Nikde nebyl v dohledu ani jediný rejnokrálík, dokonce i datové zůstávali za poledního tepla – na 3/12/Ceti to nebyl žár – skryti v trávě. Nikde se nic nepohnulo. Ale pan Muhembo přesto cítil, jak se kolem něho převalují vlny života, jak naplňují kraj od obzoru k obzoru, jak se mu vtírají do mozku a snaží se strhnout jej do víru, který se počal stále rychleji roztáčet.

Otřel si růžovou dlaní pot z čela a vstal z křesla, aby se rozhlédl. Nic. Vůbec nic. Modrá step bez známky života, perleťové mraky, čtverylka předhánějících se měsíců, červená krabička Stanice a bouda skladu náhradních dílů. A ovšem on, Jeremiáš Muhembo. A někde ve stepi Stahovač s puškou, odreagovávající si nejprimitivnějším způsobem nejprimitivnější atavistické pudy. Nic víc. Prázdnota vesmíru. Inventura byla provedena snadno a rychle.

Zatím Vaert vyšoulal svého prvního rejnokrálíka – nebo se to alespoň domníval. Spatřil ho elegantně plachtit asi kilometr před sebou jako nepatrný bílý od, odrážející se od modré trávy. Elektronický teleskop pušky jej přiblížil takřka na dosah ruky, jemnou, bílými chloupky porostlou membránu, vyrůstající po obou stranách beznohého těla, podobného nejspíše ponravě, zakončené na předním konci čímsi nápadně připomínajícím ostružinu. Teprve po chvíli si Vaert uvědomil, že je to hrozen očí, pokrývající téměř celý hlavový konec tvora, jenž beze spěchu a zdánlivě i zcela bez cíle vlnivě plachtil několik centimetrů nad vrcholky stébel modré trávy, aniž by se jí dotkl nebo aniž by vyškubl jedinou travičku.

Vzdálenost byla ještě příliš značná i pro elektronická mířidla; Vaert chtěl zachovat kožku zcela neporušenou a zasáhnout hlavu nebo co to ono zvíře vlastně má, i když škody po kulce 6,5/57 nebyly tak strašné a šikovný preparátor by si s nimi určitě poradil. Teleskop se mu trochu chvěl ve štíhlých, pěstěných rukách loveckým rozčilením. Směšné! Když teď svou příští kořist viděl na vlastní oči, skoro litoval ztráty času s cestou na 3/12/Ceti…

Vaert netušil, že právě v tomto okamžiku je i on ovíjen vlnami, které už před chvílí zastihly daleko citlivějšího pana Jeremiáše Muhemba, přinutily ho vstát ze skládacího křesla a obejít červenou krabičku Stanice, bez vůle, jako v polospánku, s pulsováním krve v hlavě a se svištěním cirkulárek v uších. Málem zakopl o rejnokrálíka, vznášejícího se s lehkým vlněním srstnaté blány takřka na místě. Dívali se na sebe, tvor z 3/12/Ceti ostružinou hroznu očí, pan Jeremiáš Muhembo tmavohnědými, maličko šikmými a náhlou bolestí v hlavě trochu zastřenými zraky.

Viděl rejnokrálíka tak zblízka poprvé a nebyl to moc pěkný pohled, pokud ovšem vůbec může pěkně působit ponrava s ostružinou místo hlavy a s chlupatou utěrkou podél beznohého těla, ale pan Muhembo mohl mezi své dobré vlastnosti počítat i naprostou nepředpojatost. Svištění cirkulárek v uších se modulovalo a měnilo ve slova.

„Stahovač… musí… pryč… musí… pryč…“ Pan Muhembo si zacpal uši, štípl se do ruky, ale slova nezmlkla. Vlastně to ani nebyla slova. To jenom pan Muhembo překládal vědomí nutnosti, které přijímal, do lidské řeči. Stahovač musí pryč. Stahovač. Jak ví to zvíře, poděsil se pan Muhembo, že v duchu nazval Vaerta Stahovačem? Zvíře to ovšem nevědělo, a pan Muhembo si to uvědomil. To on. On sám. Urazil voorlopera.

Rejnokrálík stál nehnutě na místě a rytmicky vlnil srstnatým okružím.

Pan Vaert narazil na vytoužený exemplář v dostřelu rovněž zcela neočekávaně za malou terénní vlnou, na kterou ze sebeúcty svižně vyběhl, ačkoli už cítil únavu a svíravý tlak za hrudní kostí. Když už se blížil k hřebenu, vyplula bílá ponrava přímo proti němu a stanula ve výši jeho očí. Také on pocítil pulsování krve v hlavě a vytí v uších, ale ruce Stahovače poslouchaly i méně jemných, starších a původnějších pokynů a nebyly odkázány jen a jen na mozkovou kůru. Samy hodily pušku k rameni a takřka ve stejném okamžiku – pan Vaert byl zkušený a vyhlášený střelec – stiskl štíhlý ukazováček s několika slámově plavými chloupky spoušť. To vše trvalo vteřinu. Za další tisícinu vteřiny už opouštěla horká kulka ústí hlavně. Pro bílou ponravu, vlnící se nad svahem, porostlým modrými stébly, uplynula zatím takřka nekonečná doba. Síť metainteligence, spojující celý povrch planety 3/12/Ceti, jejímiž uzly byly podivné krystalické mozky (použijeme-li pozemského výrazu) rejnokrálíků, se právě zkoncentrovala ve žhavý kužel, na jehož vrcholu, rozpáleném schopnostmi, o nichž pan Vaert neměl ani tušení, bylo ohyzdné a směšné zvířátko, třepetající se pár kroků od něho. V porovnání s rychlostí jeho reakcí byl Vaert jako nehybná skála, měnící se jen povětrnostními vlivy a pohybující se pouze pod loudavým tlakem ledovce. Největší logistický mozek Galaxie a snad vůbec největší logistický mozek celého vesmíru, ukrytý v miliónech ponravích hlav, se za ostružinami očí dal do díla a prozkoumal všechny alternativy následků a varianty řešení tohoto incidentu daleko dříve, než chlupatý prst stiskl spoušť. Právě když kulka dospěla do půli délky hlavně, bylo rejnokrálíků, na něhož mířila puška, předáno rámcové řešení. Znamenalo život (jednou z dalších možností byla ovšem smrt) – jenže co znamená zkáza nebo zachování jednoho jediného prvku v obrovitém počítacím stroji? Bílá ponrava s ostružinovým okem již sama zvážila konkrétní možnosti, než střela opustila hlaveň. Bylo dost a dost času, daleko více, než občas poskytují náhlé kosmické katastrofy, přicházející nenadále a leckdy v rozsahu vyžadujícím mimořádná opatření.

Z řady možností, jež se nabízely, použil rejnokrálík posléze tu nejjednodušší. Nenutila jej ani spěchat, ani věnovat celé záležitosti více pozornosti, než ve skutečnosti zasluhovala. Vyčkal a se zájmem pozoroval Stahovače, zatímco se k němu blížila kulka. Když se ho již lesklým a horkým kovem téměř dotýkala, rozplynul se prostě do atomů, stal se kódem, šifrou, abstrakcí, jež takřka v současném okamžiku, ale na jiném místě, o pár set metrů dál, znovu jako podle slévačské matrice nabrala atomy, složila je v molekuly, řetězce molekul, sloučeniny, orgány a posléze tělo. Pomalým, rytmickým vlněním blány se bílý tvor, krytý teď řetězem pahorků, vzdaloval.

Vaert vytřeštil oči na místo, kde před zlomkem vteřiny určitě ta potvora byla a kam ještě dopadaly k zemi kousky stébel modré trávy, roztříštěné kulí. V hlavě mu dunělo, ale nic víc. Nic se neformulovalo ve slova. Nepocítil ani žhavé vlny odporu, které ho zalévaly ze všech stran, z miliónů bodů celé planety, odevšad, kde byl za ostružinou očí dílčí mozek metainteligence. Nic než bolest a lehkou závrať.

Vyhodil prázdnou nábojnici do trávy a pověsil si pušku na rameno. Obrátil se zpátky ke Stanici, ne už svižně, ale sklesle a unaveně. Ta bestie mu dala co proto. O tom mu musí Muhembo říci něco více, vždyť už je tu hromadu let. Nebo poletí. Ty bestie, mrňavé, bílé bestie! Tentokrát si vezme vznášedlo. Nikdo z mládenců Safari-klubu ho tu naštěstí nevidí. Tady určitě ne. Zatracené bestie.

Pan Jeremiáš Muhembo právě zapíjel prášek proti bolení hlavy, které dosud trvalo, i když už cirkulárky zmlkly a bubny bušících cév se uklidnily. Kdyby si nebyl díky prostinké, avšak sebevědomé duši všech šachistů tak jist svou duševní normálností, považoval by uplynulou půlhodinu za pošetilý sen, vhodný spíše pro Lewise Carrola než pro správce kosmické stanice. Správce v nejlepším věku, dokonce snad teprve na jeho prahu, vezmeme-li v úvahu slibné možnosti „larvičky na úvěr“.

Znovu usedl do křesla, aby využil doby do Vaertova návratu k přemýšlení. Povšiml si, že se kolem něho tu a tam na modrém pozadí stepi bělají rejnokrálíci, ale nevěnoval jim pozornost, ačkoli jich dnes určitě bylo daleko více než kdy jindy. Osobní seznámení s jedním exemplářem mu zatím bohatě stačilo. To, co se stalo pak, mu málem podrazilo nohy. Nikdy neměl ani tušení, že ti bílí tvorové jsou něco víc než třeba skutečně divocí králíci nebo skuteční rejnoci nebo prostě jiná docela normální zvířata, před nimiž člověk zrovna nemusí mít pocit méněcennosti. A teď přijímal od zvířat rozkazy. Stanice musí být vyklizena, samozřejmě. Jenže ONI si to zatím nepřejí. Asi jim šachista nevadí. Nebo je jeho přítomnost zárukou, že se ta jejich civilizace – a je to vůbec civilizace? – neprošvihne a že budou mít klid. Ano, tak to asi je. Proto se také nesmí dostat žádný exemplář na Zem. Kdoví, jak to uvnitř rejnokrálíků vypadá a zda by nevzbudili nežádoucí pozornost nebo dokonce senzaci. To všechno vypadalo rozumně, jenomže šťastný pan Muhembo nevěděl ještě mnoho dalšího. Netušil, že metainteligence planety 3/12/Ceti už dávno zmapovala nejen každou jeho krvinku, každou vlásečnici a každý sebenepatrnější projev toho, čemu obvykle z nedostatku lepšího výrazu říkáme život, ale i každou myšlenku. Jeho i kapitánů a navigátorů a pilotů Patroly, přistávajících na betonové ploše mezi Stanicí a šeredným skladem dílů. Ze byla podrobně informována o všem, co bylo uloženo v jejich vědomí i podvědomí, a že už dávno rekonstruovala s uspokojivou přesností charakter, minulost, a díky tomu i pravděpodobnou budoucnost vzdálené civilizace Centrálních Systémů, jejímž ne právě nejskvělejším reprezentantem pan Jeremiáš Muhembo byl. Výsledkem bylo zjištění, že styk by vedl pravděpodobně k anihilaci jedné z civilizací. Rejnokrálíci, vlastně metamozek, který jako jednotlivé buňky vytvářeli, si nedělali iluze, kdo by byl poraženým. Převaha technické civilizace byla zatím příliš drtivá. Lépe bude počkat. Čas pro ně znamenal pouze relativní veličinu a mohl pomalu odkapávat po chrononech, nejmenších atomech věčnosti, reprezentujících takřka neměřitelný zlomek vteřiny, právě tak snadno jako uhánět v kmitání zběsile roztočených tisíciletí. Čekat. Vesmír má čas, spoustu nádherného času.

Pan Muhembo si už zdaleka nepřipadal zcela normální, ale uposlechl přesných pokynů. Odeslal gravitelegramem do Ústřední Koordinační zprávu, že se mu pan Vaert nelíbí, že se chová podivně, ba výstředně, a že tudíž žádá o vyslání psychiatra nebo alespoň o radu, co a jak. Lépe řečeno, gravitelegram odeslali ONI. Muhembo pouze propůjčil slova a hlas, který už za několik hodin doletí do Ústřední Koordinační přes řadu postupných retranslací v mimoprostoru. Pak se tu asi objeví psychiatr a pan Muhembo si může balit kufry. Škoda. Ještě pár let tu chtěl vydržet.

Na obzoru se objevila bílá skvrna, větší než vlnící se ovály rejnokrálíků. Vaert se vracel a Muhembo, nepatrný pan Muhembo cítil stažení hrdla. Raději vstrčil ruce do kapes, aby potlačil třes. ONI ho teď určitě opustili.

Vaert byl bledý, na čele mu stály krůpěje potu, ačkoli největší polední teplo už přešlo a modrou stepí vanul příjemný a osvěžující větřík. Zřejmě neoplýval dobrou náladou.

„Připravte vznášedlo, Muhembo,“ řekl bez pozdravu, ,,a dejte mi poklusem něco k jídlu. Já těm mrchám…“ Stiskl rty a pověsil pušku na věšák v předsíni Stanice. Pan Muhembo cupital na trochu plochých nohou do kuchyně, kde vhodil jeden komplet do infraohřívače. Sám neměl na jídlo ani pomyšlení. Pak se vydal pro vznášedlo, ale Vaert ho zastavil.

„Muhembo – proč vlastně máte tak pitomé jméno? – teď dávejte pozor. Co to vlastně je zač, ty bílé bestie? Ale honem, nebo poletíte!“

„Proč, pane Vaerte?“ ohradil se pan Muhembo. „Nevidím důvod…“

„Ale vidíte, samozřejmě že vidíte,“ přerušil ho Vaert netrpělivě, „nechte si alespoň ty řečičky, vy neviňátko! Myslíte, že nevím o vašem kšeftíku s… s tím svinstvem, co tu vyrábíte? A že vás nemohu navždycky znemožnit a vyrazit ze služby všech poboček Galaktické, vy zatracená nulo? Vy traviči!“

Stažení hrdla se změnilo ve škrcení, takže si pan Muhembo bezděčně rozepjal límeček tuniky. Vaert to tedy ví. To znamená, že to budou brzy vědět všichni. Všichni se dozvědí, proč je pan Muhembo už devět let na 3/12/Ceti, proč se raději nefláká jako skladník na některém náklaďáku nebo nečepuje pivo třeba ve Venusianě: pro malé, červené bobulky, rostoucí sice velmi vzácně, ale přece jenom tu a tam pod modrou trávou. Dozvěděl se o nich čirou náhodou od jednoho botanika, který kdysi dávno zkoumal flóru 3/12/Ceti. Ještě větší náhodou mu o něco později vyprávěl palubní lékař stařičké Viktorie o senzačních účincích výtažku z jakýchsi červených bobulek, který nepůsobí jako droga, a přece ohromně obveseluje a ulehčuje těžký život a vůbec. A že se Centrální Koordinační rozhodla přísně utajit, kde ty bobulky rostou, a nechat je na pokoji, přestože samy o sobě nezpůsobují návyk. Především proto, že je jich příliš málo, a moudrá Centrální se spíše snažila omezovat počet příjemností, přístupných jenom některým, než ho ustavičně rozmnožovat. Úplně největší náhodou měl ovšem za několik měsíců Gambetta, na němž pan Muhembo tenkrát pracoval jako dispečer, nějakou banální poruchu při návratu z Dálných oblastí a přistál právě na 3/12/Ceti, takže pan Muhembo mohl bobulky nalézt, nasbírat a vyzkoušet, přičemž mu samozřejmě neobyčejně prospěl prastarý a dosud doutnající rodový instinkt, jenž odjakživa umožnil Křovákům nalézt ve smrtelné pustině Kalahari dost vody k naplnění skořápky pštrosího vejce, pár jedlých kořenů a dokonce tu a tam podle letu ptáčka-medáčka podzemní hnízda divokých včel. Za půl roku už nastoupil na Stanici. A pomaloučku polehoučku se začaly dranďáky i rakety Patroly u pana Muhemba zastavovat. Neprodával – to ne. Neměl však nic proti tomu, když mu někdo za láhev rubínově červené tekutiny přinesl malou pozornost. Suvenýr. Maličkost z cest. A protože byla 3/12/Ceti vysunuta až k Dálným oblastem, byly to obvykle pořádně dlouhé a ne zcela všední cesty. Pan Muhembo za ta léta nashromáždil sbírku, se kterou mohlo konkurovat leda muzeum Galaktické Centrální Koordinační, a pokud jde o některé zvlášť vynikající exempláře, ani to ne.

Samozřejmě ty červené kopřivy (nebo co to vlastně je) z Marsu chová už kdejaká školou povinná dívka v památníku a diamantové drúzy z Merkuru mají sotva větší cenu než sklo, ale pan Muhembo vlastnil i onačejší kuriozity. Meteority, pochytané přímo ve vesmíru, se zkamenělinami a dosud žijícími zárodky života, krystaly levia lehčího než vzduch, živočichy a rostliny z nejzazších koutů Galaxie. Zub orona z 6/Herculis, a ten má málokdo, protože při setkání s oronem obvykle získává trofej on, zrcadlo z tellitu, soustřeďující myšlenky a umožňující do jisté míry jasnovidectví… „Tak bude to?“ přerušil tok truchlivých myšlenek pana Muhemba Vaert. „Nemám náladu čekat, až se vám uráčí. Mám vám snad trochu pomoci?“ Jemné, štíhlé, pěstěné ruce. Pan Muhembo nepochyboval, že by mu pan Vaert uměl pomoci, asi stejně jako jeho prapraděd pomáhal chudým židům někde ve vitebském ghettu, a praprapraděd, byť i pokrevně třeba nepříbuzný, hladovým křováckým mužíčkům, vynořujícím se pošetile na okraji pastvin. „Nevím o nich mnoho,“ odpověděl docela podle pravdy. „Jenom to…, že… vás tu nechtějí, pane Vaerte.“

„Vážně?“ zakroutil posměšně hlavou Stahovač. „Tak ty bestie mě nechtějí, podívejme se! Jak jste na to přišel?“

„Oni… oni mi to řekli. Vlastně neřekli, pane Vaerte, ale vím to. Dnes mne poprvé kontaktovali. Čestné slovo, dnes poprvé! Jsou inteligentní… nějakým zvláštním způsobem. Prosím vás, pane Vaerte, odleťte…“ Od ohřívače se ozvalo zacvrlikání signálu. Vaert se na pana Muhemba ani nepodíval, sám si přinesl komplet, roztrhl obal, vyjmul z kapsy polní příbor (další zcela zbytečná frajeřina, pomyslel si pan Muhembo) a dal se do jídla.

„Vy jste se asi opravdu zbláznil, Muhembo,“ řekl konečně s plnými ústy, „a jedině to vás může zachránit před tím, co na vás chystám, rozumíte? Předepíši vám totiž k náhradě všechna zdržení lodí, které tu v posledních létech přistály – a to neodpracujete ani za milión let. Stane se z vás kosmický vandrák. Myslíte, že i kdybych vám věřil – jakože vám samozřejmě nevěřím – že odletím? Abych se navždycky zbavil možnosti bouchnout si po těch bílých bestiích? Zrovna teď tady zůstanu a jednu tu potvoru složím, i kdyby mi měly narůst vousy až po pás. A vy se zatím můžete pakovat.“ Ne, já jsem se nezbláznil, pomyslel si pan Muhembo. Zato o tobě teď běží řetězem stanic a mimoprostorem Centrální Koordinační zpráva, že ti straší na cimbuří. Za chvíli tam bude. A dál už o tom nechci přemýšlet. Ať si přemýšlejí ONI!

Pojednou utkvěl pohledem někde za Vaertem tak nápadně, že se Stahovač obrátil a jedním pohybem smetl se stolu nedojedený oběd. Nad betonovou plochou, na níž jak štíhlá tužka stála Vaertova Helga, se vznášel rejnokrálík a upřeně pozoroval (pokud se ovšem dá u ostružiny mluvit o upřeném pozorování) oba muže. Tady ho pan Muhembo viděl za celých devět let poprvé.

Vaertovi naskočily kolem nosu bledé skvrny – považoval patrně přítomnost bílého tvora za osobní urážku významného ředitele Midasů. Strhl z věšáku pušku, seskočil ze schůdků, vedoucích od Stanice k betonové ploše, a takřka od boku vypálil.

Všechno bylo propočítáno předem a metainteligence planety se tentokráte ani nemusela tímto dílčím případem nijak zvlášť zabývat. Řešila už dávno jiné, důležitější a naléhavější úkoly.

Bílá létající ponrava pro změnu nematerializovala ve vzdálenosti několika set metrů. Vytvořila, což ovšem ani jeden z mužů nemohl postřehnout, protože celý děj trval jen tisíciny vteřiny, ve svém těle kanál, jímž s přesností zlomku milimetru beze škody kulka prošla. Pan Muhembo slyšel její náraz o beton, zahlédl vykřísnutou jiskru a obláček šedého prachu. Vaert vsunul do hlavně druhý náboj. Tentokrát zamířil na složené oko. Kulka, odražená a v letu zpívající, udeřila do stěny skladiště náhradních dílů.

Pan Muhembo měl jazyk suchý jako kus dřeva. Vaert se před ním vteřinu od vteřiny měnil ve zvíře. Skřehotal – ano, to je pravé slovo, skřehotal nesrozumitelné kletby a hnal se dlouhými skoky k rejnokrálíkovi, nehybně visícímu stále na témž místě a lenivě pohybujícímu srstnatou blanou. Jen ostružinový hrozen očí pozorně natáčel ke Stahovači.

Třetí ránu vypálil Vaert s ústím pušky téměř přiloženým k hlavě rejnokrálíka, jenž ani nezrychlil volné vlnění membrány.

„Ty… ty… já…,“ zavyl Vaert přeskakujícím hlasem, který se už ani lidskému hlasu nepodobal, popadl pušku za hlaveň a vší silou se ohnal pažbou po bílé ponravě. Ta se v okamžiku tak dlouhém, že se k ní pažba nepřibližovala o nic rychleji než rostoucí výhonek bambusu, materializovala o krok dále. Puška vybuchla počtvrté a naposledy – tentokráte už ne stiskem štíhlého, manikúrovaného a slámovými chloupky porostlého prstu, ale nárazem pažby o beton. Vaert se zatvářil udiveně, řekl: „Ne…,“ a pomalu, jako by se ukládal k spánku, se sesunul na teplý beton. To všechno vnímal pan Muhembo tak trochu jako televizní horror; bílé zvíře, pomalu a beze spěchu se vlnící před hlavní pušky, Vaertovo tělo, zkroucené a ochablé, tmavou kaluž, která se pod ním šířila, i hejna datů, poděšených výstřely a stoupajících na všech stranách k obloze, plné uspěchaných měsíců. Rejnokrálík zvolna připlul ke schůdkům, na nichž stál ustrnulý pan Muhembo. Opět se mu v uších ozvaly cirkulárky, a mozkové tepny se daly do práce. Chvíli jako by soustředěně naslouchal sám sobě, pak pokývl hlavou a sestoupil dolů. Nadzvedl Vaertovi víčko – oko zůstalo otevřené. Poloplášťová střela 6,5/57 sice nenadělá moc velkou paseku v kůži králíka, ale v těle muže… Popadl daleko většího a těžšího Vaerta pod rameny a myslí mu šlehla stará, prastará vzpomínka. Takhle tahali za noci udýchaní a strachem bílí Křováci mrtvoly bojovníků Hezké Růžičky, zabitých vlastními soukmenovci a pohozených poblíže jejich kraalů, do úkrytů. Měly posloužit jako záminka pro další přepad, jehož cílem obvykle byly zlaté a vzrušující křovácké ženy. Nebo dokonce jako záminka vyhlazovací války. Pan Jeremiáš Muhembo právě teď zachraňoval svůj malý osobní kraal. A nejen on, i ONI. ONI přece zabili Stahovače. ONI vědí.

Ohlédl se přes rameno. Rejnokrálík tu byl stále, sotva dva kroky daleko, jako by pozoroval, zda si pan Muhembo počíná dobře a zdatně.

„Kdyby se to alespoň nějak tvářilo,“ pomyslel si pan Muhembo, „kdyby to mělo obličej jako… jako pes nebo kočka, nebo kůň… Ale jenom ty oči, jen ty oči…“ Konečně se mu podařilo dopravit Vaertovu mrtvolu do Helgy a připoutat ji na pilotní křeslo. Stiskl páku START. Pochopitelně že se nic nestalo – rakety se mohly vzdálit teprve po uvolnění startovacích okruhů na hlavním panelu Stanice. Pak vystoupil. Než mohl přibouchnout automatický poklop Helgy, proplul kolem něj tak blízko, že se mu téměř otřel o koleno, rejnokrálík a zmizel v nitru rakety. Pan Muhembo se trochu štítivě odtáhl, zavřel otvor a obešel kaluž krve na betonu. Nemusel ji naštěstí uklízet. Jako každý den v tuto dobu se i tentokrát obloha zatahovala. Za chvíli dopadnou první kapky vydatného, takřka tropického lijáku, kropícího pravidelně kontinent 3/12/Ceti, kde stála Stanice.

Stiskl tlačítko, uvolňující startovací okruhy. Pod Helgou se vyvalila oblaka dýmu a objevily se plameny z trysek plazmových motorů. Začpělo to žárem a rozžhaveným kovem, pak se raketa pomalu vznesla a jako kámen padající vzhůru zmizela v příkrovu nízkých dešťových mraků.

Pan Muhembo zapil ještě jeden prášek proti bolení hlavy a třel si pobolívající šíji. Co to ještě ONI… aha! Už věděl.

Odeslal zprávu, že pan generální ředitel Midasů Vaert po úspěšném lovu právě odletěl k Centrálním Oblastem, aniž vyčkal lékařské rady nebo konzultace. Víc už dělat nemohl. Teď záleží na NICH. Druhý den opět seděl ve skládacím křesle před Stanicí a pozoroval věčná stoupání a rozpady datů i stejně věčný menuet početných měsíců planety 3/12/Ceti, když se v gravitelegrafu ozvala odpověď. Lékař pro Stanici byl odvolán, protože při opouštění mimoprostoru se stala panu generálnímu řediteli Vaertovi tragická nehoda. Podle svého zvyku brzdil až v posledním okamžiku a s vypnutou automatikou, ačkoli ho už zaměstnanci Midasů i piloti Patroly na tuto chybu mnohokrát taktně a opatrně upozorňovali. Helga narazila na booster a pohonné látky vybuchly. Přes okamžitý zásah automatických hasících zařízení se nepodařilo pana Vaerta zachránit – vyprostili jen zuhelnatělou a znetvořenou mrtvolu a ještě cosi, co vypadalo jako zdechlina malého bílého psa. Centrální Koordinační, která se cítí touto ztrátou velice postižena, prosí pana Muhemba, posledního společníka zesnulého, nezapomenutelného pana ředitele, aby laskavě sdělil, zda jde o loveckou trofej pana Vaerta. Zdechlina byla rovněž zcela zuhelnatělá a rozpadla se při doteku. Jde pouze o formalitu, nezbytnou pro úplnost protokolu. Za druhé, Jeremiáši, telegrafoval zrzavý Douglas z Předsunuté Báze Centrálních Oblastí, frčí k vám Fandango s kapitánem Garetem. Mají prý něco na navigačním zařízení, tak je, Jeremiáši, přivítejte chlebem a solí. Alespoň budete mít zase jednou někoho na partii šachů, co, vy poustevníku? Konec. Přepínám. Pan Jeremiáš Muhembo odgravitelegrafoval potvrzení, že malý bílý a rozpadající se pes je opravdu poslední trofejí nešťastného pana Vaerta. Ano – tak to muselo být. ONI všechno předvídali. Pak se přesvědčil, zda má dostatečné zásoby rubínové tekutiny pro starého Gareta. Fandango se vracelo až z periférie Osmého Sektoru a jistě vezlo zajímavé věcičky. A poctivý výměnný obchod byl solí jeho života.

Nakonec vynesl před budovu Stanice nad modrými loukami stolek a rozestavil šachové figurky podle obzvláště rafinované úlohy. Bílý je sice na tahu, ale druhým tahem dostává nevyhnutelně mat.

Zrození proroka

Takto praví panovník Hospodin:

Aj, já zanítím v tobě oheň,

kterýž sežere v tobě

každé dřevo zelené

i každé dřevo suché.

EZECHIEL

20, 47

Ostrý severní vítr vířil prach, stoupající z ulic a smíšený se zbytky vyschlého velbloudího trusu, který ani slídivé a svárům nakloněné ženy nestačily posbírat, hvízdal v cimbuří paláců, trčících jako umělé a barevné hory z nekonečné roviny, a bez okolků procházel sem i tam mohutnou bránou bohyně Ištary, střeženou núbijskými obry v kožených pláštích, pošitých měděnými plíšky. Oslepoval hemžení kupců na hlavním babylonském tržišti, uloženém mezi chrámem mužské trojice bohů Anu, Ea a Bela a jeho trojženským protějškem, kde se scházely ctitelky Anaty, Belity a Davkiny. Byl docela obyčejný všední den, jako statisíce dní předcházejících a následujících. A nedaleko, v bídné chatrči, kam nesčetnými štěrbinami mezi rákosem, z něhož už dávno opadalo ledabyle nahozené bláto, pronikal pach i hluk i prach, umíral starý blázen Ezechiel.

Umíral ohavně, tím ohavněji, že tradice jeho rodu předepisovala rituální i skutečné očišťování, a že si tudíž Ezechiel na čistotu zvykl a že tomu tak bylo až do onoho osudného dne, kdy byl navždy odtržen od svého otce, rabbiho Buzy, a jako mladíček deportován v poutech vítěznými, skřehotajícími a pýchou pukajícími babylonskými barbary od nešťastného bojiště na řece Chebar. Umíral s tělem prožraným svrabem, hnisajícím a bohu nemilým, nemocí postihující chudé i bohaté. Starého blázna neutěšovalo v jeho mukách na slámě, měnící se ve žhavé dráty, a v hadrech, hryzajících jak hladové krysy, ani společenství s mocnými tohoto světa, jež sotva viditelná zákožka svrabová zahubila či zahubí, s Herodem králem, Antiochem, Filipem II., ba dokonce samotným papežem Klementem VII. Nic o těchto bratrech koženého pytle, do něhož budou po smrti zašiti, nevěděl a nic vědět nechtěl. Jeho život se vtěsnal do palčivého uzlíku utrpení, v němž se soustřeďovalo poslední, jediné, a tudíž nejmocnější přání – moci povolat a ovšem i patřičně zaplatit jednoho z mocných zaklínačů ze stánků kolem chrámu okřídleného býka Kirubu, schopných zažehnat nemoc, jistě způsobenou některým z démonů prokletých cizozemců.

Proti lidské hlaví podniká boj prokletý Idpa,

proti krku škodlivý Utuk,

proti prsům nákazu přinášející Alal,

proti vnitřnostem zlý Gigim,

proti rukám strašný Telal.

Snad by pak dokázal usmířit Idpu, který téměř oslepil jeho oči krvácejícími strupy, Utuka, Alala, Gigima i Telala. Ezechiel se zmítal v horečce bezmocnosti. Byl nejchudším z chudých synů Izraele, což ve skutečnosti znamenalo, že byl bezmála jediným babylonským chudým 2idem vůbec. Všichni ostatní se za těch pár let dovedli usadit pěkně měkce. Zařídili se podle rady uhlazeného a servilního Jeremiáše, jenž v době, kdy ještě nesmiřitelný Ezechiel zuřivě lomcoval pouty (ovšemže ne už skutečnými, jen pomyslnými), obšťastňoval početnou kolonii izraelských displaced persons dobrými radami: „Stavějte domy a usazujte se, štěpujte také štěpnice a jezte ovoce jejich. Pojímejte ženy a ploďte syny a dcery, dávejte také synům svým ženy… A hledejte pokoje města toho, do kteréhož zastěhoval jsem vás, a modlívejte se za ně Hospodinu, nebo v pokoji jeho budete mít pokoj.“

Ten lump – pomyslel si nenávistně Ezechiel – dokonce neváhal rafinovaně a zcela zjevně udat babylonským slídičům několik nadšenců, snažících se alespoň udržet, když už ne rozdmychat, uhasínající jiskérky odporu: „Nechť vás nesvodí proroci vaši, kteříž jsou mezi vámi, ani hadači vaši… Neboť oni lživě prorokují ve jménu mém, neposlalť jsem jich, dí Hospodin.“ To se ví, že Babyloňané, ačkoli jinak dosti snášenliví a velkorysí, podnikli v zájmu prevence politických nepříjemností honičku na agitátory.

S laskavou, vydatnou pomocí Jeremiáše a jemu podobných je měli za pár hodin pěkně pohromadě. Ezechiela to tenkrát stálo ostudný výprask – nic víc. Někteří dopadli hůře. Stařec se zuřivě poškrábal na lýtku, zbroceném starými i čerstvými stružkami krve.

Dnes už jsou usazeni, a dobře. Vystavěli domy, usadili se. Štěpnice ponechávají ovšem na starosti sluhům a kilikijským otrokům, aby jim zbylo více času na pojímání žen svých i cizích. Chrámoví kněží sice neopomenou tu a tam prohodit při bohoslužbě několik slov o pláči na řekách babylonských, jenže vážení spolubratři pláčí asi jedině tehdy, když nějakému hlupákovi líčí svou předstíranou bídu.

Před rákosovou chatrčí se ozvalo formální zakašlání, ohlašující hosta. Ezechiel, zbídačelý do nemožnosti, ale dosud bystrý jak starý štír, okamžitě poznal Mannudannijamu, který se s ním před třiceti léty v okovech potácel od chebarského bojiště. Od těch dob se ovšem mnoho změnilo – krásný mladý muž Ezechiel ben Buzi z kmene Davidova se stal cárem shnilého masa, prolezlým svrabem, zbabělec Efraim, jenž jak se zdá, uprchl při prvním zatroubení babylonských válečných rohů, se naopak stal boháčem Mannudannijamou, klanějícím se na stará kolena Hlasateli zmlazení, bohu Silik-mulu-khovi, aby předčasně nepřišel o radosti s mladými nippurskými děvčaty.

Dveře chatrče se otevřely a proud světla oslepil zhnisané Ezechielovy oči. Chvíli trvalo, než jasně rozeznal spolubojovníka Efraima alias Mannudannijamu, doprovázeného nezbytným kilikijským otrokem, znalým písma a nesoucím pan-pasari, kouzelnou bambusovou hůlku, odznak vyznavačů Hlasatele. Efraim byl v mimořádně dobré náladě. Právě se mu podařilo provést prostřednictvím a s pomocí bankovního domu Murašu a synové (Mezinárodní banka – Půjčky – Šeková služba – Pojištění – Smlouvy o půjčce a pronájmu. Sídlo v Nippuru, filiálky ve všech provinciích) znamenitou transakci, ukončenou vtisknutím Mannudannijamova nehtu do ještě tvárné tabulky, jež bude neprodleně vypálena a pro věčné časy uložena do Murašova bankovního archivu. Po pravdě řečeno, transakce sama, ačkoli znamenala vynikající přínos dobytka, a tím peněz, potěšila Efraima méně než skutečnost, že s ním sám senioršéf firmy Murašu, dříve Jošua ben Ruben z Hebronu, jednal jako s urozeným občanem Babylónu a ani náznakem nepřipomněl stále poněkud trapnou, byť už třemi desetiletími zasutou mladickou minulost.

Nechť tě pozdraví blahodárnými paprsky sluneční bůh Samas a uzdraví tvé bědy, Ezechieli,“ pozdravil Efraim, zůstávaje opatrně u vchodu a přidržuje si cípy roucha u těla, aby nebyly znečištěny dotykem s příbytkem nemocného.

„Nechť tak učiní, jak pravíš, neboť i on je jen odleskem slávy Jediného Boha, jehož jméno je nevyslovitelným,“ odpověděl pohotově starý štír Ezechiel, navzdory své tělesné nemohoucnosti schopný umístit jedovatosti stejně přesně, jako lumek umísťuje kladélko do nervové za-uzliny housenky hluboko pod kůrou stromu. Oba si v tomtéž okamžiku uvědomili, že udělali chybu. Ezechiel měl rouhání přeslechnout, protože musel získat od noblesního almužníka babylonské izraelské obce Efraima dostatečnou částku pro zaklínače, lhostejno zda v místní nebo jakékoliv jiné minci. Babylón směňoval, přijímal a nakonec polykal všechny. Mannudannijama si naopak uvědomil, že před Ezechielem ben Buzim, posledním fanatickým přívržencem antibabylónismu a dávným odpůrcem Jeremiášovým, zůstane navždy jen pokořeným Efraimem. A ne-li navždy, tedy alespoň tak dlouho, než toto zmučené, páchnoucí a strupaté tělo odejde ke královně pekla Ninkigal nebo k Jehovovým archandělům, nebo kam se vlastně odchází – pokud na tom vůbec záleží.

„Přináším ti pozdrav a bratrskou útěchu,“ pokračoval po chvíli, když byla mělčina konverzace odplavena oboustrannými úvahami, Mannudannijama. „Kniha praví o zásluhách navštěvovati nemocné. Co pro tebe mohu učiniti, Ezechieli ben Buzi?“ Ezechiel těžce povzdechl.

„Nemocné navštěvovati je zásluhou poloviční, Efraime ben Abinadabe. Plnou zásluhou je nemocné léčiti.“

„To nedovedu,“ pokrčil rameny Mannudannijama a přejel pohledem nitro chatrče, žíhané slunečními paprsky. Slunce už vystoupilo nad zikkurat a vystřelovalo své šípy děravými stěnami do Ezechielovy chýše.

Ten chudák umírá jako zvíře, připustil navoněný Efraim s odporem. Je to i naše ostuda. Musíme s tím něco udělat. Ale ty jedovatosti, a ještě ke všemu před otrokem, mu přece jen tak snadno neodpustím. „Ty ovšem ne,“ pokýval hlavou Ezechiel. „Ale zaklínači…“

Efraim se pod nakadeřeným plnovousem se zadostiučiněním pousmál. Všechno je konec konců komedie. Když jde do tuhého, obracejí se na místní zaklínače i ortodoxní páni rebelové. Na Bela, Nergala, Marduka. Nic než komedie. Ale přesto stojí za to hrát s sebou. „Rozumím. Mám pro tebe dobrou zprávu, Ezechieli ben Buzi. Obec tě žádá, abys zapsal své vypravování od řeky Chebar pro chrám, neboť Hospodin tě, jak všichni víme, obdařil viděním, jež má být zachováno. Pak ti bude vyplacena přiměřená částka, jež postačí k léčení.“ Štír Ezechiel pochopil několik věcí současně. Především to, že Mannudannijama, jemuž tak neodpustitelně připomněl usilovně zapomínanou existenci Efraima ben Abinadaba, nedá peníze dříve, než mu je patřičně znepříjemní. Bylo naprosto lhostejné, zda si tento nesmyslný požadavek opravdu vymysleli představení obce nebo zda byl plodem okamžité a zlomyslné Efraimovy improvizace. Vrána vráně oči nevyklove. Dále pochopil, že jeho svitek, stačí-li mu vůbec síly dopsat jej, se ocitne tak jako tak co nejdříve v geníze, tajné jeskyni, kam jsou odhazovány opotřebené rukopisy, aby snad nebylo posvátné jméno boží, psané čtyřmi nevyslovitelnými písmeny JHWH, znesvěceno, roztrhané talísy a dokonce i zvadlé bohoslužebné ratolesti, lulávy. Zkrátka a prostěji řečeno na smetišti. Za třetí a naposledy mu bylo jasné, že se vážená obec rozhodně nepředá a že mu almužna vystačí leda pro nějakého začouzeného a sazemi pokrytého vyznavače ohně Bil-giho. Ale i tak dobře.

Ty, jenž zaháníš zlé maskiny a prospívat dáváš životu ve zdraví, ty, jenž tísníš hruď všeho zla strachem, strážce věštby

Mulgelalovy, ohni, ničiteli nepřítele, strašlivá zbrani, která zaháníš mor, která dáváš oplodňovati a osvěcovati a která ničíš ze sedmi bohů bohy zlé…

Ezechiel se přistihl, že si polohlasně brouká popěvek Bil-giových ušmudlanců, ozývající se denně na tržišti, a zastyděl se. Nákaza není jen v hlavě a v údech, ale i v duši.

„Nuže?“ otázal se netrpělivě Efraim, toužící’už co nejdříve vyjít z prachu a špíny ven do slunce, jež ho jako zázrakem boha Samase opět změní v blahovolného, oblíbeného a úspěšného statkáře Mannudannijamu. „Dobrá,“ řekl odevzdaně Ezechiel. „Pokusím se. Nechť tvůj otrok přinese svitky a psací potřeby. Ještě teď. Nemám mnoho času, Efraime ben Abinadabe. Kdoví, zda se milosrdenství ctihodných představených dočkám, Efraime…“

To vše odříkával zpola podvědomě. V duchu byl už u svého příběhu, dávného příběhu, a přece dosud tak živého, že samo pomyšlení působilo jako uklidňující makový odvar a utišilo nesnesitelné svědění. Mělo ho to vlastně napadnout už dávno. Ano. I když svitek skončí v geníze. I tak to stojí za zaznamenání. Zanedlouho přinesl kilikijský otrok papyrový svitek, kalamář a svazek seříznutých rákosů. Ezechiel se s bolestnými steny posadil na loži a přemítal, kde a jak začít své vyprávění. Co se vlastně tehdy stalo?; Nic neobvyklého. Automatické počítače“ sice plnily svou funkci, ale vložená data, zprostředkovaná vyhodnocením údajů pátracích sond, nebyla zcela přesná, takže brzdění kosmického korábu bylo poněkud prudší, než je žádoucí. Kosmonaute z Ologidy už ovšem vydrželi horší věci.

Ezechiel namočil rákos do kalamáře a’pečlivě skládal písmeno k písmenu.

„I viděl jsem, a aj, vítr tuhý přicházel od půlnoci a oblak veliký a oheň plápolající, a okolo něho byl blesk, a z prostředku jeho jako nějaká velmi prudká světlost, z prostředku toho ohně…6ť

Když se kapitán kosmoletu dostatečně vyzuřil, uvedl svou starou krabici, jak s pyšným opovržením říkával, na blízkou oběžnou dráhu a rozkázal čtyřčlenné posádce vypustit transportní víceúčelový letoun, schopný díky mávavým křídlům pohybu v atmosféře, po zemi i pod vodou. Vzhledem ke snížené viditelnosti – pouštní vítr zesílil a hnal před sebou oblaka prachu – byly rozsvíceny mohutné reflektory v dlouhovlnné oblasti spektra, umožňující vizuální pozorování i detekci odražených infračervených paprsků.

„Z prostředku jeho také ukázalo se podobenství čtyř zvířat, jejichž takový byl způsob: Podobenství člověka měli. A po čtyřech tvářích jedno každé a po čtyřech křídlech jedno každé mělo. Jejichž nohy přímé, ale spodek noh jejich jako spodek nohy telecí a blyštěly se jako ocel pulérovaná. Ruce pak lidské pod křídly jejich, a tváři jejich i říkadla jejich na čtyřech těch stranách. Spojena byla jejich křídla jedno s druhým. Neobracela se, když šla, jedno každé přímo na svou stranu šlo… Kamkoli ukazoval duch, aby šla, tam šla, neuchylovala se, když chodila. Podobnost také těch zvířat na pohledění byla jako uhlí řeřavého, na pohledění jako pochodně. Kterýžto oheň ustavičně chodil mezi zvířaty, a ten oheň měl blesk, a z téhož ohně vycházelo blýskání…“

Ezechiel se vyčerpaně svalil zpět na lože a rákos mu vypadl ze znetvořených a krvácejících prstů. Těžce dýchal, ale byl spokojen. Ano, právě tak to bylo, z nevyzpytatelné vůle Hospodinovy. On a jenom on, Ezechiel ben Buzi, byl navštíven a vyvolen, aby spatřil zázraky.

Rozšířené přistávací opery se zabořily do písku a automatická zařízení okamžitě vyhodnotila kvalitu podkladu. Jízda na kolech byla docela dobře možná, méně riskantní a ostatně i zábavnější. Bytostí z Ologidy si nikdy ani navzájem, ani samy sobě nezapíraly, že valná část jejich osobního i kolektivního počínání je motivována potřebou dobré zábavy. Kosmonautika jí slibovala, a dokonce občas poskytovala dost a dost; i když ovšem v tomto konkrétním případě byla krajina veselá jak márnice. Velitel letounu marně pátral prstencem očí, obklopujících hlavu a umožňujících panoramatický pohled kolem dokola, po čemkoli osvěžujícím beznadějnou jednotvárnost pouště. Stiskem páky vysunul čtyřkoly podvozek se šroubovnicemi na osách kol a zároveň s ním věnec objektivů skrytých kamer, zaznamenávajících k pozdějšímu vyhodnocení celé okolí rozličnými způsoby a na různé materiály. Rozjel se pouští – jen ostré hřbety skal, vyčnívající tu a tam jako páteře pravěkých oblud, raději přelétal nízkými poskoky, aby náhodným nárazem nepoškodil stroj a nepřivolal na sebe hysterický hněv Dědka, kapitána kosmoletu. ,,… A když jsem hleděl na ta zvířata, a aj, kolo jedno bylo na zemi při zvířatech u čtyř tváří jednoho každého z nich. Na pohledění byla kola a udělání jich jako barva tarsis, a podobnost jednostejnou měla všechna ta kola, a byla na pohledění i udělání jejich, jako by bylo kolo prostřed kola. Na čtyři strany své jiti majíce, chodila a neuchylovala se, když šla. A loukoti své i vysokost měla, že hrůza z nich šla, a sinové jejich vůkol všech čtyř kol byli plni očí. Když pak chodila zvířata, chodila kola podle nich, a když vznášela se zvířata vzhůru od země, vznášela se i kola, nebo duch zvířat byl v kolách.“ Kosmolet konečně skončil první orientační oblet planety a s rachotem stanul opět nad prostorem nasazení víceúčelového vozidla. Aby nebyla jeho posádka zasažena proudem neutronů, vytékajícím z trysek, vytvořil velitel pod korábem ochranné silové pole a na žádost posádky vozidla poslal na zem posilu, biologa. V poušti byl totiž zjištěn život – tvor s organismem uspořádaným zřejmě podle přísné osové souměrnosti, se čtyřmi delšími výrůstky těla a – pokud posádka viděla – pouze se dvěma očima nad jakýmsi krátkým výrůstkem a otvorem do nitra těla, který se střídavě otvíral a opět uzavíral. Biolog tak toužil vidět kuriózní stvoření na vlastní oči, že použil individuální raketové soupravy, aby se mu ten dvojoký nakonec někam nevypařil nebo beznadějně nezahrabal do země. Měl už v tomto ohledu smutné zkušenosti z mnoha planet. Pro samý spěch zapomněl i interplanetární komunikátor.

„Podobenství pak oblohy bylo nad hlavami zvířat jako podobenství křišťálu roztaženého nad hlavami jejich svrchu… I slyšel jsem zvuk křídel jejich jako zvuk vod mnohých, jako zvuk Všemohoucího, když chodila, zvuk hluku jako zvuk vojska… Byl také zvuk svrchu nad oblohou, kteráž byla nad jejich hlavou, když stála a spustila křídla svá. Svrchu pak na obloze, kteráž byla nad hlavou jejich, bylo podobenství trůnu na pohledění jako kámen zafírový, a nad podobenstvím trůnu na něm svrchu na pohledění jako tvářnost člověka. I viděl jsem na pohledění jako velmi prudkou světlost a u vnitřku jejím vůkol na pohledění jako oheň, od beder jeho vzhůru, od beder jeho pak dolů viděl jsem na pohledění jako oheň a blesk vůkol něho. Na pohledění jako duha, kteráž bývá na oblace v čas deště, takový na pohledění byl blesk vůkol. To bylo vidění podobenství slávy Hospodinovy. Kteréžto viděv, padl jsem na tvář svou s slyšel jsem hlas mluvícího.“

Ezechiel odložil rákos. Den už silně pokročil a on, ačkoli v poslední době jedl stále méně a méně, pocítil hlad. Vyhrabal pod hadry misku se zbytky kaše a s několika fíky, donášenou občas milosrdnými sousedy. S mlaskáním ji vyjedl až do dna. Vlastně už nebylo o čem psát. Slyšel božský hlas, který se nepodobal žádnému hlasu smrtelného člověka, jazyk, nepodobající se žádné z pozemských řečí. V pochopitelné a zcela správné pokoře zarýval tvář do písku a neodvažoval se vůbec pozvednout zrak. A na to, co bylo pak, chtěl raději zapomenout. Podobenství slávy Hospodinovy, oblečené do stříbrného šatu, se stříbrnou dýní místo hlavy (zahlédl ji jen úkradkem a vlastně nedopatřením; neodvažoval se tak vysoko pozdvihnout zrak), jej ohmatávalo jako dobytče před porážkou, obracelo sem a tam, a dokonce bodlo nějakou jehlou, divže nezařval leknutím. Bitva jej však příliš vyčerpala, bitva a vědomí, že se dříve nebo později objeví nějaká hulákající skupina babylonských vítězů a v nejlepším případě jej odvede daleko od Země zaslíbené. Objevila se – spíše dříve než později. Ne. O tomhle rozhodně psát nebude. Nevyzpytatelný je úradek Hospodinův a Ezechiel chápal jeho mimo-lidskou hloubku. Cizáctvím nasáklí rodáci by však mohli mít pocity méně zbožné. Bude třeba spojit pravdu události s pravdou oprávněného rozhořčení. Pečlivě si vybral ze svazku další rákos a pokračoval. „… Kterýž řekl ke mně: Synu člověčí, postav se na nohy své, ať mluvím s tebou. I vstoupil do mne duch, když promluvil ke mně, a postavil mne na nohy mé, a slyšel jsem, an mluví ke mně. Kterýž řekl mi: Synu člověčí, já tě posílám k synům Izraelským, k národům zpurným, kteříž zpurně se postavovali proti mně, ani i otcové jejich zpronevěřovali se mi, až právě do tohoto dne. K těm, pravím, synům nestydaté tváře a zatvrdilého srdce já posílám tě, a díš k nim: Takto praví panovník Hospodin, již slyšte neb nechte: Že dům zpurný jsou. Ať vědí, že prorok byl uprostřed nich. Ty pak, synu člověčí, neboj se jich, aniž se boj slov jejich, že zpurní a jako trní jsou proti sobě a že mezi štíry bydlíš. Slov jejich neboj se a tváří jejich se nestrachuj, protože dům zpurný jsou. Ale mluv slova k nim, již oni slyšte, nebo nechte: 2e zpurní jsou…“

Ezechiel zapomněl na svrab, na slámu pálící jak svazky žhavých drátů, na svět. Vyléval žluč, hromadící se tři desetiletí, zpíval svůj ztracený, bídný, pitomý život, psal krví, jež tolikrát stříkala pod rukou babylonského popravčího, trestajícího spiklence. Horečka se v něm převalovala jako lepkavá, pomalu tekoucí hmota. Sotva si povšiml Efraimova kilikijského otroka, jenž mu s večerem přinesl košík ovoce a misku jáhlové kaše s rozpuštěným máslem. Musel na sebe chvíli upozorňovat zdvořilým pokašláváním. Ezechiel mu odevzdal popsané svitky a přijal další, nepopsané, dobře hlazené, i další svazek přiřezaných rákosů. Ustal v práci, teprve když opuchlé a bolavé oči odmítly další službu.

Druhý den jej opět poctil návštěvou Mannudannijama-Efraim ben Abinadab. Zdálo se, že na nepříjemný včerejší rozhovor zapomněl.

„Zajímavé, Ezechieli ben Buzi,“ pokýval hlavou. „Zajímavé a podivné. Piš dále. Zatím přijmi splátku a opatři si lékaře. Kéž ti… ehm, kéž ti Hospodin dopřeje uzdravení.“ Mannudannijama se pobaveně usmál. „Kdo ví, Ezechieli ben Buzi, zda se nestaneš jedním z proroků a zda nebudeš pozdvižen po bok Izaiáše navždy pramenem vody živé. Bylo by docela zábavné znát jednoho z proroků osobně, nemyslíš?“

„Určitě,“ zachroptěl štír Ezechiel. „Nedělej si starosti, Efraime. Jeremiáš ben Helkiáš, tvůj přítel a rádce, této cti docela jistě neujde. Všímej si spíše jeho.“

„Žertuješ,“ poznamenal Mannudannijama a nenápadně si přitiskl k obličeji cíp pláště, předvídavě prosycený voňavkou. Staří rozpadající se lidé nejsou obvykle příjemní nosu.

„Nežertuji. Umírám,“ řekl věcně Ezechiel. „Říkals něco o splátce, Efraime ben Abinadabe. Nebo jsem se snad mýlil?“

Kilikijský otrok mu podal šekel stříbra, aby se pán neznečistil dotykem nemocného. Ezechiel jej převracel v rukou. Přesně jak očekával. Honorář leda pro zaklínače boha ohně Bil-giho. Zkusí to. Nemůže už nic ztratit. Zaklínač, černý sazemi, s kleštěmi, odznakem sekty, a s košíkem s rekvizitami pro zaklínání, přišel už téhož odpoledne. Ezechiel právě psal.

„… Takto praví Panovník Hospodin: Běda prorokům bláznivým, kteříž následují ducha svého, ježto však nic neviděli. Podobni jsou liškám na pustinách proroci tvoji, Izraeli…“

Ezechiel rychle odložil svitek a schoulil se na loži, odkud sledoval zrudlýma očima zaklínače. Snad… snad přece jen… A po chvíli už poslušně opakoval zpěvavě předříkávané verše, které i tak dobře znal:

Ty, jenž zaháníš zlé maskiny a prospívati dáváš životu ve zdraví, ty, jenž tísníš hruď všeho zla strachem, strážce věštby

Mulgelalovy, ohni, ničiteli nepřítele, strašlivá zbrani, která zaháníš mor, která dáváš oplodňovati a osvěcovati, a která ničíš ze sedmi bohů bohy zlé!“

Kilikijský otrok, přinášející opět jáhlovou kaši, chvíli poslouchal a pak po špičkách s kamennou tváří odešel. Otrokům se nesluší projevovat svá stanoviska, ať už jsou jakákoli.

Čertík mefisto

Faust

A jak se odtud dostanem?

Kde koni, vůz a sluhu máš?

Mefistofeles

Aj, vzduchem! Plášť jen roztáhne,

to bude naše ekvipáž.

Není ti k tomu podniku

velkého třeba uzlíku.

Jak vzduch jen rozžhavím – to hračkou je mi –,

už vyplujeme nad tu těžkou zemi.

J. W. GOETHE

Faust

Fyzik neklidně přecházel po chodníku, oddělujícím jízdní dráhu, přeplněnou automobily, od takřka fantasticky odlišného a důstojného světa anglické zahrady, opatřené mříží právě dost hustou, aby se prostrčení papíru nebo ohryzku na pečlivě stříhaný trávník stalo nepatrně obtížnějším, než zasluhovalo. Některé stromy postříkal podzim do žlutá, oranžova a ruda, ale většina listů ještě vzdorovala, snad v bláhové naději, že se tentokráte, ano, tentokráte už docela určitě podaří obelstít zimu a vydržet až do jara. A pak se uvidí.

Fyzik se už potřetí či počtvrté podíval rychlým, nervózním pohybem na hodinky. Jako vždy byl i teď na místě předčasně a volky nevolky se neobratně, s mrzutým výrazem uhýbal chodcům, proudícím z dílen a kanceláří a ještě bůhví odkud pod skomíravým světlem právě rozsvícených zářivek, dosud polykaných předvečerním šerem. Konečně se dočkal.

„Už se na mne moc zlobíš?“ zamžikal starší muž očima za tak silnými skly brýlí, že až dodávaly jeho obličeji bezbranného a trpitelského výrazu. „Jedu sem…“

„Já vím, já vím, Alfy,“ mávl rukou Fyzik. „Moje chyba. Máš?“

Alf přikývl. „Samozřejmě. Myslím, že to bude to pravé.“

„Teď ne,“ přerušil jej neklidně Fyzik. „Počkej až… až tam.“

Vylovil z kapsy svazek klíčů a jedním z nich odemkl dózičky zámek, obratně skrytý v obrovité mase tepané ozdoby na mřížích vchodu do parku. Prošli branou do jiného světa, naplněného jemnými pachy tlejícího listí, sotva slyšitelnými šustoty neviditelných tvorů a se zcela nezvyklou měkkostí cest, vysoko sypaných vlhkým pískem.

Velká budova, jejíž stavitel nepříliš energicky usiloval o spojení klasické, tradiční architektury s účelnou dispozicí moderního vědeckého ústavu, zůstala stranou. Fyzik, stále o půl kroku před Alfě, následujícím ho trochu dýchavičně a s aktovkou křečovitě přitisknutou k boku, zabočil k travnatému pahorku, vyplňujícímu odlehlý kout parku a ze dvou stran sevřenému vysokou zdí. Teprve ze vzdálenosti několika kroků bylo v pološeru večera a díky vzdáleným odleskům zářivek zřejmé, že pahorek je vlastně betonovou stavbou, v zájmu estetické neporušenosti parku a snad i z jiných důvodů zčásti pokrytou vrstvou hlíny a zarostlou travou.

Na oblých bocích bunkru (toto označení je patrně nejtrefnější) zpozoroval Alf dokonce jakési pokusy ctižádostivého zahradníka udržet i tento trávník v dokonalém stavu, vyžadujícím ovšem kromě pečlivé výsadby i pravidelné denní stříhání po dobu nejméně tří set let. Každý začátek je těžký.

Fyzik vyhledal další klíč a odemkl dveře, pokryté plastikem, zdařile napodobujícím intarzované dřevo. Když je pootevřel, ukázalo se, že ve skutečnosti jde o několik decimetrů silnou pancéřovou desku, bezhlučně zapadající profilovanými hranami do masivního ocelového rámu. Alf si matně vzpomínal, že cosi podobného vídával v televizních kriminálních seriálech o úspěšných bankovních lupičích, ocitajících se ve vytouženém trezoru velkých bank.

Chodbu uvnitř bunkru ozařovalo matné světlo skrytých žárovek. Celé zařízení bylo zřejmě velice pevně a solidně zbudované střídavě z vrstev oceli a betonu a možná ještě čehosi jiného. Pancéřové dveře zapadly, šustot skrytých obyvatel zahrady utichl a jemná vůně tlení zvolna slábla, vytlačována neméně jemně pachem ozónu a zvláštní, nedefinovatelnou čpavostí, doprovázející činnost rozměrných elektronických zařízení. (Operátoři radarů ji výborně znají a určitě vědí, o čem je řeč.) „Tak ukaž,“ natáhl ruku Fyzik.

Alf s lehkým zaváháním, vyvolaným spíše pocitem nedostatku formálnosti než nedůvěrou, o níž pochopitelně nemohla být ani řeč, rozevřel zdrhovadlo aktovky a vylovil krabičku z pěnového polystyrénu, přetaženou širokým gumovým pásem, držícím obě poloviny pouzdra pohromadě. Uvnitř ležela v hnízdě, tvarem přesně odpovídajícím konturám předmětu, dosti nevzhledně vypadající Věc, podobající se nejspíše kusu hodně zašlé a počasím zkrušené střešní tašky nebo úlomku neodborně vypálené cihly. Fyzik hrábl do pouzdra krátkými prsty s plochými nehty.

„Dej pozor, prosím tě,“ sykl takřka bolestně Alf a jeho trpitelský vyraz se prohloubil. „Víš, vlastně bych…“

„Tak chceš s tím něco provést, nebo ne?“ vyjel Fyzik, na kterého se postupně přenášel zřejmý Alfu v neklid. „Jestli ne, tak…“

„Ale ano, takhle jsem to… Víš, přestupuji tím vlastně svou kompetenci, jenže když se ti všechno podaří, bude to… no, ohromné. Vážně!“

Fyzik se ušklíbl jednak přislíbené ohromnosti, která se má vyklubat z nevzhledné cihly, jednak Alfově proslulé úzkostlivosti. Kdyby on sám soustavně nepřekračoval svou kompetenci ve všech možných – především etických – směrech, nestál by tu ani ten starý pošetilec, kamarád Alf, ani on, nebyl by tu bunkr a ovšem ani chronoselektor. Ten především ne. Jenom podzim by byl asi pořád stejný a stejně se opakující bez nejmenší naděje osvěžit tuto nudnou pravidelnost nějakým zázrakem. Fyzik ovšem v zázraky nevěřil, ale zato je nesmírně rád prováděl. Chronoselektor byl v tomto ohledu zosobněnou nádherou.

„Měl bys mi o tom střepu něco říci, Alfe,“ obracel Fyzik kus rudohnědé vypálené hlíny v prstech. „Musím se alespoň trochu orientovat.“

Alf potlačil bolestné stažení ústních koutků nad zřejmou neuctivostí Fyzikovou. Střep! Proboha! „Je to tabulka, objevená v Ras Shamře,“ vysvětloval. „Nebo v Ugaritu, jestli chceš.“ Fyzik neprojevil v tomto ohledu zvláštní přání. „Je z doby takzvané amarenské periody, kdy byl kdysi slavný a mocný Ugarit vyvrácen staroegyptskými vojsky. Jediným dokladem je vlastně právě tato tabulka, zničená někdy později ohněm. Lze na ní rozeznat – bohužel – pouze pečeť faraóna Amenhotepa III. Invaze do Ugaritu se tedy udála v pozdních létech jeho vlády nebo, to je také možné, brzy po nástupu jeho syna Achnatona. Víš, to byl ten kacíř, který chtěl nahradit všechny staré dobré a osvědčené bohy jediným Atonem, bohem Slunce.“

„Nevím,“ řekl Fyzik. „To přenechám tobě. Kdy ten… ta věc asi tak vznikla?“

Alfovi se za brýlemi zaleskly oči posvátným nadšením. „V tom to právě je, kamaráde! To kdybychom věděli, zmizely by všechny možné zmatky v datování dějin egyptské Nové říše, Předního východu, Kréty a mnoha dalších kulturních okruhů, například mykénského. Obvykle se doba 18. dynastie, to je, abys věděl, právě dynastie Amenhotepů i Achnatona, klade svým vznikem do roku kolem 1580.“

„Našeho letopočtu?“ zeptal se věcně Fyzik. Alf jen polkl.

„Ne, samozřejmě že ne! Před ním. Takže ke zničení Ugaritu by mělo dojít asi tak, řekněme, kolem roku 1375. Jenže…“

„Jenže co?“

„Jenže konfrontací s hebrejskými prameny se zjistilo, že není vyloučen obrovský, takřka tragický omyl opakování několika staletí staroegyptských dějin.“

„Nerozumím.“

„Já vlastně taky nechápu, jak k tomu mohlo dojít. Prostě se titíž panovníci možná opakují dvakrát.“

„Aha, asi jako kdyby Churchill a Roosevelt byli jednou zařazeni do 16. století a pak se znovu v letopisech našich pravnuků objevili ve dvacátém, že?“ vzhlédl Fyzik. „Přesně. Ovšem pod jinými jmény… a rozdíl je také větší, skoro 600 let. Asi jako kdyby byl jeden Churchill Kolumbovým současníkem, rozumíš? Tenkrát ještě nebyl civilizační pohyb tak rychlý, aby umožňoval vzájemně rozlišit dvě období například podle technických vymožeností. Churchill patnáctého a Churchill dvacátého století by žili docela stejně. Nikoho ani nenapadne, že jde vlastně o jednu a tutéž osobu. Už chápeš?“

„Moc ne, ale na tom nezáleží, Alfe. Prostě celá slavná historie je jako španělská hospoda a každý tam najde hlavně to, co sám přinese. Ty bys zkrátka rád viděl ten svůj střep zase v původní podobě, co?“

„Tu tabulku. Ano. A především bych rád, kdybys přesně datoval její vznik.“

„Aha. No, v zásadě by to mělo jít. Trochu nám to ovšem komplikuje ten požár, který mohl následovat i těsně po vzniku tabulky. Či snad ne?“

„Mohl, docela dobře mohl. Snad to bylo jakési ultimátum, a zanedlouho poté při požáru Ugaritu…“

„Ušetři mne podrobností, Alfe, prosím tě! Stejně jste jenom banda vzájemně se podporujících fantastů a nic konkrétního nevíte. Budeme muset zkrátka dávat trochu pozor, kdy se nám tvoje slavná tabulka rozžhaví. Pak uvidíme. Pojď, vezmeme si teď něco apartního na sebe.“ Alf se zatvářil udiveně, ale neodporoval. Fyzik otevřel jedny dveře z haly bunkru, kde až dosud seděli na lavici, připomínající zařízení nádražní čekárny nebo soudu. Podal Alfovi těžký ochranný oblek, podobný kosmickému skafandru a opatřený početnými zdrhovadly. Druhý oblek začal přetahovat přes šaty sám. Alf chvíli bezradně otáčel nezvyklým úborem sem a tam, než objevil správný otvor, umožňující mu vsunout dovnitř hubené a lehce shrbené tělo. Na věšáku zahlédl dvě kulovité přilby s průzračnou deskou před obličejem a jakýmsi kovově se lesknoucím poloprůhledným nátěrem po celé ostatní ploše. „Proč to potřebujeme?“ zeptal se nesměle. „Já tomu samozřejmě nerozumím, ale…“

„Tak se nestarej,“ přerušil jej nedbale Fyzik, věnující se s veškerou pozorností stávkujícímu jezdci zdrhovadla. „Jsou tam obrazovky a… a tak. Záření sice nepřekračuje normu, ale jistota je jistota. A kromě toho si takhle nezamažeš parádní přednáškové roucho, Alfe.“

Ano, jsou tam obrazovky, pomyslel si. A kromě nich ještě něco, co bys tak jako tak nepochopil, kamaráde Alfe. Strašné síly, spoutané – jak doufal – magnetickou pastí mohutné supervodivé cívky, ustavičně ochlazované kapalným heliem. Obrovská napětí proudu. Toky elementárních částic, které by po prolomení mlčenlivě a němé barikády supravodivé pasti hladce dokázaly změnit celá města v popel. Vlastně maličká, modelová vesmírná „černá díra“, jediný fyzikálně přístupný stroj času, strašlivá chobotnice, v níž se hmota a prostor změnily v nehmotu a neprostor, nahrazený jen a jen gravitací. Podle jedné teorie ovšem. Něco nepředstavitelného tam dokáže popadnout ocelovou kolejnici vteřin, běžících po přímce časové osy od nekonečna minulosti k nekonečnu budoucnosti, zkroutit ji jako klubko vlny a nakonec vrhnout zpátky proti proudu. Něco, co i ve vzdálenosti pěkných pár metrů od schránky chronoselektoru umí změnit cement v kašovitou hmotu, hubit stromy (jak si ustavičně stěžoval zahradník) a seskupovat písek na pěšinách v obrazce, jaké vznikají na kovové desce, táhneme-li po jejím okraji smyčcem. Skafandry ovšem byly velmi chabou, takřka směšnou ochranou, přece jen však poněkud snižovaly nebezpečí z ozáření. Fyzik se nedomníval, že by Alf na stará kolena hodlal založit rodinu, a sám už se dávno rozloučil s myšlenkou vlastního chovu dětí. Geneticky se tedy určitě nic nestane a klinicky se, doufejme, nic neprojeví. Až dosud sloužila past spolehlivě. A ty ojedinělé jevy a zahradníkovy protesty budou asi tak jako tak náhodnou shodou. Ostatně – čert s nimi, řekl si Fyzik. Navlékl silné rukavice z olovnaté gumy a vložil destičku do schránky, jež byla ve skutečnosti transportním mechanismem. Vlastní chronoselektor zabíral několik pater pod podlahou bunkru.

„Vešla se, potvora, taktak,“ poznamenal přes rameno k Alfovi. „Být jen trochu větší, museli bychom kousek urazit.“

„Proboha!“ zděsil se Historik a rozčileně otíral zapocené kotoučky brýlí. „To bych nikdy…“

„Neboj, starouši! My ten Amenhotepův telegram spíš vylepšíme. Aspoň doufám. Zatím jsem se tu spokojoval s prací en detail, Alfe, rozumíš? Tohle je první velkorysejší pokus.“

„To mně lichotí,“ připustil Alf. „Proč jsem zrovna já tím šťastlivcem?“

„Vzpomněl jsem si na tebe prostě,“ řekl lhostejně Fyzik. „Potřeboval jsem něco hodně starého a poměrně přesně datovaného. Ten tvůj rébus to komplikuje, ale alespoň se trochu pobavíme.“

„Směl bych se dozvědět, čím jsi se tu až dosud, ehm, bavil?“

Fyzik pokrčil rameny.

„Se vším, co mi přišlo pod ruku. Pozorovat třeba mouchu, jak se postupně mění v červa, ve vajíčko a potom ve velké NIC, moc dlouhou neupoutá, věříš?“

„Jak to NIC?“ zajímal se ustaraně Alf. „To se i naše tabulka…“

„Mohlo by to tak dopadnout, kdybychom se chovali jako novomanželka telefonující s přítelkyní, zatímco se smaží řízky. Což nám nehrozí. Telefon jsem si tady totiž zakázal a budeme hlídat. Zavři si skafandr a násad přilbu, Alfe, koukej, takhle.“

Obratnými pohyby krátkých prstů sepnul magnetické zdrhovadlo a přiklopil stříbrnou bublinu s průhledným průzorem na vyztužený okraj límce. Alf jej nepříliš zručně napodobil, ale v posledním okamžiku opět přilbu sklopil.

„Poslyš…,“ řekl stísněně.

Fyzik se na něho tázavě podíval okénkem průzoru a pak zřejmě netrpělivě rovněž přilbu sejmul. „Co je zase, prosím tě?“

„Nic, nic. Víš, když už jsem tady… jak to vlastně děláš? S tím časem, myslím. Jako historik…“ Fyzik se pobaveně ušklíbl,

„Neměj strach! Zatím ti to chlebíček neubere, Alfe. Jenže tě asi moc neuspokojím, protože, jak známo, návrat do minulosti, proti proudu času, je naprosto zjevně nemožný. A já jsem ten idiot, který to neví a provedl to. Počkej, nepřerušuj,“ zarazil posuňkem Alfa. „Je to tak: jediným fyzikálně přípustným strojem času je ‚černá díra‘, která vzniká gravitačním zhroucením určitého typu hvězd. Člověk, který je – ovšem ryze teoreticky – uvnitř Schwarzschildova poloměru v takové ‚černé díře‘, by mohl zrychleně sledovat celé budoucí dějiny vesmíru. Moc dobře by se tam necítil, nitro vysoké pece je proti ‚černé díře‘ rajským prostředím pro život, a ostatně taky tak velkoryse nedovedeme pracovat. Spokojil jsem se něčím daleko prostším, co ‚černá díra‘ spíše inspirovala. Na mouchy to zatím stačilo. Uvidíme, co udělá tvoje tabulka.“

„Zatím jsi mi nevysvětlil nic,“ řekl rozpačitě Alf. „Ne, zatím ne, a taky ti asi nic nevysvětlím, protože bys tak jako tak houby rozuměl. Pokusím se ti stručně“

– pohlédl významně na hodinky, zasazené do stěny, – „vysvětlit princip chronoselektoru nějakou přijatelnou analogií. Víš, jaký je základní zákon světa, Alfě?“

Alf se zamyslel. „Miluj svého bližního?“ Fyzik strnul a pak se upřímně rozchechtal. „Tohle neznám, staroušku, a jaktěživ jsem to na vlastní kůži nezakusil. Měl jsem na mysli něco jiného: zjevné a nepochybné zákonitosti našeho světa, makrosvěta, jsou statistickým výsledkem pravděpodobnosti naprosto neuspořádaného a těmto zákonitostem nepodrobeného mikrosvěta, tedy atomů a jejich částic. Očekáváme s jistotou, že se voda na čaj začne nad plamenem vařit, protože to je pravděpodobné a zkušenostmi potvrzené. Existuje ovšem i možnost, že by se proměnila zpola v led, kdyby nějaký šikula uspořádal pohyb molekul, které se kmitají docela libovolně. Kdyby se tepelné kmity molekul v tvém vzácném těle náhodou uspořádaly jedním směrem, vyletíš jako raketa do kosmu. Fyzikové si takového šikuldu, který je schopen molekuly a atomy třídit, vymysleli. Říkají mu Maxwellův čertík, a dokonce nám už tu a tam v rovnicích i slouží. A teď poslouchej: s časem je to docela stejné. Náš vesmír je nacpán elementárními částicemi času – říkám jim zatím chronony – které kmitají docela neuspořádaně, a výsledkem této neuspořádané činností je náš čas, který pěkně ubíhá, protože mu to zákon pravděpodobnosti přikazuje. Možnost, že by se tu a tam pohnul rychleji dopředu nebo vrátil, je mizivá a vlastně vyloučená, pokud…“

„Ano?“ řekl tiše Alf.

„… pokud nevstoupí do hry můj čertík, který dovede, samozřejmě jen v omezeném prostoru, pochytat vybrané chronony za šos a mrskat je jeden po druhém třeba na mouchu nebo na tvou slavnou tabulku. Hmota, bombardovaná negativním časem, rozumíš-li, co tím chci říci, se pak posunuje do minulosti. Mládne. Někdy až moc, takže si nedělám iluze, že bychom se ty nebo já v dohledné době mohli bez nebezpečí vrátit do šťastných let prvních výprasků. Ovšem – kdo ví?“

„A pozitivní čas?“

„Ty myslíš budoucnost, že?“ Fyzik zavrtěl hlavou.

„Tak to zatím bohužel nejde. Alespoň s touhle mašinou ne. Jako fyzika mne to pochopitelně žere, ale filosoficky vzato je to asi lepší, nemyslíš?“

Alf pokrčil rameny.

„Já jsem historik, a tak…“

„Ano, ano, chápu,“ přerušil jej netrpělivě Fyzik. „Máme už čas, Alfe! Dostroj se, prosím tě. Když budeme trochu hulákat, uslyšíme se i přes přilby. Můj čertík je tichá nátura, i když zrovna ne moc klidná.“ V několika minutách byli oba s přípravou hotovi. Fyzik odsunul část stěny, zakrývající zatím slepou obrazovku a několik ciferníků. Stiskl tlačítko. Z hloubi obrazovky vyplul obraz spálené a otřískané tabulky Amenhotepa III., věštící zkázu kvetoucího města Ugaritu. Televizní kamera nemilosrdně odhalovala každou trhlinu, lom i ohněm poškozený povrch, změněný ve škváru. „Začínáme, Alfe,“ slyšel historik vzdálený hlas Fyzikův. „Račte vstoupit. Zpočátku to vezmeme trochu hopem. Pokud máš pravdu, nebude se dobré dva tisíce let do minulosti dít dohromady nic, že?“ Alf přikývl, ačkoli to bylo v přilbě skafandru obtížné.

Fyzik manipuloval ovládacími prvky na panelu. Ručičky se pohnuly a počaly putovat po cifernících, jejichž smysl Alf nechápal. Některé se chvěly, jiné plíživým pohybem postupovaly od čísla k číslu. Obrazovka se trochu zatměla, jako by se příjem obrazu zhoršil, ale po chvíli si Alf všiml, že mravenčení způsobuje cosi jako saze, hustě padající po celé ploše obrazu a mizející na jeho dolní hraně. Fyzik vytušil jeho otázku. „Čas,“ řekl. „To sněží čas, abys věděl. Nevím, co to je a proč to tak je, ale zřejmě to patří k věci. Nakonec proč ne? Čekal jsi snad, že se nám objeví staroušek Chronos s křivou holí osobně?“

Čas sněžil černými sazemi a vracel se, probíjel se proti proudu jako bělice postupující peřejemi, jako motýl stoupající krupobitím, jako osamocený voják ukázněně pochodující smrští střel. Alf zpozoroval, že se některé drobné detaily tabulky náhle mění. Tu zmizela puklina, tu se doplnil uražený růžek. Podobalo se to žertovnému filmu, který rozdováděný promítač se smyslem pro taškařice pustil nazpátek, aby skokani vyletovali z vody na můstek a rozbité talíře klouzaly opět v původní podobě do nešikovných dlaní. Tabulka se stávala současníkem dávno zapomenutých válek, kolem ní proplouvaly kormidlem vpřed dračí koráby Vikingů, říše se hroutily, vlastně povstávaly a rázem zase mizely v původním chaosu krystalizačního, matečného roztoku kočovných kmenů. Alf cítil strašnou tíhu. Dýchal trhaně a s obtížemi, jednou rukou svíral látku skafandru na hrudi a druhou tápal po magnetickém zdrhovadle. „Nech toho,“ poručil sípavě Fyzik. „Také tohle patří k věci. Na smrt to nebude. Každá legrace něco stojí.“ Čas sněžil.

„Blížíme se sedmému století. Zpomalím to, abychom náhodou něco neprošvihli, Alfe. Tady někde je to tvoje mladší možné datum.“

Čas sněžil do sedmého století před Kristem. V Lýdii se objevily první ražené mince. Babylón byl srovnán se zemí zběsilým Sancheribem, aby měl jeho nástupce Assarhaddon nějakou zábavu. Kvetl Milét, Efesos a Korint. V Římě vládli králové a kdosi neznámý ryl do tvárné hlíny epos o Gilgamešovi. Tabulka se probíjela zpět rok za rokem, desetiletí za desetiletím, století za stoletím. Trvala v čase. Alfovi kanuly z čela těžké krůpěje potu, lechtaly ho po tvářích a pálily v očích. „Jednu hypotézu můžeme klidně škrtnout, Alfe,“ řekl Fyzik, rovněž přemáhaje nevolnost. „Už jsme se překulili přes rok 1000. Teď už zase… Pozor!“ Jedna z ručiček na řídícím panelu se vychýlila téměř ke konci stupnice a zase se prudce vrátila k výchozímu postavení. Fyzik bleskurychle stiskl tlačítko. Černé sněžení ustalo.

Oba se sklonili nad obrazovkou. Tabulka teď před nimi ležela zcela jiná, pokrytá tisíci stopami ptáků, přebíhajících po mokrém písku pláže. Klínopisné znaky ji hustě zaplňovaly na celé ploše a pečeť faraóna Amenhotepa III. z nich vystupovala jako zlověstný ubývající Měsíc, obklopený deformovaným kruhem kartuše. Alf ulehčeně vydechl.

„Asi tak 1230,“ řekl Fyzik s pohledem upřeným na okénko, kde až do stisknutí tlačítka překotně naskakovaly číslice. „Na chlup ti to bohužel neřeknu. Už jsme ji, chudinku, potopili hodně hluboko. To byl ten požár. Ještěže jsem si všiml náhlého zvýšení teploty a že se nám ten tvůj klenot nezměnil v hroudu bláta, Alfe. Požár zřejmě následoval dost pozdě po odeslání téhle hliněné vizitky. Mám pokračovat?“

„Vypadá ještě dost staře,“ řekl Alf. „Vidíš ty praskliny? Myslím, že bychom snad mohli…“ Fyzik se nehlasně zasmál – hlasitý smích byl příliš namáhavý. Ano, vědci jsou ovšem stále a vždycky stejní. „Pro jistotu,“ řekl a vysunul z přihrádky na ovládacím stole fotografický přístroj, upevněný na ohebné opoře. Provedl několik snímků obrazovky. „Takhle to je pro všechny případy lepší. Tak kolik ještě?“

Alf přemýšlel. „Ještě sto let si můžeme klidně troufnout.“

„Zdá se, že ses rychle vžil do úlohy Fausta, kamaráde,“ řekl Fyzik.

„Ó prosím, jen si smlsnete,

nechci vás v ničem omezit,

a máte-li nač apetit,

v letu si kousek urvete!

Tak – s kuráží a bez pobídky!

K službám ochotný Mefisto…“

Opět stiskl tlačítko a čas se pomalu počal snášet sněžením černých sazí vteřin a minut. Fyzik napjatě sledoval ciferníky a především okénko odpočítávající minulost. Několikrát váhavě vztáhl prsty k panelu a pak je zase odtáhl.

„Co je?“ otázal se Alf.

„Nevím. Chronoselektor naráží na jakýsi odpor. Sestupujeme v čase pomaleji než obvykle. Všechny přístroje pracují na hranici přetížení. Budeme asi muset přerušit.“

„Čertík se unavil?“ pokusil se Alfo žert. „Možná. Není vyloučeno, že se blížíme jakési časové bariéře. V téhle oblasti jsme se ještě ani nerozhlédli, Alfe. Musíme připustit možnost všeho, co není přímo vyloučeno. A já si, abych pravdu řekl, nevzpomínám na nic, co by vyloučeno bylo. Vidíš – už stojíme.“

„Jak to, stojíme?“

„Tak jak to říkám. Tvoje tabulka se v čase zastavila asi někde poblíž data svého vzniku. Odpor času je příliš silný. Nemohu riskovat celé zařízení – ředitel by mne bestiálně zavraždil. Čertík je pro dnešek groggy.“

„A co tabulka?“

„Necháme ji, kde je. Tam se teď, kamaráde, dějí věci, od kterých raději dál. Odpočívá v pokoji v době dobytí Ugaritu a odmítá se hnout v čase. Když už konečně šťastně dorazila domů. Zítra se pokusíme ji vyzvednout.“

Vypjal hlavní spínač a obrazovka potemněla. Některé ručičky se trhaně vrátily k nulovým bodům. „Je to ale zvláštní pocit, že kousek od nás je něco ve svém čase, vzdáleném více než tři tisíce let,“ řekl Alf, otíraje si kapesníkem z obličeje pot. Přilbu skafandru s povzdechem úlevy odložil. „Nemyslíš?“

„Zdá se ti to zvláštní? Snad opravdu je – ale jenom proto, že jsme si zvykli pohlížet na čas jako na nevyhnutelně jednosměrnou veličinu. Až můj čertík dospěje a zdokonalí se… No, nepředbíhejme.“ Oba svlékli skafandry a pověsili je jak zplihlé chitinové obaly kukel, opuštěných motýly, na chodbě. Fyzik vyjmul z fotoaparátu film a vstrčil nedbale cívku do kapsy.

„Zítra se dočkáš, Alfe. Když jsi měl dost trpělivosti na štrapáci tři tisíce let do minulosti, počkáš ještě den, ne?“

Alf se souhlasně usmál a prošel těžkými dveřmi bunkru, které mu Fyzik přidržel. Když otáčel štíhlým klíčem v komplikovaném zámku, uvědomil si, že něco není v pořádku. Necítil vlhkost podzimního tlení, ale naopak suchý žár, prosycený čpavým pachem kouře. I osvětlení se změnilo. Vzdálené záblesky, dosahující až k bunkru, nebyly chladně zeleným světlem zářivek, ale živým ohněm. Prudce se otočil, aby zahlédl, jak se Alf tiše a nepateticky sesouvá k zemi a jak mu ze zad vyčnívá několik dlouhých černých předmětů. Park zmizel. Kolem byla písečná poušť, ze které tam, kde ještě před několika hodinami byly kované mříže plotu a brány, vyrůstaly dýmající trosky jakýchsi chatrčí. V širokém polokruhu kolem bunkru, který se teď nelogicky vymykal svému okolí, stálo několik dvoukolých vozů s přípřeží, každý obsazený třemi skoro nahými muži v podivných přilbách. Jedni z nich, vozatajové, přidržovali opratí oba koně, druzí drželi nad hlavou pochodně, osvětlující mihotavými záblesky celou scénu. A třetí právě znovu napínali dlouhé, černé luky. To byl poslední Fyzikův pohled, předcházející o zlomek vteřiny poslední myšlenku: ten zatracený střep se opravdu dostal domů.

Andělské poslání

Něžný milovník Candide

ucouvl na tři kroky,

neboť ho pojala hrůza.

Jeho krásná Kunigunda

byla v obličeji osuhlá,

oči měla podlité,

krk svraštělý

a ruce zarudlé

a rozedřené.

Nu, ale přece jen

přistoupil blíž,

byl dobře vychovaný.

VOLTAIRE

Candide

Opravdu to začalo docela banálně. Raketa se několika skoky v mimoprostoru dokodrcala až k cílovému systému, označenému v katalogu harvardské hvězdárny H 875 973, v katalogu Pulkova P BH/643/5 a v dalších katalozích neméně význačných pracovišť asi dvaceti jinými skupinami písmen a čísel. Jen vatikánská astronomická observatoř byla výjimkou. V Castel Gandolfu se o systému H 875 973 (resp. P BH/643/5 atd.) mluvilo poněkud přiškrceným tónem, který už sám o sobě dostatečně identifikoval soustavu, o niž jde. Byla to prostě ta hvězda, otče. Hm, ano, rozumím, ta.

Všechno začalo vysláním automatické sondy, bůhvíproč řízené právě tam; patrně z okamžitého nápadu nějakého podřízeného referenta, který si píchal mezi stránky hvězdného katalogu tužkou, jako když si kluci ve škole píchají do notesů pro poštovní známky. Není to sice metoda právě elegantní, ale přinesla už řadu dobrých výsledků, například objevení pozoruhodné planety v systému H 56 734 s právě probíhající hromadnou proměnou aminokyselinové mořské polévky v cosi podobného prazákladům organizovaného života, jiné planety, duté jak pingpongový míček a osídlené na vnitřní slupce inteligentně pitomými členovci (nebo čímsi podobným členovcům), pro něž zjištění existence okolního nekonečného vesmíru znamenalo záhubný šok, a několika dalších. Raketa, která se, jak již bylo řečeno, dokodrcala k zevním planetám systému H 875 973, měla ukázat, zda ta planeta patří k žádoucím a zajímavým typům z píchacího výběru, nebo zda by snad bylo lépe toho šaška z plánovacího oddělení bezpilotních sond taktně propustit.

Právě o tom přemýšlel otec Dominik v přestávkách mezi usilovným kroucením a stahováním obličeje pod bublinou přilby skafandru, která musela být v závěrečné fázi přistávacího manévru podle předpisů Inasu nasazena a připevněna, takže bylo možné dostat lechtající kapky potu ze špičky nosu a z čela jen mimickými etudami.

„Dieu serait injuste, si nous n’etions pas coupables, praví Pascal,“ poznamenal otec Dominik k mikrofonu v přilbě jednak proto, aby ukázal převahu svého vzdělání, jednak ze starého zvyku klášterních ambitů vyslovovat i nahodilé myšlenky nahlas. „Bůh by byl nespravedlivý, kdybychom nebyli vinni, otče Benedikte…“

„Merci, tolik francouzsky ještě umím,“ odsekl daleko hubenější, a proto potem znatelně méně trápený spolu-kosmonaut. „Pascal sice praví tohle, ale kapitán před chvílí naopak pravil, že máme pokud možno mlčet, otče. Silencium.“

„Ale ne… vůbec ne, pánové,“ ozval se třetí a poslední muž v kosmoletu, pilot Pezzo, příjemně polichocený titulem „kapitán“, který mu bude náležet, i když se díky ustavičným malérům v kosmu tabulka povyšovaných trochu pohne, nejdříve za deset let. „Chci říci ctihodní otcové. Teď už je to zase všechno O. K. Jedeme podle programu a to je, abych tak řekl, pivo automatů, ne moje.“

Otec Dominik pocítil takřka neuhasitelnou touhu pronést vhodnou poznámku na téma výroku svatého Tomáše „arctatur necessitate finis“ čili o stavu svírání nutností cíle, ať už to je nebo není pivo automatů, ale s ohledem na nerudnost otce Benedikta ji potlačil. „Promiňte, promiňte,“ obrátil se k otci Benediktovi a snažil se o přehnanou ironicky zdvořilou poklonu, jejímž výsledkem bylo jen zaříznutí krejzlíku neohebného skafandru do šíjového svalstva a bohaté vrstvy podkožního tuku. „Opravdu jsem vás nechtěl rušit v úvahách, otče!“

„Vůbec jsem neuvažoval. Přinejmenším jsem neuvažoval o Pascalovi a o jiných pánech tohoto druhu, arnice.

Doslechl jsem se totiž, že… zkrátka že kosmické dopravní prostředky nejčastěji havarují právě v okamžicích, které jsme před okamžikem prožili.“

Otec Dominik – opět s nevelkým úspěchem – udiveně zavrtěl hlavou a zformoval zpocený obličej do grimasy blahoslavené odevzdanosti, hraničící s indolencí, což jeho společníka opět popudilo. „Non sacrifitium intelectus, sed sacrificium superbiae. Víra není obětováním rozumu, nanejvýše obětováním pýchy. A nemohu se zbavit dojmu…“ Nikdy se, bohužel, nedozvíme, jakého dojmu se nemohl otec Dominik zbavit, ačkoli si to lze dost snadno do myslet. Raketa se totiž díky automatům, jejichž pivem bylo provést hladké přistání, ponořila příliš náhle do zevních vrstev vzdušného obalu cílové planety systému H 875 973, což bylo provázeno mohutnými otřesy, vibrací všech součástí, rozžhavením zevního, naštěstí odtavitelného chladícího pláště, nádherným rojem svítících kapek umělé hmoty, poletujících před průzory kabiny, a dalším z mnoha smrtelných hříchů pilota Pezzy, jenž nejen bral jméno boží nadarmo, ale dokonce nazýval nejbližší rodinné příslušníky starého pána ohavnými jmény. Ctihodní otcové byli však v té chvíli zcela zaměstnáni vlastními, velice intenzivními pocity, takže si Pezzových invektiv do okruhu transcedentna nevšímali. Což bylo dobré; chudému subalternímu pilotovi tím byl ušetřen – přinejmenším – nepříjemný rozhovor s msgre Luccenim, představeným vatikánské odbočky Inasu (Internacional Astronautical Society). „Kterej blbec,“ řval Pezzo, když se loď konečně díky ručnímu řízení dostala na poněkud rozumnou orbitální dráhu a když světlušky za okny potěšitelně zřídly, „která kráva jordánská vypracovala program?“ provolával řečnickými otázkami a temně vyhrožoval po způsobu všech, jejichž možnosti účinné odvety se blíží absolutní nule.

Kosmolet se posléze snesl na rozsáhlou rovinu poblíže zeleného oceánu a při pobřeží pevniny, nazvané po vyhodnocení snímků osudné automatické sondy Kontinentem C. Oba důstojní otcové sejmuli třesoucíma se a zpocenýma rukama přilby skafandrů. Pezzo, dosud vzpěněný, ale zvolna se uklidňující faktem, že v okolí nenalézá nikoho, kdo by mohl být cílem jeho emocí, otevřel poklop. Otec Benedikt i otec Dominik se vysoukali, druhý s poněkud většími obtížemi. Půda byla teplá, vyhřátá paprsky pozdně odpoledního slunce H 875 973, vrhajícího zlaté paprsky na řídké chomáče nažloutlé trávy, tiše zpívající ve slaném mořském větru. Vzduch voněl podzimem a sotva znatelně i pižmovou vůní malých červených kvítků, rostoucích porůznu přímo ze stébel trávy.

„Hle –“ pravil otec Dominik, jemuž se po absolvování poněkud neklidného (jak zní hantýrka kosmických palubních deníků) přistání zdálo všechno kolem nadmíru vynikající, „hle, země v den stvoření, neboť ještě byl nedštil Hospodin na zemi, aniž byl který člověk, ježto by zdělal zemi. A pára vystupovala z země, aby svlažovala všecken svrchek země…“

Benedikt jej zatahal za šos zvláštního oděvu, představujícího kompromis mezi řádovým rouchem a skafandrem. „Hle –“ napodobil posměšně tón lyrického předřečníka, „hle, země po pádu a prvním hříchu, otče. Ten imbecilní mechanismus zřejmě přinesl dobré informace.

Po vonící trávě, mezi porůznu rozsetými balvany bizarních, takřka sochařských tvarů přicházel k oběma pomazaným kosmonautům (nepočítaje hříšného a bezvýznamného Pezzu) anděl.

Dlouhé plavé vlasy mu prozařovalo slunce H 875 973, klonící se k západu, takže se podobaly plamenům, dožínkovému věnci nebo sírově žluté koupací čepici z umělé hmoty. Oděn byl v cosi podobného noční košili a při chůzi si občas pomohl mávnutím dlouhých perutí, vyrůstajících ze zad, takže při chůzi poněkud pitvorně hopkoval. Když se přenesl vzduchem přes jeden z plochých a rozměrných balvanů, připomněl cynickému Pezzovi slepici. Tak byl ve vzduchu nepůvabný. Dominik vydal zvuk, podobný namáhavému kloktání člověka s akutní faryngitidou. Pilot Pezzo si třikráte odplivl, což je sice tváří v tvář božímu poslu přinejmenším hrubé, ale obyvatelé jeho rodné vesnice tento způsob používali s úspěchem už od nepaměti. Rozhodně déle, než se nad polorozvalenými římskými chrámy přívětivých a sexuálně mimořádně zdatných bohů objevily kříže. Benedikt jenom přimhouřil oči a pozoroval blížící se velebnou postavu s rostoucí nechutí.

Anděl přihopkoval na několik desítek kroků. Teprve teď si oba učenci povšimli, že mává čímsi podobným palmové ratolesti.

„Sa… Salvě!“ zakoktal Dominik a učinil buclatou rukou pohyb naznačující mávání. Vlastně jenom zavrtěl prsty, asi jako šťastní manželé loučící se na nádraží s bezpečně odjíždějícími manželkami. „Nechte toho, domine,“ okřikl ho Benedikt. „To není pozdrav ani hold. Ten – to – to stvoření odhání mouchy,“ dodal, a ohnal se po jednom z malých zelených zvířat místní fauny, která se už počala sletovat k nevídanému menu a pořádně štípala. Vzhledem ke čtyřem nohám a jednoduchým očím, opatřeným mrkajícími víčky, byl termín „mouchy“ pouze pracovním a ještě ke všemu ne zcela vhodným. Anděl naposledy ometl ratolestí okolí hlavy s aureolou zlatých kadeří, svěsil křídla, dosahující mu v této klidové poloze až do půli nahých lýtek, posadil se najeden z balvanů opodál kosmické lodi a počal si se soustředěnou pozorností a okázalou nevšímavostí vytahovat trn z paty.

Situace byla svrchovaně trapná. Vatikánská odbočka Inasu rozhodně neorganizovala intersystémový let až k H 875 973 a neodhodlala se (jak se oba důstojní pánové shodně a naprosto jistě domnívali) s krvácejícím srdcem postrádat zářivá světla novotomistické astronomie a exobiologie jenom proto, aby se na Zemi televizní diváci dověděli, kterak si andělé nebeští tahají trny z paty.

Pezzo si zatím vzpomněl na své povinnosti, vstupující v platnost okamžikem přistání, a vynesl z kabiny filmovací přístroj pro plastický cinemaskop. Anděl zahlédl koutkem oka kameru, přestal se babrat v patě a udělal pózu, při níž třímal palmovou ratolest jako žerď praporu.

Pezzo zuřivě filmoval.

„Dobrý?“ řekl nakonec anděl, kterého asi úloha hvězdy začala nudit. „Ze by to už stačilo, šéfe, ne? Já holt nejsem Bardotka.“

Otec Dominik znovu zakloktal, a soudě podle barvy, blížil se mrtvici. Otec Benedikt měl ze sevřených pergamenových rtů jenom čárku. Pezzovi se zdálo, že mumlá: „Skandál… ten mizera mluví jako chuligáni ze Španělských schodů!“ ale docela jistě to nevěděl. Pro jistotu odplivl ještě třikrát. Člověk nikdy neví, že ano. Pak teprve odpověděl.

„Jo, dobrý. To by vopravdu zatím stačilo. Nemohl byste… ehm, pane… nemohl byste se pro změnu projít? Víte – aby to mělo krapánek dynamiky. Pár kroků a nějaké to mávnutí křidélky, co vy na to?“

„Pro vás všecko, šéfe!“ souhlasil anděl velkoryse a předvedl menší pochodové cvičení, spojené s několika neobratnými slepičími skoky za pomoci křídel. Vlající roucho mu občas odhalilo hubená chlupatá lýtka, táhnoucí se za ním při letu jako nohy čápů nebo tiplic. „Bude to v týdeníku?“ zajímal se poněkud udýchaně, když produkce skončila zároveň s posledním metrem filmové cívky.

Než mohl Pezzo, zabývající se všelijakými hejblaty, odpovědět, ozval se suchým hlasem Benedikt.

„Je na čase skončit tuto komedii, obludo pekelná!“

oznámil.

Dominik přestal bublat a potichu dodal: „Apage, satanáš!“, ačkoli si nebyl docela jist, zda je svrženým synům božím dovoleno přijímat obligátní vzezření i stejnokroj andělských kůrů a poslů Nejvyššího. Bylo-li tomu tak, pak přesahovala Hospodinova shovívavost všechny rozumné meze.

„Apage, apage,“ zašklebil se anděl, posměšně napodobující veledůstojného profesora astronomie z Castel Gandolfa. „Ani ve snu mě nenapadne, strejdo! Já jsem tady totiž doma, víme? Ale kdoví, co tu pohledáváte vy, šeredové. Fuj!“ S odporem se odvrátil od ustrnulé trojice a počal se opět zabývat popíchanou patou, což nejspíše svědčilo sice o jeho ochotě pokračovat v diskusi, zároveň však si vyprosit všelijaká zaříkávání a exorcismy.

Po chvíli skutečně po očku juknul na pozemské panstvo. „A vůbec, co nám sem lezete? My už jsme se o vás až na zcela nepatrné výjimky, tedy docela jenom tu a tam, rozumíme, dávno přestali starat. Kdo vám vyvrtal díru, mimochodem řečeno?“

„Vy… Nerozumíme!“ zablábolil otec Dominik. „Ja… jakou díru?“

„Jen se nedělej, strejdo!“ pohrozil anděl lišácky kostnatým ukazovákem. „I ty šibale! I ty podšívko!“ pokračoval idiotsky literárními výrazy.

„Počkejte, otče,“ zarazil Benedikt slovem i gestem Dominika. „Zdá se mi… zdá se mi, že poněkud chápu… Ano, je třeba si dříve poněkud zvyknout na odporný pepický slang toho… toho individua.“ Dominik zakvílel.

„Individuum… slang… anděl, jenž by měl po zákonu naplňovati dobrovolnou volbu dokonalé bytosti, vyslovenou žalmem – cor meum et caro mea exsultaverunt in Deum vivum – srdce mé a tělo mé s jásotem tíhnou k Bohu, který žije…“

„Držte už… mlčte už, otče,“ popadl jej Benedikt za rukáv řádového skafandru. „Tohle jméno tu už laskavě nevyslovujte, nebo… nebo neručím za nic.“

„Jaké jméno?“ nechápal Dominik. „Snad ne… proboha… ono přesvaté jméno… per quandam dulcedi-nem amoris quasi experimentaliter… cítěné jakousi sladkostí lásky téměř zkušenostně…“

„Jen se mi tu nerozbrečte, prosím vás,“ pokračoval mrazivě otec Benedikt. „Chovejte se trochu jako profesionál. Vydali jsme se sem za anděly, a anděla jsme – bohu budiž žel! – potkali.“

„A slovo tělem učiněno jest…,“ poznamenal sklesle otec Dominik, za což si vysloužil zuřivé Benediktovo zafunění.

„Pěkně děkuju za takové tělo, otče! Anděl… syn boží. Vypadá… vypadá jako opařená slepice s tipcem. A chová se jako chuligán pod ctihodným chrámem Trinita dei Monti. Ostatně – abychom se vrátili k té díře, ty ohavo,“ bleskl pohledem zkušeného krotitele vzpurných hříšníků po chudáku andělovi, „měls na mysli otvor, jímž jsme vstoupili do tohoto zavrženíhodného světa?“

„Perfektně, strejdo,“ přitakal nadšeně anděl. „My jsme teda celkem čekali, že vám to jednou vyjde. Nějakej koumák se do toho strefit musel, že? My jsme se k vám taky nejdřív hrnclovali v raketách a všelijakých vehiklech, ale to byla sranda jak v márnici. Trvalo to hrůzu času. Jenomže,“ zatvářil se potěšeně a s rozkoší se podrbal pod výstřihem košile, „zase ty efekty! Strejdové byli úplně paf, když jsme si to přiskotačili. Juch, to bejvala junda!“

Otec Dominik to už nevydržel, sesul se na nejbližší balvan a složil obličejový průzor skafandru do dlaní. „Zlaté vozy Zjevení, zářící jako kus antimonu a jak kov tarsis. Boží vozy Proroků… Otče Benedikte, já to nepřežiji…“

„Ale přežijete,“ ujistil ho suše Benedikt. „S pomocí Boží to přežijete, a když to bude nutné, i bez ní, ctihodnosti. Kvůli takovým nepříjemnostem se přece nezřítí budova Církve Vítězné, domine. Přinejmenším dokud to bude záležet na mně. A to, jak se zdá, záleží. Vypadáte demoralizovaně.“ Otec Dominik to mlčky připustil.

„Přesně tak, strejdo. Zlatý vozy… frnk z nebe a frnk zase do nebe… to byl sukces! Copak za to můžeme, že jste si nás pasovali na pámbíčky?“

„Na bohy ne!“ ohradil se Benedikt. „No tak skoro. Nebuďte tak háklivý na slovíčko, strejdo! Co jsme si, to jsme si. No – tu a tam jsme vám docela i pomohli,“ prohlásil domýšlivě. Pezzo si vybavil barvo-tisk, který visel nad jeho dětskou postýlkou: anděl, vedoucí po lávce nad propastí dvě buclaté dětičky. Tohle chlupaté tiplicovité nemehlo by sletělo první. A ještě by stáhlo buclatá děťátka s sebou. Pezzo nebyl na hlavu padlý (ostatně piloti kosmoletů museli mít kromě stejnokroje v pořádku i inteligenční kvocient) a začal si na místě budovat budoucnost. Nenápadně za zády vytočil film, na němž molekuly stříbra navždy zachytily nefalšovaného anděla s chlupatými lýtky, odhánějícího palmovou ratolestí mouchy na planetě hvězdy H 875 973 (resp. P BH/643/5), provádějícího díky křídlům nemotorné poskoky a táhnoucího v nejistém letu hubené nohy jako čáp. Když takový šot neocení Vatikán, poohlédnu se po bojovných ateistech, uvažoval. Za tohle mne musejí živit a šatit do smrti. Kotouč filmu konečně zmizel, pečlivě zabalený do staniolu, v kapse kombinézy skafandru a Pezzo začal stejně opatrně vkládat nový film. Teprve po chvíli se zase věnoval diskusi. Andělíček strážníček právě něco vysvětloval Benediktovi.

„Já tomu moc nehovím, abyste věděli, panstvo. Na to jsou u nás bafuňáři, archandělé a trůny a vůbec hoch noblesa, ale ve škole nám to vykládali asi takhle: hele, vidíte tu díru?“ Ukázal prstem otvor v rouchu. Vypadal jako od molů. Otec Benedikt s nechutí přikývl ostrým pohybem, jako když vrána klove do zmrzlého bramboru.

„Prima, strejdo. Tuhle taky? Jasný?“ Opět klovnutí. „Tak hele – ty díry jsou teďka kus od sebe. To se ví, že ne tak daleko jako Země a my, jenomže to zatím necháme plavat. Z jedny do druhý díry se může turistka…“

„Jaká turistka?“ přerušil ho přísně Benedikt. Anděl se pitomě zasmál. „No, turistka. Vy nemáte turistky? Veška přece, strejdo. Jako byste je neznal! Tak teda turistka si to může bud štrádovat od jedné díry ke druhé, nebo, a v tom je ten fígl…,“ anděl zmlkl a jenom s významným pohledem přeložil ne zcela čisté roucho tak, že se obě díry kryly. „Dobrej fór, že jo? Teď se k vám dostaneme na to šup. Jenomže nás to nebaví. Už jste se nám okoukali.“

„Kdo objevil… tu… tu možnost bezprostředního spojení obou planet?“ tázal se Benedikt. „Ále,“ mávl rukou anděl a pokrčil perutěmi, „nějakej číman archanděl. Já nemám na jména hlavu. Něco jako Ajznštajn. Teď už se na to skoro zapomnělo. Buďte bez obav, strejdo! My vám tam tlačenici nenaděláme. Máme svejch starostí až po krk.“

„Deo gratias!“ zašeptal otec Benedikt zbožně do mušličky mikrofonu.

„Jo jo, jsou to věci,“ vzdychl si anděl. „No, za chvíli už budu muset zase frčet.“ Pohlédl zkušeným okem k obloze. „Přijde pro mne stíhačka, jako manželka. Jdeme dnes pro změnu vyžrat kolegu.“ Pezzo zpozorněl. „Manželka?“ vmísil se do hovoru navzdory přísnému pohledu otce Benedikta, jenž se ostatně chtěl rovněž poinformovat, neboť jak známo, andělé by měli být bytostmi bezpohlavními a až na řídké výjimky tělesných žádostí zbavenými. „No a co má bejt?“ urazil se anděl. „Vypadám snad, že bych jaktěživ žádnou nesbalil? Jo, pánové, tak před dvaceti tisíci léty, hergot…“

Otec Dominik jen hořce vzdychl. Patrně nad hřešícím andělem.

„No sláva, už se hrne,“ oznámil rozjařeně anděl. „Přidej plyn, Angeličko, pojď se taky mrknout na ty legrační strejdy…“

Angelička se objevila za nejbližším pahorkem. Byl to kosmatý čert se dvěma kozlími rohy a s jednou nohou změněnou v kopyto nebo jedním kopytem změněným v nohu. Vlekla za sebou uprášený ohon, kterým se chvílemi oháněla po mrkajících mouchách. Když spatřila legrační strejdy, vydala zvuk, odpovídající hlasům čertů na loutkovém divadle, tedy jakési blblblbl, a vyplázla jazyk, podobající se pruhu rudého sametu. „Viděli jsme už dost, otče Dominiku,“ prohlásil klidným, nevzrušeným hlasem důstojný Benedikt. „Pezza!“

„K nejdůstojnějšímu rozkazu!“ vyskočil pilot a nenápadně přibouchl kryt kamery, přičemž si bolestně při-skřípl palec.

„Vracíme se na Zem. Pochodem k raketě!“ Jak se ukázalo, bylo nezbytné uchopit otce Dominika z obou stran pod rameny a vléci ho zaprášenou travou, občas jej dokonce přes kameny přenášet „na andělíčka“, což bylo na planetě systému H 875 973 (resp. P BH/643/5) obzvláště pikantní. Žádný z nich se neobrátil ani k Angeličce, která občas údivem zabublala jako kotlík s čajem, ani k jejímu panu choti, zklamanému, že má po zábavě, a slibně hulákajícímu, že by to třeba zkusil vyjednat s nějakým archandělským lam-pasákem a že by se nemuseli domů štrapicírovat raketou. Díky automatům byl i start poněkud neklidný; nebyla provedena dostatečná korekce vzhledem k ochlazení atmosféry s nadcházejícím večerem, takže se kosmolet zmítal a sténal a kymácel. Průzory zahlédli kosmonauti naposledy kroužící a převracející se kontinenty a oceány planety, které se v Castel Gandolfo říkalo prostě ta. Hm, ano, ta. Angelika s chotěm už jistě vyžírali štědrého kolegu anděla, když se zlomený otec Dominik konečně poprvé ozval.

„Ten… ten ďábel… otče Benedikte… Bože, můj Bože, ani svatý Antonín na poušti nebyl tak krutě pokoušen tvými zavrženými syny…“

„Uklidněte se, ilustrissime,“ odpověděl chladně Benedikt, snímaje bublinu skafandru a mna si pěknou bouli na čele, důkaz nedostatečnosti zastaralé automatiky, jíž byly díky usilovným úsporným opatřením vybaveny všechny kosmolety pod komandem msgre Lucceniho. „Žádného čerta jste neviděl. Jen samicí protějšek tvora, který s námi dopuštěním Božím hovořil. Bůh, jak známo, velí přírodě býti mnohotvárnou. Vezměte si třeba takového velblouda. Není snad ještě daleko podivnější? Zajisté po chladné úvaze shledáte, že ano.“

„Ale peklo, otče… peklo a vroucí kotle…“

„Lze očekávat, že z Božího úradku žena, a to nejen žena na naší Zemi, ale i kdekoli jinde, je věrnou pomocnicí mužovou. K čemuž nepochybně patří i její povinnost pečovati o něho, vařiti mu pokrm a starati se o oděv a prádlo jeho. Což opět všude, jak jistě chápete, vyžaduje použití kotlů.“

„Kotlů… prádlo… ne… ne…,“ zhroutil se otec Dominik definitivně a na celý zbytek cesty, takže ani neslyšel, jak Benedikt ke špatně tajené zuřivosti Pezzy, rozvíjejícího právě velice slibný vztah k sice nevěřící, ale zato velice zručné striptérce z Via Veneto, vyžádal pro všechny tři muže na palubě co nejpřísnější a okamžitou karanténu.

Během dvou týdnů jejího trvání se mnohé objasnilo a vyřešilo. Bylo nezvratně zjištěno, že tvor, letmo zachycený kamerou automatické sondy na planetě systému H 875 973 (resp. P BH/643/5), je pouhým mimořádně velkým hmyzem, jenž ovšem nemá nic společného s obratlovci, člověkem, nebo dokonce, jak se někteří pošetilci domnívali – haha! – s anděly. Dokázal to mj. i film objevený u statečného, jakkoli se vzpěčujícího pilota Pezzy, který byl po bedlivém prozkoumání odborníky z nadace Teilharda de Chardina navždy uložen do nepřístupných depozitářů vatikánských archivu. K dalším letům k této planetě není tedy nejmenší důvod, spíše lze od nich odrazovat, protože množství mikrometeoritů je v systému H 875 973 (resp. P BH/ 643/5) povážlivé a síla magnetických bouří mimořádná. Vzhledem k obtížnosti splněného úkolu byl pilot Pezzo odměněn slušnou prémií a místem dispečera tzv. Lucceniho cirkusu, jak obvykle sám vatikánskou odbočku Inasu nazýval. Otec Benedikt se stal představeným Tomášské koleje a věnuje se s neztenčenou horlivosti exobiologickému a biblickému bádání se zvláštním zřetelem k pravé podstatě andělů jakož i ke konečnému dořešení fascinujících scholastických problémů s nimi spojených, např. kolik se jich současně vejde na hrot jehly.

Oficiální zpráva zároveň s lítostí připouští, že námaha spojená s letem se ukázala být přílišnou pro křehký organismus vynikajícího astronoma, exobiologa a znalce eschatologické literatury, otce Dominika. Po skončení karantény se v poblouznění ducha snažil zorganizovat archeologickou výpravu do jakýchsi podzemních prostor kde prý doufal nalézt kuchyně a prádelny. Zároveň propadal hluboké trudnomyslnosti, hořekoval, že andělé mají vši, anebo rytmickým kmitáním jazyka mezi oběma koutky úst vyluzoval zvuk podobný hlasitému blblblbl, výškou stoupajícímu a klesajícímu, přičemž prohlašoval, že prý zrovna tohle dělá jakási Angelika. Nebožáku byl poskytnut útulek a ovšem i nejpečlivější ošetření v klášteře Tichých Bratří sv. Bonaventury, jejichž uzavřenost před hlučným vezdejším světem zajisté nejlépe a co nejdříve vrátí otce Dominika do lůna církve vědecky bojující. Potud zpráva.

Lze tedy s nepatrnou výhradou prohlásiti slovy encykliky Lva XIII. o Duchu svatém (Divinum illud mundus) ze dne 9. května 1897: Inhabitantem in animis piis Spiritum Sanctum ubertas munerum caelestium multis modis consequitur. K bydlení Ducha svatého ve zbožných duších se mnoha způsoby druží hojnost darů nebeských.

Amen.

Hippokratův slib

Přisahám Apolónovi lékaři a Asklepiovi a Hygeii a Panakeii, všem bohům a bohyním a volám je za svědky, že budu plnit tuto přísahu a tyto své povinnosti podle nejlepších znalostí a schopností. Veškeré své počínání přizpůsobím dobru a prospěchu nemocného… a budu jej chránit před vší újmou a škodou.

Ať vstoupím do kteréhokoli domu,

chci tam vstoupit ve prospěch

a pro blaho nemocného,

vystříhám se všech nepravostí

a nesprávností,

především však svévole

na těle mužů či žen,

svobodných či otroků.

Z textu tzv.

HIPPOKRATOVA lékařského slibu

Přeji vám velice, opravdu velice dobré jitro, pane doktore,“ zavrkal hluboký a uklidňující dívčí alt. „Jsem si jistá, že jste se výborně vyspal. Mám pro vás dobrou zprávu: dnes bude skvělý den, žádný velký déšť, a pokud se týče smogu…“

Dr. Contest se s povzdechem na posteli obrátil a stiskl tlačítko, čímž umlčel záplavu optimismu z magnetofonového pásku. Pro BB (Bellův budíček) byl každý nadcházející den skvělý, i kdyby náhodou mělo dojít k potopě světa, a každá noc pod ochranou perutí BB byla, jak známo, provázena nejrozkošnějšími sny.

Dnes tedy zase jedna dovolená skončila.

„U jezer to bylo ale vážně prima,“ řekla Joana, jako by četla jeho myšlenky. Někdy byl přesvědčen, že je opravdu čte. Snad to ani nebylo obtížné. Neměl obvykle žádné zvláštní nápady a netoužil po nich.

„Prima,“ souhlasil a políbil ji na rameno. „Dobré jitro, Joano.“

„Dobré jitro, Paule. Doufám, že to s pečivem a mlékem bude dnes v pořádku.“

Odťapkala bosá k dodavatelskému liftu. Ano, pečivo i mléko tam už byly. Roznašeč tedy tentokrát neměl nepříjemnosti a to bylo dobré; Paul by určitě nerad zahajoval první den nové práce sušenkami a kávou s kondenzovaným mlékem.

„V noci se střílelo,“ řekla od elektrického vařiče. „Nevzbudilo tě to?“

„Ne,“ zalhal. „To víš, kluci s poplašňáky. Rámus zkrátka patří k pubertě.“

Jenže ten křik, přecházející v chroptění, ne. Když ho zaslechl – pokolikáté už? – dostal na okamžik šílený nápad běžet dolů. Ovšemže to nakonec neudělal. Ani s Hippokratovým lékařským slibem se to nesmí přehánět. Ostatně zanedlouho byl na místě obrněný policejní vůz. Prý v nich dokonce mívají střídavou službu i kolegové, aby byli po ruce. Dojedl a dopil.

„Tak ahoj, Joano.“ Tak to bylo lepší, vlastně tak to bylo jedině možné.

„Ahoj, Paule. Zase za měsíc, že? Bude se mi po tobě stýskat.“

„To doufám,“ zašklebil se. „A dej na sebe pozor, malá!“

„S. S. S. – samozřejmě se spolehněte, pane doktore!“ Políbil ji na ústa, do dlaně a na malé, růžové a spánkem ještě trochu pomuchlané ucho. Mechanicky přejel dlaněmi kapsy. Brýle, peněženka, zapalovač, všechno bylo na svém místě. Skvělý den.

Ulice byla v tuto hodinu ještě téměř liduprázdná, ale stopy střelby už přesto zmizely. Kropicí automaty zřejmě všechno uvedly do pořádku. Doktor si nasadil na ústa a nosní dírky tampóny proti smogu a svižně vykročil ke stanici rychlodráhy, vzdálené naštěstí jen pár desítek metrů.

„To už za pacientem, pane doktore?“ oslovil jej zelinář ze sousedství.

Právě přivezl malou dodávkou z tržnice náklad čerstvého zboží. Bylo to asi trochu riskantní, ale vyplatilo se to. „To jim teda držím všecky čtyři palce,“ usmál se a zmizel s plastikovým podnosem, plným rudých mrkví, pod polovytaženou pancéřovou roletou. Dr. Contest okamžik uvažoval, komu to vlastně zelinář drží palce, zda jemu, nebo pacientům. Obojí bylo zbytečné.

Stanice rychlodráhy voněla vodou a čpěla dezinfekčním roztokem. Contest se usadil do rohu prázdného oddělení. Jezdil tu jen jednou měsíčně a tak ani nevěděl, zda i tyhle první ranní vlaky mají své stálé pasažéry. Bylo by docela zajímavé seznámit se s nimi. Vagón byl samozřejmě klimatizovaný a doktor sejmul tampóny. I za těch pár kroků filtr lehce zešedl, ale to bylo v tuto roční dobu docela obvyklé. Vtiskl se do kouta – od minulého roku byla sice trať na nejnebezpečnějších místech vedena mezi ocelovými stěnami, nehod podstatně ubylo a počet střelných zranění takřka nestál za řeč, ale čert nikdy nespí. Při dvousetkilometrové rychlosti může ostatně pořádně pošramotit i kámen, tím spíše, že v oknech nejsou nerozbitná skla. Společnost to vysvětlovala plakáty v každém oddělení vlaku: agresivita je, jak známo, nevyhnutelná, a je lépe, vybíjí-li se házením kamenů něž střelbou nebo kladením náloží: ostatně v ceně jízdenky je započítáno i plné a velmi výhodné pojištění.

Město se pomalu a skrytě budilo, fantastický, mimo-lidský úl. Rychlodráha chvílemi zajížděla pod zem a opět vystřelovala z tunelů na mosty a nadzemní části trasy v nepravidelném rytmu střídání světla a tmy, spíše zdůrazněné než potlačené měkce svítícími luminofory. V jednom z okamžiků náhlého stvoření světla zahlédl Dr. Contest při výjezdu z tunelu bledého, chorobně vyhlížejícího mladíka, snažícího se bez zvláštního zaujetí svalit na koleje jakousi traverzu nebo kládu. Vlak se kolem něj jen mihl; mladík zanechal na Contestově sítnici pomalu blednoucí a pošetilý mžikový snímek. Rychlodráhy byly už dávno opatřeny zařízením, plnícím tutéž funkci jako bizarní a malebné radlice před lokomotivami slavné Union Pacifik, odstraňující z kolejí živé i mrtvé bizony.

Někde nedaleko, patrně v sousedním vagónu, se vysypalo okno. Za několik okamžiků už prošli chodbičkou dva žertující montéři s náhradní tabulí. V minutě bude jistě všechno v nejlepším pořádku. Rychlodráha byla jedním z nejpříjemnějších způsobů cestování, ať už se to vzalo z kteréhokoli konce.

Doktor vystoupil na konečné stanici a nechal se dovézt krytým pohyblivým chodníkem do haly nádraží. Byl tu jediným cestujícím.

„Mohu vám s něčím pomoci, pane?“ ozval se hlas k nerozeznání podobný Bellově budící hrdličce, typizovaný hlas fonokursů, specializovaných pro styk ženských zaměstnanců s mužskými zákazníky.

Patřil světlovlasé dívce v informačním boxu. Velmi hezké dívce, pokud mohl Dr. Contest soudit, i když silné pancéřové sklo poněkud deformovalo její tvář.

„Ne… vlastně ano. Zavolejte mi, prosím, z Třináctých garáží můj vůz! Ať s ním někdo předjede. Jsem doktor Contest.“

„To je od vás velmi rozumné, pane doktore,“ schválila jeho úmysl dívka s mateřskou starostlivostí. „Samozřejmě to hned zařídím.“

Samozřejmě to hned zařídila. V několika minutách zabrzdil před halou Contestův modrý oldsmobil s velkými a nápadnými kresbami Aeskulapovy hole na kapotě, na střeše i na dvířkách. Někdy se to vyplatilo – ne vždy.

„Nezlobte se na mne, šéfe,“ řekl starý černoch, když se Contest usadil za volant, „nemoh byste mě šoupnout zase zpátky k podniku? Jenom tady za roh, že sem tak smělej, šéfe.“

Neměl příliš naspěch – v porovnání s nekonečným měsícem, který jej čeká, nestálo těch pár vteřin ani za řeč. A ulice byly ještě liduprázdné. Všichni teprve snídali a čekali na okamžik, kdy vyjdou současné. Pak se chodníky rázem zaplní jako hnízda termitů při rojení.

„Díky vám, šéfe,“ poklonil se černoch s gestem, zděděným asi z plantáží na Mississippi. „Já věděl, že jako pan doktor budou určitě nóbl pán.“

Dr. Contest se na něho přátelsky usmál. Byl pyšný sám na sebe, že je zcela prost rasových předsudků všeho druhu. Pro lékaře by ostatně něco takového jako rasové předsudky nemělo vůbec existovat. Hippokratův slib zakazuje rozlišovat nejen černé a bílé a žluté a všechny ostatní, ale dokonce i přátele a nepřátele. Ten černý děda ovšem určitě nepřítelem není a nikdy nebude. To je hotovka, šéfe.

Pocítil dokonce příval neobvyklé sdílnosti, celkem přirozené uprostřed této třicetimiliónové mlčící pouště. „Slyšel jste někdy o Boonovi, Danielu Boonovi?“ otázal se černocha.

„Jasně, šéfe,“ ujistil ho staroch.

„Ten se ve věku dvaadevadesáti let přestěhoval pár set mil dál od civilizace, do pustiny, protože se mu zdálo, že je kraj přeplněný. Rozumíte? Ale tehdy tam bylo sotva pár lidí na čtvereční míli.“

Černoch se na něho podezíravě podíval a pochopil, že by se měl zasmát, což nepříliš zdařile učinil.

„Nojo, ale to von bude, prosím, jinej Boone. Já jsem myslil toho nadhazovače vod Blue Tigers, šéfe.“ Contest se rozhodl nenechat si zkazit náladu. Za žádnou cenu.

Na dálnici přepnul řízení na automatiku – kabely vedené pod povrchem vozovky zachytily silovým polem vůz, čelní i zadní radary samočinně zajišťovaly bezpečnou vzdálenost od těch několika raných motorizovaných ptáčat, která už také vyjela z Města. Mohl teď ničím nerušen vzpomínat na Joanu, na její růžové a spánkem trochu pomuchlané ucho, podobající se něžné mořské mušli, na prima měsíc u jezer. Tohle povolání mu vlastně docela vyhovovalo. Alespoň si s Joanou navzájem nezevšední. Nebo přinejmenším ne tak dlouho, dokud toho definitivně nenechá a nezkusí to se skutečnou doktořinou. Contest se samozřejmě nevzdal přání nezištně pomáhat, být váženým členem obce, nechat se kdekým zdravit a přivádět – možná – na svět nové řvoucí občany nějakého městečka, které si jednou vybere a kde se s Joanou usadí. Zatím na to ovšem nebylo ani pomyšlení.

V zamyšlení málem přejel neoznačenou odbočku, ztrácející se mezi prašnými pahorky. Po několika stech metrech končila masivními ocelovými vraty, vsazenými do hustého plotu z ostnatého drátu. Doktor vystoupil a vložil ruku do malé skříňky, připevněné na sloupku. Chemické analyzátory v okamžiku zjistily kód poměru aminokyselin v jeho potu, signalizovaly jej kamsi, kde byl porovnán se záznamy kódů osob oprávněných vstoupit. Vrata se nehlučně otevřela. Tento obřad se opakoval ještě několikrát – při dvou kontrolách se na sloupku odsunulo kovové víčko, zakrývající oko televizní kamery. Sprška duhově opaleskující a ostře páchnoucí tekutiny, vychrlená neviditelnými tryskami, zarosila skla vozu.

V nízkém údolí mezi pahorky stálo pár domků z vlnitého plechu a poblíže nich meteorologická stanice s oprýskanými a dávno nefungujícími přístroji, které jaktěživ nikdo nepoužíval a ani neměl v úmyslu používat. U domků mezi několika automobily a černým obrněným transportérem s výhružně trčícím rychlopalným dvojkanónem postávalo osm nebo deset mužů v kombinézách a v bílých pláštích. Čtyři vojenští policisté, jejichž motocykly stály seřazeny ve stínu transportéru, vypadali v dlouhých bílých rukavicích, bílých přilbách a s bílým řemením revolverových pouzder v tomto skromném a střízlivém okolí jak gotičtí hradní páni, kteří přece jen jednou navštívili svou lenní vesnici. „Haló, doktore,“ uvítal jej jeden z mužů v bílém, sotva oldsmobil zastavil a sotva doktor vystoupil na zdupanou, zažloutlou trávu. „Co dělá Joana? Jak se tak na vás koukám, máte akorát čas si odpočinout.“ Contest se přátelsky zašklebil. Mládenci z Centra příliš neoplývali originalitou, ale byl by také div, kdyby snad oplývali.

„Už máte všechno v kupě, Bille?“

„Samozřejmě, Paule, všechno v nejlepším pořádku. Materiál je dole jako obvykle. Dvanáct kusů. Ale polévku si musíte tentokráte převzít osobně, doktore. Dělají s tím hrozné ciráty.“

„Něco speciálního?“ obrátil se Contest na malého, snědého muže, opírajícího se o jedno z obrovských kol transportéru. Jenom zašlé a zaprášené zlaté pásky na náprsní kapse kombinézy prozrazovaly vyššího důstojníka. Zdálo se, že otázku přeslechl; beze spěchu dokouřil cigaretu a pečlivě ji podpatkem v trávě uhasil – teprve pak odpověděl.

„Nikoli. Superspeciálního. Šéfové se už třesou nedočkavostí, co jim za měsíc donesete, Conteste.“ Contest pokrčil rameny. Totéž, co vždycky. Protokoly, fotografie, schémata, grafy, několik bloků tkáně pro mikroskopické vyšetření, bakteriologický materiál. Vyhodnocení už nepatří k jeho práci. Zaplaťbůh za to. „Major je v náladě vzor sedmnáct,“ řekl potutelně Bill, „což znamená myslitelně vůbec nejhorší. Vlekli se sem z Dugwaye šest hodin. Nejvýše třicet mil za hodinu, aby to náhodou nerozflákali. Vpředu policajti, vzadu policajti a nahoře vrtulník. Jako by vezli presidenta nebo dokonce filmovou hvězdu.“

Major mlčel. Zapálil si další cigaretu z pomačkaného balíčku.

„Přivezli taky nějakou antilátku – snad, opakuji, snad k něčemu je. Jestli chcete, můžete si ji tu nechat.“

„Proč?“ pokrčil doktor Contest rameny. „Víte stejně dobře jako já, že…“

Bill kývnul. „To se ví, že vím. No – ať si ji tedy zase vezmou. Prý je to zatím jediná. Teď určitě zlomí k Dugwayi všechny rekordy, aby si trochu spravili chuť. Mám pravdu, majore? To se ví, že mám!“

„Tady to je, doktore,“ předal mu snědý major zapečetěný balíček, velký sotva jako krabice doutníků. „Ať se vám to nerozutíká. Čert ví, co by to udělalo.“

„Nejen čert. Já to taky náhodou vím,“ řekl Contest. „Nebo si to alespoň dovedu v hrubých rysech představit.“

„Možná že ne,“ šlehl po něm rychlým pohledem major. „Ostatně uvidíte sám. Tak už jděte, doktore! Ať se můžeme hnout.“

Contest kývl, vložil balíček do aktovky a pokynul mužům kolem. Někteří mu odpověděli vztyčením palce, jiní úsměvem. Policisté nehnuli ani svalem v tváři. „Jo, jen tak mimochodem,“ obrátil se ještě na odchodu Contest s předstíranou lhostejností, „už jsem se chtěl dávno zeptat – já vím, je to pitomá otázka – proč to všechno vlastně děláme? Přece konvence o biologických a chemických zbraních…“

Majorovi ztvrdl zrak a žvýkací svaly se napjaly, jako kdyby něco překusoval.

„To nemá nic společného se zbraněmi, ale s obranou proti epidemiím. Svěřili to nám, protože máme ve věcech menší bordel než civilisté, jasné?“

Contest měl dojem, že střelil nerozvážně, ale zato značně vedle.

„Jasné. Jen tak jsem se…“

Prošel do nejbližšího ubohoučkého baráčku z vlnitého plechu. Ve skutečnosti skrýval železobetonový bunkr, nadzemní nástavbu krytu, schopného odolat i atomovým bombám, pokud by náhodou nedošlo k plnému a přímému zásahu. Automatika zde byla omezena na nejmenší míru – člověk byl spolehlivější. Sestupoval po točitých schodech do hloubky a vždy znovu otevíral a zavíral ocelové přepážky prostor, které budou za několik minut zaplaveny osvědčeným baktericidním roztokem. Osmdesát schodů. Dveře. Sto schodů. Dveře. Sto dvacet schodů. Konečně byl v laboratoři, systému podzemních místností, poskytujících sice skromné, ale docela příjemné pohodlí pro měsíc nuceného pobytu, který nesmí být v žádném, opravdu v žádném případě přerušen, a ovšem veškeré potřebné zařízení k dokončení pokusu. Byl – jaksi – doma.

Prošel chodbou. Za deskou z nerozbitného skla se na něho z klecí zvědavě dívalo dvanáct šimpanzů. Povšiml si dvou statných samců, výhružně cenících tesáky, a mladé samice s mládětem, křečovitě přichyceným za srst na hrudi matky. Pokus má být tedy co nejvšestrannější, pomyslel si. Záleží jim na něm. On sám udělá, co bude moci, to se rozumí.

Vysunul ze zdi skříňku s telefonem a stiskl tlačítko. „Haló, Bille… Samozřejmě, všechno je v naprostém pořádku… Ano, ozvu se zase zítra v obvyklou dobu. Teď budu mít práci… Ale ovšem… Ne, určitě ne.“ Tahle varování a poučování byla zbytečná. Dugwayská Centrála udělala všechno myslitelné a možné, aby se předešlo všemu neočekávanému, pokud by se ovšem z muže v laboratoři náhle nestal zuřící šílenec. A snad i na to bylo pamatováno. Kdo ví? Contest chtěl ukončit rozhovor a nijak zvlášť se s tím netajil.

„Cože, Zlatá smrt? Odkdy jsou v Dugwayi básníci? Ano… jistě. YX 106 mi připadá rozhodně… Jistě. Ahoj!“

Opice jej sledovaly zachmuřeně a soustředěně. Opičí matka dala mláděti prs.

„Tak co, mládeži?“ oslovil Contest přátelsky šimpanze, ačkoli ovšem nemohli jeho hlas slyšet. „Už se na vás pracuje.“

Převlékl se do svého starého a sepraného laboratorního pláště, do tepláků a tenisek. Teď se teprve cítil pohodlně. Pak vyjmul z aktovky zapečetěný balíček a vsunul jej opatrně a jemně do niklové schránky, opatřené těžkým šroubovacím uzávěrem. Automatická paže jej vzápětí přenesla ze schránky do volné klece, umístěné právě uprostřed ostatních. Oba staří samci nedůvěřivě pozorovali, co se bude dít a zdaje to dobré pro opice. Balíček teď ležel na podlaze kovové klece. Contest několikráte promnul dlouhé, štíhlé a pěstěné prsty jako klavírista před interpretačně obtížným koncertem a usedl do hlubokého křesla proti skleněné stěně. Stiskl tlačítko na jednom z opěradel. Odněkud od stropu vytryskly snopce oslňujícího světla a rozzářily prázdnou klec. Pak vsunul obě ruce do zejících otvorů biomanipulátoru tak hluboko, až se mu kolem předloktí sevřely pryžové manžety. K pokožce zápěstí, dlaní a prstů přilnuly desetitisíce snímacích článků, registrujících akční proudy, zesilujících je a převádějících k ocelovým a plastikovým rukám, vystupujícím jak pařáty pohádkového strašidla ze stropu klece. Strašidelné ruce se pohnuly, ožily. Prsty se zachvěly, dlaně sevřely a opět rozevřely. Opičáci utekli a vtiskli se do nejzazšího kouta. Podle otevřených tlam se zdálo, že hrůzou vřískají, ale silné sklo nepropustilo žádný zvuk.

Umělé ruce, vedené jemnými a zkušenými Contestovými pohyby, opatrně přelomily pečeť, rozbalily ploché pouzdro z umělé hmoty a odklopily víko. Uvnitř byly v drobných přihrádkách narovnány skleněné ampulky s bezbarvou tekutinou. Doktor si je zvědavě prohlížel. Nezdály se ani v nejmenším hrát do zlatová. Roztok byl dokonale čirý, nebo alespoň daleko čiřejší nežli všechny předchozí. Uvidíme.

Opatrně vyjmul jemnými prsty biomanipulátoru jednu z ampulek a odložil ji na pracovní stolek. Pak uzavřel kazetu, zabalil ji – spíše pro potěšení z vlastní zručnosti, než že by to snad bylo nutné – a vsunul zpět do transportního válečku, kde zůstane až do obdržení dalších pokynů. Jediná ampulka musí postačit. Pilníček byl připraven. Hrdlo miniaturní skleněné slzy se odlomilo. Contest rychle vložil ampulku do otvoru rozprašovače, rovněž připraveného na stolku. Víčko samočinně zaklaplo. Tím bylo vlastně všechno hotovo. Zbývalo jen – a Contest to ihned provedl – stisknout červený bod na boční stěně rozprašovače; vylétl sotva viditelný bělavý obláček, který se v několika vteřinách rozplynul. Bylo dokonáno. Contest pocítil uspokojení nad dobrou a čistou prací. Otevřel zásobníky s odměřenými dávkami potravy. Do klecí se vysypaly banány, jablka, mrkev a jakési koláčky, připravené zřejmě podle rad a pokynů veterinářů přesně pro šimpanzí labužníky. Mladé šimpanzí matce se vysunula do klece nádoba s mlékem. Bylo třeba, aby Zlatá smrt – jak nesmyslný název! – kolující teď v miliónech drobnohledných kapiček po všech klecích, přešla do organismů všemi branami, tedy i zažívacím traktem. Jako při skutečném použití. Teď už se mohl doktor pustit do četby některé ze svých oblíbených knih, mohl spát nebo hrát sám se sebou nekonečné šachové partie. Odběry zahájí až za šest hodin. Signalizační zařízení ho docela jistě vzbudí, i kdyby náhodou usnul.

Čas tu v podzemí ubíhal kupodivu rychle. V určených lhůtách byl do’klecí vpouštěn narkotický plyn. Nehybné opice, podobné zplihlým klubkům hadrů, vjížděly na transportním pásu ke krásným, štíhlým, pohádkovým a strašidelným prstům biomanipulátoru. Tlustostěnné zkumavky se plnily rubínovou krví, nažloutlým míšním mokem i jantarovou močí a putovaly do mrazících boxů. Za chvíli nato se opice počaly budit, mátožně vrávoraly, potácely se a padaly. Některé po narkóze zvracely, ale proudy vody snadno obnovily dokonalou čistotu.

Zatím se nic nedělo. Contest stiskl druhý den tlačítko telefonu, aby se Billovi ohlásil a zároveň mu sdělil, že to asi s tou jejich Zlatou smrtí nebude moc slavné, že brucelózy nebo vozhřivka, kterou mu pro minulé série pokusů z Dugwaye dodali, působily rozhodně efektněji. Pak si to rozmyslel. Třeba je právě tohle účel a smysl. Průzkum pomalé, nenápadné, a tím nebezpečnější epidemie. Dlouhá inkubační doba poskytovala z lékařského hlediska četné zajímavé možnosti – nakažení nosiči by se rozběhli kdovíkam, aniž by mohli být včas poznáni a izolováni. Hm. Ostatně to není jeho starost.

„Vážně?“ podivil se Bill. ,,No, uvidíme, kamaráde! Ještě přece není všem dnům konec. Mimochodem, Paule, měl jsem jako vždycky pravdu: major to na zpáteční cestě do Dugwaye pěkně našpuntil a párkrát se překulil. Ne – nic vážného. To se dalo čekat. Tak se tam dole nějak měj a zítra se zase ozvi.“ Třetího dne telefon oněměl, ačkoli Contest mnohokrát mačkal tlačítko a po starém, osvědčeném způsobu foukal a klepal na mikrofon. Nestalo se to však poprvé a nedělo se vlastně vůbec nic; všechno bylo předem zajištěno a on ani trochu netoužil po styku se světem, pokud ovšem tento svět nesměl zahrnovat i Joanu. Což pochopitelně nesměl.

Telefon se již neozval a opicím se dařilo po odečtení nezbytných následků pobytu pod zemí, neustálých odběrů a narkóz stále znamenitě. Jen mládě desátý den pošlo“– to však Contest připisoval nejspíše nepodařenému nabodnutí mozkomíšního vaku, které je u takových mrňat vždycky spojeno s rizikem. Odstranil mládě a spálil je. Samice pak v kleci dlouho hledala a její otevřená tlama byla němohrou nářku, odehrávajícího se v odděleném a nepřístupném světě. Jinak neuhynul žádný další kus.

Jednoho dne Contest vydal poslední dávky potravy. Schránky byly teď prázdné. Mládenci z Dugwaye je musí do příštího měsíce naplnit. Prolistoval ještě poznámky, přesvědčil se, že jsou úplné a doložené pravidelně pořizovanými fotografickými snímky. Pokus zkrátka tentokráte nevyšel a někdo asi bude mít malér – což se ho netýká.

Pak zabil opice dávkou nervového plynu, který v Dugwayi před časem uvolnili ve prospěch látek účinnějších a novějších. Contest si vlastně nedovedl představit, jaké účinnější prostředky by mohly ještě existovat; zasažená opice si obvykle zaťala černé prsty do hrdla a s očima vytřeštěnýma bleskovou smrtí se zhroutila. Provedl obvyklé pitvy – dosvědčily, co už věděl; že totiž zvířata se vší pravděpodobností neonemocněla. Ať se s kousky tkáně, uloženými k drobnohlednému prozkoumání, trápí pro změnu kolegové v Dugwayi. Nakonec zdechliny spálil v elektrické peci, pečlivě ustlal lůžko, urovnal šachové figurky i knihy a připomněl si, že si příště musí přinést novou zásobu detektivek. Málem mu došly.

Pohlédl na hodinky – byl čas. Již na odchodu si vzpomněl na pouzdro se zbylou látkou YX 106, Zlatou smrtí. Legrační název. Zřejmě nic nehrozilo – ostatně transportní skříňka byla už dávno dokonale sterilizována. Odšrouboval víko a vsunul balíček do aktovky. Na schodech se maličko zadýchal – přes každodenní cvičení vyšel za ten měsíc, jako obvykle, trochu z formy. Otevíral jedny těžké pancéřové dveře za druhými – mohutná čerpadla, zásobovaná elektřinou z malé automatické atomové elektrárny, umístěné v nejspodnějších patrech celého objektu, s temným hučením odsávala dezinfekční tekutinu a postupně rušila blokádu dveří.

Poslední otáčivé kolo zámku, podobající se, jak si doktor mimovolně uvědomil, mechanismu uzavírajícímu dveře ponorek. Opřel se ramenem a pootevřel. Do podzemní chodby se po měsíci vedral paprsek slunečního světla a oslnil jej, takže musel přivít víčka. A ještě něco: strašný nasládlý zápach.

Doktor Contest vstoupil do místnosti. Na zemi leželo to, co kdysi bývalo Billem, ale teď by se podobalo zplihlému klubku hadrů nebo mrtvé opici, nebýt trosek obličeje jakoby posypaných zlatým popraškem. V koutě, pod radarovým stínítkem, ležela další zhroucená postava. „Ne,“ řekl Contest. „Ne. Ne.“

Vyšel ven. Prašné pahorky s chudou trávou i nízké mraky byly stále stejné. Jeho vůz stál jako obvykle pod přístřeškem. Otevřel jej a nastartoval. Vyjel po cestě vedoucí k dálnici. Když vložil dlaň do první analytické skříňky, dveře se ani nepohnuly. Mechanismus byl mrtvý. Contest se vyšplhal na drátěný plot, nedbaje ostnů, které jej zraňovaly a trhaly mu šaty. Pak si vzpomněl, že na druhé straně plotu leží aktovka s látkou YX 106, která nikdy nebyla Zlatou smrtí. Zlatá smrt zůstala v transportéru, s nímž major havaroval. Nepřemýšlel, jak ho to vlastně napadlo. Věděl bezpečně, že tomu tak je.

Vrátil se pro aktovku novou bolestnou kalvárií železných drápků.

K dálnici došel v cárech, zakrvácený a pokrytý prachem. Nic se tu nepohnulo. Pás pro automatické automobily byl prázdný, po okrajích dálnice zahlédl několik vozů navzájem zaklíněných a rozbitých. Jeden metalizovaný chrysler-tornado stál na pohled nepoškozený téměř napříč proudu. Contest se k němu vydal. Pomalu, vrávoravě. Už neměl sílu běžet a ani příliš nepospíchal k tomu, co patrně uvidí. Oddechl si, když zjistil, že obrovský, přepychový vůz je prázdný. Jeho majitel dokázal ještě vystoupit a zemřít několik kroků odtud, u telefonního přístroje, kterým chtěl přivolat pomoc.

Čas a snad i ptáci a hmyz nezanechali z obličejů mnoho – i tak však doktor rozeznal na místech, kde zbyla pokožka, zlatý pel. Muž posypaný zlatem. El Dorado. „Ne,“ opakoval. „Ne.“ Tohle přece nemůže být pravda. Nesmí. Není.

Usedl za volant a opatrně objel tiché tělo. Proplétal se mezi vraky vozů, nakupenými tu a tam do výše jako bizarní plastické pomníky destruktivismu, směrem k Městu.

Na předměstí, nedaleko místa, kde odjakživa garážoval svůj oldsmobil, musel zastavit. Automobily, mrtvá těla a tahače s převrženými vleky zatarasily silnici. Bezradně se rozhlížel, když tu ve vchodu jednoho domu zahlédl pohyb. Zavzlykal a klopýtavě se rozběhl. Přece jenom… přece jenom…

Na schodech seděl starý černoch a pomalu kýval hlavou ze strany na stranu. Vpravo, vlevo, vpravo a opět vlevo, jako kyvadlo. Byl to tentýž černoch, který mu před měsícem přivezl vůz. Nebo jiný. Nezáleželo na tom. Vůbec na tom nezáleželo.

Contest chvíli čekal, až se mu uklidní srdce, až sestoupí zase z hrdla na své staré správné místo.

„Mám lék,“ řekl. „Jsem… jsem lékař. Rozumíte? Mám lék!“

Poslední slova už křičel, ale černoch jen kýval hlavou vpravo a vlevo a opět vpravo a vlevo. Pak konečně pohlédl na Contesta.

„Lék. Tak vy teda máte lék?“ Sáhl rukou za sebe, vytáhl brokovnici a namířil Contestovi na břicho. „Děte! Děte pryč, ale honem!“

Doktor se obrátil a jako loutka vrávoral ulicí. Bylo to obtížné. Všude po chodnících i v jízdní dráze ležela těla se zlatým popraškem. Všude. Úplně všude.

… Dej, ať se tě bojíme

Žáby, včely a ryby vidí docela jiné svity.

Jak jsou tyto světy uspořádány,

začínáme pomalu chápat

teprve nyní.

VITUS B.DROSCHER

Magie smyslů v říši zvířat

Slunko bylo u samého západu a svatojánští broučci vstávali. Maminka už byla v kuchyni a vařila snídani. Tatínek už taky nespal. Ležel ještě v posteli a hezky si hověl. Brouček pak přelezl ze své postýlky na maminčinu – tam se pěkněji spalo – lehl si pěkně na zádečka, zdvihl všechny nožičky do povětří a počal se houpat: houp, houp, houpy, houp. Ale najednou se to jaksi moc rozhoupalo, houpyhoup, a už ležel Brouček na zemi a křičel, co mu jen hrdlo stačilo.

Tatínkem to trhlo, takže byl všecek polekaný. „Zatrápený Broučku, copak tak musíš křičet?“ – „Ale tatínku, když jsem se tak udeřil!“ – „A jakpak?“ – „I já jsem spadl z postele.“ – „Tak sis měl dát pozor!“ A Brouček v duchu počítal do deseti, aby neřekl, ba dokonce aby si ani nic nepomyslel, co se nesluší, aby byl pěkně poslušný jako tatínek, který přece každé ráno letí z chaloupky ve stráni pod jalovcem, kryté suchým špendlícím, třebaže ho křidélka bolí. A tak den ze dne. Přes tyto zřejmě kladné charakterové rysy však nechápal řadu věcí, které tatínek dělal. Například proč tak nezakrytě fandil té buchtě Berunce, která se tvářila, jako by neuměla do pěti počítat, ale s kdejakým klepem letět za kmotřičkou, to jo, to bylo její. Na to byla Berunka odjakživa dělaná.

(Laskavý Hospodine, řekl si zakomplexovaný Brouček zděšeně a vyčítavě, už zase asi nejsem poslušný a pokouším…)

Anebo s tím líbáním přední nohy kmotříčkovi na potkání se Brouček při nejlepší vůli nemohl smířit, protože kmotřiček měl chitinek na nožce jako struhadélko a Broučkovi se to strašně protivilo. Nejvíc ho však mrzelo, že si tatínek vůbec, ale vůbec nic nevšímal, cože se dělo venku a proč vlastně Brouček spadl z maminčiny postele. Copak maminka, ta právě stavěla s obvyklým nedostatkem kuchařské fantazie na polívčičku a ženské z toho stejně nemají ten rozum, ale tatínek, když se vrátí s bolavými křidélky ze šichty a vysedává s kmotříčkem, má řečí jako Ajnštajn. Tohle Brouček znal jako své botičky. Janinka, které měla maminka plné zuby, poslala tatínkovi každou chvíli tři zrnka vína, taková krásná modrá až do červena, tak jak se z hroznu utrhla, zjednala černého brouka-kováříčka, co měl pod vřesem speditérství, a on jim je vždycky na kolečku zavezl. A maminka mu za to ještě musela dát jako tuzér trochu mouky a krupice a jiskřičku másla a tvářila se vždycky jako žluna. A tatínek s kmotříčkem se scvrklými nožičkami jenom „Zdař Bůh!“ a zase „Zdař Bůh!“ a po každém zdařbůchu do sebe kopli panáka toho vína od Janinky, takže za chvíli měl tatínek křidélka docela bez bolesti a nezdál se ani moc poslušným, právě naopak. Obvykle vykřikoval, že se na svícení a na takový život vybodne a že mu oba hoši, kterým létá svítit, takoví hezouncí a pěkně učesaní, jeden drobátko větší a jeden drobátko menší, co má vlásky krásně bílé, mohou klidně vlézt na záda. Raději se prý dá najmout k firmě Verunek a spol., než by se štrapicíroval přes potok, přes vrch, vedle lesa, vesnicemi dolů ke krásné zahradě u cesty s velkým krásným domem, s okny náramně velkými a plnými světla a dveřmi ještě mnohem většími a dokořán otevřenými, co tam pořád vcházejí lidé, staří i mladí, hoši i děvčata, a jenom tam zpívají a něco hledají v knížkách. To mu tak jako tak nikdo nezaplatí. Ještě ke všemu je tam otrava. A to ani nemluví o tom, jak chuligán Pavlíček málem Broučka přizabil, když už ho ten kluk stál hrůzu zlobení a peněz.

(Na to si Brouček moc dobře pamatoval a snažil se být poslušný a nevzpomínat, jak byla maminka dokonale vyplašená a demoralizovaná, a místo aby letěla například pro Majku, začala v nejnevhodnějším okamžiku lomit rukama a spíš pro sousedstvo provolávat, že asi, ach, byl snad Brouček přece jen neposlušný, jako by na tom v havarijní situaci tolik záleželo…) V těchto chvílích byl tedy tatínek, jak Brouček usoudil, moudrost a udatnost sama. Jenže včera to zase jednou s kmotříčkem přepískli, maminka při vaření obligátní polívčičky třískala vším, co jí přišlo do ruky, a tatínek měl schlíplá tykadélka a vůbec byl nějaký celičký špatný.

Takže si ani nepovšiml, že se maminčina postýlka – co se tam pěkněji spalo – rozhoupala právě v okamžiku, kdy se nad dubovým lesem, kterým chodíval takový veliký hajný se širokým kloboukem s perem a po straně s takovou taškou a přes rameno s velikánskou puškou, objevilo svítící a duhově zářící vajíčko. Ó, to byla krása!

To vajíčko se třpytilo jako diamant nebo kapka svěží rosy, ve které se Brouček, ač nerad, koupával, přebíhaly po něm jemné barevné vlny jako pruhy na peřinách v chaloupce pod jalovcem, kryté suchým špendlícím, ale ty pruhy byly zlaté a stříbrné, červené a oranžové, zelené a ještě takové, že to Brouček ani popsat nedovedl. A to vajíčko bylo veliké sotva jako vajíčko sovy, co nežere broučky, protože ona raději nějakou myšku nebo žabku, přesto však dost veliké, aby se do něho vešlo pět nebo šest chaloupek pod jalovcem, krytých špendlícím. Zářivé vajíčko Broučkovi připadalo jako odraz ve studánce – jako by chvílemi mizelo a zase se objevovalo, a při každém tom objevení se celý les nějak zavlnil a pěkně zahoupal, jak časoprostorové křivky zachytily stébla trávy a chomáčky vřesu, posunuly je sem a tam, takže se rozkývaly kolem ostré hranice Přítomnosti kousek do Budoucnosti a docela malý kousínek do Minulosti, a při každém rozechvění šestirozměrného prostoru, v němž vajíčko trčelo, se otřásla i maminčina postýlka a chtěla znovu Broučka shodit.

„Podívej, tatínku, co máme za oknem!“ řekl Brouček a maminka od polívčičky zavolala jaksi ze zvyku, jen aby byl pěkně poslušný, a tatínek se místo podívání chytil za schlíplá tykadélka a řekl: „Moje hlava, moje hlava… a maminka zase od polívčičky tak nějak divně poznamenala, jestli snad také Janinku nebolí hlava, že ji prý tuze často bolívá a že by se měli dát s tatínkem do party, aby měla konečně svatý pokoj. Ale Janinku hlava nebolela.

U háječku pod skalou vysoký vřes už sem tam kvetl, červeně a bíle, a v tom vřesu mech jako samet, a v tom mechu na samé skále krásná, krásná chaloupka. A tu se dveře té chaloupky otevřely a vyšla Janinka a neměla tentokráte hlavu zavázanou a dívala se na svítící vajíčko, které už nemizelo a zase se neobjevovalo, takže i Brouček měl na maminčině posteli klid. A maminka se také podívala oknem od polívčičky a pravila, že Janinka, to se ví, o nic nesmí přijít, a hezky se na ni usmála a pak se konečně podíval oknem tatínek a udělal divný zvuk jako glo-glo-glo a ztuhnul, protože se vajíčko sneslo mezi vřes do mechu jako samet, otevřely se v něm dvířka a vystoupil cizí Verunek v podivném kostýmu. Křidélka i nožičky měl v něčem stříbrném, co se lesklo, až oči přecházely, a na hlavě měl něco jako holčička, kterou Brouček viděl ve velkém domě s lešeníčkem, kde ti lidé zpívali a zpívali až do úplného vyzpívání. Ta holčička měla takový široký klobouček, že jí ani do očí nebylo vidět, a měla takové krásné bělounké vlasy. Visely jí přes ramena a byly svázány modrou stužkou. Verunek, co vystoupil z vajíčka, měl na hlavě cosi podobného, co mu stínilo oči, a také připoutaného modrou stužkou, ale nebyl to klobouček, ale průhledná koule, a z té koule trčely místo tykadélek dvě stříbrné anténky. Tatínek už neříkal glo-glo-glo. Protíral si oči a vzdychl, a z kuchyně zavoněla spálená jíška. Zatím z vajíčka vystoupili ještě další tři Verunkové s koulemi jako hrášky na hlavách, takže na pasece pod vřesem začalo být živo. Kromě Janinky, která už byla v srdečném a živém rozhovoru s hosty, a kromě maminky, která zřejmě vyklouzla z chaloupky a uháněla za ní (jíška se v kuchyni pálila čím dál tím víc a na každodenní polívčičku už naštěstí nebylo ani pomyšlení), vykrystalizovali na mechu mezi kapradím i Brouček z roští, Brouček od oblázku, pětinohý invalidní Brouček ze střemchy, který byl známý popleta, protože si kdysi spletl střevlíka s chrobákem a pokoušel se s ním špásovat, přihrnul se i kmotříček s tykadélky pěkně schlíplými a s mokrým obvazem na čele, i ten senilní Brouček, co šel každému na nervy svými předpověďmi zlé zimy, kterou rok co rok věštil podle mravenců.

A žádný nešel svítit, a Brouček se bál, že špatně pochodí, protože jsou neposlušní a místo řádného plnění pracovních povinností pořádají mítink. Řekl si však, že se snad v tom davu ztratí, a vydal se k vajíčku také. To bylo vyptávání, to bylo řečí! Verunci z vajíčka vlastně ani nemluvili, jenom se tím skleněným hráškem dívali a všichni Broučkové hnedlinko věděli, co chtějí, a jeden přes druhého horempádem vysvětlovali a vyprávěli a Janinka už byla s cizími Verunky jedna ruka a pořád se smála a maminka se tomu tak nějak divně usmívala, jako kdyby ji bolela nožička. Brouček moc nerozuměl, o čem je řeč. Pochopil jenom, že invalidní Brouček ze střemchy s tatínkem a kmotříčkem cizím Verunkům vykládají, co vlastně mají Broučci na práci, jak svítí ve velké zahradě u velikánského domu, kde se asi zrovna teď prochází ten krásný voják, červený kabátek se zlatým límcem a krásný palaš po boku, a provádí tu velkou silnou paní (s kaštanovými kadeřemi) kolem kašny, kde je kamenný lev, co pořád plije vodu, a o velikánském hajném se širokým kloboukem, a cizí Verunkové si na to mysleli – ani říkat to nemuseli – že Broučkové z paseky pod kapradím jsou primitivní populace v epoše vzniku animisticko-fetišistických představ a že si už zřejmě vytvořili svá rodová a snad i kmenová božstva.

Jeden z Verunků ve stříbrných šatech roztáhl třpytící se křidélka, opatřená malými trubičkami jako kousky stébel suché trávy, a říkal, že se snad přece jen poletí poohlédnout po tom velkém hajném se širokým kloboukem, který nosí po straně takovou tašku a přes rameno velikánskou pušku, a Janinka ho hezky držela za ruku a říkala, že mu ukáže, co bude chtít, ale ten druhý, hlavní Verunek mu v myšlenkách řekl, aby nebyl labuť a nezdržoval provoz a že se chová, jako by na takové neandrtálce narazili ve vesmíru poprvé. Ale Verunek s křidélky byl neposlušný, zmáčkl knoflík na levé krovce, z trubiček vyrazily dva modré plaménky a už byl nad nimi a už uháněl kolem vřesu a mezi kapradím tak rychle, že by mu ani střízlivý tatínek nestačil. Natož Janinka. Ta jenom povyskočila, zatřepetala křídly a zase je složila a teď se pro změnu tvářila ona, jako kdyby ji bolela nožička, a maminka byla spokojená, i když jíšku bylo cítit z naší chaloupky pod jalovcem až sem. První Verunek se zeptal, jestli máme nějaká domácí zvířata, a broučkové nevěděli, co to je, až si kmotříček vzpomněl na černého brouka kováříka, který provozoval pod mezí speditérství a vozil na kolečku hrách a kroupy a čočku a mouku a krupici a máslo a pro tatínkovy a kmotříčkovy pánské jízdy sem tam nějaké to zrnko vína. A Verunek si myslel, že jsme ve fázi počínajícího usedlého zemědělství s výraznou složkou sběračsko-loveckou, a broučkové mu přitakali, protože nikdo nevěděl, co to je. Jen starý Brouček prohodil, že to dávno poznal na mravencích.

Potom se vrátil Verunek se stébly trávy, ze kterých šlehaly malé modré ohníčky, a snesl se zase na zem do mechu zrovna vedle Janinky, která se odtáhla, udělala obličej a řekla pffff. Chvilku spolu s prvním Verunkem mysleli. Žádného hajného nenašel, to se rozumí, však ho Brouček před chvilinkou viděl. Dveře do chaloupky byly otevřeny, na posteli ležel hajný a spal, tak-neodstrojený. Puška visela na stěně na hřebíku a na zemi na dlažkách u samotných dveří ležela velikánská zastřelená sova. Jenže to ovšem první Verunek se skleněným hráškem na hlavě nevěděl a posmíval se Verunkovi s ohníčkovými stébly trávy, že je romantik, a posílal ho do háje. Potom si myslel, že klidně mohou v galaktickém katalogu odškrtnout další pitomou planetu a že už do smrti nebude číst žádné imbecilní romány o vyspělých civilizacích ve vesmíru, když prý všude nacházejí jenom samé nanuky.

Broučci nevěděli, ani co je to planeta, ani kdo to jsou nanuci, ale byli rádi, když Verunkové nastupovali zpět do vajíčka, protože se nikde nic nehnulo, ani list nezašuměl a lidé pěkně spali. A ty hvězdy svítily a všechno bylo jako dělané pro žluny, které by jediným zobnutím cizí Verunky sprovodily ze světa i s duhovým vajíčkem. A to Broučci v žádném případě nechtěli, protože by pak po pasece byly zbytečné řeči.

Než poslední Verunek zavřel dvířka od vajíčka, vystrčil skleněný hrášek a myslel, aby všichni horempádem utíkali pryč, jinak prý to s nimi špatně dopadne, až vajíčko zase odletí do nebe k pánubohu. Broučkové poslechli, protože poslušnost měli v krvi a o ničem jiném se vlastně ani nebavili. Jen Brouček byl jako obvykle neposlušný a schoval se pod lístek petrklíče, aby ten zázrak viděl co nejlépe.

Ó, kdyby tak byl neposlušný Brouček nechal lva, plijícího vodu, lvem, kdyby se byl nestaral o dva chuligány, z nichž ten větší měl vlásky jasně kaštanové a ten menší krásně bílé… Kdyby byl poslouchal pána, který vystupoval na lešeníčko ve velkém domě, kde od stropu visely tři velikánské svícny a krásně svítily… Snad by se byl příležitostně dozvěděl o panu Lotovi, který v téže situaci na svou neposlušnost rovněž doplatil: nedbal výstrahy dvou andělů, ba dokonce připustil, aby jim sodomští playboyové hromadně předkládali nemravné návrhy, neuprchl včas do hor – ,,a zlo jím proniklo a zahubilo jej“.

O tom všem neměl chudák Brouček ani ponětí, a tak se radoval, když se vajíčko s cizími Verunky celičké rozzářilo, když po něm počaly přebíhat rudé a oranžové, modré a zelené pruhy i takové barvy, že je Brouček ani pojmenovat neuměl. Potom se vajíčko pozdvihlo, Broučka oslepilo světlo ostré jako blesk, ucítil na celém těle pálení a bolest a milý Brouček se dal do pláče. Zářící vajíčko bylo v té chvíli už někde docela jinde, v mimoprostoru, klouzalo po ostří času z Minulosti do Budoucnosti, a Verunek se skleněným hráškem na hlavě právě dokončoval zprávu o beznadějné zaostalosti tvorstva na třetí planetě hvězdy Slunce, které se sice konfigurací těla i velikostí dosti blíží vybraným a ušlechtilým exemplářům Okruhu Centrálních Světů, jehož inteligenční kvocient je však přímo děsivě nízký, neposkytující naději na nějaké civilizační změny ani v dohlednu galaktického času.

Když ozářeného a popáleného Broučka našli pod listem petrklíče, upadla maminka do obvyklého stavu, vylučujícího účinnou pomoc. Lomila tolika rukama a opakovala: „Ach, on snad byl přece neposlušný, ach, on snad byl přece neposlušný!“ atd. da capo al fine. Zato Janinka, jako většina žen její profese rázná, věcná a soucitná, už tu byla, už měla dvě lahvičky s sebou, tu jednu s olejem, tu druhou s vínem. Zatímco maminka vřískala, Janinka Broučka stříkala rosou a olejem, což sice nemělo samo o sobě vůbec žádný léčebný smysl, ale Broučka ta péče přece jen potěšila.

V příslušném čase pojal Brouček za manželku Berušku, protože byla taková silná a krásná, když stála u ohniště a vařila brambůrky, celá červená, ažaž hořela, buď že jí plamen do obličeje sálal, anebo že byla v rozpacích. Brouček brambůrky rád a na polívčičky se už nemohl ani podívat.

Z jejich manželství vzešel Broučíček, Broučíčínek, Janoušek, Janínek a Svatojánek, vesměs, díky ozáření otcovských zárodečných buněk, nějakým způsobem tělesně postižení. Berušce vystříkly nervy definitivně, když povila dva posledně jmenované broučky, Janinka a Svatojánka, coby siamská dvojčata. Oznámila Broučkovi, že ho má právě dost, že zřejmě opravdu nebyl dostatečně poslušný a teď za to pyká. Což byla ostatně pravda. Pak sbalila do uzlíčku jiskřičku másla, trochu mouky a rodinné úspory a odešla za fešným mladým Broučkem ze střemchy.

Velký rekonstruktér

… had se tu náhle zdvihl a o stožár vysoký opřen

otáčí krkem a po vhodném sídle se rozhlíží kolem.

PUBLIUS OVIDIUS NASO

Proměny

V jednom okamžiku to ještě byl Pepino Bompiani, elektrikář od Fiatů, šlapající (což bylo v Turíně dost neobvyklé, ale Pepino měl i mnohé další zvláštnosti), turínskými uličkami po dávno osvědčené trase, vyhýbající se hlavním třídám. Vzhledem k množství hmyzu podobných pětistovek, šestistovek a osmsetpadesátek vypadaly ulice jako trochu větší a trochu pohyblivější výrobní pásy nedávno uplynulých let, ale v úzkých uličkách musel Pepino dávat pozor leda na fakany, ty malé, nevšímavě čutající uprostřed vozovky mičudu, i ty větší, vypalující jak rakety zpoza rohů na omlácených skútrech. Šlapal a uvažoval o dnešním televizním programu jako o jedné, o Sofii jako o druhé a o maličké hospůdce na nároží Via Garibaldi a Via Pescara jako o třetí a patrně nejkrásnější možnosti večera. Právě definitivně zavrhl televizi, když přestal být tak docela Pepinem Bompianim. Zprvu to nevnímal. ON byl pozorný, opatrný a především skvěle informovaný. Nebylo ostatně proč spěchat. Všechno se řádně připravovalo celá dlouhá léta. Pepino, čas ani místo nebyli zvoleni náhodně – ale i to se našeho příběhu týká jen okrajově. Pepino – smíme-li mu ještě říkat tak zcela bezvýhradně Pepino – pocítil jen drobné zatrnutí v zátylku. To ON vnikl do mozkového kmene a začal přestavovat jemnou strukturu buněk. Byla to piplavá, zdlouhavá a málo zábavná práce, jenomže ON neznal ani pojem zdlouhavosti, ani zábavy, takže si nedělal starosti s ničím jiným, než aby všechno provedl co nejlépe, především aby předčasně nerozrušil Pepinovu kontrolu nad důležitými mozkovými nervy a centry. Byl si vědom, že by i pouhá ztráta rovnováhy na té komické a vratké železné konstrukci mohla nepředvídaně způsobit Pepinovu smrt, takže by bylo nezbytné vytipovat a připravit dalšího Pozemšťana. Pokud by to bylo vůbec možné. S tím se však nepočítalo. ON byl vždycky naprosto spolehlivý. Zatím.

V jednom okamžiku bylo však přesto ztroskotání celé akce takřka na dosah a ON si byl nebezpečí vědom. Pepino počal vidět okolní předměty obklopené duhovými obrysy a ke všemu podivně pokřivené jako v expresionistických filmech (jenomže Bompiani ke svému štěstí nikdy neviděl ani Kabinet doktora Caligariho, ani Metropolis, ani žádný jiný expresionistický film), což mu rázem připomnělo dosti dávný a dosti nepříjemný zážitek, když mu parťák z dílny tajuplně a s gestem traviče vsunul do dlaně čtvereček filtračního papíru se skvrnou vyschlého roztoku LSD. Bylo mu tenkrát hrozně špatně a začalo to taky duhovým, pokřiveným světem. Prudce zabrzdil a zakymácel se v sedle. ON ustal na chvíli v rekonstrukci. Bylo to nutné – dospěl právě krok za krokem po mozkovém kmeni až ke zkřížení očních nervů, aby dokončil první etapu přestavby buněk a vláken Bompianiho mozku v něco docela jiného, z JEHO hlediska nejen neskonale dokonalejšího, ale i – a to především – lépe odpovídajícího zamýšlenému plánu celé akce.

Pepino si protíral oči. Duhové obrysy nezmizely, naopak přidala se k nim barevná kola, přebíhající zorným polem jako známé skvrny, zavřeme-li oči před ostrým sluncem, jenomže zřetelnější a jakýmsi nejasným způsobem výhrůžná. V tomto okamžiku byla už rekonstrukce mozkového kmene v podstatě dokončena – a v Bompianim se počal současně s rozšiřováním toho podivného a nelidského, co už několik minut nosil v lebce, ozývat Hlas.

„Jeď domů!“ řekl Hlas.

„Ani mne nenapadne,“ odpověděl Bompiani, stále si mnoucí oči a dosud pevně věřící, že odpovídá svému lepšímu já, snažícímu se ušetřit mu nějakou tu stovku lir, kterou by určitě stála jak Sofie, tak zmíněná tratorie. Jako vždycky.

„Domů!“ opakoval Hlas naléhavěji, díky tomu, že část čelních mozkových laloků měl už pod kontrolou ON. „Domů! Máš tam naléhavou práci.“

„Houby!“ odsekl Bompiani svému lepšímu já. „Co můžeš udělat dnes, nech stát, protože zítra tak jako tak nebudeš dělat nic. Co bych tak asi důležitého doma dělal?“ Nutno připustit, že odpověď byla formulována obhroubleji.

Duhová kola před očima a pokřivené obrysy domů ho zneklidňovaly, a protože byl odjakživa tak trochu hypochondr, i děsily. Mozková kůra se ocitla ve stavu vzrušení, což ON okamžitě zjistil. Ztěžovalo to rekonstrukci. Excitované mozkové buňky byly neobyčejně citlivé ke každému zásahu a snadno odumíraly po celých okrscích, po statisících a miliónech, což sice vzhledem k celkovému množství dvanácti miliard dočasně mnoho neznamenalo, nemohlo to však pokračovat do nekonečna. Kromě toho bylo krajně obtížné vytvářet v této situaci další potřebné spoje. ON mohl samozřejmě zasáhnout okamžitě a rázně z thalamických jader, vyvolávajících spánek nebo alespoň naprosté uklidnění, jenomže ON nepotřeboval Bompianiho ani spícího, ani v bezvědomí. Totiž mechanismus, který si jako Pepina Bompianiho přisvojil. Dopravní prostředek Bompianiho. Ruce a nohy Bompianiho. Oči Bompianiho. Bompianiho bez Bompianiho, bez touhy po televizních programech, po Sofii a tratorii na nároží Via Garibaldi a Via Pescara. Bompianiho, který by byl, a přece nebyl.

Rekonstrukce teď pokračovala pomaleji a s jistými obtížemi, které Pepino vnímal především jako škubavou bolest ve spáncích, pokračovala však přece krok za krokem. Netrvalo dlouho a vydal se výhružně barevnými a podivně pokřivenými uličkami směrem k domovu. Vedl ho Hlas a on počal zbytkem osobnosti, Bompianim dosud zcela nezbaveným ani touhy po televizních seriálech a prima fotbalových zápasech a po Sofii a po tratorii s kamarády a řvoucí hudební skříní s Celen-tanem a Ritou Pavone a Adamem a dalšími, kteří k němu po večerech velkoryse přicházeli z obehraných desek, klást odpor.

Ne, nechce domů. Chce k Sofii. Otočil řídítka tak prudce, že málem ztratil rovnováhu, tím spíše, že mozeček, její sídlo, byl již takřka úplně přestavěn v cosi docela jiného. Pro původní funkci byl ponechán jen zlomek celkového počtu buněk a jejich spojů. Teoreticky to mělo docela dobře stačit a prakticky to také stačilo, ON se v předběžných kalkulacích nezmýlil, výsledkem však byla přece jen zjevná nejistota a vratkost.

Dosud vládl všemi svaly – ON zatím nepomýšlel na přebudování celého pohybového systému. Také proč? Postačí ovládnout střediska vůle. Sofie. Sofie.

Milióny buněk odumíraly, ve spáncích bila kladiva na poplach. Neklidná, podrážděná mozková tkáň reagovala na rekonstrukci salvami panických odpovědí. Bolest se zesilovala k šílenství a přehlušovala, což nebylo v JEHO plánu, i kategorické rozkazy Hlasu. Sofie. Ragazza. Sofie. Ne, domů ne. Zbytek, který snad ještě máme právo nazývat Pepinem Bompianim, věděl, že domů nesmí. Pochopil, že už není sám sebou. Pochopení nebylo rozumové, nebylo výsledkem úvahy a rozboru – ostatně Bompiani, pokud vůbec četl, nejevil zájem o literaturu, kde by se mohl něco předvídavého o možnostech, jež měl ON, dovědět. Bylo to cosi podobného předsmrtelnému pochopení člověka, pojednou přestávajícího věřit složitému předivu milosrdných lží, jež ho v posledních minutách opřádalo stále hustěji. Pochopení slona, odcházejícího zemřít daleko do odlehlé džungle, kde zůstane sám se vznešeností smrti.

Jenže Pepino nebyl sám a od počátku světa nebyl patrně žádný člověk tak málo sám jako on, ba ani zrůdní dvojhlavci, zpodobovaní s tak neskrývaným potěšením barokními rytinami.

„Domů!“ opakoval hlas jednotvárně a naléhavě. ON potřeboval v klidu a zvolna ovládnout Bompianiho smyslové orgány a zmocnit se jimi tohoto světa, pro který nebyl a nemohl být zařízen. Ani elektromagnetické vlnění, ani střídavé změny tlaku vzduchu, ani molekuly aromatických látek mu nepřinášely žádné zprávy. JEHO tykadla, vystrčená do zevního prostředí, pracovala na zcela jiných, jemnějších principech. Právě proto potřeboval znát přesný způsob vnímání těch, kteří mají být jeden po druhém postupně přestavěni. Jinak by celá akce nejen ztrácela smysl, ale stávala by se nereálnou a zavrženíhodnou. Ne, domů ne.

Pepino vrávoravě sesedl z kola a pokusil se je opřít pedálem o chodník. Vlnité a zborcené obrysy předmětů ho však oklamaly. Bicykl se svalil s kovovým rachotem na dlažbu a přinutil několik chodců obrátit se.

„Má nakoupeno,“ poznamenal mladík v kožené bundě a přiléhavých džínsech. „Klikař. Cyklisty nechávají policajti na pokoji.“ Dívka se zasmála.

Bompiani jej vnímal mezi duhovými kruhy, vzájemně se proplétajícími a vytvářejícími kaleidoskopické obrazce, vyplňující mezery ve zborceném, expresionistickém světě, který jej obklopoval. Ten mládenec byl první etapou jeho naděje. Sledoval, jak vstoupil do jedné z malých hospůdek, a vrávoral za ním. Přemáhal nevolnost a usilovně se snažil ne-li nevnímat (to nešlo), tedy si alespoň příliš nevšímat cirkulárek bolesti, zakusujících se fantómovými zuby do každého kousku těla. ON zatím mlčky čekal v přestavěném nástroji, který býval Pezzovým mozkem. Vzrušení bylo přílišné a další masové odumírání buněk svrchovaně nežádoucí. Mladík s dívkou stáli u mosazného pultu, vyleštěného celými generacemi holohlavých a tlustých vinárníků, jejichž poslední potomek právě oběma naléval carpano, měnící se při styku s vodou v mléčně bělavou tekutinu. Bylo obtížné dodržet se zbytkem dosud poslušných mozkových buněk a spojů rytmus kdysi zcela automatických pohybů, ale Pepino to nějakým zázrakem přece jen zvládl. Ohnout nohu v koleni, vykročit, přenést váhu těla, ohnout druhou nohu, vykročit. Octl se vedle mládence a neobratně do něho vrazil ramenem. „Helehele, dej si pohov, frajere, a koukej se jít vyspinkat,“ doporučil mu ten v kožené bundě a džínsech nevrle a o krok ustoupil.

Bompiani cítil, že se mu zdvihá žaludek – ON pošramotil i centra vegetativního nervového systému – ale rozhodl se nevšímat si toho. S dočasně poklesající aktivitou Velkého rekonstruktéra zvládal své myšlenky lépe. Byl to on a nebyl to on. Na nepatrný okamžik, kdy nastalo cosi podobného zpětné vazbě, mu zmizel expresionistický svět a byl nahrazen prstencem, kroužícím beze zvuku v nekonečném prostoru kolem čehosi nestvůrného a obrovského, zrozeného halucinací. Bompiani se cítil vtělen do každé částečky mléčně bílého prstence barvy ředěného carpana. Byl sám sebou, a zároveň byl nekonečně daleko jako příslušník nepochopitelného, spjatého, nekonečného, omezeného, rotujícího a chladně nelítostného světa, což ovšem mohl poznat jen díky srovnání s lidskými měřítky elektrikáře u Fiatů, jež JEMU naprosto chyběla. Jedno věděl určitě: tu bílou zakřivenou stuhu v sobě, kroužící kolem nestvůry z horečných snů, musí zabít, dříve než ona zabije jeho. A protože jsou nerozlučně spojeni, zahynou společně. Sofia. Ragazza.

S nejistýma očima, bloudícíma po roztančených křivkách obrysů, udeřil mladíka pěstí. Ten zavrávoral ani ne tak pod tápavou a slabou ranou, ale překvapením. Nahrbil se jako kočka, aby se na Pepina vrhl. Dívka se mu zavěsila na paži.

„Ne, prosím tě, ne! Je opilý. A víš, že já s tebou… Pojď. Honem pojď!“

Mládenci se zvolna vrátila barva do dvou okrouhlých skvrn na tvářích, takže se podobal loutce nebo pacientovi postiženému tuberkulózou. Těžce oddychoval. Vytáhl z kapsy drobné a hodil je na pult. „Grázle. Syčáku,“ řekl přeskakujícím hlasem. „Pojď. Máš pravdu.“

Bompiani osaměl s tlustým astmatickým hostinským, který už s nasupenými modrými rty obcházel pult. Nastával rozhodující okamžik. Vinárník po něm hmátl rukou rozměrnou jak šunka a Pepino vložil poslední zbytek síly do poslední nezbytné námahy. Uchopil láhev carpana za hrdlo a praštil promodralého potomka nesčetných putykářů do holé lebky. Podařilo se mu to udělat neočekávaně, tak, že ani zkušený vyhazovač nebyl připraven. Zakolísal, zlomil se – což se zdálo takřka nemožné – v tlustém pase jak kružítko a těžce dopadl na kolena a na lokty. Potřásal a kýval hlavou. Velký dobrácký pes.

Pepino obešel pult. Musel se ho přidržovat jako trosečník záchranného voru. Nejistým pohybem vytáhl zásuvku. Vinárník se už zotavoval, jen obličej měl znatelně fialovější. Asi zažil mnoho daleko horších protivenství osudu.

Ano, ovšemže tady byla vojenská beretta, schovávaná načerno a bez zbrojního pasu, s dlouhou hlavní a dřevěnou vroubkovanou pažbou. Zbývalo riziko, že je nenabitá nebo dokonce s provrtanou komorou a slouží jen jako desítko obzvláště nepokojných hostů nebo lupičů, ale to riziko musel Pepino převzít. Ne. Zřejmě bylo všechno v pořádku. Když cvakl pojistkou, objevil se na tváři vinárníka výraz zděšení. Těžce se zdvihl a mávaje tlustýma rukama kupodivu svižně vyběhl z místnosti, div neprolétl skleněnými dveřmi. Bompiani slyšel, jak na ulici něco huláká.

Neusmál se, tak dalece už nebyl člověkem. Ale to hrozné rotující a nelítostné přece jen musí zahynout. Pomalu, s obrovským úsilím zdvihl pistoli, aby si ji přiložil ke spánku. Ragazza. Sofia.

ON věděl velmi dobře, že události vrcholí, mozková kůra zčásti už uspokojivě ovládnutého organismu však stále bouřila a burácela v explozivních výbuších emocí, pohybů i pocitů. Na její další rekonstrukci nebo na pokus o účinné blokování spojů nebylo ani pomyšlení. Zbývala poslední možnost – útlumová thalamická centra.

ON se jimi tedy počal obírat – a Pepinova ruka s pistolí, dotýkající se už černým kroužkem ústí hlavy, v níž se tísnily dvě naprosto rozličné bytosti, klesla na pult. Ochromila ho strašná únava, rozlévající se po celém těle, podlamující kolena a svazující paže. Byl by se jí poddal, byl by se zhroutil za pultem jak hadrový panák, jak lidská medúza, zbavená kostry, kdyby opět na okamžik nenastalo zvratné spojení. ON musel pracovat rychle, a navzdory své takřka absolutní dokonalosti nemohl dbát na každý detail dějů mezi dvanácti miliardami mozkových buněk.

Nepochopitelné, spjaté, nekonečné, omezené, rotující, chladně nelítostné. Přízrak z horečky. Obrovské a ne-stvůrné.

Znovu otevřel oči a po chvíli se mu podařilo ustálit bílou skvrnu, která se zprvu rozšiřovala, smršťovala a měnila obrysy jak améba.

„Nedělejte blbosti a zahoďte to!“ řekl nejistě policista a výhružně zakýval pistolí.

Bompiani odklonil hlaveň beretty a s nesmírnou námahou stiskl spoušť. Naštěstí šla lehce. Beretty měly vždycky lehkou spoušť, až moc. Bývaly na ni pořád stížnosti. Kulka roztříštila skleněnou tabuli dveří daleko od policisty, ale těžká pistole zaduněla v malé, zakouřené hospůdce jak pevnostní dělo. To stačilo. Vesmír se otočil vzhůru nohama. Pracně rekonstruovaný organismus byl surově rozmetán, rozerván a zničen spolu se zbytky toho, co ještě dnes, ještě před několika minutami bylo celým Pepinem Bompianim. Pro něho i pro lidstvo přestalo existovat ono obludné a nelítostné. Bytí bylo nahrazeno nebytím. ON poprvé dokonale zklamal.

Velice zdařilý koktail

Snadno si lze představit, £e ve shromáždění maskar, jaké jsem zde vylíčil, nemohl takový rozruch vzbudit žádný běžný zjev.

A. E. POE

Představte si, baronko,“ oznamoval don Francisco už od vysokých skleněných dveří, „hrála pétanque. Opravdu! Slyšel jsem třeskot boules už zdálky. Není to přinejmenším půvabné, drahá přítelkyně?“

„Netušila jsem, že trpíte také na lafrénesie de la pétanque, plukovníku. V každém případě vás vítám. Oba.“ Dívka se rozzářeně rozhlížela salónem, jehož jednu – a to nejzajímavější – stěnu nahrazovalo francouzské okno, teď otevřené na terasu a dál na tmavomodré moře, tu a tam duhově opaleskující skvrnami nafty. Ve vázách byly téměř svěží růže a na stěnách skleněné rakvičky s vycpanými kolibříky. Nad pojízdným křeslem, v němž se pod šňůrami perel a podezřelými briliantovými brožemi takřka ztrácela drobná a dnou pokřivená baronka Baudoinová, visel pozlacený rám ve tvaru taveného sýra, chránící plesový vějíř s mnoha podpisy, jenomže ty nebylo možné na dálku přečíst. Ty šaty má buď od Balenciagy, usoudila baronka, nebo si je spíchla sama ze dvou ručníků. Podle šatů bych soudila spíš na Balenciagu, podle té holky na ručníky. On sen fout. Houby na tom záleží. Teď. Písek a skály se pomalu, jako každý den, drolily a v miniaturních lavinách se sypaly na cornische, spojující Nice s Monakem, jenomže dnes poprvé po velmi dlouhé době nikdo nesmetal písek a neodhazoval kameny. Květiny počaly vadnout, protože nedostaly ani svou obvyklou dávku vody, ani umělá hnojiva, jejichž náklady přiváželi denně les cheminots, železničáři, s rozkoší a zadostiučiněním pokrývající sazemi statisíce bláznů, natlačených rameno na rameni takřka od Hyéres až k Monte Carlu. „Doufala jsem, plukovníku, že si konečně alespoň dnes vezmete svůj slavnostní stejnokroj,“ poznamenala baronka. „Slibujete mi to už čtyřicet let.“

„Jednačtyřicet, drahá přítelkyně,“ pousmál se don Francisco očima dítěte a samotářského vlka. „Za tu dobu jsem ztratil alespoň třicet kilogramů a přinejmenším stejné množství iluzí o stejnokrojích a o mnohém jiném. Promiňte!“

„Jen originality vám díky bohu zbylo na rozdávání, plukovníku,“ ozval se od mahagonového baru Faraón. Připravoval drobnými, jakoby štítivými pohyby šejkr a kostky ledu. „Vážit iluze – opravdu, opravdu… Ale jinak s vámi ovšem souhlasím. Kdyby všichni generálové a plukovníci, žijící na penzi v Nice, náhle vtrhli ve svých uniformách do ulic, nebylo by se co divit těm, kteří by se domnívali, že byla znovu vyhlášena první světová válka. Pro velký úspěch.“

Baronka Baudoinová znuděně obrátila oči ke stropu. „Raymond Cartier. Jedno z mých největších přání se mi už asi nesplní, Raoule. Slyšet vás říci alespoň něco původního. Ostatně dnes by plukovník ve stejnokroji působil docela jinak. Patetičtěji.“

„S iluzemi obvykle odchází i patos, Žofie,“ řekl napůl sám k sobě Faraón, znechuceně zkoumaje proti světlu obsah jakési láhve. „A pokud jde o původnost… Té jsem se za ta léta s vámi musel už dávno definitivně vzdát, má drahá. To je lichotka.“

„Rozumím, i když nechápu, proč nudíte společnost rodinnými klepy. Musím si zkrátka plukovníka ve stejnokroji jenom představovat.“

Bary jsou prázdné, jen lednice občas zahučí a zanedlouho zase polekaně zmlkne. Žádný obchod, žádné aperitivy. Prázdný je Ruhl (barman Peter), prázdný je Carlton (barman Jules), prázdný je Negresco (barman André), prázdný je Hotel de Paris (barman Victor). Jemné langoustines v kuchyních Bonne Auberge, Chévre ďOr a Bec Rouge jsou už nenávratně otráveny vlastním jedem. Jedy dokonce začínají pronikat i stříbrnými těly ryb – rouget, chapon i daura. Demerdez vous. Okřídlené heslo cizinecké legie. Pomozte si z toho dreku sami. „Raoule – nechtěl byste nás konečně obsloužit? Nejprve ovšem slečnu… slečnu…“

„Esperanza, madame,“ uklonila se. Na vějíři už rozluštila podpisy Elsy Maxwellové a Franka Jaye Goulda a Noela Cowarda a Alexandra Woollcotta a Scotta Fitzgeralda. A Somerseta Maughama a Mary Pickfordové. A pravděpodobně Douglasa Fairbankse a H. G. Wellse. A docela dole…

„Esperanza. Naděje. Z Cádizu, Granady, Acapulka?“

„Ne…, madame. Lituji. Z Massachussets.“ Don Francisco se zasmál tichým vlčím a dětským úsměvem, stahujícím vrásky až k propadlým spánkům.

„Naděje z Ameriky, drahá baronko. Ještě litujete, že jsem mladou dámu odvedl od pétanque? Není to osudové?“

„Vy Španělé jste vždycky osudoví, plukovníku,“ ujistil ho Faraón. „Co vám mohu nabídnout… Esperanzo?“

„Nevím – snad trochu rajské šťávy. Děkuji.“

„Spíš osudní než osudoví, Raoule. Jenže náš drahý don Francisco ovšem nikdy nemusel dělat ani vrátného v baru, ani taxikáře v Paříži, ani popeláře tady v Cannes. Pamatujete se na ně ještě?“

Oba staří pánové se zdvořile uklonili. Ještě se pamatovali.

„Večer se popeláři převlékli do přiléhavých operetních uniforem, a stal se z nich taneční soubor, konkurence andaluského baletu…,“ pokračovala baronka, zatímco upřeně sledovala Esperanzu z Massachussets. Fairbanks to byl určitě. A ještě Isadora Duncanová a Norma Shearerová. „Pro mne jako vždy blanc – cassis, Raoule.“

„Samozřejmě, drahá, blanc – cassis“ ujistil ji Faraón, jako kdyby uklidňoval vřeštící dítě. Ta ztráta původnosti se mu konec konců docela vyplatila. Na dno sklenky trochu ostružinového sirupu. Bílé víno. Led.

„Od těch dob jsem neviděla na Cote ďAzur tak krásné mužské nohy,“ posteskla si baronka a posměšně sjela pohledem vychrtlou postavu Faraóna. Sklenky se mu v rukou jemně, takřka neznatelně třásly, takže občas vydávaly dlouhý, s výškou hladiny stoupající tón. Jako biskup, celebrující při slavné transsubstanciaci. Víno v krev, víno a pernod a sirup v negroni. „Škoda že jste se nikdy nedostala na Ile du Levant, milá přítelkyně. Mezi nudisty,“ poznamenal nepřítomně don Francisco, dívající se ustavičně přes terasu na moře a na olejové skvrny, ačkoli jej záblesky oslňovaly.

„Co bych tam viděla?“ ušklíbla se baronka. „Četníka, který nosí na znamení své důstojnosti na hlavě képi. Jinak nic.“

„Škoda,“ řekla baronka. „Opravdu škoda. Ta képi by mne na mou duši moc zajímala.“ Všichni se k ní otočili. Esperanza se smála. Docela jinak než don Francisco. Možná o něco hůře. Faraón k ní přistoupil s vysokou sklenicí, naplněnou zelenavou tekutinou. „Vaše tomate, Esperanzo.“ Ve zkušebně Orchestre National de l’Opera de Monte Carlo spadl z pultu notový list právě na housle, pohozené na podlaze. Kasina v Nice, v Mentonu, v Cannes a v Juan-les-Pins neotevřela, ačkoli už minula třetí hodina. Kasino v Monte Carlu zůstalo tiché, ačkoli už dávno minula posvátná desátá hodina, kdy se tu nedočkavci tísní před bronzovými dveřmi.

A žádný posel ze Société des Bains de Mer nepřišel, aby zjistil příčinu a zajistil věcem obvyklý chod. „Ale to přece není rajská šťáva!“ podivila se Esperanza. „Omluvte divokého domorodce, má drahá,“ zachřestila baronka perlovým náhrdelníkem. „Pro nás znamená tomate pernod s grenadinou. Chcete opravdu jus de tomate? Raoule, drahý, v ledničce…“

„Ne, ne – zkusím tohle,“ Esperanza takřka vytrhla Faraónovi sklenici z ruky a žíznivě se napila. Velekněz Faraón taktně sklopil zrak a podal baronce její blanc-cassis. Sám si nalil sklenku ricardu. Don Francisco ovšem třímal napoleona, který tu už dávno nahradil zámořskou „ouski“. Uklonil se baronce a současně s napřimováním neohebného těla si vlil koňak do hrdla. Přes pergamenově žlutou tvář s orlím nosem mu sklouzl růžový mráček a rychle opět zmizel za tuhým límcem. Baronka usrkávala blanc-cassis drobnými doušky. Faraón svou sklenici odložil. Ze cviku. Příliš často byl z povinnosti posledním střízlivým a v rámci svých služeb odtud odklízel trosky společnosti. Pak si uvědomil, že dnes nikoho odklízet nebude, a napil se.

„Kam se pořád díváte, done Francisko?“ projevila zájem baronka.

„Počítám, kolikrát se tu už někdo vylodil,“ odpověděl don Francisco a přitiskl si prázdnou sklenici k tváři, jako by jí chtěl projevit něžný dík. „Od Féničanů, Kartaginců, Římanů…“

Baronka zívla. „Vaše domněnka, že si pamatuji na Bonapartovo vylodění u Juan-les-Pins, když se tak bláznivě hrnul z neocenitelné Elby, je urážlivá. Roku 1815 jsem byla ještě hrozně maličká, plukovníku.“ Don Francisco přistoupil čapím krokem k baru a nalil si další koňak.

„Vy jste nebyla nikdy ani příliš mladá, ani příliš stará, má drahá baronko. Vy jste mýtus Riviéry. Její ztělesnění. Vy jste belle epoque. Ostatně Napoleon tu přistál dříve, v roce 1799, po egyptské kampani. V Saint-Raphaelu.“

„To je úžasné,“ řekla Esperanza uznalým tónem, jako by don Francisco právě provedl trojité salto, a dopila tomate. Faraón předvídavě přinášel další sklenici. „Vy jste ztělesněná kronika, pane plukovníku!“ Další růžový mráček.

„Vůbec ne. Chodil jsem denně po Avenue Commandant Guilbaud, kde stojí na věčnou paměť tohoto útěku od vojsk pyramida, Esperanzo. Nižšího velitele by za to zastřelili. A baronka, ostatně jako vždy, přehání. Všichni se pamatujeme na vylodění Spojenců u Saint-Raphaelu, Fréjusu a v Saint-Tropez. Že, baronko?“ Baronka Baudoinová předstírala zívnutí. „Jakmile začnou mluvit o Mussolinim, požádám vás, drahá Esperanzo, abyste mne laskavě a rychle odvezla někam jinam. Docela jedno kam.“

„Slibuji vám, že to jméno nevypustím z úst, baronko,“ řekl don Francisco. „Nemám ani proč. Uvažoval jsem jenom o možnostech vylodění. Dalšího vylodění.“ Po promenádě od hotelu Tour k Boutique Vachon, kam se v létě nepochopitelně a protifyzikálně vejde osmnáct tisíc lidí, přicházejících v podvečer ze Sainte-Maxime a Le Levandou, přeběhla bílá kočka, zděšená vlastním stínem, a schoulila se pod opuštěný automobil. Pak si dodala odvahy a vydala se opatrně k moři, na velice módní Epiplage, hledat leklé ryby vyhozené příbojem. Na místě, odkud kdysi malovali Bonnard, Signac, Braque a Duffy, zůstal osiřelý amatérský stojan s plátnem, pokrytým několika ohavnými barevnými cákanci. A gangsteři se odstěhovali od prázdných vil a otevřených hotelů.

Bílé chleby baguettes ležely na policích pekařství. Závany horkého, zalykavého scirocca sbíraly papíry a odpadky, tančily s nimi a zaháněly je od moře, ke kalužím nafty. Faraón ještě jednou roznesl tomate a blanc-cassis s napoleonem a negroni.

„Tyhle krátké sukně jsou velmi pohodlné, viďte, Esperanzo,“ vystřelila baronka. „Ve vašich létech jsem musela při chůzi předstírat, že jedu na kolečkách. Nohy se bohužel dostaly do módy až daleko později, má drahá.“

Don Francisco se chápavě pousmál. Baronka zahlédla, kam se dívá. Nemohla mu odpustit, že je ještě stále charmeur. Takové věci se nikdy neodpouštějí. „A pokud jde o to vylodění…,“ navázal nit nad nebezpečnou trhlinou rutinovaný kardinál-travič Faraón, „plukovníku, chtěl jste…“

„Ne – nechtěl jsem vůbec nic. Nic takového se nemůže stát. Vláda provedla opatření… Víte, vlády jsou víceméně povinny už v zájmu zachování nezbytného minima sebeúcty ustavičně provádět nějaká opatření.“

„Trochu hloupé opatření, řekla bych,“ poznamenala baronka. „Kromě toho silně vulgaire. Ještě horší než vykácení těch nádherných pinií v La Foux a ty odporné miny v zálivu Saint-Tropez. To ovšem byli les boches. Jsme rozhodně radikálnější, nemyslíte, plukovníku?“ Don Francisco mlčky přikývl a znovu přehlédl hladinu, pokrytou olejovými skvrnami, až k obzoru. Teď, teď to muselo přijít. Teď. Cítil to nevýslovným a prastarým instinktem vlků a dětí. Teď.

Naděje z Massachussets postavila poněkud nejistě svou prázdnou sklenku na leštěnou desku sekretáře, nad čímž Faraón nesouhlasně povytáhl šedivá, kartáčům podobná obočí.

„Já na ty… na ty vesmírné potvory, co přistály v moři, stejně nevěřím,“ prohlásila rozhodným tónem, jako by očekávala vydatný odpor všech přítomných. „Marťani. Blbost. A ty exploze. Leda někde v Africe. Ale tady?“ Don Francisco se neobrátil. Nechtěl promeškat jedinečný okamžik.

A za obzorem se zvedla obrovská vlna, větší než všechno, co si dovedl pod pojmem „mořské bomby“, přeplňujícím vládní rozkazy k okamžité evakuaci pobřeží, představit. Vlna botnala, kynula, svlékala se z nových a nových kůží pěny a vydala se k pobřeží. Za chvíli, za minutu, za pár vteřin spláchne Bonne Auberge, Chateau de Madrid, Hotel de Paris i vycpané kolibříky a vějíř se směšnými podpisy. Letí, nic ji už nezadrží. Naděje z Massachussets. Don Francisco se odvrátil od moře. Sklenka dalšího tomate v rukách Faraóna zněla vysokým, rozechvělým tónem.

„Já myslím, že to je ohromný koktají!“ jásala Esperanza, šťastná, že už nemusí vypadat jako na kolečkách.

Don Francisco si rychle nalil z karafy třetího napoleona a jediným pohybem zápěstí jej vlil mezi úzké rty.

Pan kolega

Sapiens nihil affirmat,

quod non probat.

(Moudrý nepotvrzuje ničeho,

co nemůže dokázat.)

Římské přísloví

S doktorem Kovářem jsem se setkal vlastně z jeho iniciativy. Přišel jednoho dne odpoledne do vinárny na Starém Městě, kam jsem občas zašel na večeři a na pár sklenic vína, protože tu bývával klid a kolem tří dřevěných, pěkně patinovaných stolů takřka liduprázdno. V rohu sedával nad čtvrtkou červeného malíř František Tichý, někdy sám, někdy se známým fotografem nebo některým jiným z party, u samých dveří si pozpěvoval po své dávce švec Petrlík národní songy a zachmuřený číšník pan Pálhans se obíral svými patrně neveselými myšlenkami. Jinak ani noha – nahodilí hosté se scházeli až později. Od těch dob se vinárnička k nepoznání změnila a stala se z ní velká a ohyzdná ratejna, ale o tom nechci psát. Tenkrát vypadala přívětivě, důvěryhodně a přímo vyzývala k upřímným, otevřeným hovorům, jejichž podíl pravdy vzrůstá každou sklenkou. A tehdy také přišel doktor Kovář a rozhlížel se kolem dokola krátkozrakýma očima.

Nevěřil jsem svým očím. Proslulý asketa Kovář ve vinárně…

„Pane kolego!“ zavolal jsem na něho z příšeří stolu, zachumlaného stěnou do útulného šera. „Co to vidím? Vy, a v těchto končinách hříchu?“ Kovář se obrátil po hlase. Očekával jsem – pochopitelně – že ho setkání nijak nenadchne, ale zatvářil se naopak potěšeně.

„To jste vy, Brunere? Sláva vlasti! Už jsem se bál, že mne špatně poučili o vašich zlozvycích.“

„Vy mne hledáte? A kdo vás tak přesně informoval?“

„Přece Cída, Cyril, váš laborant. Prý touhle dobou býváte bud u Zlaté štiky – ale tam jste nebyl – nebo tady. Třetí možnost není. Kdybych prý vás nenašel tam ani tam, mám se poptat po nemocnicích a v márnici.“ Trochu nervózně se zasmál a začal si zbytečně čistit brýle cípkem příšerné kravaty.

„Cída si ty kecy hned zítra vypije,“ řekl jsem, ,,ale když už jste mne nachytal, tak si sedněte. Pane Pálhansi, ještě jednu čtvrtku frankovky.“

Kovář odmítavě zamával rukama, pak si však uvědomil, že je výjimečně ve vinárně, kde se nejspíše sluší pít víno, a neprotestoval. Dokonce tu a tam usrkl.

„Tak povídejte, co mi chcete, nezkrotná ozdobo české biochemie…“

„Víte,“ začal Kovář, ,,setkal jsem se s vámi zrovna tady, protože… protože mám pocit, že se mně vysmějete. A tady to asi snesu lépe než v ústavu. Před Cídou a tak. Rozumíte?“

„Jo,“ ujistil jsem ho. „Před Cídou a před slečnou Janou a tak.“

Doktor Kovář mírně zrudnul a loknul si frankovky. Nějak ztratil nit.

„Tak povídejte,“ vyzval jsem ho. „Ze sedíte ve vinárně se starším pánem, který tu má svůj jourfixe, vám slouží leda ke cd. Netvařte se jak presbyteriánský kazatel na striptýzu, prosím vás. A o Janě a o vás ví celý ústav stejně dobře jako Cída o mém štamgastovství tady a u Štiky. Tak jaképak copak, že?“ Ještě jednou si přeleštil křišťálově čisté okuláry. „Brunere, to, co vám chci říci, není žádná legrace, rozumíte…“

„Fajn. Takže dosti šprýmů a obořme se do Mozarta, jak říkává pan Talich. Poslouchám.“

„Víte, v poslední době pracuji na zvláštním úkolu pro farmakology a při té příležitosti jsem nejen chemicky, ale i opticky analyzoval celou řadu látek, získaných z všelijakých kytek i zvířat. Všechny organické sloučeniny, které skládají živou hmotu, jsou, pokud vůbec ukazují optickou aktivitu, levotočivé…“

„O tom jsem už jako doktor přírodních věd kdesi kdysi cosi zaslechl,“ poznamenal jsem. Kovář v zápalu nepostřehl, že jsem svou poznámku mínil ironicky. O důsledné levotočivosti všech složek živé hmoty se učí už na dvanáctiletkách – pokud vím.

„Tak vidíte,“ pokýval spokojeně hlavou. „Je to dokonce, jak se zdá, jedna ze základních vlastností skladebních kamenů života vůbec, tak samozřejmá, že se tím už nikdo mnoho nezabýval. A teď si představte, Brunere: já našel pravotočivé sloučeniny! Dokonce celé skupiny – a jsou součástí protoplazmy, ne že nejsou, Brunere.“ Kývl jsem na pana Pálhanse, aby se obtěžoval ještě se sklenkou frankovky. Kovář byl značně citlivý mládenec a nechtěl jsem se ho dotknout. Už proto ne, že v mém oddělení pracovala Jana, kterou doktor Kovář podle svého názoru tajně, ač zcela zjevně a naprosto bezúspěšně miloval, za což jsem se cítil poněkud zodpovědným. Ale to už je jiná kapitola.

„No dobrá, kolego. Jenomže na tohle už před vámi přišel taky Achimov a Brünnigs a další pánové. Což vím, ačkoli jsem jenom docela obyčejný biolog a rigorózum mám, zaplaťpámbu, nějaký ten rok za sebou.“

„Ale to se rozumí,“ vrhl se opět na své nebohé brýle Kovář. „To se rozumí, že jsem si nechal udělat v Akademii pořádnou rešerši a všechny práce, alespoň ty základní, znám. Achimov, Brünnigs, Dave, Sullivan a ještě moc jiných. V koloidech je vždycky přimícháno nějaké to promile právo točivých molekul, to já vím, i když nevím, jak se tam ty potvory dostaly. Jenže tohle je něco docela jiného, Brunere. Já našel organismy, které mají kompletní soubory pravotočivých aminokyselin. Například. Nebo uhlohydrátů. Nebo mastných kyselin.“ Odmlčel se. Přemýšlel jsem, co mu mám odpovědět. „To je ovšem terno, Kováři,“ řekl jsem nakonec. „Z toho by mohla koukat státní a třeba taky Nobelova cena. Jestli se ovšem nemýlíte. Vypadá to skoro jako pohádka, že by bylo možné ještě dnes dělat objevy zásadního významu s výbavou 19. století. V tomto případě jenom polarimetrem, jestli se nemýlím. Gratuluju! Jenomže pořád nechápu, co s tím mám společného já –“

Kovářovi se rozčilením třásla ruka s poloplnou skleničkou tak, až víno kapalo na stůl. Tady to nevadilo. Ubrusy pan Pálhans odjakživa zavrhoval jako zbytečnou rozmařilost.

„Ještě jsem vám neřekl všechno, Brunere. Vlastně ani ne to hlavní. Nejdříve mi ale slibte, že si celou věc necháte pro sebe. Víte…“

„Samozřejmě že vím, pane kolego,“ ujistil jsem ho. „Kdybyste o tom jenom špitnul Jeho Veličenstvu Robertu Prvnímu, řečenému Veliký (to byl Kovářův před stavený profesor Robert), měl by o jednu krásnou vědeckou práci více, a vy byste byl zahrnut v předmluvě mezi anonymní ‚milé spolupracovníky‘, kteří tu a tam něco přidrželi, donesli nebo ohřáli. Je to tak?“

„Naprosto přesně,“ vzdychl Kovář a ustrašeně se podíval kolem sebe, zda se tam telekineticky nezjevil hrozivý kukuč Roberta Velikého. Nezjevil. Byl tu jenom obligátní pan Petrlík, který přemožen vytrvalým zpěvem tiše klímal. „Úplně přesně. A o vás vím, vlastně si myslím, že jste slušný chlap.“

„Merci,“ poděkoval jsem. „Pokusím se nezklamat vaši důvěru. Mimo to vás ujišťuji, že nehodlám vystupovat, ať už mne požádáte o cokoli, jako spoluautor. Ba ani jako jeden z milých spolupracovníků. Na mou duši že ne.“

Kovářovi se zřejmě ulevilo.

„Věděl jsem, že… Ale co!“ mávl rukou. „Pomoc, kterou od vás chci, není nijak zatěžující a můžeme to vyřídit třeba hned tady.“

„To by bylo prima,“ připustil jsem. „Už jsem tu sice dělal ledacos, ale vědecky jsem ještě ve vinárně nepracoval. Člověk se nemá zříkat nových zkušeností.“

„Nejzajímavější na celé věci je, že se ty pravotočivé molekuly vyskytují většinou… jak bych to řekl, aby se to vám, biologovi, nezdálo k smíchu… zkrátka v podivných organismech…“

„Aha,“ přikývl jsem. „Máte na mysli lidi, že?“

„Nedělejte si ze mne šprťouchlata,“ řekl káravě Kovář. „Já vím, že pro vás je zvíře jako zvíře a kytka jako kytka. Ale jako obyčejnému člověku, víte, zdravému rozumu…“

„Ne,“ prohlásil jsem pevně. „Mluvte si se mnou o čem chcete, ale ve vědecké debatě, kterou zatahujete do těchto posvátných končin, nemluvte o zdravém nebo dokonce selském rozumu. Již staří Řekové zjistili a Einstein s Heisenbergem, o jiných nemluvě, potvrdili, že se s vědou a poznáním nesnáší.“

„No dobře,“ vzdychl Kovář, „řeknu to tedy jinak. Některé kytky…“

„Rostliny,“ opravil jsem ho.

„Některé rostliny a některá zvířata projevují výjimečné vlastnosti, jinak v přírodě nevídané. Buď složením, nebo schopnostmi, zkrátka všelijak. Chápete?“

„Chápu. Mohu vám jich vyjmenovat hromadu.“

„Sláva, Brunere, právě o to mi jde… O to vás chci požádat. Představte si, že jsem nejvíce pravotočivých složek protoplazmy zjistil zrovna v těch podivných druzích.“

„Máte o tom nějakou teorii nebo alespoň hypotézu, Kováři?“ zeptal jsem se a dal jsem si pečlivě záležet, aby na mně nepozoroval přílišný zájem, tím méně vzrušení.

„Mám,“ prohlásil pyšně. „Víte, Brunere, já vám hrozně věřím, proto vám to nakonec všechno říkám. Mám dojem, že všechny ty kytky… promiňte, rostliny, a všechna zvířata, u kterých jsem našel pravotočivé složky, jsou vlastně zrůdy. Mutace. Možná že jejich změna začala zrovna u chemického složení, u optických vlastností molekul. Ty nezdařené mutace vyhynuly, mutace schopné života existují, ale jsou, to se rozumí, zvláštní. Co tomu říkáte?“

Napil jsem se, aby Kovář nepozoroval, jak velice se mi ulevilo. Jeho hypotéza byla asi stejně hloupá a beznadějná jako láska k Janě.

„To je zajímavé,“ řekl jsem. „Zajímavé a podnětné.

O jaké kytky, abych užil vaší spíše biochemické než botanické terminologie, a o jaká zvířata jde? Pokud mi to ovšem chcete prozradit, kolegáčku.“

Kolegáček byl už z jedné čtvrtky frankovky trochu pod párou.

„Vám, vám všechno, Brunere! Slyšel jste někdy o hlístníku hnízdáku?“

„Ano. V botanice.“

„Tak vám tedy nepovím nic nového. To, že rozkvétá už v dubnu, by konečně nebylo nic tak zvláštního. Ale že je bez chlorofylu…“

„Nepřehánějte svůj úžas, kolego! Vnitřek téhle kytičky je, pokud vím, vyplněn houbou, drženou v zajetí. Kořeny dopravují živiny k podhoubí a to je dál zpracovává.“

„Nezlobte se, Brunere, nechci se vám plést do řemesla, ale tohle to si moc dobře nepamatujete,“ řekl Kovář potěšeně. Hlístník hnízdák znám samozřejmě velmi dobře, ale chtěl jsem ho vyzkoušet. „Rostlina, vlastně ta její rostlinná část…“

„Ta kytka,“ napověděl jsem.

„Přesně. Ta kytka totiž požírá podhoubí, kterému sama přivedla živné látky. Tím to ale ještě nekončí. Hnízdák kvete, dokonce vytváří i semena, ale jsou to jenom jakési atrapy, protože nikdy neklící. Množí se tlustými kořeny, které se osamostatňují. Kvete a zraje jenom z přepychu, když si to může dovolit, když má dost zásobních látek.“

„No dobře, Kováři. A co? Tam jste našel ty svoje právo točivé vodičky?“

„Ne v celé rostlině. Jenom, jak říkáte, v té kytce. Glycidy a kompletní soubor aminokyselin. Houba, uvězněná rostlinou, je docela normální. Biochemicky vzato, samozřejmě. Asi se tomu budete smát, ale mně to připadá strašně… strašně abnormální… zvláštní… Jako by ta kytka byla skutečným uchvatitelem, vykořisťovatelem, prostě…“

„Zrůdou,“ napověděl jsem rychle. „Vývojově můžete mít pravdu, ale nezapomeňte, že všechny lišejníky jsou vlastně spojením řas a hub. A řasy, jak by měl vědět i pouhý biochemik, jsou přece nejnižší rostliny.“ Nepovažoval jsem za nutné vysvětlovat, že v tomto případě jde o něco docela jiného – že řasy používají chlorofylu ke společné výživě fotosyntézou, že… Ale to konečně není zajímavé.

„Můžete mít pravdu, Brunere. To by konečně podporovalo mou teorii. A víte, kde jsem našel ještě dost slušnou kolekci právo točivých aminokyselin?“

„Jak to mohu vědět? Nejsem jasnovidec.“

„V lymfě jedné ještěrky. Ta potvora žije v Gobi a jako jediné zvíře na světě používá ultrazvukového vibrátoru, vlastně celého těla, které kmitá jako ultrazvukový vibrátor, aby se bleskurychle zahrabala do písku.“ Kovář se najednou zarazil a pátravě se na mne podíval. „Mám vaše slovo, Brunere, nezapomínejte na to… To, co vám říkám, jsou shrnuté výsledky celých dlouhých let… Víte, jaká to byla doba a jaká práce, sehnat takové exotické potvory, jako třeba zrovna tuhle? Jste přece můj přítel?“

„Nechte už toho, kolego,“ ujistil jsem ho. „Jednak jsem opravdu vás přítel, i když o mně drbete s Cídou, a za druhé si vůbec nehodlám získávat vděčnost a přízeň Roberta Velikého. Pokud jde o tu potvoru, vypadá to zajímavěji než hnízdák. Na tom by opravdu něco mohlo být,“ řekl jsem, protože jsem pozitivně věděl, že tohle je slepá ulička. Takových zajímavostí v přírodě je, až bůh brání! Rybka Gnathonemus se skutečným elektrickým smyslem, podivuhodné dorozumívání mravenců… Ostatně pásovec se i bez ultrazvuku dovede takřka bleskurychle zavrtat třeba do asfaltu. Ale jen ať se pan kolega Kovář pobaví. Alespoň přestane truchlit nad nevyslyšenou láskou.

„A teď už mi konečně, vy budoucí laureáte Nobelovy ceny, prozraďte, co vlastně ode mne, ubohého přednosty zoologické laboratoře, chcete.“

Kovář se zapýřil – ta Nobelova cena mu zřejmě dělala dobře i v legraci.

„Další typy, Brunere. Další zvířata, a pokud o nich víte, i rostliny, které by mohly být zrůdami, mutacemi. Musím svou teorii dokázat a to se mi na dvou druzích určitě nepodaří.“

„To tedy určitě ne,“ připustil jsem a chvíli přemýšlel. „Co takhle celá australská fauna, kolego? Vačnatci, ptakopyskové, ježury – to jsou vlastně primisima třetihory, přesazené do našeho požehnaného dvacátého století.“

Kovář zabral. „Sakra, o tom jsem ještě nepřemýšlel, Brunere! Sice se mi celá ta australská menažérie zdá spíš jako relikt než jako zrůda, ale za pokus to stojí. A dál?“

„Vy jste ale neskromný, člověče! No tak když už jsme v těch živých fosiliích, zkuste to s ostrorepem. To je takový poslední živý trilobit. S gempylem, hadovitou makrelou. Nebo s poslední chrupavčitou rybou latimerií – jenomže to se SPOFA prohne, mládenče! Klokana si jakž takž opatříte ze ZOO, vačici taky, zvlášť jestli vám stačí odběr krve, pro ostrorepa si můžete dojet do Ameriky, ale gempylus a latimerie asi dají fušku.“

Nedal se svést na vedlejší kolej a supěl jak rychlík pořád za nosem.

„Bojím se, Brunere, že jste mi nerozumněl. Mně nejde o kuriozity, které jsou zajímavé tím, že přežily, ale o docela obyčejná zvířata nebo rostliny, jevící z ničeho nic mimořádné vlastnosti. Chápete?“

Chápal jsem a poskytl jsem mu několik typů, na které jsem si právě vzpomněl. Vědecká činnost ve vinárně nebyla k zahození.

Hned druhý den ráno jsem si vzal sličnou Janu stranou.

„Nebuď na toho Kováře tak zlá,“ řekl jsem jí. „Je to docela hodný mládenec a je do tebe celý pryč.“

„A to mi říkáš právě ty?“ vyvalila oči. „Nikdo třetí tu, pokud vidím, není. Nechci nic jiného, než abys s ním tu a tam trošku promluvila. Pobav se s ním třeba o jeho práci, panebože! Dělá teď něco, co ho hrozně zajímá, a jistě se ti rád svěří.“ Podívala se na mne zkoumavě, pohodila hlavou a vrátila se do laboratoře. V příštích dnech se příležitostně zmiňovala, jak Kovář obléhá zoologickou zahradu.

Klokani a ježury zřejmě zabrali a milý pan kolega se měl nějakou dobu čím bavit. Kováře samotného jsem vídal jen zřídka a nahodile. Vždycky se tvářil hrozně spiklenecky a mrkal na mne, jako bychom měli bůhvíjaké společné tajemství. Jak malý kluk. Asi po čtrnácti dnech mi Kovář zatelefonoval. Tlumeným hlasem a utajeně a la James Bond mne žádal, zda bychom se mohli sejít ,,v tutéž hodinu a na témž místě, rozumíte, kolego?“ a že prý mu na tom moc záleží. Ujistil jsem ho, že v tutéž hodinu bývám tak jako tak obvykle na témž místě a že mi jeho přítomnost nebude – v nejhorším případě – vadit.

Čekal už na mne nad čtvrtkou téměř nedotčené frankovky. Světák! Nenechal mne ani pořádně se posadit a už oznamoval novinky.

S australskými živými fosiliemi to nevyšlo – ježura sice má v mozkomíšním moku nepatrnou frakci pravotočivých glycidů, ale nestojí to celkem bratru za řeč. Ostrorepy nesehnal, nemluvě ovšem o gempylu a latimerii. Chtěl jsem mu poradit, aby se přihlásil do konkursu na příští vor Kon-Tiki, tam prý padali gempylové do spacích pytlů, ale nepustil mne ke slovu. „Ale zato jsem přišel na něco docela sám, Brunere! A je to úplná senzace. Představte si, že se mi čirou náhodou dostalo do ruky číslo radiobiologického časopisu…“ Cítil jsem, že se mi zpotily dlaně. „Někdo vám do něj zabalil tlačenku, co?“ Kovář se zasmál. Dnes byl zřejmě neprůstřelný pro všechny ironie. Žil svým objevem. Zářil a vypadal tak znamenitě, že by se snad zalíbil i Janě. „Skoro, kolego. Prolistoval jsem ho z nudy v čítárně, a tam jsem se dočetl, že z neznámých důvodů snáší škorpión druhu Pandinus dictator bez úhony ozáření dávkou až do 10 000 rentgenů, zatímco člověk je při 500 rentgenech téměř nenávratně ztracen.“ Pomalu jsem si zapaloval cigaretu, ačkoli obvykle nekouřím. Abych získal čas.

Kovář se zamyšleně odmlčel. „Já se vám musím k něčemu přiznat, Brunere. Když upřímnost, tak upřímnost. Já už v degenerativní změny nebo mutace nevěřím. Víte, mně se zdá… Vlastně jste mě na to přivedl s tou Austrálií, pamatujete? Docela autonomní, odříznutá skupina živočichů a rostlin… Já vím, vypadá to hrozně laicky, ale stále víc se mi vnucuje představa, že snad jde o celou zcela zvláštní skupinu života, víte, Brunere, o takový ostrov, který se do určité doby vyvíjel odděleně a pak se rozptýlil mezi… mezi nás. Do našeho světa. Co tomu říkáte?“

Záviděl jsem panu Pálhansovi jeho problémy – koutkem ucha jsem slyšel, jak si stěžuje ševci Petrlíkovi, který tentokráte ještě nedospěl do stadia národních písní, na mladší kolegy. Prý si z něj dělají šprťouchlata. Nějak jsem odpovědět musel.

„Zajímavé. Systematický průzkum těch pár desítek miliónů druhů rostlin a živočichů bude ovšem asi trochu nudná práce, nemyslíte?“

Nadšeně zavrtěl hlavou a zatvářil se znovu jako James Bond.

„Ba ne! Já jsem se teď, kamaráde, zažral do radiobiologie a půjdu po tomhle prkně. Víte, analýza a polarimetrie všech možných složek protoplazmy dá, to se ví, fušku, ale pod nějaký gamazářič můžete vstrčit třeba dvacet hmyzích druhů najednou, a hned uvidíte, co to udělá. Ostatně tohle je už většinou hotovo a já mohu klidně parazitovat na výsledcích druhých.“

„No tak prima, kamaráde,“ řekl jsem. „Nobelova cena vás nemine. Máte teď nějaký konkrétní plán?“ Podíval se obezřetně kolem a ztišil hlas, jako by se pan Petrlík chystal hned zítra pustit do konkurenčního radiobiochemického výzkumu. „Mám. Dneska mi přivezl jeden fiskus, študák, ale ohromný fanda, vzorky řas z jáchymovských a příbramských radioaktivních pramenů. Podívám se jim na zoubek, Brunere. A pořádně!“

„Tak to tedy máte prima možnost,“ ujistil jsem ho. „Moc mne to zajímá. Prosím vás, zavolejte mi hned výsledek, ano?“ Zatvářil se vítězoslavně.

„Já jsem věděl, že vás to chytne, kamaráde! To si pište, že zavolám. A že se taky v té práci ocitnete. Nejen mezi

,váženými spolupracovníky‘.“

„To jsem sám zvědav,“ řekl jsem úplně po pravdě.

Na třetí, stejně konspirativně sjednanou schůzku si mne

Kovář pozval asi za týden. Vypadal přepadle, unaveně a jen stěží se mu dařilo soustředit se.

„Co je?“ zajímal jsem se. „V řasách z Jáchymova žádné pravotočivé zázraky?“

„Ani stopa,“ řekl lhostejně.

„Nic si z toho nedělejte, kolegáčku. Zkrátka je ta vetše domněnka o souvislosti pravotočivosti s odolností proti radioaktivitě přitažená za vlasy. To se stává i v nejlepších rodinách. Zkuste to z jiného konce. To je toho!“

„Vy mi nerozumíte, Brunere,“ řekl sklesle. „Rasy z Jáchymova vzal čert, ale ten fiskus mi přinesl jaksi z vlastní píle, ex privata industria, i řasy, které kupodivu vegetují v chladící vodě atomových reaktorů, ačkoli by vlastně měla být absolutně sterilní.“

„No a?“

„Kompletně pravotočivé, Brunere. Od A do Zet. Všechno – složky aminokyselin, tuků, uhlohydrátů. Úplně všechno. Brunere, kamaráde, já se hrozně bojím.“

„Odkud byly ty řasy?“ otázal jsem se. „Záleží na tom?“ Zavřel unaveně oči a chvíli mlčel. „Z Řeže. Asi. Vlastně ani nevím. Na tom nezáleží, Brunere. Nespal jsem celou noc. Mezi námi, rozumíte, mezi námi lidmi je na téhle planetě něco cizího. Něco, co snáší obrovské dávky pronikavého záření. Něco, co se vymyká pozemskému životu, který si už celé miliardy let vybírá stavební kameny jen z levotočivých sloučenin. To není samo sebou, Brunere! Co s tím mám dělat?“

Přemýšlel jsem.

„V každém případě si potřebujete odpočinout. Hned. Relaxovat – a na to je nejlepší sauna. Mám ji na chatě. Pojďte, pojedeme tam, vypaříme se, vypotíme, a pak budeme spolu přemýšlet co dál.“

Zaplatil jsem, a aniž jsem se ho zeptal na mínění, požádal jsem pana Pálhanse, aby zavolal taxi. Za půl hodiny jsme už byli na místě – chata je malý kousek za Prahou. Kovář po cestě nepromluvil takřka ani slovo, chvílemi snad dřímal. Jeho pokus o zaplacení poloviny účtu taxikáři jsem hladce odrazil.

V sauně, jak se zdálo, okřál, a když hupsnul do bazénu s pěkně studenou vodou, vypadal zase docela přijatelně.

„To byl senzační nápad, Brunere! Netušil jsem, že jste tak přepychově vybaven. Ta sauna je ohromně šikovné zařízení, že?“

„Bezvadné. Ještě to poznáte sám, kolego,“ ujistil jsem ho upřímně.

Večer jsme se shodli, že Kovář objedná ještě další vzorky řas, žijících jednak v přirozených radioaktivních pramenech, jednak v chladící vodě reaktorů, a já že provedu rešerši o všelijakých potvorách, nápadně vzdorujících záření. Kovář proměří optickou aktivitu základních sloučenin v protoplazmě a podle okolností pak uveřejní v odborném tisku předběžné sdělení. Dojatě mi děkoval a div se nerozplakal, když jsem i za těchto okolností nejen odmítl figurovat v jeho práci jako spoluautor, ale výslovně požádal o utajení mé spolupráce. Potěšilo ho to. Zřejmě ještě pořád aspiroval na Nobelovu cenu. K objednávce dalších vzorků řas už nedošlo, protože druhý den odpoledne se Kovář zhroutil v laboratoři. Vyčerpáním, jak usoudil naprosto chybně náš závodní lékař – ale těžko mu něco vyčítat, i neměl nejmenší důvod myslet na něco jiného a ani ve snu by ho patrně nenapadlo, že jsem do sauny vzal kromě mýdla a březových prutů také zářič nového typu 2B 118, takže v okruhu několika metrů dosáhla dávka za půl hodiny kolem 10 000 rentgenů. Škorpión druhu Pandinus dictator by ji možná přežil, člověk ne.

Sauna je opravdu velmi šikovné zařízení, už proto, že do ní lidé nevstupují s hodinkami a vůbec s kovovými předměty, které by mohly dosvědčit indukovanou radioaktivitu. Prsteny Kovář nenosil a zuby měl zdravé. Mohl jsem být úplně klidný. Za dva dny mu začaly mizet všechny krvinky a krvácel z kůže i ze sliznic. 10 000 rentgenů je milosrdná dávka – jde to rychle. Navštívil jsem ho, když už nemohl mluvit a jen s námahou otevíral oči, rudé krevními výrony. 4 „Rozumíte mi, kolego?“ řekl jsem, když jsme osaměli. Namáhavě otevřel víčka a po chvíli bylo vidět, že mne poznal.

„Musím vám něco říci. Měl jste pravdu. Na téhle planetě je opravdu něco cizího a vy jste první, kdo na to přišel. Jediný, jak doufám. Víte, vlastně jste si tu Nobelovu cenu skutečně zasloužil. Gratuluji vám, i když trochu pozdě.“

Zavřel oči a zdálo se mi, že se pousmál. Při odchodu jsem se setkal s asistentem ošetřujícím Kováře. Nesl další krevní konzervu pro transfúzi. „Už mu nepomohou,“ řekl mi, „tak rychlou panmyeloftizu jsem za své praxe ještě neviděl. Bůhví co se mu stalo. Ale to víte, povinnost je povinnost. Nejhorší je, že nám pomalu dochází krev. Nejste náhodou univerzální dárce? To přece není taková oběť, vycedit pět set kubíků pro kolegu, nemyslíte?“

Odpověděl jsem, že bohužel univerzální dárce nejsem, a rozloučil jsem se. Nelhal jsem – žádný pozemský člověk by z mé krve, složené vesměs z pravotočivých sloučenin, nemohl mít prospěch.

Toho večera Kovář zemřel a celá záležitost prozatím skončila. Ověřil jsem, že nezanechal poznámky, které by mohly kohokoli přimět k pokračování v jeho výzkumech. Příliš se bál o autorství. Jeho fiskuse, studenta, který opatřil řasy z reaktorů, bedlivě sleduji a v případě potřeby jej pozvu do sauny. Jistě bude polichocen a poctěn.

Přesto však považuji za svou povinnost upozornit Koordinátory Akce Země, že Kovář nemusí být jediný, kdo se touto problematikou zabývá, a že by naše postupné osídlování mohlo být kdykoli odhaleno znovu. Doporučuji androidy toho typu, v jakém po dobu plnění úkolu dočasně žiji já, ponechat v nasazení, uvážit však užitečnost další činnosti průzkumných zařízení pro pouštní atomové střelnice (typu štírů) nebo pro reaktory (typu řas). Zprávy, které odeslaly, představují již ve svém souhrnu dostatečný materiál, abychom se s tak snadno odhalitelnými typy mohli rozloučit. Za ideální variantu ovšem považuji přímé osídlení. Po jeho skončení požádám o povolení návratu na rodnou Kevii k dlouhodobé dovolené, kterou si, jak doufám, plně zasloužím.

VÍTĚZSTVÍ A NAPLNĚNÍ OSUDU DOBRÉHO KRÁLE MACBETHA V PROVEDENÍ DIVADELNÍHO SOUBORU ŠPITÁLU V CHARENTONU ZA VEDENÍ PANA SADA ROKU 1808

Vzpomínám si, že herci často mluvili s čestným uznáním o tom, jak Shakespeare ve svých spisech (ať už psal cokoli) nikdy neškrtl ani řádku. Na to jsem odpovídal: „Kéž by jich byl vyškrtl třeba tisíc.“ Oni mne považovali za pomlouvače. Neříkal bych o tom budoucnosti, kdyby nebylo jejich hlouposti, s jakou si vybrali k chvále právě tu vlastnost svého přítele, jíž nejvíce chyboval.

BEN JOHNSON Stavební dříví aneb Objevy, Londýn, 1630

Je obecně známo, že francouzský osvícenec Donatien Alphonse Francois markýz de Sade, nazývaný Baudelairovými a Swinburnovými deníky a soukromými poznámkami „božským markýzem“, moudřejšími literárními vědci však „nositelem mravní zkázy“, „profesorem zločinu“, nebo jednodušeji „sviňákem“, skončil svůj život v charentonském blázinci, kam byl umístěn roku 1801 Napoleonem a odkud jej památného léta 1814 vysvobodila teprve smrt. Snad si ani příliš nestýskal, maje značné zkušenosti z třináctiletého uvěznění v Bastile (tehdy pro změnu z milosti tučného Ludvíka XVI.). Na obou těchto neblahých místech těšila markýze literatura; v Bastile pouhých 600 svazků, jež mu i tak umožnily s horlivostí grafomana chrlit pobuřující a cynické romány, dialogy a filosofická pojednání, v charentonském blázinci však knihovna přiměřeně rozsáhlejší, nasvědčující moudrému pochopení doživotnosti rozsudku. Po vydání pohoršlivého románu „Zoloe a její dvě pomocnice“, jehož podrobné a zjevně rozkošnické vylíčení orgií hlavních osob samo o sobě vadilo méně než jednoduché přesmyčky jmen tehdejších mocipánů, bylo o jeho osudu rozhodnuto. Tím spíše, že své povážlivé dílo poslal s ironickým věnováním prvnímu konzulovi, jenž, blízek mrtvici, zhusta ohrožující krátkokrké choleriky, rázem v pochybných hrdinech poznal sebe i Josef inu.

Sade, jak je opět obecně známo, psal a s chovanci Charentonu na improvizovanou scénu uváděl vlastní lepší i horší dramata, jež se těšila vrtkavé přízni pařížské smetánky tak dlouho, než úzkostlivé úřady, obávajíce se skandálů, komedie pro veřejnost znepřístupnily. Jednou z posledních, jíž přihlížela jen hrstka skutečných bláznů a poněkud větší počet politických provinilců, skrytých či skrývajících se za zdmi ústavu, byla i tato hra barokně rozevlátého titulu. Jak se zdá, nejde o pouhý markýzův výmysl – proč, sezná se záhy a snadno.

Snad se jednatelům poměrně zámožného Donatiena Alphonse Francoise podařilo v osudové době, kdy bohové žíznili po krvi a kdy byla šlechtická sídla i s knihovnami a knihovny i se vším obsahem skříní a polic k mání za fajfku, koupit autentický Shakespearův rukopis nebo alespoň jeho závěrečnou část, předcházející obecně známé a definitivní verzi ,,Macbetha“. Snad markýz považoval její uvedení za obzvláště příznivé nadešlému času v nepochybně usilovné snaze vymanévrovat ubohého potomka starobylého rodu, jehož rodokmen sahá Huguesem de Sade a překrásnou Laurou de Noves, opěvovanou Petrarkou, až do trecenta, ze zajetí neurozeného syna korzického lichváře, postiženého padoucnicí a samovsazenou císařskou korunou. Jeho důvtip byl ovšem v tomto případě ubohoučký a sotva se vyrovnal důvtipu hlavní postavy jednoho z románů, jež zplodil: náčelníka cikánů Brigandose, představeného svobodné utopické obce. Zdá se, že markýz už zapomněl na svou „Justinu“ i „Juliettu“, v nichž daleko bystřeji chápe absolutní egoismus a ničivé pudy, cloumající přímo ukázkově maličkým Prvním konzulem. Což snad ten potřeboval omývat své ruce v nevinnosti? A kolik vzácné nevinnosti by bylo třeba, aby smyl všechnu krev synů Francie, hnaných na jatka jeho poháněči v maršálských stejnokrojích?

Avšak dosti! Závěr hry, provozované panem de Sade v blázinci charentonském, poskytuje dosti námětů k zamyšlení. Nuž tedy – sem s ním! (Tuto málo hlubokomyslnou úvahu a následujících několik stránek neznámého Shakespearova textu nalezl autor na zežloutlé stránce francouzských novin, vsunutých do ročníku „Harper’s Magazinu“ v knihovně Náprstkova muzea právě mezi dvě stránky, nadšeně slovem i dřevorytem popisující svěcení prvé hasičské stříkačky v New Yorku roku 1821. Což, jak zřejmo, neposkytuje žádné časové ani jiné upřesnění původu. Autor nemá v úmyslu podejmout se tohoto pátrání sám a pod vlivem vrozené lenosti se spokojil jen s – patrně nevalným – překladem nahodilého nálezu. Nuže tedy – sem s ním! Nejprve však uvedení do hry.)

POD HRADEM DUNSINANEM

(Vystoupí s bubny a prapory Malcolm, starý Siwardy Macduff a jejich vojsko s větvemi v rukou.)

[MALCOLM]

Jsme blízko dost. Zahoďte clony z listí

a ukažte, kdo jste! Vy, vzácný strýce,

s mým bratrancem, svým urozeným synem,

vedete první sled. Macduff a my

bereme na sebe, co jinak zbývá

dle plánu vykonat.

[STARÝ SIWARD]

Buďte tu zdrávi!

Když tyranovy šiky stihnem v poli,

koho my neskolíme, nás ať skolí!

[MALCOLM]

Zadujte do polnic, ať břesknou plání

ty krve heroldky a umírání!

(Odejdou za zvuku trub)

JINDE POD HRADEM

(Bitevní vřava. – Vystoupí MACBETH.)

[MACBETH]

Mají mne u kůlu. Prchnout mi nelze.

Jak medvěd musím držet. Kdo je ten,

kdo nezrodil se z ženy? Z pranikoho

než z něho nejde strach.

(Vystoupí MLADÝ SIWARD.)

[MLADÝ SIWARD]

Kdo jsi?

[MACBETH]

Až se to dovíš, polekáš se.

[MLADÝ SIWARD]

Kdež! Ani kdybys jméno sršatější

měl nade všechna v peklích.

[MACBETH]

Macbeth jsem.

[MLADÝ SIWARD]

Sám ďábel by se chlubit nemohl jménem mně odpornějším.

[MACBETH]

Ani strašlivějším!

[MLADÝ SIWARD]

Lžeš, hnusný tyrane! Zde tímto mečem tě usvědčím, že lžeš.

(Bojuji. – MACBETH zabije MLADÉHO SIWARDA.)

[MACBETH]

Jsi z ženy zrozen.

Mně k smíchu jen, dost málo strašná není zbraň, kterou třímá, kdo se zrodil z ženy.

(Překlad E. A. Saudka, použitý na různých místech i nadále.)

Až k tomuto místu je charentonská verze, uvedená na scénu markýzem de Sade, shodná s všeobecně známým textem, v němž, jak si čtenář zajisté pamatuje, čeká Macbetha další soupeř, Macduff, jenž má s monarchou jakési soukromé účty. Dobrotivý král mu totiž vymordoval rodinu. Při závěrečném souboji demoralizuje Macduff svého soupeře prohlášením, že není zrozen z živé ženy, nýbrž vyříznut z lůna mrtvé matky. Tato rodinná pikanterie vyvede pověrčivého Macbetha z míry tak dalece, že si nechá Macduffem useknout hlavu a umožní tak slavnostní finále, ozdobené vyhlášením Malcolma za skotského krále a davovým skandováním „Jsme volni!“.

Považujeme-li však charentonskou verzi za původní, pak je ovšem poněkud za vlasy přitažená historka o Macduffově zrození dodatečnou barokní falzifikací, jakýmsi apokryfem, sepsaným později buď samotným Shakespearem, nebo snad vydavatelem a prvním redaktorem Shakespearových spisů Johnem Henningem. Henning ve spolupráci s dalším Shakespearovým kolegou Henry Condellem připravili roku 1623 k tisku „Komedie, historie a tragédie pana Williama Shakespeara, uveřejněné podle věrných původních spisů“, ozdobené na titulu zpitvořenou podobiznou Labutě avonské. Ať tak či onak, dnes uváděné znění se věrně přidržuje starobylé Holinshedovy skotské kroniky, uvádějící i poněkud znechucující podrobnost o Macduffově zrození. Není však vyloučeno, že Shakespeare v původním kusu, jakémsi „Urmacbethu“, čerpal z pramenů starších, původnějších, avšak pro tehdejší dobu stěží srozumitelných, snad ze ztraceného rukopisu skotského humanisty Hektora Boece (1465-1536), jenž byl pro Raphaela Holinsheda předlohou.

Pokračujeme však charentonskou verzí,

(pozn. aut.)

[MACDUFF]

Odtud jde ryk. Tyrane, ukaž se mi!

Padneš-li nezasažen mnou, mé ženy,

mých děti duchové mi neodpustí.

Ty připrav se, člověče bez člověka.

Já vraha naleznu. A na tebe boj čeká.

Sklop hledí, vytas meč,

nic víc si nežádám.

[BYTOST]

Slyším – a – učiním. Však – cíl – mi – ukaž. [MACDUFF]

Thénové skvělou osvědčují chrabrost.

a boje lítice oblila Dunsinan.

Brzy ti ukáži, ty sluho s mrtvým okem,

kdo tvému železu rozhodným bude sokem.

Tam, tam!

Stůj, pekelníku!

(Vrátí se MACBETH – kolem vřava.)

[MACBETH]

Namáháš se darmo.

Spíš zraníš neporanitelný vzduch,

než na mně mečem dosekáš se krve.

Kruš lebky zranitelné! Moje žití

je okouzleno. Nikomu se nevzdá,

kdo z ženy zrozen.

[MAGDUFF]

Zoufej nad svým kouzlem!

Nechť anděl, jemuž sloužívals, ti řekne,

že tento rytíř matky nepoznal.

Je robot.

[MACBETH]

Robot? Co znamená ten žvást?

Snad robí boty? Nebo róby nosí?

Či z plenek roběte se dosud nevyklubal

a moč si vpouští přímo do nohavic?

Jen nikdo nevěř kejklům oněch ďáblů,

co dvojsmysly si s námi zahrávají. Já nevěřím.

[MACDUFF]

Robot, toť android, toť stroj,

má svaly z ocele a lebku z plátu kovu,

mozek je diamant a paže střelou luku.

Tak vzdej se, sketo,

a světu na podiv a obdiv žij!

Co vzácnou obludu si dáme na tyč

tvůj kontrfekt a pod něj napíšem:

„Zde k vidění je tyran.“

[BYTOST]

Okamžik – prosím – já…

[MACDUFF]

Teď zmlkni, robote, neb znějí hlasy mužů,

jimž hárá v bedrech síla plození,

ne kolečka a páky, drátů smotky.

A přísámbůh, že hodinu či dvě

si půjčit od noci je lépe,

nežli bez repliky mlčet, tupě stát.

Ať tedy, Macbeth, Glamis, Kawdor, král,

jenž nečistě si o svůj život hrál,

zví:

robot je bytost z hvězd,

jež před horami časů k nám se snesla

či přinesl ji kdos. Nám nepodobný,

rozumí se. Lepší. Ten, jenž v trhlinu

už proměnil tvůj štít.

[BYTOST]

Vsak přece – okamžik – já…

[MACDUFF]

Rychle mluv! Co blábolíš? Proč nevrháš se v seč? [BYTOST]

Birnamský les – a vlhkost – zkrat,

mé – údy – slábnou. Krátké – spojení…

[MACBETH]

Já sám ti, stvůro, bytí zkrátím!

Birnamský les ač ztekl Dunsinan

, ač ty tu stojíš, z ženy nezrozen,

já zkouším poslední. Bitevní štít

já vrhám před sebe a k zlosti zlost

, a proklet buď, kdo první zvolá:

„Dost!“

( Vrhá se na BYTOST, jíž po krátkém a nanicovatém boji rozpoltí lebku.)

Spi sladce, robote!

Teď blízký čas,

kdy platně vyjeví nám skutek celý,

zda uspěli jsme nebo neuspěli.

Myšlení maluje nám, co nás těší:

rána je rozhodčí, jež bitvu řeší.

Ty, Macduffe, se kryj!

[MACDUFF]

Milost, králi!

[MACBETH]

Hleďme, ty srdce zaječí!

Jakápak reveň, jaké projímadlo

tě tolik prohání?

[MACDUFF]

Ty se mýlíš.

Já neznám strachu chuť

a raději bych pekla ochutnal,

než u tvých dveří žebrat.

Však za toho zde prosím.

[MACBETH]

Za nestvůru, co boty robí,

a róby nosí, robě, robota?

[MACDUFF]

Já nemám slov. Však v něm je

budoucnost. Ty dráty, svitky,

divné krouceniny ji mohou odhalit.

[MACBETH]

Tři čárymůry z pláně u Forresu

to svedou líp. Tak dál!

[MACDUFF]

V něm skryta možnost létat jako ptáci… [MACBETH]

A tupost tvoje hlahol přehluší.

Což připustím, by z bezmračného nebe

balvany dštily na můj Dunsinan?

Ostatně na to ďábel pamatoval,

jenž obilí dá poléhat i hvozdům

a palácům se řítit k základům.

Jak jen to bylo?

Z hada močidláka mastné

útroby a prst tam vrazte,

oko z mloka, z žáby prst,

z čuby jazyk, z krysy srst,

zmijí dvojklan, ze slepýše,

žahadlo a křídlo sýce…

To všechno svařit stačí – už se letí

a s větrem o závod. I když jen na koštěti.

Chceš mluvit dál?

[MACDUFF]

Kuplířkám přísah nevěříš,

však tomu věř, kawdore, králi:

ten robot skrývá věci zázračné,

jež umožnily by ti pohnout světem,

meče i pluhy vyrábět a šat, vše řekou,

ba mořem, veletokem, jak živel, jako běs,

utišit bídu chatrčí a hrady zlatem plnit.

[MACBETH]

Tvé šílenství se šplhá výš než Dunsinan.

Chátře dát meče, pluhy, šat? A jako veletok?

Říkám, žes blázen. Nebo kdo je bláznem spíš,

ne-li ten, kdo blázní?

A teď se dívej!

(MACBETH rozdupává BYTOST na kousky.)

Zbyl jenom šrot. Já řekl šrot? Co je to šrot?

V tom je ta otázka – jen čas mít na odpověď.

Vytas meč. Macduffe!

(MACBETH zabije celkem bez valných obtíží MACDUFFA.)

Já ti dám robota! Hle, bitva končí.

Malcolmův voj se valem dává k nám.

Den už je skoro náš a málo práce

nám zbývá s břichopasy. Setone!

(Vstupuje SETON.)

Vyšli víc jezdců, pročesejte kraj!

A skončete to všechno dřív,

než půlnoční hluš bezedného ticha

zaplaví Dunsinan.

Hej, Lady Macbeth!

(Vstupuje LADY MACBETH.)

Já v boji slyšel jsem, žes otrávena.

[LADY MACBETH]

Ty slyšels? Nuže ano, byla jsem,

že dobu takovou už bitva trvá,

že Macbeth můj se s hejnem kobylkářů

dél nežli králi vhodno potýká.

Však konec teď.

Co to tu probůh leží?

[MACBETH]

Šrot. Robot. Člověk nečlověk. Ba nic.

[LADY MACBETH]

Šrot? Robot? Či třeštikořene ti namíchali?

[MACBETH]

Už je to pryč. Dost slov.

Teď díky pojďme vzdát

vojsku, jež chystá se nám holdovat.

(Hluk vojska, skandujícího MACBETHOVO jméno. Vstupuje SETON.)

[SETON]

Ať čtyři kapitáni

Macbetha doprovodí, ctného krále,

jenž nejvýš královsky si povede

v anglickém trůnu; a nechť cestou hudba

a všechna válečnická pompa

hlaholně promlouvá.

Zdvihněte korouhve! A v pochod dál!

Na Londýn táhne Macbeth, dobrý král!

(Odejdou všichni, s výjimkou rozbitého ROBOTA, mrtvého MACDUFFA, neméně mrtvého MLADÉHO SIWARDA atd. atd. Vojenský pochod, střelba z děl.) KONEC

– – – Čtenář si zajisté povšiml, že závěrečná Setonova řeč je mírně obměněným projevem Fortinbrase nad mrtvolou Hamletovou. Vzhledem k tomu, že drama Hamlet vzniklo podle takřka shodného, avšak ne zcela doloženého tvrzení literárních historiků roku 1599 a Macbeth kolem roku 1606,

objevujeme další otazník, na něž je ovšem Shakespearovo dílo i bez něho dost a dost bohaté. (Pozn. aut.)

Prouklovi kočkeni

Je jisté, Ze všechno lidstvo nosí nebo nosilo masku. Tento záhadný doplněk bez jakéhokoli účelu je rozšířenější než páka, luk, harpuna nebo pluh. Celé národy neznaly nejprostší a nejdrahocennější nástroje. Z^y masku.

ROGER GAILLOIS

Zobecněná estetika

Kozí mléko, ano, ano, kozí mléko,“ říkal profesor Patrovský a říkal to hlasem stejně pozorně laděným a nosným, jako by mluvil o pravdě, spravedlnosti, svobodě, lásce nebo jiné všeobecně uznávané entitě. Jinak snad ani mluvit nedovedl, což bylo (mimo jiné) příčinou obdivuhodně rychlého akademického vzestupu a zdrojem četných poct. „Pamatuji se na kozí mléko. Dobře se pamatuji. Byl jsem kdysi slabý na plíce –“ usmál se, jako by to byl zjevný žert, a hajný se povinně usmál rovněž, „– ovšem dávno. Velmi dávno. Dnes už to zní zcela neuvěřitelně.“ Hajný se tentokráte neusmál. Pomyslel si, že pan profesor stále vypadá nejen na akutní potřebu kozího mléka, ale i něčeho silnějšího, například psího nebo jezevčího sádla, nechal si však své úvahy pro sebe.

Patrovský se labužnicky napil z hořčičné sklenice husté, nažloutlé a namodralé tekutiny, kterou si upřímně hnusil. Zatvářil se stejně spokojeně, ba orgiasticky, jako na všech kongresových banketech, jež ho až dosud donutily pít whisky, pivo, víno, akvavit, vodku ba dokonce i kumys. Jistě by nezměnil ukázněný výraz ani při konzumu pombe, kvašeného nápoje z hlíz, předem rozžvýkaných Indiánkami, pokud by se náhodou nějaký sjezd konal ve střední Brazílii. A u Eskymáků by rozkošnicky popíjel rybí tuk. Úspěšná věda vyžaduje především sebekázeň.

„Skvělé,“ prohlásil obdivné. „Ta chuť… Musím říci…“

„Ano prosím,“ zapojil se do hovoru potěšený hajný. „Prouklovy kozy jsou proslulé široko daleko, prosím, [ak jste sám správně říkal, zejména nemocní z celého okolí… Dojí skoro jako krávy, hehe.“ Profesor nenápadně odstavil sklenku s mlékem, páchnoucí faunem, na kolébavý stůl, vynesený před chalupu, skrčenou ke kamenité stráni nad údolím, postříkaným tu a tam domky roztažené vesnice. Nad chalupou už byly jenom lesy a ještě výše nad nimi, odrážejíce se od perleťové oblohy jak kulisy stínového divadla, holé stráně s chomáčky kleče. Necítil se tu obzvláště dobře. Okolí bylo pro jeho vkus jaksi nedostatečně zařazené i nejasně utříděné a lidé, s nimiž se tu musel stýkat,; e značně lišili od známého typu, s nímž si až dosud vždy skvěle a k plné spokojenosti poradil. ‚A kde jsou ony výborné kozičky?“ tázal se roztomile. ‚Nevidím je.“

Pastvina s několika trsy bodláku a mnoha kameny, obklopující chalupu, byla skutečně prázdná a pustá, nepočítáme-li rozbitý trakař, rezavé obruče a několik nachýlených kůlů, spojených zauzlovanou šňůrou na prádlo.

„V chlívku je jim nejlepšejc,“ prohlásil Proukl rezavým hlasem, který se z něj dral jaksi s obtížemi a pomalu jako bubliny plynu polotuhým magmatem. „Tady by je to mohlo vofouknout,“ dodal.

Místní mistr vysoké kozí dojivosti Proukl nepůsobil příliš vzhledně, ba působil spíše zcela nevzhledně a ke všemu tupě. K téměř sedmi křížkům, jež mu na intelektu příliš nepřidaly, přistupovala i vrozená mírná méněcennost, zjevná na první pohled do obličeje, podobajícího se tváři starého skřítka, který se už starým narodil a nijak ne vyspěl. Proukl by patrně stěží obstál v lidské společnosti, nebýt obvodního lékaře, považujícího se za ztracenou existenci, jemuž nebylo dopřáno věnovat se vytoužené psychiatrii a provádějícího ji jako vášnivou zálibu k obvyklému ošetřování chřipek, zlomenin a následků nemírností všeho druhu. Díky němu dostával Proukl léky s exotickými názvy, o jejichž ceně neměl ani ponětí a které užíval zcela automaticky, jaksi řeholně, čímž se udržoval těsně pod rozmazanou hranicí, zavdávající příčinu k úvahám o umístění do léčebného ústavu.

„A kozy nesměj bejt nikdá vofouknutý,“ řekl ještě po chvíli takřka výhružně.

Hajný se na profesora Patrovského významně pousmál a zvedl se z rozviklané lavičky. Profesor položil na stůl bankovku, která se mu zdála být přiměřenou odměnou za rozkoš proslulého kozího sekretu a hodil si nedbalým pohybem na rameno kulovnici. Nebyla nijak těžká – Mannlicher-Schönauer 6,5/57 je zbraní spíše pro sváteční střelce – přesto však po celou cestu od hájovny, kde opustil služební automobil i šoféra Akademie, uvažoval o proslulém zvyku nosit sahibům na safari zbraň a podsunout ji do napřažené dlaně až těsně před výstřelem. Hajný se k ničemu podobnému neměl a Patrovský se pro jistotu neodvážil zavést na toto téma řeč. Po chvíli strmého stoupání dorazili na mýtinku ve smrkovém stojáku, porostlou borůvčím a rozcuchanými skupinami malinových keřů.

„Vy zůstanete tady, pane profesore,“ řekl hajný. „Asi tak za hodinu by vám mělo zrovna pod posed přijít srnčí. Vezměte si kukátko,“ podával mu odřený triedr na mastném řemínku, který Patrovský, potlačuje štítivost, přijal, „a pořádně si ten kus prohlédněte. Žádný spěch. Obvykle tu bere pašu kapitální šesterák, takovej, s prominutím, hajzl. Tak ho spalte, jak vystrčí palici. Nejlíp na komoru nebo na krk – ale to už jsem vám říkal. Já půjdu na druhý štand tam dolů,“ ukázal na dolní konec paseky. „Bude se vám pohodlně sedět. Ten posed byl stavěnej pro knížete Schwarzenberka, a ten si na komód život moc potrpěl.“

Rozešli se. Hajný zůstal sám s temnými obavami, že ten chlap nakonec poflákne nějakou bábu, pokud ji včas nezazené (proto si vybral dolní posed, bližší vesnici, odkud by se mohla nebezpečná bába přiblížit), shodí jeho nejlepší flintu z posedu a rozbije puškohled nebo, což by bylo konečně to nejmenší, střelí na měkko nějakou srnu nebo srnče. Jen když to nebude, chraň bože, bába nebo dokonce kluk s holkou. I to se už stalo. A ne jednou.

Profesor Patrovský se pohodlně uvelebil na posedu knížete Schwarzenberka a shledal, že by si s tím pánem asi dobře rozuměl.

V ohrádce na můřích nožkách bylo ze solidní kulatiny postaveno křeslo, navzdory své tvrdosti pohodlné jako lenoška. Nebo alespoň skoro tak. Pušku vložil do vidlice, zřejmě k tomu účelu určené, a věnoval se povzbuzujícím myšlenkám na břemeno, jež si dobrovolně uložil v zájmu vědy. Profesor Patrovský byl totiž proslulý představitel etnografické vědy s filiacemi k archeologii, což mu umožnilo zbrusu nové a skvělé interpretace významu totemismu u nejstaršího lidstva, jehož smysl konečně osvětlil v břitké a úspěšné diskusi s pošetilými názory J. Longa, J. F. Mac Lennana, Jamese G. Fraziera a řady dalších dávno mrtvých autorů, ba dokonce i s několika méně významnými, zřejmě bloudícími a tudíž vážného odporu neschopnými autory současnými. Odvažoval se – ovšem obrazně – sestupovat až ke kořenům existence jednotlivých národů, což každý z těchto národů přijímal s nadšením, povděkem a s důkazy uznání. Obzvláštní proslulosti si získal definitivním objasněním skutečné kultovní podstaty některých podivuhodných kreseb ve francouzských jeskyních, např. v Trois Fréres nebo Teyjatu, jejichž totemický význam byl vzhledem k maskování tanečníků jelení koží s parohy a koňským ohonem nebo kompletní kamzicí maskou nesporný, ačkoli byly leckdy vykládány naivně a z vědeckého hlediska antihistoricky a scestně. Profesor Patrovský přímo fyzicky cítil, jak osvěží a obohatí svá pojednání, vsune-li napůl žertem, napůl vážně, do brilantního popisu obřadů před lovem nebo po lovu vlastní psychologické zkušenosti z této oblasti. Jistě, je to tak trochu luxus a zbytečnost, ale právě přesvědčivá subjektivní argumentace působí, jak dobře věděl, svrchovaně pronikavě. Byl příliš opatrný, než aby si podobné zážitky od počátku do konce vymýšlel. A hlava srnce s rohy (nebo jak se tomu říká), umístěná v pracovně jaksi v zastoupení celé rozsáhlé sbírky, bude působivým dokladem. Jen už aby to pitomé zvíře přišlo!

Pitomé zvíře na sebe nedalo dlouho čekat. V stříbřitém světle podvečera, uklidňujícím syté barvy a sjednocujícím je v jedinečnou harmonii, zpozoroval profesor Patrovský v trávě nedaleko od posedu pohyb. Hajný, vzdálený odtud několik set metrů, jej viděl už dávno, bez triedru však nebyl schopen určit, o co jde. Poněkud ho uklidňovalo, že by bába s chrastím sotva zmizela v sotva metrové trávě a milenci by pravděpodobně tak plynule a rychle neměnili místo. Konečně zahlédl i dva parůžky. Zdály se mu sice divně tvarované, ale takové maličkosti vzal čert. Jen aby už ten zatracený masňák střílel! V každém případě srnce alespoň zradí a natlačí k dolnímu posedu. Tam si s ním už hajný poradí a prohlásí ho ovšem za trofej pana profesora, kterou sám minul, ale naštěstí po první ráně zhasla ještě na pasece. Nebylo by to poprvé a dá bůh, že ani naposledy. V těchto případech bývá spropitné za pochopení a mlčeli vos t obzvláště velkorysé.

Za těchto úvah hajného prohlížel už profesor Patrovský k zániku odsouzeného tvora triedrem. Moc toho neviděl, ale jakési výrůstky přece, huňatý ohon a nízký trup na čtyřech nohách, což dohromady docela dobře odpovídalo jeho představám o srnci nebo snad o jelenu, které si navzájem pletl, neboť mu pro tuto mimořádnou příležitost byla prominuta jak myslivecká zkouška, tak honební lístek a ostatní formality, dosažitelné jen znalostmi, jež připisoval toliko výstředním skautům nebo hrdinům mayovek.

Profesor odložil triedr a opatrně zamířil. Trvalo delší chvíli, než se mu podařilo kývavými pohyby kulovnice nalézt v puškohledu vytouženého srnce. Ten naštěstí zřejmě nepospíchal. Klidně se popásal na obzvláště šťavnatých a podle jakéhosi tajemného klíče vybíraných výhoncích borůvčí. Patrovský se upřímně snažil odhadnout, kde by asi mohla mít ta potvora komoru nebo krk, ale pak upustil od malicherného puntičkářství, ustálil černý kříž dalekohledu někde uprostřed nejasné šedočerné skvrny, zamhouřil oči, stiskl spoušť a zařval, neboť mu obruba okuláru při zpětném nárazu, na který absolutně nebyl připraven, rozsekla obočí. Hajný zaslechl ránu i výkřik (který si správně vyložil) a odjistil stářím patinovanou mauserovku, aby zasáhl a konečně směl dojít úlevy v hospodě u mariáše. Zásahu však nebylo třeba. Pod profesorovým posedem se v trávě cosi chvíli zmítalo a pak znehybnělo. Hajný si po starém osvědčeném zvyku zapálil cigaretu, aby složený kus v klidu a pokoji zhasl a nemusel být dohledáván kdovíkde, jenže pan profesor tento užitečný obyčej neznal a hrnul se z posedu. Hajnému nezbylo než učinit totéž. Po cestě ulomil smrkovou větévku na zálomek, jak se podle regulí příslušníků cechu svatého Huberta sluší, i když jde o neumětely, nazývající světla „očima“, barvu „krví“, deku „kůží“ atakdále atakdále. Položil zálomek na dýnko klobouku a přešel paseku až k nástřelu, kde už profesor s dlaní na pravém oku čekal. „Lovu a lesu zdar,“ pronesl hajný vysmoleným hlasem a sklonil se ke kusu. Klobouk upustil a chytil se za hlavu. „Kristeježíši, co jste to provedl!“ zahořekoval hlasem velikým.

„To není srnec nebo jelen?“ zajímal se pan profesor, statečně otíraje kapesníkem čůrek krve, stékající po tváři.

„Ne!“ zavyl hajný. „To není jelen ani srnec! To je… to je… ježíšmarjá, takový zvíře snad vůbec ani na světě není…“

„Ono to kvákalo…,“ řekl žalobně profesor. „Kvákalo to jako husa nebo jako žába,“ dodal přísně, jako by činil hajného osobně zodpovědným.

Tvora zřejmě zrodil horečnatý sen. Tělo se poněkud podobalo tělu velké kočky, alespoň předními běhy a trupem, ale zadní běhy byly zato podivně zformovány a dost nápadně a úděsně se podobaly lidským. Naštěstí nebylo pochyby, že o člověka v žádném případě nejde: plochý, soví obličej, ozdobený vysoko posazenými slechy, byl zarostlý dlouhou šedivou srstí, na bocích a zadních bězích ozdobenou černými pruhy, vytvářejícími podivný ornament, poněkud podobný dekoru dalšího neuvěřitelného zvířete, okapi. Nejfantastičtější ovšem bylo to, co profesor Patrovský považoval za rohy – a – abychom učinili spravedlnosti zadost – hajný neméně chybně za parůžky. Kvákavý tvor nesl na hlavě jakési polotuhé, sytě rudé masité výrůstky, silné takřka jako lidská ruka a poněkud“rozeklané. Jeden z nich se dostal pod hlavu zvířete, jehož vy boulené soví oči se ještě skelně leskly, a přehnul se v půli jako gumová hadice. „Todle uteklo z cirgusu, jinač to není možný,“ usoudil plačtivě hajný. „Dovedete si představit moji ostudu, že jsme v revíru složili klokana nebo co?“

„To není klokan,“ pravil s určitostí a převahou vzdělance profesor Patrovský, vzpomínaje na jakýsi příjemný kongres v Sydney a díky němu na australskou vlajku. „Docela jistě ne.“

Hajný se pomalu zotavoval ze šoku a prohlížel skolený kus.

„Vidíte tu barvu?“ zašeptal, jako by někdo mohl na pasece poslouchat. „Vidíte to taky, nebo jsem se dočista zmagořil?“

Patrovský pochopil, že je řeč o krvi. Vstřel byl v husté srsti sotva znatelný a nekrvácel, ale poloplášťová střela s měděným krytem (správně česky há-mantl) v těle zvířete vykvetla nepravidelnými plátky kovu a místem výstřelu prolétla už jako menší dělostřelecký granát, drtící kosti a trhající cévy. Pod tělem kvákavého tvora se rozšiřovala namodralá louže vazké kapaliny, rychle osychala na stéblech trávy a měnila se ve světle šedý prášek, rozfoukávaný větrem. S krví měla málo nebo vůbec nic společného, alespoň na pohled. Profesor neodpověděl. Klíčilo v něm strašlivé tušení, daleko hroznější než to, které hajnému kalilo představu bohatého tuzéru. Ty výrůstky na hlavě, ta kresba, kterou právě on, ano, právě on tak bystře porovnal s „rentgenovými“ skalními malbami australských bushmanů a prokázal tím snahu tvůrců naznačit (anatomicky ovšem nesprávným) zachycením kostry, že i pod zvířecí maskou jde o člověka… Ty bezmála lidské zadní končetiny a černý žíněný ocas, o nějž opřel své obecně oceněné pojednání, předpokládající velice časnou domestikaci koně, jenž posloužil tímto expresivním doplňkem kouzelnické masky…

Nebylo zkrátka pochyby, že neuvěřitelnou a škodolibou ironií osudu zastřelil „tančícího kouzelníka, maskovaného jelení kůží a koňským ohonem“, jak byla tato figura z jeskyně Trois Fréres ve světové literatuře, především právě díky profesoru Patrovskému, nazývána. Šedé, sotva metr vysoké a na neštěstí zcela nepochybné zvíře tu před ním leželo jako němá obžaloba, ztrácelo poslední krůpěje modré krve a i posmrtně hrozilo obrovským skandálem, zakončeným neuvěřitelnou vědeckou ostudou. Skandálem, srovnatelným jenom s proslulými uměle vyrobenými zkamenělinami würzburského vědce Beringera, dokazujícími božskou tvořivou sílu, schopnou vrývat do kamenů i tvary nebeských těles, ba i jakési písmo…

Cítil, jak se zpotil po celém těle a jak v chladném večerním větříčku jektá zuby.

Hajný vyňal z kapsy kousek špagátu a se zřejmým odporem svazoval měkké a jaksi houbovité běhy kvákavé-ho kouzelníka.

„Odnesu to k Prouklovi a přijedu pro to za chvíli s koněm,“ řekl se zdůrazněným středním rodem. „Musím to hlásit.“

„Samozřejmě,“ přikývl profesor. „Chápu.“ Hajný si nadhodil šedé stvoření na rameno, když dříve štítivě zdvihl límec hubertusu, aby se co možná nejméně dotýkal té ohavy. Byla zřejmě těžká. Pomalu, krok za krokem, sestupoval pěšinou ze stráně. Profesor ho následoval.

Na suchopáru kolem Prouklovy chalupy bylo pusto a prázdno. Kozy-přebornice se dosud neobjevily a Proukl kamsi zmizel. Hajný hodil břemeno do kopřiv u shnilého a napůl povaleného plotu.

„Počkejte tu na mne, pane profesore. Vrátím se tak za hodinku nebo za půl druhý,“ oznámil zamračeně, s pohledem upřeným k zemi. Jeho reflexní zdvořilost se po šoku z větší části vytratila.

Patrovský znovu přikývl a usedl na rozviklanou lavičku, vlastně na pouhé prkno, podepírané čtyřmi kůly. Nedopitá sklenice tu ještě stála. Zatímco lovili pravěkého kouzelníka z doby kamenné, utopilo se v ní několik much. Teprve v tomto bledě stříbrném světle bylo zřetelně vidět modravou barvu mléka. Jako by v něm byla rozpuštěna šmolka. Snad i to patřilo ke znamenitostem Prouklových koz.

V tomto okamžiku vylezl Proukl z nízkých dveří kozího chlívka a podezíravě se na profesora zahleděl. Veden neomylným instinktem a ovšem i dokonalou znalostí svého značně přehledného majetku vzápětí objevil mršinu kvákavého tvora, schoulenou v kopřivách. Po nezbytném úvodním bublání, signalizujícím blížící se slova, řekl:

„Vona teda ta mrcha utekla. Vona porazila šprlení. Já se na to…,“ následoval nespisovný, ač hojně užívaný výraz, jehož vytečkováním se hrdě hlásíme k cudnější kategorii literatury.

„Vy… vy to znáte?“ ustrnul Patrovský.

„Japabyné! Japa bych neznal ty mrchy, co mi furt plašej kozy. A voni se pak nepasou a nepasou,“ prohlásil chmurně. „Já už se těch kočkenů něco namlátil a furt je jich jako myší…“

„Kočkenů?“

„Japa jim mám říkat? Kočkeni sou to. Napůl kočka a napůl jelen. Taky jim někdá říkám kvákoši. Voni kvákaj, mrchy.“

Patrovský přikývl. Tohle věděl také. „A odkud je znáte, pane… pane Proukle?“ (Pamatovat si jména je rovněž, jak věděl i Napoleon, jeden z obecných předpokladů úspěchu.)

Proukl se zatvářil lišácky, což vzhledem k jeho fyziognomii nebylo bez problémů.

„Jó, to neni tak jednoduchý. Já na ně mám takovej živej vobraz,“ prohlásil hrdě. „Specialitu pro kozy. Ale ty mrchy kočkenský mi je furt plašej a voni se pak nepasou a nemaj takový mlíko, jaký by dokázaly. Bez kočkenů,“ dodal zbytečně.

Profesor Patrovský, jinak dosti proslulý kombinačními a fabulačními schopnostmi, si nedovedl představit živý obraz na kočkeny pro kozy a vyjádřil se v tomto smyslu. Proukl chvíli uvažoval, ale pak vlastnická pýcha zvítězila nad opatrností. Popošel ke kozímu chlívku, otevřel dvířka, sbitá z bedýnek od margarínu a jiného nahodilého materiálu, a kývl na Patrovského. Profesor v pochopitelných rozpacích přistoupil a dokonce se po chvíli v předklonu vsoukal dovnitř.

Chlívek byl prázdný, lépe řečeno prostý koz. Jinak se tu povalovaly kusy rozbitého nářadí, přelomené hrábě a kus rezavého řetězu. Vládl tu morový smrad. O zadní stěnu chlívku byla opřena jakási primitivní mříž, na jejíž výrobu byla zřejmě obětována část plotu před Prouklovou chalupou. Rýsovala se jako tučná a nepravidelná pavučina na pozadí zářivého jiného světa, který se tu, v kůlně debilního Proukla, otevíral. Profesor odstrčil staříka, prolétl dvířky, nedbaje bolestivého úderu do lebky, takřka úplně zbavené přirozené ochrany vlasů, a oběhl chlívek. Nic tam nebylo, jen obvyklé trsy kopřiv, pár rezavých plechovek a střepy nedefinovatelného původu.

Opět se protáhl do páchnoucí haluzničky. Živý obraz, specialita pro Prouklovy kozy, nezmizel. Trval. Nabízel výhled na nekonečnou rovinu, zalitou sluncem a porostlou hustou trávou zvláštní, namodralé barvy. Obzor byl znejasněn mlžným oparem, který tu a tam prorážely siluety pahorků, na nichž se tyčily obrovské stromy fantastických tvarů. Opodál, přivázány nesčíslněkrát navazovaným provazem ke kolíku, zaraženému do modré trávy, se rezignovaně pásly dvě tlusté kozy.

Patrovský si rozepjal mysliveckou halenu, kterou si pro tento významný den pořídil, tak chvatně, až jeden z rohových knoflíků odlétl do mokré slámy. Měl pocit, že se udusí.

„Vidíte ty mrchy bídný, mizerný?“ zaječel za jeho zády Proukl, pro něhož zřejmě pohled do modrého světa už dávno zcela zevšedněl. „Zaseje mi tu budou votravovat kozy! Huš! Huš!“ po vy koval a gestikuloval, jako by odháněl nevítané vrabce od hejna slepic. V trávě (byla-li to tráva) se k pasoucím kozám blížilo několik exemplářů stvoření, jehož vzorek ležel bez života nedaleko odtud. Pružné masité výrůstky na hlavách se jim natřásaly a soví oči zvědavě sledovaly nového obyvatele jiného světa v zelené kacabajce a se železnou holí přes rameno. Nezdálo se, že by je Proukl svými akcemi nějak zvlášť vyděsil.

„Voni sou krotký!“ hořekoval chovatel. „Voni se nic nebojej! To zase jeden prolez pod šprlením a utekl. Ale já tomu udělám konec, mordijé!“ vyhrožoval. Tanečníci z Trois Fréres byli sami o sobě dost velkou ranou, uštědřenou základům pyšné budovy vědecké paleoetnografie, ale ani na nich nebylo dost. Bystrý zrak profesora Patrovského zahlédl v trávě zavlnění a jakési hopsání, které se přibližovalo. Zdrojem dalšího rušení proslulých koz se ukázala být podivná zvířata s hlavami kamzíků, zarostlá hustou hřívou, v níž mizely přední končetiny (pokud ovšem vůbec existovaly), a s klokaníma svalnatýma nohama, na nichž tvorové, trochu podobní pohádkovým skřítkům, zdatně poskakovali. Občas se jeden z nich vymrštil do neuvěřitelné výše, aby z této výhodné perspektivy prozkoumal okolí. Vzájemně se dorozumívali ostrými hvězdy jako svišťové. „Zatracený hopsáci,“ mrmlal Proukl. „Ty tu eště chyběli. Ale voni aspoň neplašej kozy.“ Profesor Patrovský rozepjal další knoflík. Nebyl by hoden slout renomovaným znalcem, aby na první pohled nepoznal „lidské postavy tanečníků v kamzicích maskách“ z jeskyně Teyjatu, jeden ze skvělých dokladů svrchně paleolitického totemismu pravěkých lovců. „Kočkeni, hopsáci…,“ řekl přeskakujícím hlasem. „Je tady těch… těch tvorů ještě víc?“

„Ale jo, to vědí, že jo,“ připustil žoviálně Proukl.

„Jenže kočkeni a hopsáci nejčastějc. Těch sou úplný mraky. A někdy tu lítaj taky puklice.“

Patrovský se na něho tázavě podíval.

„No, puklice. Takový ajroplány, ale vypadaj jako puklice a blejskaj se. Dycky rači zaženu kozy domů.

Čert ví, kdo v nich dřepí.“

Profesorovi blesklo hlavou, zda si Proukl uvědomuje celý dosah slova „domů“, použitého v tomto smyslu. Z jednoho světa do druhého. Snad dokonce z jednoho vesmíru do druhého. Občas, velmi vzácně se otevře mezi oběma světy brána, umožňující komunikaci. Ve svrchním paleolitu se to zřejmě už jednou stalo. Dalším šťastlivcem byl Proukl, jeho chlívek a jeho kozy. A ten bláznivý fantasta Aimé Michel, který popsal z jeskyní, kde byly obrazy kočkenů a hopsáků, i kresby létajících talířů, se zřejmě nemýlil, ačkoli se mu všichni vážní vědci srdečně vysmáli a profesor Olsen (Harvard) jej rozdrtil ironickým článkem o zřejmé získané neznalosti základních pravidel prehistorické ornamentiky, jimiž jsou asi postiženi někteří páni kolegové, příliš často a tvrdě se doma setkávající s létajícími talíři a jinými součástmi kuchyňské výbavy.

Svět se hroutil. Připustíme-li existenci mezicivilizačních styků, pak… Ne! Tu prostě nelze připustit, nechceme-li se vzdát celoživotního díla mnoha vědců, struktury etnografické vědy, prehistoriografie a kdovíčeho ještě.

Patrovský přistoupil k prokletému oknu, spojujícímu vesmíry, a nesměle do něho vsunul ruku. Pocítil lehký chlad a sotva znatelný odpor, asi jako kdyby prorážel pavučinu. Štítivě zase ruku stáhl a otřel ji o šos kabátu. Brána do modrého světa kočkenů, hopsáků a létajících puklic se zdála být připevněna jemnými vlákny, vytvořenými z chvějivých světelných paprsků, k bídným trámkům, tvořícím kostru chlívku. Zanořovaly se do trouchnivého, červotočivého dřeva hustou tkání bledě zelených nitek, splétajících síť kolem mírně nepravidelného otvoru, otevřeného zřejmě jak kozám, tak i z druhé strany zvědavým kočkenům.

„No, celkem vás lituji, pane Proukle,“ řekl po chvíli přemýšlení. „Budete se asi muset stěhovat. Konečně – léta už na to máte a nějaký ten starobinec…“ Úmyslně použil slova, nabitého negativními představami rozhodně silněji než např. „domov důchodců“. Proukl reagoval podle očekávání.

„Jakejpak starobinec? Mám tady svou chalupu a… a… a kozy. Každej mi může vlízt na záda i se starobincem.“

Patrovský se zářivě usmál, ačkoli to vyžadovalo dost značné úsilí.

„Obávám se, že to nebude tak jednoduché. Dopouštíte se rušení držby, pane Proukle, exploatací vydatné pastviny pro své soukromé kozy a jejím evidentním utajováním před příslušnými orgány. To není legrace, pane Proukle. Nechtěl bych být po právní stránce ve vaší kůži.“

Strašlivě žvanil a uvědomoval si to, ale ani tentokráte jeho osvědčený, proslulý psychologický odhad nezklamal. Proukl mu visel na rtech, ošklivý obličej křečovitě stažený zoufalým úsilím pochopit, o čem je řeč. „Ale dyk to sou moje kozy a moje…“

„Právě to je přinejmenším sporné,“ přerušil jej roztomile Patrovský. „Ale s tím už si soud poradí.“

„Soud?“ vyděsil se Proukl. Patrovský jen významně pokrčil rameny.

Prouklovy mozkové závity počaly produkovat s obtížemi a pomalu myšlenky jako chorobná játra žluč. Ostatně myšlenky stejně hořké a leptavé. Starobinec. Soud. Ne.

Myšlenky se řadily, probublávaly zkalenými vrstvami dosud neprozkoumaného magmatu, kterému z nedostatku jiných a vhodnějších výrazů říkáme „duševno“ nebo „vyšší nervová činnost“, až konečně dospěly k oblasti akce. Proukl zuřivě proběhl oknem mezi vesmíry (světelné paprsky, upevňující ho k trouchnivým trámkům, se lehce rozechvěly) a popadl špagát, omezující svobodu obou koz, tak rázně, až vytrhl kolík z modré trávy a vyděsil několik hopsáků, uhánějících neuvěřitelnými skoky pryč. Kozy se rezignovaně vrátily z žírné pastviny do chlívku, ale ani zde jim nebyl popřán klid. Několika kopanci je Proukl vyhnal ven, takže málem porazily profesora Patrovského.

„Tak se teda koukejte,“ zasípal. „S jejich soudama si můžou…,“ načež opět následovala nespisovná prohlášení, navrhující úředním místům veskrze neestetické požitky.

Proukl škrtl sirkou. Zlomila se v třesoucích se prstech. Druhá rovněž. Teprve po třetím pokusu se mu podařilo přenést plamínek posvátného očistného ohně, zahánějícího vidiny duchů, noci, starobince a soudu na hromádku slámy v koutě chlívku. Ohníček vesele zapraskal a olízl suchá prkna i laťky.

Patrovský se s nevyzpytatelným úsměvem díval a mlčel. Trámky, na něž byl světelnou pavučinou připevněn zázračný průchod mezi vesmíry, vzplanul. Poněkud ustoupil před žárem a odkopl chuchvalec slámy, který mu začal doutnat právě u nohou. Chtěl vidět. Musel vidět až do konce.

Modrá louka byla zahalena dýmem. Profesor měl nejasný a letmý dojem, že v posledním okamžiku, než se trámky a s nimi i okno do nebezpečného a nežádoucího světa Prouklových kočkenů, hopsáků a létajících pokliček zhroutily, zahlédl oponou kouře docela jiný tvar, než jaký jeho pohledu poskytovali kouzelníci s jelení či antilopí maskou; zvláštní, ale nepochybně inteligentní tvář s udiveným výrazem.

Potom oheň vybuchl s divokým hukotem a donutil jej rychle opustit chlívek. Právě včas. Zápach prozradil, že jeho zbrusu nové myslivecké šaty patrně dosloužily. Nezáleželo na tom. Neměl už v úmyslu pokračovat v loveckých dobrodružstvích. Proukl seděl na rozviklané lavičce s hlavou v dlaních. Oheň jej ozařoval jako bizarního bůžka starých Turánců, objevitelů železa a duchovních otců všech permoníků a důlních skřítků. Mírně zděšené kozy se pohybovaly na samém okraji světelného okruhu jako dva bílí duchové. Patrovský, oslněný ohněm, chvíli se sykáním a jinými ukázněnými projevy bolesti šátral v kopřivách, než nahmatal ztuhlé tělo kočkena. Dovlekl jej až k plamenům a hodil do ohně. Vylétl sloup jisker. Když konečně po chvíli dorazil hajný s povozem, bylo po všem. Proukl stále seděl nehybně a beze slova, kozy zmizely v temnotě.

„Malá nehoda,“ oznámil Patrovský. „Panu Prouklovi shořel… shořel chlév. Škoda není naštěstí veliká. Kozy jsou v bezpečí. Bohužel,“ dodal, „při požáru vzal za své i můj srnec.“

„Váš… váš co?“ koktal hajný.

„Můj srnec přece! Nezůstalo z něj vůbec nic. Snad je to nesportovní, ale nemohl byste mi příležitostně poslat nějakou, jak se tomu říká, aha, jinou trofej? Jakoukoli. Bude to stejně vzpomínka…“

„Ano. Samozřejmě.“

Profesor Patrovský vsunul hajnému do ruky obálku s přece jen velkorysým spropitným a podal mu pušku. „Ne, děkuji vám. Půjdu sám. Chci už domů, šofér čeká a já mám ještě jakousi práci. V každém případě vám děkuji. Bylo to… velmi zajímavé.“ Scházel pomalu širokou cestou, dobře viditelnou i teď, dolů k vesnici. Rozsvěcovaly se první hvězdy a každá, každá z nich byla opět na svém místě, jak se sluší a patří.

Mimořádné znalosti

„Což není vševidoucí? Což jste doopravdy myslela, že uniknete božímu oku? Díval se na vás útěk, provázel každý váš krok právě tak, jako i nyní se na nás divá ze svého nebe…“

Ačorgen ukázal prstem ke stropu s licoměrnou zbožností. Bylo v něm kulaté sklíčko.

JAN WEISS

Dům o tisíci patrech

Vyjící a tremolující siréna prorážela Chavezovi cestu hustým a souvislým proudem vozidel. Řídil podvědomě – minulost středně úspěšného závodníka několika firemních stájí se přece jen nezapřela – takže měl čas i psychické rezervy bavit se chováním jednotlivých řidičů. Jedni (Chavez jim říkal „berani“) se nedali nijak vzrušit a pokračovali svou cestou, patrně s jistým zadostiučiněním, že to nedělají policajtům lehčí. Jiní (podle Chaveze „ovce“) zděšeně uhýbali z cesty a riskovali tím srážku s vozidlem jedoucím v nejbližším proudu. Nejzábavnější ovšem byli „pštrosi“, dokonale zpanikaření a zastavující pro jistotu uprostřed vozovky, takže cesta policejního vozu byla sledována dlouhou šňůrou natěsnaných automobilů jako kometa chvostem. Mrkl na kilometrovník. Brzy bude na místě.

Už zdálky bylo vidět hustý černý kouř z nějakého hořícího náklaďáku.

„Tě bůh!“ řekl si Chavez, když objel převržený mrazící tahač s obrovským vlekem, zaklíněným do čehosi, co se podobalo atomovému dělu, ale pravděpodobně bylo míchačkou na beton. Havarovaná auta se kupila bez ladu a skladu. Všude se ozývalo sténání raněných. Pět či šest zakrvácených postav leželo tiše a bez hnutí na travnatém pásu mezi oběma tahy dálnice. Několik iniciativních dobrovolníků vyprošťovalo z aut, změněných v kubistické plastiky, další. Většina řidičů, kteří se do hromadné bouračky nezamíchali, ovšem jenom čuměla s vytočenými okénky, překážela a zažívala příjemné vzrušení.

Chavez zavolal krátkovlnnou vysílačkou stanici, stručně vylíčil situaci, která bude zřejmě vyžadovat sanitní vrtulníky, jeřáby a další obvyklé náležitosti pro hromadné havárie sub B/3. Pak se s jarou energií kompetentního úředního činitele v akci vrhl do toho cirkusu. Po několika minutách rutinní činnosti, když byly adresy několika výpovědi jakž takž schopných a zřejmě amatérsky obvázaných řidičů, kteří si zuřivě nadávali (jako obvykle), zapsány, když byl provoz převeden do jednoho tahu a čumící řidiči konečně nastartovali a počali pomalu odjíždět, protáhl se Chavez s rukama v bok v kříži a s uspokojením pozoroval výsledky své ‚činnosti. A aj viděl, že dobré jsou. Co chvíli přiletí specializovaná skupina, sanitní vrtulníky a parta vyprošťovačů, takže se bude moci vrátit na stanici a vypít poctivě zasloužené kafe.

Vyrušil jej signál vysílačky v policejním voze, jehož ostré zvonění přehlušilo i brebentění cholerických řidičů, postižených konec konců rozhodně méně než ti nehybní a ztichlí na trávníku. Chavez rozhrnul hlouček, chystající se, jak se zdálo, způsobit si ještě další úhony na zdraví, a zdvihl sluchátko. Chvíli poslouchal. „Neblbni, člověče! To je snad fór, ne?“ řekl nevěřícně do mikrofonu. „Na pětadvacátým a třiatřicátým taky? No, samozřejmě že by sem měli felčaři přiletět co nejdřív, ale jestli je to takhle… Udělám, co budu moct, to víš. Jen ať to zase netrvá zbytečně moc dlouho. Já vím, že jo. Jo. Jo. Zatracená práce! Co se dá dělat. Tak ahoj!“ Odložil pomalu sluchátko. Taková schválnost osudu se v jeho rajónu stala poprvé. Jako kdyby nebylo dost na jedné valné hromadě, ale hned tři, na všech třech křižovatkách dálnice E VI současně… Co je moc, to je vždycky příliš.

Zachmuřeně pohlédl na mrtvé a umírající, kterým zřejmě tak jako tak zatím nepomůže, a otočil se ke gestikulujícímu hloučku.

„Tak dost! Dejte si pohov, už jste se vykecali, ne? Koukejte odtáhnout svoje vozy ke kraji, jestli to půjde. Ten vlek odepnout. A hasicí přístroje složte tady na trávu, kdyby něco bouchlo. Pohyb, pohyb, mládenci!“ Ucítil na rukávu stejnokroje nesmělý dotek. Vedle něho stál hubený, pihatý mládenec s čupřinou vlasů neurčité barvy a pozoruhodně silnými brýlemi. Na tváři měl šmouhu od oleje a na klopě světlého plátěného saka krvavou skvrnu. Nebyl zraněn – spíše asi pomáhal vyprošťovat oběti.

„Co chcete?“ vyjel Chavez, znervóznělý vědomím odpovědnosti, až do příchodu nějaké narychlo sehnané náhradní skupiny nedělitelné. „Já… promiňte prosím…“

„Předem vám promíjím všechno kromě loupežné vraždy,“ ujistil jej poněkud mírněji Chavez. „Ale prokrista, vymáčkněte se!“

„Byl jsem tady v noci, prosím. Šli jsme podél dálnice… se Sibellou. Ona taky…“

„No a? Mám jít za kmotra nebo co vlastně, mládenče?“

Brýlatého pihouna zřejmě začalo mrzet, že se vůbec pustil do hovoru s úřední osobou.

„No, my jsme totiž oba, teda jako Sibella a já, chápete…“

Chavez jen zoufale přikývl.

„… my jsme viděli létající talíř. Takovej zelenej. Svítil jako lampión a vrčel jako… no jako maličká motorka. Tak jsme vletěli do křoví.“

„A dál?“

„No, to už nevím. My jsme tam radši pro jistotu nějakou tu chvíli zůstali,“ připustil mladík a na pozadí souhvězdí pih poněkud zrudl. „Takže jsme ho vlastně ani neviděli odlítnout. Jestli chcete, tak vám dám adresu, ale Sibella… její táta, víte…“

„Tak hele, mladej,“ řekl Chavez zprvu docela tiše a pak v rychlém crescendu tak hlasitě, až se brejlovec zmenšil a splaskl jako zpola prázdná pneumatika. „Todle znám. Vystoupili malí zelení pumprlíci, že jo, měli na hlavách tykadýlka jako šneci, v ruce něco mezi hákovnicí a dalekohledem, jako z fantastických filmů, a dělali bubububu. Mám pravdu?“

„Nikoho jsme prosím… teda Sibella a já, neviděli…“

„Tak jste se špatně koukali z toho křoví. Syp pryč, než si najdu Sibellina tátu a pošlu ho na tebe s řemenem!“ zařval nakonec Chavez na prchajícího kluka. „Hubu si votevírat, to jo,“ rozkročil se před ním jeden z postižených šoférů v odřené kombinéze, s ovázanou levičkou zavěšenou na špinavém šátku. „To je holt vaše. Ale starat se vo bezpečnost, na to ste jednak kraťasi a jednak vás bolej ručičky, co?“

„Hele, zavři šuple, než ti ho zavřeme na stanici,“ doporučil mu celkem smířlivě Chavez. Chlap bude mít v práci asi malér jako hrom, je ještě šokovaný a alespoň nekecá o létajících talířích. Tenhle typ důvěrně znal. „Kdybyste tu a tam čuměli na dopravní značky, tak jste teď frčel k mamince a nemrsknul svoje fáro do příkopu.“

„A kde tu ňáký značky mají bejt, voni šerloku,“ protlačil se před chlapíka v kombinéze jeho závozník (patrně), jehož poněkud fretčí obličej byl zajímavě ozdoben mohutnou boulí na čele, jež se asi setkala s předním sklem nebo rámem kabiny. „Strašně rád bysem tu nějaký značky vo přednosti a tak podobně viděl.“ Chavez se několika kroky propletl mezi lidmi i vozidly a strnul. Fretka měla pravdu. V širém okolí nebyla ani jedna jediná dopravní značka, jen holé kůly, jak se zdálo, hladce přeříznuté nebo přeseknuté v horní čtvrtině, těsně pod místem spojení s plechovým kotoučem nebo trojúhelníkem.

„Moment,“ řekl všem kolem sebe. Ulevilo se mu, když zaslechl blížící se sirénu policejního kamionu. Přece jen se nějak podařilo dát dohromady skupinu. Teď už je tu vcelku zbytečný. Usedl za volant a vymotal se ze zcela zablokované křižovatky. Ovce, berani i pštrosi zřídli – hromada trosek působila jako hustý cedník, v němž se brzy shromáždí stovky a tisíce vozidel, ale s tím si už mládenci poradí. Chavez pozoroval okraje vozovky. Všechny značky byly pryč. Docela všechny. Natlačil se do krajního proudu a na nejbližší odbočce opustil dálnici. Úzká a zřejmě nefrekventovaná silnička se ponořovala po několika desítkách metrů do ubohého, zaprášeného a mnohými papíry a konzervami zaneřáděného lesa. Na jeho kraji stál holý sloup. Chavez uvažoval, jaká značka tu mohla být. Možná že optimistické a zcela zbytečné varování před zvěří, elegantní srnec (nebo co) ve skoku. Zákaz vjezdu sotva. Nebo^ možná omezení rychlosti.

Vystoupil z auta a prohlédl si sloup. Řezná plocha byla dokonale hladká, jako vyleštěná. Možná že by bylo možné dokázat to jemným skelným papírem, ale pilou určitě ne. Ani žádným jiným nástrojem, které Chavez znal nebo si dovedl ve své (na policistu patrně bujné) fantazii představit.

Ještě jednou přejel prstem řez – na bříšku ukazováčku nezůstala ani nejmenší tříska. Tohle určitě neudělali chuligáni, ačkoli to tak vypadalo.

Cítil, že ho trochu mrazí v zádech. Úkradkem se podíval kolem sebe po lese, prozrazujícím blízkost špinavé a svou špínu odstřikující civilizace. Pak nasedl za volant a pomalu se rozjel zpátky ke křižovatce na osmnáctém kilometru. Mládenci už byli jako pilné včeličky u díla. Vlek byl odpojen a odtlačen, soutěska, umožňující průjezd, se potěšitelně rozšířila.

„Ahoj, Chavezi!“ pohlédl na něj Gill a zašklebil se. „Jako počinek po ránu je to slušný, ne?“ Chavez přikývl.

„Poslouchej, neviděl jsi tady takovýho pihatýho a brejlatýho kluka se šmouhou na ksichtě?“ zeptal se. „Strašně rád bych si s ním ještě trochu pohovořil.“ Gill zavrtěl hlavou, ale než mohl svůj záporný posunek potvrdit slovy, ozval se pořízek v kožené kombinéze, nastupující právě za něžné podpory fretčího závozníka do sanitky.

„Na blbosti, to vás užije!“ řekl trpce. „Na pihatý kluky! Ale když si pomyslím…“

Dveře sanitky zabouchly, takže se nikdo nikdy nedozvěděl, co si šofér v kožené kombinéze chtěl pomyslet. Nikdo se ostatně nedozvěděl, ani co si myslel v tomto okamžiku i později, když probíhalo pátrání po partě neznámých^chuligánů a když toto pátrání bylo posléze zastaveno, Chavez.

Krátkozraký mládenec neviděl zelené mužíčky s anténkami na čele a s okouzlujícími paprskomety jednak proto, že posádka expediční lodi ani nepomyslela na opuštění klimatizovaného prostoru kabiny a na exkurse do zhoubné kyslíkaté atmosféry, dále proto, že by se svý mi poctivými devíti dioptriemi nerozeznal z této vzdálenosti ani krávu od mikrobusu (například), a konečně a především z jednoduchého důvodu, že totiž posádku netvořili mužíčci ani zelení, ani jiní a o paprskometech neměli ani ponětí.

Výzkumná loď byla řízena bytostmi člověku příliš vzdálenými, než aby bylo možné nalézt byť i vzdálené příměry a srovnání, vyjma snad v říši hmyzu, kde si příroda jaksepatří zařádila se sobě vlastní nápaditostí. Jejich hlavním smyslem bylo z hlediska bioniky důvtipné zařízení, umožňující zjišťovat odchylky silokřivek elektrického pole s takovou přesností a především s takovou rozlišovací schopností, že podobně vybavený rypoun nilský ve srovnání s nimi je úplným slepcem. Je pochopitelné, že se jejich subjektivní svět za těchto okolností lišil od světa např. lidí, vytvářeného zrakem, psů, žijících uprostřed mozaikové koule vonících či páchnoucích signálů, nebo (abychom uvedli ještě jeden příklad) chřestýšů, vnímajících okolí jako skládanku jinak zcela splývajících ploch, lišících se pouze teplotou, tu a tam slibující teplou krev a kořist. Byli však obdařeni představivostí, umožňující modelovat celou řadu dalších kombinací, i technikou, realizující v některých případech převod světa elektromagnetického vlnění, kmitání molekul nebo působení chemicky účinných látek do schématu, jemuž rozuměli. Díky tomu slibovala expedice zajímavé výsledky. Tím spíše, že měla tentokráte velmi přesně určený a poměrně vymezený úkol: pokusit se nalézt a k dalšímu studiu získat ukázky písemných záznamů tvorů, nazývaných Pozemšťany, pokud ovšem jejich ubohoučký vývoj k takovým záznamům vůbec doklopýtal.

Dlouhým studiem lidstva dospěli k myšlence, že záznamy Pozemšťanů budou nejspíše optické. Signalizace pachy nebo vlastně nejpřirozenější způsob, totiž modulovaná emise elektrického pole, představující dokonce kdysi a podle již překonaného mínění jediný možný způsob, byly pro dvojnožce nepohodlné a tedy nevhodné. „Upřímně řečeno,“ mínil před startem expedice jeden z Nepopsatelných, „nedělám si přehnané naděje. Písmo je integrujícím znakem civilizace, je spjato s jejím vývojem. A všichni víme, jak to v tomto ohledu na Zemi vypadá…“ Všichni věděli.

„Písmo je známkou řeči,“ pokračoval Nepopsatelný. „A dosud nebylo nic takového na Zemi zjištěno. Jakási primitivní řeč se vyvinula pouze u jednoho druhu živočichů, žijících v kysličníku vodném – o inteligenci nelze v tomto případě mluvit, tím méně o potřebě zachování výroků. To ovšem neznamená, že propadneme předem skepsi.“

Všichni slíbili, že skepsi nepropadnou. „Snad se nám podaří nalézt alespoň jakési elementární piktogramy, obrazová sdělení. Jak víte, vyskytují se v časném civilizačním období na mnoha planetách, a nevím, proč by právě Země měla být výjimkou.“ Nikdo z přítomných rovněž nevěděl. „Piktogramy mají některé společné znaky,“ pokračoval Nepopsatelný, těše se vlastní informovaností. „Znázorňují vždy celý myšlenkový komplex. Na jeho slovní formě tak dalece nezáleží. Obvykle bývají jejich obsahem bud sdělení milostná, nebo u masožravců lovecká, zaklínači a čarodějné formule nebo výstrahy a varování.“

„Může jít ovšem i o vlastnické značky majitele nebo majitelů,“ odvážil se poznamenat další Nepopsatelný. Tato možnost byla velkomyslně přijata. Nuže – teď tu zcela nesporné piktogramy byly. „Civilizace Země je poněkud dále, než jsme se zprvu domnívali,“ usoudil první Nepopsatelný, když studoval obrazy barevných kruhů a trojúhelníků, převedené do modulovaných deformací elektrického pole. „Máme před sebou zajímavý a plodný úkol: přispět k poznání psychologie tzv. Pozemšťanů. Dosud, jak víte, tápeme v temnotách. Teď se konečně naskytla příležitost.“

Všichni uctivě mlčeli, což Nepopsatelný kvitoval s uspokojením.

„Nastíním vám některé předběžné závěry, které již teď považuji za zcela nesporné. Ke sporným se můžeme vrátit později. Souhlasíte?“ Všichni souhlasili.

„Poměrně výjimečná skutečnost, že Země je planetou jediné osamělé hvězdy, dala zjevně impuls k jejímu obecnému uctívání v podobě, jakou právě cítíte.“ Optodetektor snímal bílý terč s červeným okrajem. „Vyskytuje se především na počátku cest, používaných Pozemšťany k občasnému pohybu v prostoru. Avšak pozor! Tento náboženský symbol, o jehož provenienci není nejmenšího sporu, je velmi často doprovázen něčím neméně zajímavým.“

Značku pro zákaz vjezdu vystřídal trojúhelník, hlásající příkaz přednosti v jízdě.

„Trojúhelník, prastarý symbol mnohobožství Galaxie… Také u nás, jak víte, kdysi dávno symbolizoval životadárné spojení kyanu, dusíku a amoniaku. Pokud jsme informováni o Zemi, můžeme předpokládat, že je všeobecně srozumitelným znakem uctívačů uhlíku, kyslíku a – pravděpodobně, neboť, přiznám se, v tomto bodě nemám ještě úplnou jistotu – vody. V každém případě však uhlíku a kyslíku. Jak vidíte, získali jsme již jisté představy o stupni rozvoje náboženských představ Pozemšťanů. To nejzajímavější však teprve přijde: zastihli jsme Zemi právě ve velmi zajímavém stadiu přechodu od mnohobožství k trojbožství a dál k pochopitelnému konečnému uctívání jediného boha-hvězdy. Nic nemůže být jasnější.“

Nepopsatelní měli příležitost obdivovat značku „Práce na silnici“, „Zákaz vjezdu nákladních automobilů“, „Zákaz zvukových signálů“ a „Pozor, zvěř!“. „Pracovní božstvo s jakýmsi posvátným nástrojem, zřejmě připravující rudu k tavbě, uctívání primitivních detonačních motorů a zvířat jak na Zemi prokázaných, tak bájných; jedno z nich cítíte zde –“ vysvětlil nad převodem starobylého klaxonu na značce zákazu signálu, podobajícímu se nejspíše polnici s nasazeným gumovým balónkem klystýru. Ani podobnost s bájným zvířetem se ovšem nevylučovala.

„To svědčí o hodně nízké úrovni…,“ odvážil se kdosi poznamenat.

„Nikdy jsem netvrdil nic jiného,“ souhlasil Nepopsatelný. „Úspěšná expedice nám ostatně poskytla další a nevývratné důkazy. Prosím!“ Následovala značka „Přechod pro chodce“. „Adorace bytosti-sběrače. Na tomto piktogramu se zřejmě v prostoru přemísťuje Pozemšťan, podle kulturního zvyku poněkud schématizovaný, kráčející v místech výskytu uhlíkatých plodů, vhodných pro asimilaci obyvatel Země. Představují je černé tečky u jeho dolních výběžků. Hle – bůžek-sběrač! Hle, jedna z příštích inteligencí vesmíru, vstupující teprve na první stupně nekonečného žebříčku, jehož podstatnou část jsme již zdolali!“

Všichni se zaradovali, že tomu tak je. „Chybí mi však – s prominutím –“ ozval se nepolepšitelný debatér, „sdělení, sloužící ve svých důsledcích k zachování rodu Pozemšťanů, jež by vlastně mělo být jedním z nejčastějších piktogramů…“

„Nejen mělo – ale také je! Směr teoretických úvah, jimiž se ubíráme, je tím ostatně skvěle potvrzen. Pohleďte –“ předvedl uchváceným posluchačům značku „Příčné stružky nebo hrbolu“, nazývanou motoristy obvykle rigol.

„Obávám se, že vaše znalosti speciální anatomie Pozemšťanů nesahají až k celkem málo důležitým detailům, ale snad mi uvěříte i tak.“ Všichni přislíbili, že uvěří.

„Tento tvar, vyskytující se mezi horními výběžky jednoho ze dvou pohlaví Pozemšťanů, má jak zjištěno sice jakýsi nepřímý, ale zato velmi výrazný vliv na pocit potřeby zachování rodu. Můžete namítnout, že pouze nepřímý. Dobrá! Avšak jak potom vysvětlit toto?“

„Toto“ byla značka „Provoz v obou směrech“, „Původně jsem byl, připouštím, nakloněn podlehnout domněnce, že jde o symboly nebo zpodobení jakýchsi dvou primitivních metacích zbraní, opatřených hroty, jaké již dávno nalezl náš průzkum na některých planetách Galaxie. Musím však říci, že mne po domyšlení problému v tomto případě příjemně překvapila schopnost abstrakce jinak zcela primitivních Pozemšťanů: šipka vzhůru a šipka dolů jsou zřejmě prastarým znamením pohybů v těchto smyslech, a to pohybů, jež nemají k potřebě zachování rodu Pozemšťanů pouze nepřímý vztah. Posádka expedičního plavidla přivezla zajímavý doklad, vyvracející veškeré pochyby.“ Načež byl promítnut šot jakéhosi filmu, emitujícího modulované elektrické pole, nad jehož optickým a Pozemšťanům srozumitelným přepisem by se byl brýlatý mládenec za souhvězdím pih rděl jako pivoňka, o reakcích Sibellina nerudného otce raději nemluvě.

Chavez nemusel pátrat příliš dlouho. Již při třetí návštěvě schůzky „Kosmických bratří“ objevil za rozviklaným předsednickým stolem svého pihatého brejlovce, obklopeného několika staršími lidmi, ze kterých přímo úděsně čišel abstinentismus, vegetariánství, víra v tajný smysl run i bible, teosofie, jóga a jiné všeobecně užitečné návyky. Přišel právě včas, aby zastihl počátek diskuse, do níž se jako první přihlásil mládenec, netušící nic o Chavezově přítomnosti.

„Víte, bratři a sestry… chci říct sestry a bratři…,“ mektal hlasem zadrhnutým trémou, „já si teda myslím, že o nás ti… ti ufoni v létajících talířích… teda chci říct naši kosmičtí bratři… vědí strašně moc. Víc, než si vůbec dovedeme představit…“ Netušil, jak daleko i blízko je pravdy.

Místo doslovu malé tušení stínu

Sestavovat zlomky zpráv, které nám odkázali autoři z různých dob a z různých kultur, v různých jazycích a různém písmu, je záležitost riskantní a vyžaduje nesmírnou opatrnost. Člověk se zmýlí daleko snáze než při rekonstrukci babylonských paláců ze zbytků základů a hromady trosek. Ty trosky a ty základy totiž nepochybné patřily k rozbořené budově, avšak tu budovu, kterou se pokusíme rekonstruovat my, musíme skládat ze zlomků rozházených po celém světe a smíšených s vrstvami z jiných dob. Nemáme vůbec žádný důkaz, že patří k jedinému celku. Stejně iluzorní jako zdánlivá podobnost jednotlivých části mohou být i drobné rozpory v mýtech a pověstech a mohou nás přimět k tomu, abychom některé z nich lehkomyslně eliminovali. Postup při rozboru pověsti, mýtů a zápisů připomíná spíše důkazní řízení v soudních procesech, žádný nezvratný důkaz neexistuje, zato indiciemi se to všude jen hemží.

LUDWIG ZAJDLER

Atlantida

Velmi lituji, ale na dávné minulosti lidstva leží opravdu stín navzdory svrchované optimistickému a vcelku jednotnému tvrzení odborníků o opaku. Stín znovu a znovu potvrzovaný podivnými nálezy, jejichž existenci už nelze popírat, a které, jak se ukázalo, nelze do nekonečna skrývat nebo dokonce úmyslné a v zájmu neporušené struktury navyklého systému vid likvidovat (jako se stalo např. s artejiciální železnou kostkou, nalezenou roku 1885 v kusu uhlí zaměstnanci vöcklaburské slévárny Isidora Brauna, uloženou dlouhou dobu v lineckém muzeu, i s řadou dalších objektů).

Hliníkové destičky na pancíři bojovníků v dávných hrobech, kumulativními projektily probité (a zhojené) lebky pravěkých Zvířat, jejich kosti, za čerstva opracované jemnými a zřejmé kovovými nástroji, odlévané platinové ozdoby, vyžadující svrchované vydatné tepelné zdroje, podivný komplex objevů z oblasti Jižní a Střední Ameriky, vnucující představu usilovné ochrany a obrany proti komusi, vznášejícímu se vysoko v atmosféře nebo snad dokonce v kosmu, podporovanou legendárními indiciemi nejstarších indických pramenů, nevysvětlitelné zobrazení „kosmonautů“ a „hvězdoletů“ nejrůznějšími přírodními národy dávných věků… K čemu pokračovat dál? Před významnými objevy, signalizujícími ve svých důsledcích první kroky ke strukturální přestavbě celého vědního oboru, stojí nejen astrofyzika, fascinovaná quasary, „černými“ i „bílými“ děrami a neuvěřitelným složením neutronových hvězd, nejen biologie, objevující další vrstvu zákonitostí života v úrovni molekul, ba i atomů, ale i – například – paleoantropologie a archeologie.

Před dvěma sty lety by byl každý vědec, připisující Zem^ a člověku existenci (a tudíž připouštějící vývoj) před datem stvořeni světa, přesně určeným židovským kalendářem na rok 3761 před n. I., povazován nejen za heretika, ale i, a to především, za výstředního fantastu. Před dvaceti lety by byl stejný výsměch sklidil ten, kdo by se odvážil posunout dějiny lidské civilizace do minulosti vzdálenější než několik tisíc let, řekněme před úsvit egyptské Staré říše, a dějiny vývoje člověka jako druhu do statisíce let vzdáleného šera pradávných věků. A ještě před pouhými dvěma lety (tuto stať píši v květnu 1972) věřili v kolektivní stavby městského typu a kyklopská opevnění, stará 12 tisíc let, pouze pošetilí atlantomané, a v desítky miliónů let vývoje tvora, právem již tehdy nazývaného člověkem, jen ojedinělí paleoantropologové, doufající podle svých výsledků v další objevy. Dnes byly tyto výstřední heretické odhady skvěle, ač s nechutí potvrzeny exaktními metodami radioizotopových a dalších analýz. Jejich systematickou aplikaci, ba i pouhá laskavá přijetí bychom však zatím marně hledali jak v uspokojivě uzavřené struktuře jednotlivých věd, tak – tím spíše – v učebnicích jakéhokoli stupně. Je to znepokojující; pštros sice získá ukrytím hlavy v písku dočasné subjektivní uklidnění, lev se však nerušeně blíží dál.

Jestliže připustíme – a nic jiného nám zřejmě nezbývá – existenci obrovských a technicky výsostně náročných staveb v Mexiku a na některých ostrovech Karibského moře, starých nejméně 10 000 let, stěží sloučíme tuto skutečnost s dosud platnou představou prvních vln ubohých vypuzenců, pronikajících teprve v této době přes Beringovu úžinu z nejzazšího výběžku severovýchodní Asie do Aljašky, a krok co krok vstupujících tudy a nikudy jinudy na kontinenty Nového světa. Jestliže připustíme – a nic jiného nám asi rovněž nezbude – třicet miliónů let vývoje člověka, determinovaného místními podmínkami a snad i čas od času relativně prudkými genetickými zrninami, stěží udržíme představu poslední šťastné pětisetiny této doby (tedy 6000 let), do níž vtěsnáváme veškeré vymoženosti od luku až k atomové bombě a kosmickým lodím, nepřipouštějíce možnost žádné další dávno zapomenuté civilizace, jež možná – kdo ví? – zažila návštěvu nepozemšťanů.

Společenská paměť lidstva je daleko, daleko spolehlivější a delší, než jsme se odvážili předpokládat. Indiáni kmene Hopi, žijící v Arizoně odedávna, přesně viděli, že tzv. Barringerův meteoritický kráter, způsobený (podle Niningera) před 25 000 lety dvojím výbuchem železného meteoritu, vznikl „sestupem boha hromu a blesku, který se zaryl do země“, ačkoli v té době měli kočovat kdesi v Asii a ačkoli je dlouhodobé a opakované „předávání zkušeností“ u nerudných loveckých neolitických společenstev, navzájem konverzujících spíše sekyrami a mlaty, svrchovaní nepravděpodobné. Podobní australští domorodci nazývají velmi dávné kráterové pole v poušti Henbury „chindu chinna waru chingi valu“, což, jak my vzdělanci víme, znamená „slunce dráha čert oheň skála“. Je charakteristické, že se roku 1891 Barringerova myšlenka o vzniku arizonského kráteru dopadem meteoritu setkala s jednotným odporem a posměchem tím spíše, že souhlasila s názorem „divochů“.

Ani tyto podstatní posunuté hranice inteligentního života na naší planete však neznamenají podchycení všech potenciálních možnosti – praví naopak. Asi před 200 milióny let, v období permu, byl podniknut první velkorysý pokus o dobytí souše vyšší-mi živočichy a rostlinami. Některé druhy obojživelníku, především therapsidi, se podivuhodně aklimatizovali a představovali svou relativně dokonalou termoregulací a vůči zevním vlivům velmi odolnými vejci svrchovaně perspektivní druh, schopný rychlého a nedohledného vývoje.

Na rozhraní permu a triasu však došlo k jakési katastrofě, postihující život v mořích i na souších a zanechávající nám takřka po celém povrchu tehdy Zpustlé planety vrstvy červených pískovců. Tato katastrofa, uváděná některými vědci ve spojitost s kosmickým zářením, jinými ve spojitost s poruchami magnetického pole Země nebo s o-trávením oceánů hnilobnými zplodinami, uťala celou řadu (u některých tříd dokonce většinu) výhonků a ratolestí stromu života. Trvalo dalších 100 miliónů let, než Život opětovně ovládl souše, v období velkého umírání permotriasu opuštěné a pusté. Následoval nezdařený experiment, jakési intermezzo přírody s jurskými hromoještěry, kteří neprokázali schopnost vývoje a byli nahrazeni savci, pocházejícími z mrňavých a ohyzdných hmyzožravců, příbuzných a myším podobných nestvůrek, skrývajících se zprvu před vševládnými ještěry. Z nich vzešel posléze i člověk. Kdyby nedošlo na rozhraní permu a triasu k velkému umírání, kdyby byl therapsidům umožněn nerušený rozvoj a vývoj, kdo ví? Snad by byla první družice Zem^ vypuštěna o 100 miliónů let dříve bytostmi, připomínajícími sice fantazijní výtvory autorů science-fiction, avšak inteligentními a v určité fázi duchovního a technického rozvoje usilujícími – jsem o tom přesvědčen – o vykročení z vězení své rodné, milované, avšak limitující planety.

Tato úvaha má svou hodnotu, uvažujeme-li o možnostech života ve vesmíru, jež jsou pochopitelně základem pro jakékoli domněnky o vesmírných návštěvnících.

Současná kosmogonie, nauka o vzniku a vývoji nám dostupného vesmíru, ušla od teorií Kantových, Descartesových, Leibnizových, Laplaceových, Jeansových a mnoha dalších značný kus cesty. Vcelku se shodla na jednotném zrození vesmíru asi před deseti miliardami let jakousi explozí (nazývanou v angloamerické literatuře „big bang“), jejímž následkem byl vznik vodíkových zhuštěnin, protogalaxií. V nich opit docházelo ke smršťování, při nimž velmi početné shluky o váze kolem Í033 gramu, obsahující tedy asi 10^ atomu vodíku, vytvořily nejprve prahvězdy, pak hvězdy prvé i druhé generace. Došlo k tomu asi před 5,5 miliardami let, kdy se rovněž zrodilo naše Slunce, doprovázené již tehdy (jak se domníváme) kondenzujícími se shluky tzv. protoplanetárních oblaků, jež posléze zrodily planety. Tento jev byl zřejmé v celém nám známém vesmíru ne-li obecným, tedy alespoň velmi častým. Pravda – nejsme zatím schopni pozorovat ani planety nejbližší hvězdy. Periodické změny dráhy některých z nich (např. hvězdy 61 Cygni) nám jen nepřímo naznačují existenci obíhajících těles, vesměs se však svou velikostí vymykajících navyklému pojmu „planeta“; jsou desetkrát až stokrát větší než obr naší soustavy, Jupiter. Máme však k dispozici dobré nepřímé důkazy, spočívající ve studiích rotační rychlosti a točivosti hvězd, zpracované Alfvénem a Hoylem na podkladě starších výzkumu Abneye, O. L. Struveho a G. A. Šajna: celá řada hvězd určitých spektrálních typů zřejmí předala valnou část své točivosti planetárním systémům a zbrzdila svou rotaci podobni jako naše Slunce s relativní malou rychlostí rovníkové rotace asi 2 km/sec.

Můžeme tedy tuto velice simplifikující úvahu uzavřít zjištěním, že naše Slunce je asi zcela průměrnou hvězdou, vzniklou za zcela průměrných podmínek, jež se opakovaly v naší Galaxii, obsahující asi 150 miliard hvězd, v miliardách, v námi dnes pozorovatelném vesmíru nejméně v trilionech „navlas“ stejných dějů, jež zákonití daly vzniknout nespočtu planetárních soustav, poskytujících podmínky velmi podobné podmínkám v naší, sluneční soustavy.

O mnohá jevišti pro vznik života je tedy postaráno a o sladké domovy nepozemšťanů rovněž. Otázkou je, zda smíme vznik života v těchto cizích planetárních systémech očekávat a s jakou pravděpodobností.

V poslední době se v několika populární vědeckých publikacích romantičtějšího charakteru objevily „rovnice“ početnosti života ve vesmíru, okouzlující laiky svou algebraickou formou a velice přesně dosazující do zcela správného vzorce naprosto fiktivní a libovolné veličiny. Jejich cena je pramalá, protože chybný odhad kteréhokoli z clenu zcela mění výsledek. Domnívám se, ze se lze k problému rozšíření života ve vesmíru přiblížit spolehlivější cestou, umožněnou nejnovějšími biologickými výzkumy. Prudce se rozvíjející genetika a tzv. kvantová biologie, sestupující až k molekulárním a atomárním kořenům života, nás poučuje o nesmírné složitosti i myslitelně nejjednodušších forem, jež mají právo nazývat se ještě životem. Tato výsada byla, jak se zdá, definitivně upřena virům a bakteriofágům. Nejsou „živé“, ba nepředstavují ani přechod mezi životem a ne-životem; jsou toliko zrůdnými geny, buňkou vytvářenými a buňkou množenými. Nejjednodušším samostatným životem, existujícím dnes na naší planetě, a současně nejjednodušší formou, kterou si dovedeme jako životaschopnou vůbec představit, jsou některé druhy bakterií a řas s nerozlišenou jadernou hmotou, Prokaryonta, strukturálně i funkčně velmi primitivní. Nejstarší zachované fosilie jednobuněčných organismů z prvohorních kanadských sedimentů jsou zjevně daleko složitější.

Tato nejprimitivnější bakterie či řasa obsahuje alespoň 2000 genů (čili tzv. cystronů), z nichž každý reguluje produkci a činnost některého z nezbytných enzymů. Dva tisíce genů představuje podle našich dnešních poznatků dolní mez – další redukce elementů, řídících enzymatickou činnost, se již neslučuje se životem.

Každý z genů je však sám o sobě nesmírně složitým aparátem. Z kandidátů 1959 byl odměněn Nobelovou cenou Artur Kornberg, jehož práce vyvrcholila roku 1967 syntézou jednoduchého viru fí X 174 (jenž není, jak již víme, ničím jiným než genem, cystronem) z 5500 nukleotidů ve čtyřech skupinách, seřazených v přesně určeném rozsahu a pořadí. Obecně vzato je každý z genů Zakódován asi 1000 „slovy“, aminokyselinami, obsahujícími po třech bázích. Celkem tedy musíme jako předpoklad nejjednodušší formy buněčného života předpokládat řetězec minimálně šesti miliónů článků aminokyselin, seřazených v naprosto přesném a bezchybném pořadí, aby byla zajištěna smysluplná informace, a tím i život. I když předpokládáme (což není pravděpodobné) v pozemském praoceánu nejen obecnou existenci, ale i místní ochotnou přítomnost potřebných bází, skládajících aminokyseliny, je náhodný vznik života, zakódovaného řetězcem DNK (kyseliny desoxyribonukleové) pouhými náhodnými kombinacemi a re-kombinacemi, svrchovaně nepravděpodobný. Podle informací doc. dr. Erika Kittnara, CSc, jemuž vděčím i za další údaje, představuje počet rozličných permutací, z nichž jen jedna jedná je onou pravou,

46 * 1E+5

Pravděpodobnost náhodného vzniku lze tedy vyjádřit poměrem jedné ku čtyřem, za nimiž následuje celý milión nul. (1:4 * 10 1000000).

Taková čísla se ovšem vymykají jakékoli představě. Pro porovnání uveďme, že od vzniku Země (za posledních 5 miliard let) uplynul počet vteřin, vyjádřitelný číslem s toliko 13 nulami, počet atomů vodíku, z nichž vznikla naše Galaxie, je odhadován na Í068 (jednička s 68 nulami).

Jinými slovy: pravděpodobnost náhodného vzniku života, jejž považujeme za myslitelně nejprimitivnější, lze přirovnat, i kdyby se rekombinace opakovaly každou vteřinu a současně v každé kapičce světového oceánu, k biliónkrát či triliónkrát za sebou získané hlavní výhře v loterii při náhodném zakoupení jediného losu. ^krátká – taková možnost neexistuje. Kdybychom ji připustili, opustili bychom nutně i veškeré fyzikální, chemické a jiné zákony, spočívající konec konců na statistickém průměru chování sice obrovského, ale vždy neporovnatelně menšího počtu molekul, atomů a jejich částic.

Námitkou proti těmto úvahám může být předpoklad existence jakéhosi ještě jednoduššího života, schopného vývoje až k precizním a smysluplným řetězcům DNK. Tento život byl usilovně hledán a zdánlivě i nalézán v předpokládaném seskupování stále stabilnějších shluků bílkovin v pramořích. Dnes však víme, že modeluje skutečný život stejně povrchně jako hliněný gólem člověka: pouze zevnějškem, jenž je konec konců ze všeho nejméně podstatný. Veškerý nám známý život člověka, bakterie, veverky, dubu i kopretiny, je závislý na existenci a činnosti makromolekul, především DNK, organizujících jeho trvání a pokračování. Bylo by sice nemarxistické rozpustit biologii v chemii a ve fyzice a pokládat, jak to formuloval např. Müller, život za pouhý „okrajový jev“ kolem rekombinace a mutace genu, ještí pošetilejší by však bylo ignorovat úlohu, jakou přesně seřazené řetězce, v každé buňce např. lidského organismu neporovnatelně složitější než v popsané bakterii, mají.

Jednota života na naší planetě, představovaná jednotou kódového systému DNK se všemi nespočetnými variacemi a tvarovou pestrostí, nás nutí k myšlence, že vznikl na jednotném principu enzymatické buněčné koordinace řetězci nukleinových kyselin od samého počátku, a to od počátku již relativně velmi složitého. Je-li dovoleno přirovnání k automobilu, jenž je čtenářům jistí bližší než jemné problémy buněčné biologie: i nejstarší dědeček automobil obsahoval všechny podstatné části dnešního automobilu: pístový motor, převod na kola, brzdy, nijaké to řízení, palivovou nádrž atd. atd. Vznikl tedy kvalitativním zvratem a s kočáry i drezínami jeví jen jistou podobnost. Smíme-li pokračovat v tomto poněkud vulgárním příměru: ani náhodný a samovolný vznik automobilu na úpatí sopky, vyvrhující železitou lávu a porostlé lesem gumovníků (asi stejně pravděpodobný, jako samovolný vznik bezvadného řetězce DNK) nezajistí pokojnou jízdu – život. Není silnic, benzinových rafinerií a pump, gumáren atd. Rovněž náhodné vytvoření všech potřebných enzymů nezajistí samo o sobě buňce život – nebudou schopny obnovení a v několika minutách dojde k smrti. A naopak DNK bez substancí, na nichž by mohla rozvíjet svou činnost, je pro buňku, odsouzenou k záhubě, zhola bezcennou. Nepravděpodobnost se tedy ještě umocňuje. Očekávání, že toto vše vzniklo současně souhrou náhod, se stále více jeví spíše jako důkaz svěžesti jarého ducha než realistická úvaha. Zkrátka: teorii o náhodném vzniku života škrtáme. A hledáme další východiska.

Církev a vitalisté nabízejí alternativu nadpřirozeného zásahu, modelujícího prvopočáteční život a nevyhýbajícího se popřípadě ani dalším intervencím. Obcházejí tedy tuto otázku, lépe řečeno uchylují se za její hradby jako do jedné z posledních pevností, dosud odolávajících uzavřenému a nerozpornému přírodovědeckému vysvětlení. Bylo by pošetilé následovat je. Bůh jako pečlivý konstruktér a trpělivý montér pentlic DNK není představou, která by přírodovědce 20. století nadchla a, jak záhy uvidíme, obejdeme se i bez něho.

Tzv. teorie panspermie pouze odsunuje otázku (Buffon, Liebig, Helmholz, Arrhenius, S. P. Kostyčev, P. P. Lazarov a další) tvrzením o zárodcích života, jakýchsi sporách, semenech, putujících v anabiotickém stavu tak nebo onak vesmírem a oplodňujících všechny planety, jejichž podmínky to dovolují. Buď jak bud, musely však tyto zárodky kdesi ve vesmíru vzniknout a to nejpravděpodobněji na některé z planet některého hvězdného systému naší Galaxie – jejich intergalaktický transport je představou poněkud divokou a nepravděpodobnou. I když předpokládáme, & Galaxie disponuje např. celou miliardou planet, schopných produkovat život, odepisujeme v našem vzorci ne-pravděpodobnosti pouhých devět z miliónu nul: zbývá více než dost, abychom byli i vůči této teorii svrchovaně skeptičtí. Poslední, třetí názor, který je nejmodernějšími výzkumy tak skvěle podepřen, nabízí marxismus: život jako zákonité vyvrcholení pohybu a vývoje hmoty a jako výsledek evolučního procesu sloučenin uhlíku.

K této teorii se na jaře 1972 ve své pražské přednášce znovu přihlásil vysoký, statný a projevem neobyčejně působivý muž, akademik A. 1. Oparin, jemuž by ani nejzlomyslnější posluchač nehádal 78 let. Oparin formuloval poprvé svou slavnou teorii před plnými padesáti lety roku 1922 v moskevské přednášce. Od těch dob prošla spolu s vývojem biochemie změnami – v podstatě však zůstala jako principální východisko nedotčena. Nejde naprosto o žádnou „náhodu“. Dnes jsme se dožili překvapení, že oborem, zabývajícím se prvotními „náběhy“ ke vzniku života, není fyzika a chemie, tím méně biologie, ale astrofyzika, zjišťující již v mezihvězdném prostoru nejen nejjednodušší, ale i poměrně složité organické sloučeniny a radikály. A v prvotních atmosférách planet, probíjených mocnými výboji blesků, bičovaných mladými vulkány a snad i ovlivňovaných mocným proudem pronikavého záření, jsou syntetizovány již všechny základní kameny života, především aminokyseliny, jak bylo experimentálně spolehlivě dokázáno. Marxismus tedy do jisté míry rehabilituje nejen antický hylozoismus, ale i Giordana Bruna, tušícího tendenci hmoty vyvíjet se k životu, i renesanční filosofy Marsilia Ficina, Filipa Aureola, Paracelsa, Cardana a další.

Není třeba ani „životnísíly66, ani zásahu nadlidského Stvořitele. Mýlil se slavný chemik Berzelius, když (ironií osudu rok před první umělou syntézou organické močoviny Friedrichem Wöhlerem) roku 1827 napsal: „Umění, ať jakkoli velké, nedokáže spojovat prvky neorganické přírody tak, jak je spojuje příroda Živá; pokusy můžeme vytvořit jen některé sloučeniny a spojení podobných prvků.66

Nikoli – opak je pravdou. Biogenní, život vytvářející prvky se naopak za příznivých okolností dychtivě slučují ve stavební kameny života, vytvářejíce stále složitější komplexní sloučeniny jež – jsem přesvědčen, že zcela zákonitě – vrcholí nesmírně komplikovanou makromolekulou, nesoucí smysluplnou informaci a tím i život, schopnou reprodukce a dalšího vývoje, jehož sledování až k vrcholům je, alespoň rámcově, v dosahu našich dnešních vědomostí.

Jaké mechanismy, jaké síly pudí k sobě atomy, molekuly a radikály, aby vytvářely organické sloučeniny a posléze život? Dovolte mi odbočku. Přítel ing. Věnceslav Patrovský, CSc, mne upozornil na minerály, jež lze nalézt např. v okolí Písku. Ze Zprvu amorfní roztavené horniny, jež dala vznik pegmatitům, ze základní bělavé krystalické hmoty živce, vyrůstají černá stébla turmalínu, růžového křemene a destičky hnědého monazitu na rozhraní živce a turmalínu. Turmalín zkoncentroval do sebe železo, hořčík a bór, které bychom marně hledali v živci, monazit vzácné zeminy, jichž je fosforečnanem. Amorfní směs se tedy diferencovala, její entropie, míra náhodnosti (pouze zdánlivě v rozporu s přírodními zákony) klesla, vytvořily se diferencované struktury, odlišující se navzájem tvarem i chemickým složením. Hmota se tedy chovala „inteligentně“ – veškerá tato „inteligence“ však není ničím jiným než krystalochemickými ději, odpovídajícími vzájemné „oblibě“ aniontů a kationtů, zapadajících do sebe ve vhodných případech jako klíc do zámku. Tyto zákonitosti známe a dovedeme dokonce předpovídat výsledek podobných pochodů (např. při chladnutí pegmatitů), avšak jakási poslední příčina, proč tomu tak je, proč elektronové „slupky“ vzájemně se slučujících atomů inklinují právě k doplnění osmi elektronů (což je podstata všech naznačených dějů), nám uniká a zatím se musíme smířit s dočasnou nevědomostí, ukrytou snad – kdo ví? – v elementárních částicích elementárních částic, jel věda předpokládá a pracovně již dnes nazývá qarky.

Tyto a podobné neznalosti příčin nejdiskrétnějších fyzikálních, chemických, biologických a jiných dějů ovšem zatím ponechávají místo idealistickým výkladům, formulacím o „tahu budoucnosti stejně silném, jako je tlak minulosti“, i spekulacím o jakési božské síle, zasahující – v tomto případě – do krystalochemických pochodů, ačkoli bychom takovou piplavou práci považovali za boha nedůstojnou. S přibývajícími vědomostmi se prostor pro takové interpretace zužuje, až mizí docela. Jsem přesvědčen, že podobné dosud neodkryté zákonitosti vládnou i procesům, ustavujícím zprvu organické sloučeniny a posléze i sám život, závislý na řízení a autoreprodukci pod rozhodujícím vlivem makromolekul DNK. Musíme nalézt odvahu k přiznání dosud zřejmé neznalosti vnitřní zákonitosti těchto procesů, zákonitosti, jež zcela jistě bude překonána příštími výzkumy, jejichž slibným počinkem je přesné zjištění struktury pentlic DNK a mechanismu jejich působení. Za přiznání této neznalosti budeme odměněni křišťálovým rozjasněním problému: život je zákonitou fází vývoje hmoty a k jeho vzniku dochází všude, kde jsou vytvořeny podmínky, tedy na nespočetných planetách naší Galaxie a se vší pravděpodobností i v dalších galaktických systémech, zkrátka v celém vesmíru. Tvrzení se ovšem sluší dokládat. Máme nějaké doklady pro mnohost života ve vesmíru my? Ano, máme, nehledě na jeho nápadně časné objevení se na Zemi –

Pro Oparinovu hypotézu o vzniku života zákonitým chemickým vývojem uhlíkatých sloučenin svědčí i průkazy mimozemských aminokyselin a uhlovodíků v meteoritech, zvaných chondrity, lim nebo napodobením jiných druhů (motýli a různé jiné druhy hmyzu) nebo skvěle vyvinutým tělovým aparátem, odpovídajícím potřebám získávání potravy a obrany (žraloci). Druhý směr je představován rozvojem jakési kolektivní inteligence, pozorovatelné u mravenců a termitů, co do tělových znaků prakticky od nesmírně dávných dob nezměněných, avšak zřetelně získávajících kolektivní schopnosti „zahradníků“, „sládků“, „Živočišných chovatelů“ atd.

Třetím a nejperspektivnějším směrem je rezignace na specializaci ať v rámci druhu nebo diferencovaného společenství mraveniště, nahrazená rozvojem inteligence, tedy v pozemských podmínkách mozku. Jedině tento způsob je schopen čelit dramatickým Změnám zevního prostředí, jedině on se ukázal jako nejúspěšnější, a co hlavního, jako nejpřímočařejší.

Člověk, skrývající se v raných třetihorách ještě v zárodečné podobě nepohledných maličkých zvířátek, se vyvinul takřka raketově. V rytmu desetitisíciletí překonával biologické etapy, jež ostatním tvorům trvaly statisíce, milióny nebo desítky miliónů let. Jeho cesta je přímá, bez oklik a „váhání“ – jakkoli s neplodnou větví vymřelých neandertálců, ustoupivších intelektuální daleko schopnějším cromagnoncům, s nimiž si tělesně nijak nezadali.

Tato rozvíjející se inteligence všude ve vesmíru bude čas od času narážet na postupné hranice a v konfrontaci s nimi vytvářet sama sebe, své poznání, svou vědu, své mýty, svá vítězství i svá zklamání. Nakonec se střetne s poslední tradiční mezí: vězením své vlastní planety, a tím nebo oním způsobem bude usilovat o jeho překonání. Vydá se do vesmíru.

V naší Galaxii, v námi sledovaném kosmu je, nepochybuji o tom, nespočet planet, které zrodily život a v rozmezí několika set miliónů let do minulosti či budoucnosti vytvořily kosmickou civilizaci, schopnou cestovat od planety k planetě a od hvězdy k hvězdě.

Ano – od hvězdy k hvězdě.

Současná astrofyzika již připustila existenci fyzikálně nerozporného (i když ovšem v tomto stavu pro člověka nepoužitelného) „stroje času“ v podobě tzv. „černých děr“, zbylých po gravitačním kolapsu určitého druhu neutronových hvězd. Váhavě připouští i „bílé díry“, vedoucí kam? – Snad do jiných vesmíru jiných, vyšších dimenzí, snad zkracujících mezihvězdné trasy. Kdo ví? Jsme teprve na samém okraji fantastických, vzrušujících objevů, které si mnohé vesmírné civilizace mohly již dávno osvojit a využít jich ke svému prospěchu nebo ke své zkáze. Opravdu lituji, ale tušení stínu nelze odbýt, nelze se ho zbavit. Není – alespoň věřím, ze není – mým subjektivním pocitem, ale pocitem lidstva, zachvacujícím s jistým zpožděním i vědu a její čelné představitele. Každé řešení problému (jak pravil filosof) má tři etapy: v prvé je hurónsky vysmíváno, ve druhé popíráno, ve třetí přijímáno jako samozřejmost. A pak přijde nová teorie, nové řešení, na něž opět čeká křížová cesta tří etap…

Možnost návštěv nepozemšťanů na naší planetě, snad dokonce ovlivňující ve velmi dávné, prehistorické minulosti určité okruhy lidstva, se jako hypotéza bolestně propracovala k etapě druhé: vážnými vědci je dnes vážně a seriózně na jednotlivých argumentech nadšených, ale často málo vzdělaných a především nerozvážných romantiků, vyvracena. Ano, mohli zde být.

Budu – jak jinak? – laskavému čtenáři velmi povděčen, přijme-li povídky, které právě přečetl, jako zajímavé myšlenky a kratochvilné pohádky pro dospívající mládež a dospělé. Nic více si rozumný autor ani nemůže přát. Chtěl pouze skromně upozornit na možnost, že to tak nějak mohlo nebo v budoucnosti může být.

Jsem si plně vědom netaktičnosti svého postupu. Doslovy ke knihám mají, jak známo, psát renomovaní literáti, schopní zaštítit chudinku autora svou nepochybnou autoritou. Mám celou řadu laskavých a ochotných přátel, kteří by mi zcela jistě podobnou službu neodmítli. Rezignoval jsem na ni s pošetilým cílem objasnit, proč vlastně tato kniha vznikla.

Praha, 1968-1972

MUDr. Ludvík Souček

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai