STAR WARS

Boba Fett 1: Boj o přežití

Terry Bisson

Překlad Shred Naki

Kapitola 1

Déšť.

Někdo ho nenávidí.

Někdo ho miluje.

Někdo jako Boba Fett si stěží pamatuje chvíle bez něj.

Pravděpodobně je v galaxii volná voda vzácností, ale to na této planetě nemůžete vědět. Padá neustále, dnem i nocí a zalévá tento svět, až na několik plovoucích měst pokrytý oceány.

Ten svět se nazýval Kamino. A město, ve kterém žil Boba se svým otcem se jmenovalo Tipoca City.

Spíš žili. Tohle je příběh o tom, jak odešli, proč a co se potom stalo:

Mohli jste slyšet o otci Boby Fetta. Byl to nájemný lovec. Nejlítější, nejrychlejší a nejobávanější nájemný lovec v celé galaxii.

Boba Fett byl dítě stojící v jeho stínu nebo po jeho boku. Nebo obyčejně obojí.

To když měl štěstí. Když ho jeho otec bral s sebou. A to bylo téměř vždy. Bobovi bylo deset, skoro, ale ne dost starý na to, aby vyrazil sám.

Boba rád chodil se svým otcem. Vidět nové světy, zažít vzrušení z hyperprostoru a někdy dokonce řídit malou, ale smrtící otcovu loď Slave I.

Nájemný lovec je mimo zákon, stopař – a někdy zabiják – za peníze. Nezajímá ho, kdo je jeho cílem nebo od koho utíká nebo proč. Pracuje pro vyšší nabídku, což znamená pro nejbohatší a nejbezohlednější bytosti galaxie. Bez žádných otázek.

Být synem nájemného lovce znamená držet jazyk za zuby a mít oči otevřené.

Žádný problém. Boba Fett byl pyšný na svého otce a na to, co dělal.

„Jsem syn nájemného lovce,“ říkal si pyšně. Důvod, proč to říkal jen sobě byl ten, že nebyl nikdo, komu by to řekl.

Neměl žádné přátele.

Jak můžete mít přátele, když žijete v tajnosti, plížíte se na planetu a z ní a vyhýbáte se bezpečnostním složkám a obávaným vlezlým rytířům Jedi?

Nájemný lovec musí být stále připraven jít kamkoli a čelit jakémukoli nebezpečí. To bylo pravidlo Jango Fetta, pravidlo, kterým žil.

Boba Fett měl vlastní, menší, osobnější pravidlo: Dítě nájemného lovce musí být neustále připraveno jít s ním.

Ve svých deseti letech už Boba viděl větší kus galaxie než mnozí dospělí. Co nikdy neviděl, byl vnitřek školní třídy (protože ve škole nikdy nebyl). Co nikdy neviděl, byl matčin úsměv (protože žádnou matku neměl). Co nikdy neslyšel, byl smích přátel (protože žádné přátele neměl).

Ale jen to, že nikdy nebyl ve škole, neznamená, že byl Boba hloupý nebo nevědomý.

Vždy tu byly knihy. Knihy brané na cesty; knihy čtené doma na Kaminu. Mohl mít všechny knihy co chtěl („Jen dvě naráz, prosím!“) z malé knihovny v ulicích Tipoca City.

Knihovna byla jen otvorem ve dveřích, ale když Boba zazvonil, knihovník mu dal nové knihy a vzal si zpět ty přečtené (nebo ty nudné nepřečtené).

Knihovník, Whrr, byl téměř jako přítel. Přítel, kterého Boba ve skutečnosti nikdy neviděl.

Boba vůbec netušil, jak Whrr vypadá – nebo jestli to byla osoba. Byl jen hlasem za dveřmi knihovny. Ve skutečnosti Boba zjistil, že by Whrr mohl být droid, protože ho slyšel vrčet a klikat, když vydával knihy nebo holohry.

Hlavně knihy.

Whrr neměl holohry rád. „Použij svou představivost!“ říkal. „Najdi tam obrázky! Najdi tam hudbu!“

Boba souhlasil. Knihy měl rád z toho důvodu, že obrázky, které si díky nim udělal v hlavě byly lepší než ty z holoher.

Boba o přátelích věděl z knih.

Mnoho knih bylo o přátelích. Přátelé prožívali dobrodružství, dělali průzkumy nebo se bavili.

Někdy Boba předstíral, že přátele má. (Představování je jen druh přání.)

Ale v hlavě měl stále otcův hlas: „Bobo, zůstaň nezávislý. Pamatuj si: Žádní přátelé, žádní nepřátelé. Jen spojenci a protivníci.“

To bylo Jangovo pravidlo. Bobův otec měl několik pravidel, dohromady jakýsi kodex.

Přesto měl Jango jednu přítelkyni. Také nájemnou lovkyni. Jmenovala se Zam Wesell.

Zam mohla být krásná, ale špatná. Líbilo se jí to. Někdy četla knihy o slavných zločincích a krvavých bitvách.

Byla to Zam, kdo první poznamenal, že by měl Boba číst. „Chceš dobrodružství? Čti knihy,“ řekla. „Až budeš tím vzrušením unavený, můžeš knihu zavřít. Lepší než ve skutečnosti.“

Bobův otec toho moc nepřečetl. „Knihy? Ztráta času,“ řekl. „Studuj mapy, Bobo. Instrukce. Varování. Důležité věci.“Boba tohle všechno četl – ale knihy byly lepší. Zvlášť ty o droidech a hvězdných lodích. Boba věděl, že se jednou mohou hodit.

Někdy si Boba myslel, že mu Zam řekla, aby četl knihy jen proto, že to jeho otec považuje za ztrátu času. Zam Janga ráda škádlila.

Zam byla měňavec, Clawdite. Měnila tvar svého těla, jak si to zrovna situace žádala.

Boba si byl docela jistý, že tohle matky nedělají. O matkách četl v knihách, protože nikdy žádnou nepotkal.

Zdálo se, že matka je docela dobrá věc.

Jednou, když byl ještě malý, se svého otce zeptal, kdo byla jeho matka.

„Žádnou jsi neměl,“ odpověděl otec. „Jsi klon. To znamená můj syn. Perioda. Nikdo jiný, žádná žena, do toho nebyla zapojena.“

Boba přikývl. To znamenalo, že je přesně jako jeho otec, Jango Fett. To znamenalo, že je jedinečný.

Ale přesto si občas přál, aby měl matku.

Boba se svým otcem žili na Kaminu, protože tu měl Jango Fett práci. Trénoval speciální armádu supervojáků pro muže jménem hrabě Tyranus.

Boba rád sledoval vojáky, pochodující v dlouhých řadách hustým deštěm. Nikdy se neunavili a nikdy si nestěžovali, že všichni vypadají stejně – přesně jako jeho otec, ale mladší. Přesně jako samotný Boba, ale starší.

„Jsou také mými klony,“ řekl mu Jango, když byl Boba ještě malý.

To už Boba z doslechu věděl. Ale bolelo to. „Jako já?“

„Ne jako ty,“ řekl Jango. „Jsou jen vojáky. Rostou dvakrát rychleji a žijí jen polovinu doby. Ty jsi jediný můj opravdový klon. Ty jsi můj skutečný syn.“

„Rozumím,“ řekl Boba. Po tom se cítil lépe. Přesto už se nikdy na pochodující klony nedíval. A už se necítil tak jedinečně jako dřív.

Tyranus byl starý člověk s dlouhým hubeným obličejem a očima jestřába.

Boba ho nikdy neviděl osobně – jen jako hologram, když dával Jangovi instrukce nebo se ptal na pokroky s klonovou armádou.

Jango ho oslovoval „hrabě“ a byl pořád zdvořilý. Ale to, jak Boba věděl, neznamenalo, že ho má rád.

Vždy být k zákazníkovi zdvořilý. To také patřilo k Jangovu kodexu.

Jedné noci Boba slyšel, jak jeho otec a hrabě mluví o nové práci na vzdálené planetě.

Hrabě mu řekl, že to může být velmi nebezpečné.

To samozřejmě Bobova otce nezastavilo. Boba byl zvědavý, jestli hrabě nebezpečí nepřecenil, aby se ujistil, že to Jango vezme.

S dospělými nikdy nevíš.

Jango souhlasil. Řekl hraběti, že se spojí se Zam Wesell a vezme jí s sebou.

Když to Boba slyšel, ušklíbl se. Když jdou oba dva, mohl by jít taky. S trochou štěstí.

Další ráno si Jango oblékl svou bitevní zbroj a řekl Bobovi, že se Zam jede na jednu cestu.

„Já taky?“ zeptal se Boba nadějně.

Jango zavrtěl hlavou. „Promiň, synu. Budeš muset zůstat doma sám.“

Boba zanaříkal.

„Nájemný lovec si nikdy nestěžuje,“ napomenul ho Jango hlasem, který užíval jen když citoval kodex. „A to platí i o jeho synovi.“

„Ale…“

„Žádné ale, synu. Tohle je speciální práce pro hraběte. Zam a já musíme jet rychle a nalehko.“

„Já jsem rychlý,“ řekl Boba. „A lehký!“

Jango se zasmál. „Trochu víc lehký,“ řekl a poklepal Bobu na hlavě. „Ale dost velký na to, abys tu zůstal sám. Bude to jen na pár dní.“

Dalšího rána se Boba probudil do prázdného bytu. Sám doma – ale ne úplně sám.

Otec mu nechal mísu s pěti mořskými myšmi. A k tomu vzkaz: Vrátíme se, až budou pryč.

Mořské myši mohly žít jak ve vodě tak na vzduchu. Byly neobyčejně roztomilé s velkýma hnědýma očima a malými tlapkami, které se, jakmile se dostaly do vody, změnily v ploutve.

A byly dobré k jídlu… když jste byli mořský úhoř.

Jangovo domácí zvíře byl mořský úhoř žijící v nádrži v ložnici.

Kapitola 2

Boba s překvapením zjistil, že být doma sám se mu líbí.

Byt byl celý jeho. Z kuchyňské jednotky každý den vypadly tři dobře ohřáté koláče.

Boba mohl kdykoli odejít a zase přijít. Mohl se potloukat po kosmoportu, obdivujíc silné bojovníky a představujíc si sama sebe u ovládání lodí. Mohl předstírat, že je nájemný lovec a ‚stopovat‘ nic netušící lidi v ulicích. A když byl dost unavený z neustálého deště, mohl si lehnout a číst si na gauči.

Nebyla to jen samota. Když byl Boba se svým otcem, Jango moc nemluvil. Ale když byl Boba sám, stále slyšel otcův hlas ve své hlavě. „Bobo, udělej tohle. Bobo, udělej tamto.“

Bylo to stejně skvělé jako ho mít u sebe. Lepší.

*

První dva dny byly snadné. A za další tři dny se Jango a Zam vrátí. Jak to Boba věděl?

Zbyly už jen tři mořské myši. Každý den úhoř jednu sežral. Každé ráno vzal Boba jednu myš a vhodil ji do úhořovy nádrže.

Úhoř neměl jméno. Byl to jen ‚úhoř‘.

Boba moc neměl rád ty jeho rovné oči a širokou tlamu. Nebo jak vždy mořskou myš celou spolkl – a pak ji celý den trávil.

Nahánělo to hrůzu.

Jango obyčejně krmil úhoře sám. Ale teď to byla Bobova práce. Vzkaz zněl jasně: Vrátíme se, až budou pryč.

Boba věděl, že si jeho otec myslel, že je pro jeho syna důležité, aby se naučil dělat nezbytné věci, i kdyby naháněly hrůzu. I kdyby byly kruté.

Nájemný lovec je bez závazků. To bylo jedno z jeho pravidel. Další bylo: Život žije ze smrti.

Třetího rána, když se Boba vzbudil o ohřál si snídani, stále zůstávaly tři myši.

Rozhodl se jednu ušetřit. Bylo mu těch mořských myší s velkýma hnědýma očima líto. Co když dá úhoři svou snídani – nebo spíš půlku?

V hlavě slyšel otcův hlas: Varuj se rutiny. To je past.

„Dobře, tati,“ řekl Boba.

Boba rozlomil svůj koláč napůl a polovinu dal do nádrže. Zmizela jakoby se rozpustila.

Pak sáhl do mísy a jednu myš vytáhl. Šlo to snadno. Myš se svými malými tlapkami přidržovala Bobových prstů.

Možná ví, že ji nechci hodit úhoři, myslel si Boba. Ale ne, než je hodil do nádrže, všechny ostatní na něj koukaly také tak.

Tahle má pravdu. Musím ji dostat pryč, ale udělám to jinak. Dám jí svobodu.

To byl jeho plán.

Boba vzal myš, prošel s ní halou a sjel dolů turbovýtahem na nádvoří před obytnou budovou.

Položil ji na zaplevelenou zahradu. „Ahoj, malá mořská myško,“ řekl. „Jsi volná.“

Myš na Bobu pohlédla, víc vystrašená než šťastná. Možná dosud nevěděla, co je to svoboda, pomyslel si Boba. Boba ji popostrčil prstem a malé stvoření zmizelo ve vysoké mokré trávě. Jen malé vlnění trávy ukazovalo, kam šlo.

Pak se za ní objevila větší vlna.

Boba zaslechl tiché vykviknutí – a potom ticho.

Kapitola 3

To odpoledne šel Boba do knihovny. Vždy se pak cítil lépe. No, ne vždy, ale většinou.

Vtiskl knihy, které vracel, do otvoru ve dveřích. Uvnitř zaplálo světlo a Whrr zavrčel a kliknul. „Bobo!“ řekl. „Jak se máš?“

„Nic moc,“ odpověděl Boba a vypověděl Whrrovi, co se stalo mořské myši.

„Nic moc,“ souhlasil Whrr, „ale alespoň si něco zkusil. Pro malé a slabé je život těžký, myslím.“

„Co myslíš tím ‚myslím‘?“ zeptal se Boba. „Ty to nevíš?“

„Vlastně ne,“ řekl Whrr. „Proto jsem také tady stranou.“ Jeho vrčení se stalo víc věcnější. „Další knihy? Už jsi s těmito skončil?“

„S většinou,“ řekl Boba. „Rád bych si přečetl něco o navigaci a hvězdném létání.“

„Čteš čím dál rychleji,“ řekl Whrr a prostrčil ven nové knihy. „To je dobré!“

„Proč je to dobré?“

„Můžeš přečíst víc knih!“

Boba se musel zasmát.

„Proč se směješ?“ zeptal se Whrr. Znělo to trochu uraženě.

„Můj otec říká, že když jsi pilot, všechno vypadá jako loď,“ řekl Boba.

„Takže?“

„Takže, Whrr, jestli na to koukáš podobně, všichni by četli knihy.“

„Tak? Nechápu, co je na tom legrační,“ řekl Whrr s nesouhlasným kliknutím.

„To nevadí, uvidíme se později!“ řekl Boba, popadl knihy a odběhl.

Čas na to, aby se zbavil další mořské myši.

Boba se vzbudil s rozhodnutím pokusit se provést to tentokrát správně. Dal úhoři celou svou snídani. Spolkl ji najednou.

V míse zbyly jen dvě mořské myši. Obě na něj prosebně hleděly svýma velkýma hnědýma očima.

„Zbavím se tě,“ řekl, když jednu vytáhl. „Ale nehodím tě úhoři. Doopravdy tě pustím.“

Zamkl byt a sjel turbovýtahem na ulici. Myš měl strčenou za košilí, aby si jí nikdo nevšiml.

Zdálo se, že se jí tam líbí. Když jí Boba vytáhl, spala.

Došel s ní na okraj Tipoca City a přitom jí držel na dešti. Chtěl vidět, jak se její tlapky mění v ploutve, ale změnily se jen napůl.

Asi na to potřebuje mořskou vodu, pomyslel si, když šel za zvukem vln.

Tipoca City bylo vybudováno na plovoucí plošině. Obrovské vlny do něj narážely dnem i nocí. Kamino se nazývalo ‚planeta bouří‘.

Boba se zachytil za zábradlí a nahnul se přes okraj plošiny. Koukal dolů a čekal, až se vlny trochu zklidní.

Konečně – zelená plocha klidnější vody. Pro malou mořskou myš vypadala perfektně!

„Jsi volný, kámo,“ řekl Boba a hodil malého tvora do vody. Myš vzhlédla, jako by se chtěla naposledy podívat na svého zachránce a ochránce Bobu, který ji zachránil z mísy…

S malým žbluňknutím dopadla do vody.

Pak Boba ve vodě zahlédl tmavý tvar a záblesk zubů.

A mořská myš zmizela.

Nezbyla po ní ani skvrna ve vodě.

Boba zbytek dne hrál holohry a zíral z okna do deště. Z knih byl unavený. Byl unavený z četby o šťastných rodinách s dětmi a přáteli. A domácími mazlíčky.

Už ho unavovalo být doma sám.

Chyběly mu Zaminy vtípky (i ty hloupé). Chyběly mu otcovy pravidla (i ty, které už slyšel milionkrát).

Dalšího rána vzal z mísy poslední mořskou myš. „Promiň, kámo,“ řekl a hodil ji do úhořovy nádrže. „Takhle to ve světě chodí.“

Pak si sedl, aby snědl vlastní snídani a čekal, až se jeho otec a Zam vrátí domů.

Kapitola 4

Další den Boba vzrušeně čekal na určitý zvuk.

Nebo několik zvuků.

Konečně se pozdě odpoledne dočkal: symfonie slabých ťukání a řinčení ze zámku dveří.

Pak se dveře otevřely a dovnitř vešel Jango Fett. Ve své mandalorianské bitevní zbroji vypadal silný a neohrožený.

„Tati,“ řekl Boba. „Kde je Zam?“

„Později.“

Jango si sundal zbroj a položil ji na podlahu do ložnice, zatímco Boba přihlížel. Jango ji nazýval ‚oblek‘. Byl bez ní mnohem menší.

Jeho obličej pod helmou byl smutný a pokrytý starými jizvami. Tvář jeho helmy byla nelítostná a krutá. Bobu nikdy nezajímalo, která z těch tváří je jeho skutečná. Obě byly skutečné: ustaraný otec, nebojácný bojovník. „Kde je Zam?“ zeptal se Boba znovu.

„Proč se pořád ptáš, synu?“

„Mám pro ni nový vtip.“ Vždy si mohl jeden vymyslet.

„Budeš si ho muset nechat pro někoho jiného.“

Pro někoho jiného? Nebyl nikdo jiný! Ale Boba věděl, že by se s otcem hádat neměl.

„Dobře,“ řekl. Svěsil hlavu, aby skryl zklamání a chystal se z místnosti odejít.

„Zam už nepřijde,“ řekl Jango. Boba se ve dveřích zastavil.

„Nikdy?“

„Nikdy,“ odpověděl Jango.

Už jen ten tón říkal, že nikdy.

Když Jango na sobě neměl mandalorianskou bitevní zbroj, nosil obyčejný oděv. Bez jeho helmy by v něm jen málo lidí poznalo nájemného lovce Jango Fetta.

Zbroj byla stará a zjizvená, jako Jango samotný. Vždy když se vrátil z práce, tak ji čistil, ale nikdy ji neleštil. Nechával ji zjizvenou.

„Nikdy nechtěj, aby se leskla,“ říkal Bobovi, když spolu později zbroj čistili. „Nikdy na sebe neupozorňuj.“

„Ano, pane.“

Jangův obličej vypadal mnohem smutnější a starší než obyčejně. Bobu zajímalo, jestli to je kvůli Zam.

Konečně se odhodlal k otázce.

„Mohla nás zradit,“ řekl Jango. „To bylo nepřípustné. To se trestá. Mě by udělala to samé.“

Boba nerozuměl. Co se mu to jeho otec snaží říct? „Něco se Zam stalo?“

Jango pomalu přikývl. „Být nájemným lovcem znamená, že se někdy nevrátíš domů. Někdy se stane něco neodvratného. A když se to stane…“

„Co to znamená, neodvratný?“ zeptal se Boba.

„To znamená něco jistého. Smrt je jistá.“

Konečně Boba pochopil. „Zam je mrtvá, že ano?“

Jango přikývl.

Boba bojoval se slzami. „Jak – jak se to stalo?“

„Nechtěj to vědět.“

Boba cítil, jak se přes něj smutek přelil jako vlna. Následovaná chladnou vlnou strachu. Když se to stalo Zam, mohlo by se to stát i otci?

O tom přemýšlet nechtěl. Jeho otec měl pravdu: Nechtěl to vědět.

Když skončili s čištěním zbroje a dobíjením zbraní, vyšel Boba do deště a prošel až na konec ulic a zpět.

Zam, mrtvá. Už žádné hloupé vtipy. Žádný jasný smích. Osamělý Boba Fett bude ještě osamělejší.

Kamino je pro smutek dobrý svět, protože neustále pršelo. Když jste byli v dešti, nikdo si nemohl všimnout, že pláčete.

Když se Boba vrátil, zjistil, že se jeho otec také byl projít v dešti.

Zajímavé, pomyslel si. Nikde jsem si ho venku nevšiml.

Po večeři Jango řekl: „Bobo, poslouchej.“ Boba samozřejmě poslouchal.

„Co se stalo Zam, se může stát každému z nás. Každému nájemnému lovci. Rozumíš?“

Boba přikývl – ale byla to lež. Sám se přesvědčoval, že nerozumí. Slíbil si, že o tom nebude přemýšlet. Vůbec si to nedokázal představit. Kdo by mohl v boji dostat jeho otce?

„Dobře,“ řekl Jango. „Tak, synu, chci, aby sis vzal tohle.“

Jango vytáhl knihu.

To Bobu šokovalo. Můj otec?! Knihu?!

Jango vypadal, že uhádl, na co myslí. „To není kniha, synu. Je to paměťová jednotka ode mě. Pro tebe, až přijde čas.“

Není to kniha? Vypadá přesně jako ona, asi dva prsty silná s pevnou vazbou. Byla černá, na vazbě nic nebylo. Žádná slova, žádný obrázek. Nic. Ani vzadu, ani vpředu.

Boba ji zkusil otevřít, ale stránky se zdály být slepené. Zabral víc, ale jeho otec zavrtěl hlavou.

„Neotvírej to,“ řekl. „Protože až to otevřeš, tvoje dětství skončí. A na to je ještě brzy. Chtěl bych, abys měl to, já nikdy neměl: dětství.“

Boba přikývl. Přesto byl zmatený. Proč mu otec dává knihu, když nechce, aby ji otevřel?

Pak mu otec řekl:

„Kdyby se mi něco stalo, pak to otevři. Řekne ti to, co potřebuješ vědět. Koho se zeptat. Komu se vyhnout. Co dělat. Do té doby to nech zavřené a schované. Rozumíš, synu?“

Boba přikývl. Hodil knihu (nebo co to bylo) na hromadu knih z knihovny. Nebude to potřebovat. Vůbec. Co by se také mohlo stát jeho otci, nejlítějšímu, nejrychlejšímu a nejobávanějšímu nájemnému lovci v celé galaxii?

Vůbec nic. Nemyslitelné. Což jednoduše znamenalo, že o tom Boba nebude přemýšlet.

Kapitola 5

Dalšího dne šel Boba se svým otcem rybařit. Pršelo jen málo, a tak seděli na skále na okraji moře. Boba na ryby střílel ze svého vrhače kopí s laserovým zaměřovačem. Jango mu laser vypnul a řekl, aby mířil jen očima.

Boba věděl, že tu rybářský výlet byl proto, aby se cítil lépe a zapomněl na Zaminu smrt. Boba se ze všech sil soustředil.

Na rybaření se soustředil i když se Taun We, jedna Kaminoanka zastavila, aby si promluvila s Jangem. Byla vysoká a bílá jako kořínek, který se právě vyloupl ze země. Tmavé oči měla velké jako talířky a její krk byl dlouhý a tenký.

Boba měl Taun We rád, ale dnes to byl obchod, obchod, obchod. Něco o klonech. Boba se snažil neposlouchat. O klonové armádě nechtěl slyšet – o svých deseti tisíců bratří. Jen myslet na to mu nahánělo hrůzu.

Byl docela rád, že Taun We odešla a jako důkaz chytil několik dalších ryb. Snažil se cítit vzrušení, aby otce potěšil, ale veškerá zábava z něj vyprchala.

Boba nedokázal přestat myslet na klony. Nedokázal přestat myslet na Zam.

Přesto Boba znovu vzrušení pocítil, když se kosmoportem vraceli do bytu. Na přistávací ploše seděla nová loď. Byla to hladká stíhačka, kterou předtím viděl jen na obrázcích.

„Páni!“ řekl. „To je Delta-7!“

„A ten droid?“ zeptal se Jango a ukázal na navigační jednotku za kokpitem.

„To je R4-P,“ odpověděl Boba vzrušeně. Když jeho otec poslouchal, Boba pokračoval charakteristikami. Extra výzbroj a rychlost – Delta-7 s R4-P byla lodí, kterou by zvládlo jen málo pilotů.

„Jako třeba?“ zeptal se Jango.

„Třeba ty!“ řekl Boba, když utíkali deštěm domů. Byl rád, že mohl ukázat, co se z knih naučil. A mnohem radši, že se jeho otec usmál.

Ale usměv dlouho nevydržel. Jango vypadal zamyšleně. Ustaraně. Dokonce, že má obavy.

Šel do ložnice, že si zdřímne. Boba si sedl s knihou – Hvězdné stíhačky galaxie. Byl zvědavý, jestli zjistí, co může stíhačka jako Delta-7 dělat na odlehlém světě jako je Kamino, kde nebylo nic zajímavého ani vzrušujícího.

Boba zrovna začal číst, když ho vyrušil zvonek u dveří. Byl překvapen, protože s otcem žádné přátele neměli, zvlášť, když byla Zam pryč.

Byla to znovu Taun We. A tentokrát nebyla sama. Muž stojící vedle ní měl na sobě jednoduchou róbu a žádné šperky. Po pláštěm Boba spatřil obrys světelného meče.

Jedi.

Náhle Boba pochopil, kde se tu ta stíhačka vzala.

Opatrně otevřel dveře.

„Bobo, je tvůj otec doma?“ zeptala se Taun We.

„Ano.“

Neříkej víc, než je nutné. To bylo Jangovo oblíbené pravidlo a Boba věděl, že se zvlášť hodí, když je poblíž Jedi.

„Můžeme ho vidět?“

Jedi nic neříkal. Jen tam stál, pozoroval a poslouchal. Chladný a pozorný. Ale i trochu strašidelný.

Boba se snažil také zůstat chladný. „Jistě.“ Vždy buď zdvořilý. Zvlášť k nepřátelům.

A Jediové, jakožto ochránci míru, byli přirozenými nepřáteli nájemných lovců, který pracovali mimo zákon.

Boba ustoupil, aby jim uvolnil cestu. Jedi se kolem rozhlížel, jakoby nikdy předtím žádný byt neviděl. Vlezlý, pomyslel si Boba. Rozhodl se ho ignorovat.

„Tati! Taun We je tady!“

Jango vyšel z ložnice. Pohlédl na oba návštěvníky a vypadal, že se mu ten pohled nelíbí.

„Vítejte zpět, Jango,“ řekla Taun We, předstírajíc, že ho ještě neviděla. „Byla vaše cesta úspěšná?“

„Docela ano.“

Boba opatrně poslouchal. Taun We zněla přátelsky jako obyčejně. Mezitím si jeho otec prohlížel Jediho od hlavy k patě. Říct, že se mu nelíbil bylo stejné jako říct, že na Kaminu prší.

Bobu zajímalo, jestli už se někdy setkali. Zajímalo ho, jestli měl Jedi něco společného se Zaminou smrtí.

„Toto je mistr Jedi Obi-Wan Kenobi,“ představila Taun We Jediho. „Přišel zkontrolovat, jak si vedeme.“

„V pořádku?“ zeptal se Jango.

Oba muži na sebe zírali. Bylo to jako boj beze slov a zbraní.

Boba fascinovaně přihlížel. Bylo mu jasné, že by jeho otec toho Jediho dokázal rozmáčknout prstem. Ale něco ho drželo zpět.

„Vaše klonu jsou úchvatné,“ řekl Jedi s lehkou úklonou. „Musíte na ně být velmi pyšný.“

„Jsem jen obyčejný člověk,“ odvětil Jango oplácející úklonu. „Snažím se jít cestou života ve vesmíru.“

„Jako my všichni,“ řekl Jedi.

Bylo to jako bitva o to, kdo dokáže být nejzdvořilejší!

Mezitím se Jedi díval do ložnice, kde na podlaze ležela mandalorianská bitevní zbroj a helma.

Jango se mírně přesunul, aby mu zakryl výhled.

„A zavedla vás vaše cesta i tak daleko jako je Coruscant?“ zeptal se Jedi.

„Jednou nebo dvakrát,“ odpověděl Jango chladně.

„Nedávno?“

Tohle byl velmi vlezlý Jedi, pomyslel si Boba. Zajímalo ho, proč se s ním otec baví. „Možná,“ řekl Jango a Boba z jeho tónu poznal, že ano.

A Jedi to věděl.

Teď už Boba věděl jistě, že se Jedi a jeho otec spolu střetli a Jedi byl zapletený do Zaminy smrti. Začal nenáviděl Jediho strojený lehký úsměv!

„Pak musíte znát mistra Sifo-Dyase,“ řekl Jedi.

„Bobo, zavři dveře,“ řekl Jango huttščinou, kterou oba dobře ovládali.

Boba udělal, co mu otec nařídil a na Jediho se ani nepodíval. Přál mu, aby cítil jeho nenávist.

Mezitím dělal Jango zeď. Používal slovo místo zbraní, aby zablokoval Jediho pohyby. „Mistr kdo?“

„Sifo-Dyas. Není to Jedi, který vás najal pro tuto práci?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Jango.

„Opravdu?!“ Poprvé vypadal Jedi překvapeně.

„Najal mě muž jménem Tyranus,“ řekl Jango. „Na jednom z měsíců Bogdenu.“

„Ne? Myslel jsem…“

„Sifo-Dyas nám řekl, že ho můžeme očekávat,“ vložila se do toho Taun We ukazujíc na Janga Fetta. „A ukázal se přesně, jak váš mistr řekl. Vše jsme udrželi v tajnosti, přesně jak si mistr přál.“

Jedi vypadal překvapeně. A snažil se to utajit. „Zvláštní,“ řekl.

„Líbila se vám armáda?“ zeptal se Jango. Bobovi jeho úsměv připomínal meč, který míří na Jediho srdce.

„Těším se, až je uvidím v akci,“ řekl Jedi. Dobře to odrazil, musel přiznat Boba.

„Vykonají svou povinnost dobře, za to vám ručím,“ řekl Jango.

Jedi se vzdal. „Děkuji za váš čas, Jango.“

„Vždy je potěšení setkat se s Jedim,“ odvětil Jango se sarkastickým úsměvem.

Zavřel dveře a zamkl. Boba byl nadšený. Po takové konfrontaci si myslel, že se jeho otec bude tvářit potěšeně nebo triumfálně. Ale na Jangově tváři se značily obavy a vypadal, že je hluboce zamyšlen.

Bobu napadlo, jestli jeho otec tu bitvu skutečně vyhrál. „Co se děje, tati?“

„Sbal si věci,“ odpověděl Jango. „Na nějaký čas odlétáme.“

Kapitola 6

Zatímco si Jango oblékal svou bitevní zbroj, házel Boba jejich veškerý majetek (kterého nebylo mnoho) do rozložitelného batohu.

„Pohni s tím, Bobo!“

Boba věděl, že se jeho otec ničeho nebojí. Ale po té konfrontaci s podivným Jedim se zdál být nervózní. Plný obav. Ne vystrašený, ale… alespoň starostlivý.

A opravdu VELMI spěchal.

Boba doplnil batoh a hodil špinavé nádobí do mycího zařízení. Nemusí to být bůhvíjak srovnané. Kdyby to nebylo tak děsivé, mohla by to být zábava.

„Zbytek nech,“ řekl Jango. „Nemáme čas.“

Pozor na to, co si přeješ! Kolikrát už Boba snil o pobytu mimo bouřlivé Kamino a žití někde jinde, kde svítí slunce – a možná jsou i přátelé?

Teď se to stalo. Odcházeli. Boba by byl rád a teď… Byla tu postel, kde spal a snil. Okno, u kterého seděl, četl si a nebo pozoroval neustálý déšť. Krabice, ve které měl své knihy, oblečení a staré hračky, vše na jedné hromadě.

Je těžké opouštět jediné místo, kde jste žili, zvlášť, když nevíte, kdy se vrátíte zpět. Je to jako opouštět kousek sama sebe. Je to jako…

Boba se zarazil. Nebyl čas být sentimentální. Jeho otec spěchal. Tudíž sebou musí hodit.

A byla tu ještě jedna věc, kterou musí před opuštěním Tipoca City udělat.

„Hej! Kam jdeš?“ zeptal se Jango. Už na sobě měl svou bitevní zbroj, helmu a vše ostatní. Držel něco, co vypadalo jako hák. „Kam neseš ty krámy?“

„Uch, tati… knihy z knihovny?“

Boba doufal, že otec pochopí, že je musí vrátit. Kdo ví, kdy se vrátí zpět? A Boba nechtěl, aby se Whrr zlobil kvůli pozdě vráceným knihám.

„Udělej to rychle, synu,“ řekl Jango. „A když už půjdeš ven -“

Podal Bobovi ‚hák‘. Byl to úhoř. „Hoď ho do moře. Ať se pro změnu zkusí živit sám.“

„Ano, pane!“ Boba rychle vyběhl ze dveří, aby si to otec ještě nerozmyslel. Úhoře měl svinutého okolo ruky a v druhé držel knihy.

Deštěm proběhl tak rychle, jak jen dokázal. Zastavil se na okraji plošiny, odkud vypouštěl mořskou myš. Nahnul se nad zábradlí a hodil úhoře do vody.

Žbluňk.

Boba zahlédl tmavý obrys, záblesk zubů a úhoř byl pryč.

„A je pryč!“ mumlal si, když utíkal ke knihovně. „Život je pro malé a slabé tvrdý. A to všechno je relativní.“

Boba ve spěchu prostrkával knihy dveřmi. Jedna, druhá, třetí…

Whrr šťastně zavrčel. „Tak co tyhle?“ zeptal se zpoza dveří. „Co si o nich myslíš? Dobré?“

„Nebyly špatné,“ řekl Boba. „Ale nemám čas se o tom bavit.“

„Ne? Proč ne? Nechceš zkusit nějaké jiné knihy?“

Normálně si Boba o knihách rád povídal, ale dnes nebyl čas. „Musím jít! Sbohem!“

„Vrať se brzy, Bobo,“ řekl Whrr. „Ale počkej, tady je…“

„Nemám čas!“ Boba neměl to srdce říct mu, že vůbec netuší, kdy se vrátí.

A tak se jen otočil a odběhl.

Jango Fett, vypadající v plné zbroji hrozivě, čekal s věcmi před bytem. Boba si byl jistý, že šílí z toho, jak dlouho byl pryč, ale nic neřekl.

Dvojice došla na malou přistávací plochu, kde parkoval Slave I, malá a rychlá loď patřící nájemnému lovci. Zatímco Boba prováděl předletovou kontrolu, Jango ukládal zavazadla.

Boba zrovna dokončil kontrolu, když zaslechl kroky. První myšlenka byla, že se s nimi Taun We přišla rozloučit.

Takové štěstí neměli.

Byl to ten Jedi Obi-Wan Kenobi. Ten, co byl u nich doma a ptal se na všechno možné.

A utíkal.

„Stát!“ zařval.

Jó, bezva! pomyslel si Boba.

Jango myslel na to samé. Pozvedl svůj blaster a vypálil. Přitom přikázal Bobovi: „Bobo, jdi na palubu!“

To mu nemusel říkat dvakrát. Dostal se do kokpitu a sledoval, jak jeho otec zažehl jetpack a vyletěl na střechu nejbližší budovy. Tam zaklekl a začal po Jedim střílet.

KA-WHAP!

KA-WHAP!

Přestože nikdy se Slave I neletěl sám, znal Boba všechny ovládače a zbraňové systémy. Sáhl nad hlavu a zapnul hlavní systém, takže loď byla připravena k odletu jakmile jeho otec rozmáčkne toho Jediho.

Pak dostal lepší nápad a aktivoval ovládání blasterových kanónů.

Boba to zkoušel už mnohokrát, a tak věděl, co má dělat. Zamířil na Jediho a zmáčkl spoušť.

SKA-PLANG!

Zásah! Nebo skoro!

Jedi byl tvrdě sražen na zem a světelný meč mu vypadl z ruky. Boba chtěl vystřelit znovu a skoncovat s ním, ale jeho otec mu vletěl do cesty.

Jango se snesl z budovy a postavil se Jedimu tváří v tvář.

Jedi udeřil.

Jango úder vrátil.

Skvělé! pomyslel si Boba. Nikdy předtím svého otce v kontaktním zápase bojovat neviděl a bylo to úžasné.

Jediho mystická Síla nebyla proti Jangově mandalorianské zbroji žádným soupeřem. Jedi prohrával. V zoufalství po Jangovi sáhl, ale ten použil jetpack, aby se dostal z dosahu a odkopl ho.

„Jó!“ křičel Boba, i když věděl, že ho otec nemůže slyšet.

Jedi upadl a sklouzl k okraji plošiny, který se klenul nad bouřícími vlnami. Vypadalo to, že hodlá použít svou takzvanou Sílu a přitáhnout si meč do ruky, ale Jango jeho plán prokoukl. Ze zápěstního vrhače vystřelil poutací drát, který se Jedimu omotal kolem zápěstí.

Pak Jango znovu zapnul jetpack a táhl Jediho k okraji plošiny – a vody.

„Do toho, tati!“ křičel Boba.

Ale Jedi drát zachytil o sloup. To ho zastavilo a umožnilo vyskočit na nohy. Pak drátem škubl…

SPROINNGG!!

Jango tvrdě udeřil do plošiny. Jeho jetpack odlétl, prskal… a vybuchl.

BARRROOOM!

Ale ne! Boba to celé viděl. Snažil se zamířit lasery, ale oba muži klouzali k okraji – a k obrovským vlnám pod nimi.

„Tati!“ ječel Boba. „Tati!“ Bouchl do krytu kokpitu, jakoby jeho křik a úder pěsti mohl otci pomoci od jisté smrti.

Ale ještě nebyl konec. Jango uvolnil drát z úchytu na vrhači. Pak použil šplhací háky bitevní zbroje, aby se zastavil.

Mezitím Jedi sklouzl přes okraj.

Boba se opřel v sedadle a třásl se úlevou: jeho otec byl v bezpečí. A triumfoval: Jedi byl pryč!

Za okrajem. V moři.

A je pryč! pomyslel si Boba.

Rampa se spustila.

Boba se z pilotního sedadla dostal právě včas.

Jeho otec obsadil jeho místo. Motory se probudily k životu a loď vylétla do bouře zuřící okolo.

Boba pohlédl dolů do vln. Po Jedim nebylo ani vidu, což bylo očividné. Kdo by mohl plavat v tom hloupém rouchu? Jistě ho stáhlo dolů.

„Život je tvrdý pro malé a slabé!“ řekl Boba tiše.

„Cože?“

„Říkal jsem: Skvělá práce, tati!“

Kapitola 7

Už s otcem cestoval vesmírem dříve. Ale když jste ještě opravdu malí, moc to nevnímáte.

Teď, když mu už bylo deset, rozuměl tomu co vidí. Všechno vypadalo nově a zajímavě.

Na Kaminu bylo téměř neustále zataženo. Mraky byly zespoda šedé a uvnitř černé jako noc. Ale seshora vypadaly bílé jako sníh, který Boba viděl na obrázcích a četl si o něm v knihách.

A obloha nad nimi byla jasná, jasná a modrá.

Jak Slave I stoupal výš a výš, nebe temnělo – modrá, temně modrá, černá. Pak Boba spatřil něco mnohem krásnějšího než mraky.

Hvězdy.

Boba samozřejmě věděl, co jsou to hvězdy. Četl si o nich; viděl je na videích a na obrázcích a sám je pozoroval na cestách se svým otcem na jiné planety. Do teď jim nevěnoval pozornost. Malé děti se nezajímají o to, co je příliš daleko. A ze zamračeného Kamina nebyly nikdy vidět. Ale teď mu bylo už deset a…

Boba viděl miliony hvězd, každou světelné roky daleko. „Páni,“ řekl.

„Co se děje?“ zeptal se otec.

Boba nevěděl co říct. Galaxie byla tvořena miliony divoce hořících sluncí. Okolo každého z nich byly planety, každá z milionů skal a kamenů a každý kámen z milionů atomů a…

„To ta galaxie,“ řekl Boba. „Proč je tu…?“

„Proč je tu co?“

„Proč je tu toho tolik?“

Jango Fett nechal svého syna letět se Slave I, což znamenalo, že jen seděl v pilotním křesle, zatímco autopilot řídil loď. Byl zaměstnán přiděláváním náhradního jetpacku k bitevní zbroji namísto toho, který vybuchl při souboji s Jedim.

Když byl hotov a usedl do pilotního křesla, Boba se zeptal: „Letíme na jiný svět, tati?“

„Právě teď.“

„Na který.“

„Uvidíš.“

„Proč?“

„Proč se pořád ptáš?“ To byl pro Bobu signál, aby zmlknul. Otec měl pro všechno své důvody, ale většinou si je nechával pro sebe.

„Nemusíš to vědět,“ řekl Jango, když stiskl tlačítko nadepsané HYPERPROSTOR.

Jestliže byl vesmír úžasný, o hyperprostoru to platilo dvojnásob.

Dvojnásobně úžasně divný.

Jakmile Slave I zrychlil na rychlost světla, Boba začal otáčet hlavou na všechny strany. Hvězdy se kolem nich míhaly jako dešťové kapky. Bylo to jako sen, kde jdou vzdálenost a blízkost ruku v ruce, čas a prostor se ve vírech míchají jako olej ve vodě.

Boba začal dřímat, protože i podivné začne být unavující, když je podivné všechno…

Boba snil o tom, že potkal svou matku, kterou nikdy neměl. Byl sám na velké recepci v paláci. Bylo to jako příběh z knih. Naproti mu někdo šel a prodíral se davem. Byla krásná, oblečená v bílých šatech. Šla rovnou k němu, rychleji a rychleji a její úsměv byl jasný jako…

„Bobo?“

„Ano?!“

„Vzbuď se, synu.“

Boba otevřel oči a spatřil otce u ovládání lodi. Už opustili hyperprostor a pohybovali se v normálním třídimenzionálním vesmíru.

Letěli přímo k obrovské rudé planetě s oranžovými prstenci.

Byla krásná, ne tak krásná jako vize v Bobových snech. Ne tak krásná jako… Boba cítil, že se opět propadá do snů.

„Geonosis,“ řekl Jango.

„Cože?“

„Jméno té planety, Geonosis.“

Jak se Slave I blížil k Geonosis, letěl směrem k prstencům. Hladce a krásně vypadaly jen z dálky. Zblízka Boba viděl, že jsou vytvořeny z asteroidů a meteorů, kusů kamenů a ledu – zkrátka vesmírné suti.

Zblízka byly nebezpečné a ošklivé.

Jangovy ruce nad ovládáním lodi přímo tančily a přepínaly ho z autopilota na manuál. Let prstenci mohl být ošidný. Když mistrně vedl loď na orbit, řekl: „Příště, až poletíme na planetu s lehčím přistáním, tak tě nechám, aby ses s lodí přiblížil sám.“

„Opravdu? To znamená, že už jsem dost starý?“

Jango poklepal synovi na rameno. „Jak se to vezme, Bobo. Jak se to vezme.“

Boba se usmál. Život je lepší než snění. Kdo potřebuje matku, když má otce jako je Jango Fett?

Najednou Boba zachytil záblesk něčeho na zadním senzoru. Značka. „Tati, myslím, že nás někdo sledoval!“

Jangův úsměv zmizel. Značka je následovala kamkoli. Měli za sebou loď.

„Podívej se na senzory,“ řekl Boba vzrušeně. „Není to maskovací stín?“

Jango přepnul senzory na větší rozlišení. Ukázal se signální maják přilepený k trupu Slave I.

Boba tomu nemohl uvěřit. Neviděl snad jak ten Jedi sklouzl do rozbouřeným moří Kamina? Jak to mohl přežít a sledovat je?

„Musel to tam dát během boje,“ řekl Jango. „To napravíme!“

Boba se zrovna chystal zeptat jak, když ho otec přimáčkl do sedadla.

„Drž se, synu. Letíme do pole asteroidů. Tam nás sledovat nebude. Jestli ano, máme pro něj několik překvapení.“

Kapitola 8

Do pole asteroidů! Boba pocítil osten strachu, když jeho otec zamířil se Slave I do prstence.

Kolem se na obou stranách míhaly rozeklané skály. Bylo jako letět skrz kamenný les.

Boba se nedíval. Nemohl se dívat. Věděl, že kdyby do jednoho narazili, byli by mrtví. Úplně.

Vymazáni.

Nezbude po nich vůbec nic.

Pak si Boba řekl: Přestaň se bát… Podívej, kdo sedí u ovládání!

Boba pohlédl na otce. Asteroidy stále svištěly kolem, ale už nevypadaly tak hrozivě.

Jango Fett byl u ovládání.

Boba se uklidnil a zkontroloval zadní senzor. „Je pryč,“ oznámil otci.

„Musel zamířit směrem k povrchu,“ odvětil Jango.

Náhle se na monitoru objevil cizí signál. Boba spatřil povědomý tvar.

Delta-7.

„Podívej, tati, je zpátky!“

Jango chladně stiskl na zbraňové konzoly tlačítko SONICKÁ NÁLOŽ: UVOLNIT.

Boba pohlédl dozadu a spatřil kanystr plující k Jediho stíhačce.

Ušklíbl se. Sbohem! Jedi byl odsouzen z záhubě…

Stejně jako Boba. Když se otočil zpět, viděl jen skálu. Slave I mířil přímo k obrovskému, rozeklanému asteroidu!

„Tati, pozor!“

Jangův hlas byl tichý a chladný, když loď mírně zvedl a těsně asteroid minul. „Buď klidný. Ten Jedi nás tam nebude následovat.“

Takový byl plán. Ale Jedi měl jiný názor. Když jeho otec hbitě vedl Slave I skrz pole asteroidů, Boba pohlédl na zadní senzor.

„Je tam!“ vykřikl.

Jediská stíhačka byla stále za nimi. Jako by za ně byla přivázaná. Jango ponuře zavrtěl hlavou. „Zdá se, že mu nestačí naznačit. No, když se mu nemůžeme ztratit, musíme se ho zbavit.“

Otočil loď k dalšímu asteroidu, mnohem většímu než byl ten předchozí.

Ale tentokrát loď nezvedl. Letěl přímo k zubatému povrchu.

Boba tomu nemohl uvěřit. To se je otec snaží oba zabít? „Pozor!“ zakřičel.

Zavřel oči a čekal na výbuch. Tak takové to je, umírat. Cítil překvapivý klid. Zajímalo ho, jak moc to bude bolet, až narazí. Nebo bude jen záblesk světla? Nebo…

Nebo nic.

Slave I pod Jangovým řízením nezpomalil ani nezaváhal.

Vypadalo to na jistou smrt.

Loď skočila dolů do úzkého kaňonu na povrchu asteroidu.

Na něm byla jeskyně s ústím tak širokým, že se v něm mohla malá loď otočit.

Jen o trochu větší.

Něco bylo špatně.

Nic se nestalo. Boba byl stále naživu. Otevřel oči.

Všude viděl skály. Jeho otec v plné rychlosti vletěl do díry v asteroidu a teď prolétávali úzkým tunelem.

Ale pořád zpomalovali.

Nakonec jsme stále naživu, pomyslel si Boba. Ale jestli nás Jedi pronásleduje, tak proč zpomalujeme?

Brzy na to přišel. Tunel vedl skrz celý asteroid. Když se Slave I vynořil z kamenného průjezdu, bylo to přímo za Jediskou stíhačkou.

Z lovce byla kořist. Slave I byl přímo za ním.

Byl to nejlepší manévr, jaký si Boba kdy představil. Jen těžko ovládal své vzrušení. „Do něj, tati! Do něj! Střílej!“

To ani nebylo třeba říkat. Jango Fett už pálil. Kolem stíhačky se na pozadí černoty vesmíru míhaly záblesky světla.

„Dostals ho!“ křičel Boba, když viděl jak se Jediho stíhačka rozhoupala.

Těsně vedle.

Zatím.

„Teď to s ním skoncujeme!“ řekl Jango. Sáhl po zbraňové konzoly a dvěma rychlými pohyby stiskl dvě tlačítka:

TORPÉDO: NABÍT a potom

TORPÉDO: VYPUSTIT

Teď se zahoupal Slave I, jak vystřelil torpédo, které se přimklo ke stíhačce.

Boba fascinovaně přihlížel. Jedi byl dobrý, to musel uznat. Kličkoval sem a tam a pokoušel se o každý úhybný manévr.

Ale torpédo se ho drželo a blížilo se. Pak stíhačka vletěla do cesty velkému asteroidu.

A byl konec.

Nebylo jak se srážce vyhnout. Stíhačka zmizela chycená mezi torpédem a kamenem. Zůstal jen náznak trosek.

„Dostals ho…“ vydechl Boba. „Jóóó!“

Jangova reakce byla mnohem tlumenější. „Už ho neuvidíme,“ řekl tiše a nasměroval loď z pásu asteroidů k obrovské rudé planetě.

Kapitola 9

Boba si myslel, že Geonosis se od Kamina bude lišit školami, dalšími dětmi a spoustou dalších věcí.

Bylo jiné, to ano, ale to bylo vše.

Na Kaminu stále pršelo; na Geonosis téměř ne. Kamino bylo celé pokryto mořem; Geonosis bylo územím rudého písku s velkými skalnatými věžemi podobnými kopím, nazývané stalagmity.

Ve skutečnosti vypadala planeta neobydleně. To si Boba pomyslel, jakmile přistáli.

Jango Fett se Slave I přistál na římse jednoho stalagmitu nebo skalní věži.

Ubytujeme se na téhle skále? zajímalo Bobu, když loď dosedla a motory vyhasínaly.

Pak se otevřely dveře ve skalní stěně a objevili se údržbářští droidi, aby se o loď postarali.

Boba měl oči navrch hlavy a následoval otce dveřmi, které se ukázaly být vchodem do rozlehlého podzemního města s dlouhými chodbami a obrovskými místnostmi. Vše bylo propojeno a osvětleno žhnoucími trubkami a všude se rozléhala ozvěna kroků a hlasů.

Stále to vypadalo prázdně. Jedinými obyvateli byli vzdálené spěchající stíny. Nikdo je nepřivítal; nikdo si nevšiml desetiletého chlapce jdoucímu po otcově boku.

Když stoupali po schodech k bytu, který jim byl dočasně přidělen, Jango synovi vysvětlil, že Geonosiané jsou stále pracující trubci. Jejich planeta byla výrobním centrem bitevních droidů. „A lidé, co droidy vyrábějí nejsou o moc chytřejší nebo zajímavější než oni,“ řekl Jango.

„Tak proč jsme tady?“ zeptal se Boba.

„Obchod,“ odpověděl Jango. „Ten, kdo si najal moji ruku…“

„…najal si mě celého,“ dokončil Boba.

„Správně,“ řekl Jango. Pocuchal synovi vlasy a usmál se na něj. „Jsem na tebe velmi pyšný, synu. Rosteš do nájemného lovce stejně jako tvůj starý otec.“

Byt s vyhlídkou na poušť byl vysoko v kamenné věži. Jango odešel, aby se sešel se svým zaměstnavatelem a zanechal tam Bobu s vážným varováním: „Buď tady, než přijdu.“

Po několika hodinách o samotě Boba věděl, že se nemýlil. Geonosis byl nudný. Mnohem nudnější než Kamino.

Nuda je někdy jako mikroskop. Malé věci díky ní vypadají obrovsky. Boba počítal každičký kámen ve stěně a každičkou puklinku v podlaze.

Znuděný kameny a puklinami vyhlédl z úzkého okna a pozoroval prachové bouře na pláních a prstence na obloze.

Boba si přál, aby si koupil nějaké knihy. Jedinou kterou měl, byla černá kniha od jeho otce, a tu on otevřít nesměl. Byla v krabici s oblečením a starými hračkami, nestála ani za pohled.

Musel něco podniknout. Ale jak?

Buď tady, než přijdu. To neznamená, že by nesměl opustit byt. Jen nesmí jít moc daleko.

Boba vkročil do chodby a zavřel za sebou dveře. Kamenná chodba byla prázdná a tichá. V dálce Boba slyšel bouchání. Znělo to jako oceán na Kaminu.

Mohli by na této pouštní planetě být oceány?

Boba prošel chodbou a vykoukl za rohem. Zvuky byly hlasitější. Teď to znělo jako vzdálený buben.

Za rohem byly dolů vedoucí schody. Pod nimi další hala. Na jejím konci další schody.

Kamenné schody vedoucí do temnoty. Boba se po nich vydal, pomalu krok za krokem. Čím dále šel, tím větší byla tma.

Čím větší tma, tím hlasitější bouchání. Opravdu to znělo jako obrovský buben.

Boba měl pocit, že by měl být daleko odtud, ale nechtěl se jen tak otočit zpět. Ještě ne. Ne dokud nezjistí, co dělá ty zvuky.

Konečně dlouhé spirálovité schodiště skončilo v úzké chodbě. Na druhém konci byly těžké dveře. Bouchání bylo tak hlasité, že se třásly.

Boba se téměř bál se podívat. Už se otáčel nazpět. Pak v mysli uslyšel otcův hlas: Udělej to, čeho se nejvíc bojíš a najdeš odvahu, kterou hledáš.

Boba otevřel dveře.

BUM

BUM

BUM

Nebyla tu žádná mořská bouře, žádné bouchání do obrovského bubnu. Ale Boba zklamán nebyl. To co viděl, bylo mnohem zajímavější.

Nahlížel do rozlehlé podzemní místnosti osvětlené žhnoucími lampami a plné pohybujícími se tvary. Jeho oči, přivyklé tlumenému světlu, viděly montážní linku, kde obrovské stroje lisovaly ruce a nohy, kola a čepele, hlavy a těla. Hluk byl ohlušující. Po vylisování byly těžké díly barvy rzi dopraveny do centrální oblasti, kde je zamračení Geonosiané montovali dohromady do bitevních droidů, které poznal jakmile měli hlavu na místě.

Pak smontovaní droidi v dlouhých řadách putovali z jeskyně vysokým průchodem do tmy.

Boba fascinovaně přihlížel. Proč vyráběli tolik válečných strojů? Bylo těžké uvěřit, že je v galaxii tolik bitevních droidů a droidek ježících se čepelemi a blastery.

Představoval si je v akci, jak spolu navzájem bojují. Bylo to vzrušující – a trochu děsivé.

„Hej, ty tam!“

Boba vzhlédl. Po spojovacím můstku k němu spěchal strážní droid.

Boba se rozhodl k rozumnější činnosti než bylo vysvětlování kdo je a co tady dělá. Zabouchl za sebou dveře a utekl.

Buď tady, než přijdu, řekl Jango. Boba stačil zavřít dveře bytu a už slyšel kroky na chodbě.

Zvládl jsem to těsně! pomyslel si Boba, když jeho otec otevřel dveře.

Byli s ním dva muži. Jeden byl Geonosian nosící na větvovitém těle a barelu podobné hlavě nádherné a propracované ozdoby označující jeho vysokou hodnost. Druhý byl oblečen mnohem jednodušeji, ale připadal mu povědomý.

„A jak vidíte, hrabě Dooku, tak jsme velmi pokročili,“ řekl Geonosian.

Byl to hrabě. Boba ho poznal. „Není to hrabě Tyranus?“ zeptal se Boba otce, který za dveřmi pověsil svou bitevní helmu.

„Psst,“ řekl Jango. „Jsme jediní, kdo ho znají pod tímto jménem.“

„Á, tak to je ten chlapec?“ řekl hrabě. „Jednoho dne z tebe bude velký nájemný lovec.“

Poplácal Bobu po rameni. Gesto bylo laskavé, ale ruka byla studená a Boba pocítil chlad.

„Ano, pane,“ odpověděl a odtáhl se.

Jeho otec po něm střelil nesouhlasným pohledem a všichni tři muži se odebrali do kuchyně na poradu.

Boba byl zahanbený. Byl nezdvořilý. Chlad musel být z jeho představ. Hrabě Tyranus byl Jangovým zaměstnavatelem. Boba mu dlužil nejen respekt, ale i důvěru.

Jednoho dne z tebe bude velký nájemný lovec. Jeho slova mu zněla v hlavě. Doufal, že se to jednou stane.

Bitevní helma jeho otce visela za dveřmi. Boba ji sundal a odešel s ní do ložnice.

Chtěl vědět, jak vypadá zevnitř. Chtěl mít pocit, jako by byl Jango Fett.

Zavřel za sebou dveře a nasadil si helmu na hlavu. Otevřel oči a – „Páni!“

Boba čekal, že to uvnitř helmy bude tmavé, ale nebylo. Uvnitř obličejové části přebíhaly všechny možné displeje. Většina z nich označovala zbraně a systémy pro přežití:

RAKETOVÉ ŠIPKY

SONICKÝ PAPRSEK

ZÁPĚSTNÍ VRHAČ

JETPACK

HROTY NA BOTÁCH

KOMLINK

DÁLKOMĚR

Bylo to jako být v kontrolní místnosti velmi malé, kompaktní a dobré lodi. Ale byla tak těžká. Boba mohl stěží hýbat hlavou. Sundával ji, když tu náhle –

Cvak.

Boba slyšel, jak se dveře do ložnice otevírají. Ale ne. Tak teď je ve velkém průšvihu!

Nebyl. Jango Bobovi sundal helmu a přitom se smál. „Neboj, synu, tvá vlastní zbroj ti padne lépe.“

Boba pohlédl otci do očí. „Moje vlastní?“

„Až budeš starší,“ řekl Jango. „Tuto bitevní zbroj jsem dostal od Mandalorianů. Až se jednoho dne staneš nájemným lovcem, budeš mít vlastní.“

„Ale…“

„Žádné ale,“ řekl Jango. Pokusil se o úsměv. „Neboj se, tvůj čas už přichází.“

Natáhl ruku a pohladil Bobu po hlavě. Tentokrát žádný chlad.

Později v noci zaslechl Boba podivný zvuk. Nebylo to bouchání, které slyšel předtím. Nebylo to otcovo chrápání z vedlejší postele.

OOWOOOO!

Bylo to něco daleko a neuvěřitelně osamělé.

Přešel k úzkému oknu a pohlédl ven. Noc na Geonosis byla jasná jako den na oblačném Kaminu. Planetární prstence vrhaly na poušť měkké světlo.

Vpravo od stalagmitu byla rudá stolová hora. Sem a tam jí protínaly jasné dráhy světelných záblesků, jakoby byla dlážděná diamanty.

Hora vypadala zajímavě, ale byla přísně zakázána. Jango říkal, že se tu nacházely obávaná zvířata, nazývaná massiffové, která slídí po skalách a písku.

OOWOOOO!

Znovu – osamělé a smutné zavytí. Massiff, pomyslel si Boba. Zní spíše opuštěně než nelítostně.

Znal ten pocit.

Chtělo se mu zavýt taky.

Kapitola 10

Když se Boba vzbudil, byl jeho otec pryč. Na stole ležela snídaně a vzkaz: Buď tady, než přijdu.

Boba vyšel ze dveří.

Slyšel vzdálené bouchání, ale šel jinam, dolů na přistávací plošinu. Slave I už tu nebyl jedinou vesmírnou lodí. Ve srovnání s jinými loděmi všech tvarů a velikostí byla malinká, ale většina byla menší.

Boba se ujistil, že se nikdo nedívá a pak vylezl po rampě do kokpitu Slave I. Sedadlo bylo trochu nízké, ale jinak se cítil dobře. Už si pamatoval ovládače pro oba prostory i atmosféru. Už znal zbraňové systémy, několik laserů a torpéd. Otec ho většinu naučil a zbytek odkoukal sám.

Boba věděl, jak loď nastartovat, naprogramovat navigační počítač a zapnout hyperpohon. O tom si byl jistý dávno před tím, než mu jeho otec svěří vzlet a přistání. Chtěl být připravený.

Představoval si, jak řídí loď, zatímco jeho otec kosí nepřátele laserem.

„Pozor na hněv Fettů,“ zakřičel triumfálně, jak prolétával mezi nepřátelskými stíhači…

„Hej!“

Boba se narovnal – musel usnout! Musel snít.

„Hej, chlapče!“

Byl to Geonosianský strážný.

„To je v pořádku,“ řekl Boba. „To je loď mého otce.“

Vyšel ze Slave I a zavřel ho.

Geonosian se tvářil hloupě, ale přívětivě.

„To tu kolem není co dělat?“ zeptal se Boba přátelsky.

Geonosian se usmál. „Ale ano!“ řekl. „Je tu aréna! Opravdu skvělé!“

„Co se děje v aréně?“

„Zabíjí se věci!“ řekl Geonosian.

Zajímavé, pomyslel si Boba. Dalo se tu něco dělat. „Každý den?“ zeptal se dychtivě.

„Ale ne,“ řekl Geonosian. „Jen občas.“

Pravidla.

Pravidla jsou od toho, aby se porušovala.

To nebyla žádná součást kodexu Jango Fetta. Byla to součást dětského kodexu, pomyslel si Boba. Nebo by mohlo být.

Boba dělal výmluvy. Byl připravený porušit otcovy zakazující pravidla.

Připravoval se proklouznout ze stalagmitového města na rudou horu.

Snažil se předstírat, že je to správné, že je to něco, co musí udělat.

Hledal dobrodružství.

A právě jedno našel.

První část byla jednoduchá.

Hlavní dveře do stalagmitového města byly na úrovni terénu, hluboko dole pod přistávací plochou. Hlídal je ospalý geonosianský strážný, jehož prací bylo dávat pozor na vetřelce, nikoli uprchlíky.

Bylo snadné kolem něj proklouznout.

Jakmile se Boba nadechl venkovního vzduchu, uvědomil si, jak moc nenáviděl zatuchlý zápach stalagmitového města. Bylo skvělé být venku!

Chtěl prozkoumat třpytící se cestičky, které předtím viděl seshora. Šel za první, kterou spatřil, a která vedla dolů po straně hory. Třpyt vydávaly hranoly rudy mica – nerostu jasného a lesknoucího se jako sklo vyznačující cestu.

Boba zrovna míjel příkrý útes, když zaslechl výkřik.

Pak vrčivý zvuk.

Zastavil se – dál pokračoval opatrně.

Na úzké cestě bojovala dvě zvířata s ostny na zádech. Vrčela a každé drželo konec něčeho, co vypadalo jako zuřivé lano.

Lano syčelo.

Důvod byl ten, že lano byl třímetrový srstnatý had. Oči a tlamu měl uprostřed těla.

Ještěři, jak Boba předpokládal, byli obávaní massiffové. Právě se chystali hada překousnout vejpůl.

Pak spatřili Bobu – a hada nechali být. Boba ustoupil o krok.

Massiffové o krok postoupili. Vrčeli.

Boba udělal další krok. Po pravé straně měl útes, po levé straně a za ním – nic než vzduch.

Massiffové opět postoupili. Tentokrát o dva kroky.

Boba sledoval jejich oči. Cítil, že kdyby se podíval jinam, bez váhání by na něj skočili.

Opět bok po boku postoupili.

Boba poklekl a jednou rukou zvedl kousek micy. Prsty si zjistil, že je ostrý jako nůž.

Najednou vyskočil a hodil ho proti massiffovy napravo.

Zásah! Ale druhý massiff už byl ve skoku k Bobovi. Ten zaslechl zavrčení, ucítil ve tváři horký dech, sklonil hlavu a…

OOWOOOO!

Massiff ho minul a spadl ze skály a kvílel, jak se řítil k rozeklaným skalám dole. Boba se narovnal.

Druhý massiff z jednoho rudého oka krvácel. O krok plíživě ustoupil… Pak se otočil a utekl.

Had ležel na cestě a lízal si rány.

Bobovi tlouklo srdce.

Možná, že porušení pravidel takový dobrý nápad není, pomyslel si. Měl štěstí, že přežil.

Zvažoval, že se vrátí – ale to by bylo zbytečné. Už byl na půl cesty k hoře. Takže překročil zmateného hada a pokračoval v cestě.

Cestu předtím viděl seshora.Věděl, že povede zpět ke vchodu. Proklouzne zpět a otec se nikdy nedozví, že byl venku.

Něco za sebou zaslechl. Něco na cestě.

Že by zraněný massiff?

Boba se otřásl. Ohlédl se. Byl to had.

Plazil se za ním.

Boba se zastavil.

Had také.

Jeho ústa uprostřed těla se usmívala – nebo to jako úsměv vypadalo. A zpíval. Byl to nějaký rychlý zvuk podobný zvuku padající vody. V poušti to znělo divně. Bobovi to připomnělo deště na Kaminu nebo jeho vlny.

„Jdi pryč,“ řekl Boba.

Had stále zpíval. Připlazil s blíž.

Boba ustoupil. „Jdi pryč!“

Had se plazil dál. Boba zvedl kousek kamene – ostrý úlomek micy.

„Jdi pryč.“

Had se zatvářil smutně, přestal zpívat a odplazil se mezi kameny.

Boba pokračoval v cestě, ale najednou si všiml něčeho zvláštního.

Tady na malém plácku na boku hory stála malá loď. Vesmírná loď. Delta-7! Mohl by to být…?

Pak Boba někoho – nebo něco – zaslechl za sebou.

Za skálu se skrčil právě včas.

Muž, který kolem něho proběhl mu byl povědomý stejně jako jeho loď. Tak povědomý, jako nevítaný.

Byl to Jedi, který je pronásledoval skrz prstence asteroidů. Musel to torpédo zničit. Obi-Wan Kenobi. Zpět!

Boba zpoza skály sledoval, jak Jedi otevřel kokpit a vklouzl do něj. Boba si myslel, že se chystá vzlétnout, ale on vůbec kokpit nezavřel.

Ať už dělal Jedi cokoli, Boba věděl, že to nebude nic dobrého. Musel ho zastavit. Ale jak?

Ze svého úkrytu měl Boba výhled na vchod do stalagmitového města. Stále tam byl ospalý geonosianský strážný, kolem kterého proklouzl.

Jediho stíhačka byla jeho pohledu skryta – ale Boba ne.

Ale jak by mohl Boba spustit poplach?

Boba popadl největší kus micy, který našel a přeleštil ho rukávem, až se leskl jako zrcadlo. Pak ho použil, aby odrazil sluneční světlo prosvítající skrz prstence. Pohyboval střepem sem a tam až přejel prasátkem přes Geonosianovy oči.

A ještě jednou. A znovu.

Všiml si toho?

Ano! Sešel dolů na cestu k okraji hory. Boba nemohl riskovat, že bude spatřen, stáhl se z cesty a začal šplhat po příkrém svahu nahoru. Když dosáhl vrcholu, viděl geonosianského strážného, jak na okraji útesu kouká dolů. Boba věděl, že Jediho stíhačku musel vidět, protože něco vzrušeně říkal do komlinku.

Úspěch! Nebo to alespoň tak vypadalo. Boba utíkal k základům věže – pak se náhle zastavil.

Brána byla zavřená. Byl odříznut venku. Jak se dostane dovnitř, aniž by byl objeven?

Pak se na něj znovu usmálo štěstí. Brána se najednou otevřela a ven se vyvalila jednotka droidek. Tak spěchaly, aby chytily Jediho, že si Boby ani nevšimly.

Proklouzl dveřmi ještě než se za droidekami zavřely.

V bezpečí! Boba si chtěl oddechnout, když mu na rameno dopadla obrněná rukavice. Bylo to něco mezi zdvořilostí a vážností.

„Kampak, synu?“ zeptal se Jango Fett. „Kdepak si byl?“

„Eh, venku. Pane.“

„Pojď nahoru. Musíme si promluvit.“

Boba následoval otce po schodech do bytu. Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo. Nebylo nic, co by mohl udělat. Byl přistižen venku a věděl to.

Sedl si na pohovku a pozoroval, jak si otec svléká bitevní zbroj a opatrně ji ukládá na podlahu.

„Další dobrodružství?“ zeptal se Jango s letmým úsměvem, když si uvařil hrnek odporného geonosianského čaje z larev.

„Omlouvám se,“ řekl Boba. „Opravdu se omlouvám.“

„Omlouváš za co?“ zeptal se jeho otec.

„Že jsem tě neposlechl.“

„A to je vše?“

„Já – já myslím.“

„Co takhle lhaní mi?“

„Já nelžu,“ řekl Boba. „Přiznal jsem, že jsem byl venku.“

Otci zmizel úsměv ze tváře. „Jen proto, žes byl chycen. Kdybys nebyl…“

„Máš pravdu. Za to se také omlouvám.“

„Přijímám tvou omluvu,“ řekl Jango. „Za trest máš domácí vězení než rozhodnu jinak.“

„Ano, pane.“ Boba si vydechl úlevou. Domácí vězení znamenalo zůstat zavřený; znamenalo to zůstat v bytě. Nebylo to tak špatné, jak čekal.

„Bylo by to horší,“ řekl Jango, „kdybych ti něco nedlužil.“

„Opravdu?!“

„Jistě. Náš přítel Jedi, kterému se nějak podařilo nám uniknout mezi asteroidy. Teď byl díky tobě zajat. Zalarmoval jsi stráže, i když to znamenalo, že se dostaneš do problémů. Udělal jsi správnou věc.“

„Ano, pane. Děkuju, tati. Je mi líto, že jsem tě neposlechl.“

„Mě také, synu,“ odpověděl Jango s úsměvem. „Ale jsem na tebe pyšný.“

„Opravdu?!“

„Bál bych se, jestli jsi mě někdy neposlechl. To je součást dospívání. Součást získávání vlastní nezávislosti.“

Boba nevěděl co říct. To si jeho otec opravdu myslel, že ho neposlechl poprvé?

A tak se jen pokusil zamaskovat úsměv a nic neříkal.

Kapitola 11

Domácí vězení.

Mohlo to být horší. Ale pořád to bylo dost hrozné. Bobův osamělý život se stal ještě osamělejší, když byl zavřený v bytě.

Jango Fett měl moc práce; dojednával obchod s hrabětem a Geonosianem nazývaným arcivévoda. Boba věděl, že nesmí opustit byt.

Domácí vězení.

Bobovi chyběl jeho přítel z knihovny, Whrr.

Zkoušel si postavit model vesmírné stíhačky z kousku drátu, když tu se náhle otevřely dveře.

V nich stál v bitevní zbroji oblečený Jango Fett. „Pojď, synu,“ bylo vše, co řekl.

To bylo všechno, co musel říkat!

Boba vyskočil na nohy a následoval otce po schodech dolů; byl rád, že se dostal z bytu za jakýmkoli účelem. A jako obyčejně cítil pýchu, když šel za svým otcem. Věděl, že každý, kdo je vidí, si myslí:

‚To je Jango Fett. A tamhle je Boba, jeho syn. Jednou také bude nájemným lovcem.‘

Dole v zešeřelých halách bylo ticho. Boba dokázal říct, že se děje něco důležitého. Zajímalo ho, co.

Věděl, že se nemá vyptávat. Měl dost štěstí na to, aby se dostal z bytu.

Na konci chodby spatřili chaotický dav Geonosianů. Někteří měli na zádech křídla, jiní nikoli. Uniformovaný strážný je provedl davem do první řady, která byla v obrovské místnosti s vysokým stropem. Ačkoli bylo v místnosti dost Geonosianů, byla tak velká, že se zdála být téměř prázdná. Každý krok a zvuk se rozléhal široko daleko.

Arcivévoda a pár dalších vůdců sedělo na něčem, co připomínalo vysokou bednu umístěnou na jednom konci impozantní místnosti a přihlíželo jim asi sto Geonosianů. Před nimi stáli dva lidé. Něco, jakým způsobem stáli, Bobovi řeklo, že to jsou vězni. Ale pyšní a rebelantští vězni.

Jango a Boba zůstali na okraji davu po straně místnosti.

Někdo do něčeho bouchnul a místnost se utišila. Alespoň z větší části. Všichni se otočili, aby si mohli prohlédnout vězně. Boba stál na špičkách, aby měl dobrý výhled.

Jeden z vězňů byl oblečen jako Jedi. Byl mladší než ten nazývaný Obi-Wan.

Možná to je učedník, pomyslel si Boba. Ačkoli mohl být kdokoli.

Dalším vězněm byla žena. A ne ledajaká. Byla to ta nejkrásnější žena, kterou kdy Boba viděl. Měla vlídnou tvář – takovou, kterou si představoval, že by mohla mít jeho matka, kdyby nějakou měl.

„Byli jste obviněni a shledáni vinnými pro špionáž,“ řekl jeden Geonosian.

Další dodal: „Máte nám co říct, než bude vynesen rozsudek?“

Žena pyšně promluvila: „Dopouštíte se válečného aktu, arcivévodo. Doufám, že jste připraveni na následky.“

Arcivévoda se zasmál. „Děláme zbraně, senátorko. To je naše práce. Samozřejmě, že jsme připraveni.“

Senátorka. To Bobu šokovalo. Zatahal otce za ruku. „Co tady dělá senátorka jako vězeň?“

„Pssst!“ zasyčel Jango.

„Pohněte s tím!“ ozval se jeden z vůdců, Neimoidian se skvrnitou zelenou kůží a jasnýma rudýma očima. „Vyneste rozsudek. Chci ji vidět trpět.“

Byl to další Jedi, kterého si Boba přál vidět trpět, ne civilistu – a určitě ne ženu. Vytrvalého Jediho. Toho, kterého zabíjeli znovu a znovu. Jediho Obi-Wana Kenobiho.

Ale byl tady?

Arcivévoda poskytl odpověď. „Váš další jediský přítel na vás čeká, senátorko. Odveďte je do arény.“

Aréna! Konečně něco uvidí. Na to Boba čekal.

A teď se toho obával.

Kapitola 12

Jako většina míst na Geonosis, byla aréna vytesaná v pevné skále. Protože byla nahoře otevřená, byla nejjasnějším místem podzemního města.

Sedadla byla obsazena vzrušenými Geonosiany, přičemž všichni mávali křídly a vzrušeně ječeli, přestože se ještě nic nestalo.

Obchodníci v jasných oblecích procházeli mezi řadami a nabízeli a vychvalovali své tácy s živým hmyzem a dalšími geonosianskými pochoutkami. Bobovi se tu líbilo, i když ne tak, aby byl v pokušení ochutnat kroutící se pochutiny. Stěží mohl uvěřit svému štěstí. Byl venku z bytu, už žádné domácí vězení. Byl v aréně podívat se na pořádné představení. A navíc měli s otcem ty nejlepší sedadla.

Seděli s arcivévodou a dalšími vůdci. Jango a Boba následovali hraběte do státnické lóže. Dav začal divoce jásat a Boba si v první chvíli myslel, že to je kvůli jeho otci a ne kvůli hraběti.

Pak pohlédl dolů doprostřed arény, aby viděl odsouzené.

Jediské vězně.

Byly přikováni ke třem sloupům: mladý Jedi k jednomu; Jedi jménem Obi-Wan k dalšímu; a ta krásná žena k třetímu.

Tlustý Geonosian si odkašlal a povstal, aby pronesl řeč.

„Byli jste usvědčeni z těžkých zločinů špionáže proti svrchovanému systému Geonosis. Tresty smrti budou neprodleně vykonány ve veřejné aréně.“

Dav zajásal jako poblázněný. Tlustý Geonosian si s úsměvem sedl, jako by jásali jemu.

Nejmenší geonosianský vůdce si stoupl a zamával svýma krátkýma tlustýma rukama. „Nechť poprava začne!“

V Bobovi vřely city. Nenáviděl toho staršího Jediho, Obi-Wana, který měl to štěstí a dvakrát Jango Fetta ponížil útěkem.

Boba ho chtěl vidět zemřít.

Co se týkalo učedníka, o toho se Boba nezajímal. Tím problémem byla ta žena. Boba nechtěl vidět její smrt. Vůbec ne.

Ale jeden Neimoidian ano. Spokojeně si mnul ruce tak moc, až začaly rudnout.

Boba se znechuceně odvrátil. Takový chlápci jako on dávali popravám špatné jméno.

Dav zařval ještě hlasitěji.

A nebylo divu! Tři brány dole v aréně se otevřely. Jezdci na orrayích ve zdobených šatech pomocí kopí a bodců popoháněli do arény zvířata.

A jaká zvířata! Boba je poznal z knih.

První byl reek, vražedný dobytek s ostrými rohy.

Druhý byl nexu se zlatou hřívou a ostrými spáry a tesáky.

A třetí byl acklay, monstrum se svíratelnými spáry a dost velké na to, aby orraye přešmiklo v půli.

Davu se to líbilo, a proč ne? O tomhle popravčí aréna byla. O smrti pro zábavu.

Bobovi se to také trochu líbilo.

Ale vězňům ne. Žena se nějak dostala z řetězů a šplhala po něm na sloup.

Do toho! pomyslel si Boba. Přestože věděl, že to je špatné, doufal, že unikne. Dokonce si představoval, že by ji pomohl. Pak by se k němu přidala a sledovala, jak oba Jediové umírají.

Boba samozřejmě věděl, že to je absurdní. Nikdo neunikne. To, co se dole odehrávalo bylo představení, ale také poprava.

Reek běžel napříč arénou, mával rohy ve vzduchu a, podle Boby, si užíval jásot davu. Pak zvíře zvážnělo a vyrazilo k mladému Jedimu.

BUM! Reek narazil do sloupu, protože Jedi uskočil stranou jak jen mu řetěz dovolil. Pak vyskočil zvířeti na záda, které pro něj byly tím nejbezpečnějším místem v aréně.

To bylo dobré! pomyslel si Boba.

Pak mladík udělal ještě něco lepšího. Omotal řetěz okolo reekova rohu, takže jakmile zvíře ustoupilo a zatřáslo hlavou, řetěz vyrvalo z úchytu na sloupu.

Teď ho mohl Jedi používat jako bič.

Boba zajásal. Jako zbytek davu, jásal reekovi.

Druhý Jedi, Obi-Wan, se hbitě uhnul a místo, aby ho příšera přesekla vejpůl, přetrhla řetěz.

Zatím se nexu chtěl dostal za ženou. Odhalil drápy a snažil se vyšplhat na vrchol sloupu, kam se uchýlila.

Boba zavřel oči.

Tohle vidět nechtěl.

Dav zařval.

Boba otevřel oči. Jedi Obi-Wan někde sehnal kopí a srazil s ním jednoho jezdce i s orrayem. Acklay k ni doběhl a oba přirazil spáry k zemi. Pak acklay otevřel tlamu a –

Byl to jezdec, zaměstnanec arény, kdo byl překousnut v půli. Ale to dav Geonosianů nezajímalo. Chtěli vidět krev a bylo jedno čí.

Mezitím učedník jezdil na reekovi. Použil řetěz jako uzdu, aby ho mohl ovládat.

Žena se stále snažila dostat z nexova dosahu, který jí rozpáral košili na zádech. Zhoupla se na řetězu, skopla nexe dolů a přitom mu zranila nohu. Pak přistála zpět na vrcholu sloupu.

Do toho! pomyslel si Boba znovu. Samozřejmě si to nechal pro sebe.

Učedník už měl reeka pevně pod kontrolou. Žena seskočila za něj. Nexu prskal a vrčel vztekem – a pak byl zabit reekem. Obi-Wan si přiskočil za ženu. Teď už na reekovi jeli tři.

Dav byl nadšen. Ve skutečnosti nejásali zločincům – jen se jim líbilo to vzrušení.

Boba zajásal také. Byl rád, že se žena dostala do bezpečí. Aspoň pro zatím.

Ačkoli to bylo zřejmě proti Neimoidiánovu gustu. Otočil se k Jangovi a oči mu plály hněvem.

„Tohle nesmí. Jango, sejměte ji!“

Boba sledoval, jestli to jeho otec udělá. Jango se nepohnul.

Neimoidian na něj zíral.

Jango pohled oplácel.

Hrabě prolomil ticho. „Trpělivost, vícekráli,“ řekl. „Zemře.“

Jásot se stupňoval a Boba pohlédl do arény.

Tentokrát se otevřely všechny čtyři brány a z nich se vyvalily droideky a obklíčily vězně na reekovi.

Bylo po všem.

Boba zavřel oči. Nechtěl to vidět. Pak za sebou něco zaslechl.

Tiché cvaknutí. Otevřel oči a otočil se. A naskytl se mu příšerný pohled. Za jeho otcem stál Jedi.

Jediho obličej byl tmavý jako exotické dřevo. Oči měl úzké a kruté. A držel aktivovaný fialový světelný meč.

Držel ho Jangovi pod krkem.

Kapitola 13

Geonosiané přestali jásat. Droideky zastavili svůj postup.

Reek se dvěma Jedi a kráskou na zádech se přestal vzpínat a vyvádět. Na celou arénu se sneslo ticho a všechny oči se otočili od droidek a Jediů. Nikdo nekoukal do arény, ale na tribunu.

Každý zíral do státnické lóže, kde Jedi držel svůj světelný meč Jango Fettovi pod krkem.

My jsme představením! zjistil s hrůzou Boba.

Jango stál perfektně klidně. Jeho mandalorianská bitevní zbroj byla proti světelnému meči bezcenná. Jeden pohyb Jediho zápěstím a setne ho.

Boba se bál.

Hrabě si jako vždy udržel klid. Boba si všiml, že by to rád přeměnil na hru, dokonce i špatnou situaci. Dokonce i nouzi. Hrabě vypadal, že Jediho zná.

„Mistře Windu,“ řekl klidným, jakoby olejovitým hlasem, „jaké potěšení, že jste se k nám přidal. Jste tu právě na chvíli pravdy. Myslím si, že ti vaši dva chlapci potřebují ještě trochu tréninku.“

„Promiňte, že vás zklamu,“ odvětil Jedi. „Skončilo to.“

Jedi pokynul rukou. Bobovi se zdálo, že se rozsvítila celá aréna.

Světelné meče.

Bylo jich alespoň sto – některé v rozích arény, jiné mezi sedadly. Najednou tu byly.

A každý z nich se nacházel v ruce Jediho.

Odkud se vzali? A jak se tam všichni dostali?

Boba byl překvapený stejně jako Geonosianské stráže. A on začínal chápat otcův slabý respekt k Jedimu. Už se setkali.

Hrabě se jako vždy snažil tvářit nezaujatě. To byl jeho krizový styl.

„Statečné, ale hloupé, můj starý Jediský příteli,“ řekl. „Máme velkou početní převahu.“

„To si nemyslím,“ řekl Jedi Windu.

Pohlédl dolů. „Geonosiané nejsou válečníci. Jeden Jedi je lepší než sto Geonosianů.“

Ale hrabě odpověděl: „Nemluvil jsem o Geonosianech.“

Teď dal hrabě pokyn rukou, mnohem menší a nedbalejší, než dával Jedi. Boba zaslechl zvuk podobný bouři na Kaminu – slabé zahřmění. Náhle se všechny dveře do arény otevřely a všechny uličky mezi sedadly byly zaplněny bitevními droidy.

Droidi postupovali do arény, přitom pálili na Jedie a naprosto ignorovali vše co měli v cestě.

Bobovi kolem hlavy zahvízdali laserové střely a tak se přikrčil. Jedi Windu v mžiku přešel z útoku do obrany. Blokoval droidovy střely mečem; bylo to jakoby kolem sebe postavil plot ze vzduchu.

To bylo vše, co Jango potřeboval. Skrčil se a vypálil z plamenometu zabudovaného do bitevní zbroje.

Windu byl zaplaven proudem oranžového plamene a jeho plášť začal hořet. Jak Jedi seskočil do písku arény, táhly se za ním plameny jako z výfuku rakety.

Jango ho nechal jít. Otočil se, zapojil se do akce s bitevními droidy a Geonosianskými vojáky a smažil Jedie blasterovou palbou.

Jediové se začali shlukovat zády k sobě uprostřed arény kolem reeka s učedníkem, Obi-Wanem a kráskou na zádech.

Boj byl tuhý! Reek se rozhodl, že se toho nezúčastní a shodil trojici ze svých zad. Pak začal běhat v divokých kruzích, vrčel a frkal, dupal a drtil pod nohama droidy, Geonosianské vojáky, Jedie.

„Do toho!“ volal Boba. Nezáleželo na tom, koho zadupal – byla to vzrušující podívaná. Krev a těla létala. A ta žena, jediná osoba tam dole, která se mu líbila, byla zatím nezraněna.

Stála po Jediho boku uprostřed arény. Někdo jí hodil blasterovou pušku. Také s ní uměla zacházet dobře a střílela droidy a Geonosiany po všech stranách.

Jango stál hned vedle Boby a se smrtící přesností pálil po Jediích. Poprvé s ním Boba byl v tak velké bitvě.

A zamiloval si to!

„Zůstaň tady, Bobo!“ přikázal Jango a Boba věděl, že nemá cenu odporovat. Ale pořád se směl dívat přes zábradlí do arény.

Uprostřed toho zmatku zahlédl Jediho Mace Windua, kterého jeho otec popálil. Světelným mečem kosil droidy a Geonosiany, kteří ho zasypávali palbou.

Reek ho spatřil také. Obrovské rohaté zvíře ho zaregistrovalo a začalo ho honit po aréně. Boba se rozesmál. Během vteřiny byl ze psa zajíc.

Windu se pokusil vyskočit na tribunu. Prudce zastavil a odrazil se reekovi z cesty. Ale reek už přiběhl a vyrazil mu meč z ruky.

Odletěl stranou a Jedi se znovu rozběhl.

Jango položil ruku na Bobovu hlavu a zavrčel: „Zůstaň tu, Bobo. Vrátím se!“

To měla být poslední věc, kterou svému synovi řekl.

Kapitola 14

Jango Fett zapnul jetpack a slétl do arény. Přistál přímo uprostřed boje. Uhánějící reek, nerozeznávající přítele od nepřítele, se ho pokusil nabrat na rohy.

Boba viděl, jak se jeho otec odkulil stranou. Aby nevykřikl, kousl se do jazyka. Ty rohy byly ostré jako břitva.

Ale Boba se nemusel strachovat. Jango se odkulil včas, vyskočil na nohy a několika ranami reeka zabil.

Pak se Jango a Windu znovu střetli, zatímco kolem nich zuřila bitva.

Boba si stoupl na špičky, ale měl lepší výhled a zároveň se snažil nebýt zasažen zbloudilým výstřelem, které létaly kolem jako rozdrážděný hmyz. Super bitevní droidi, mnohem silnější než obyčejní bitevní droidi, dominovali boji.

Zvedl se prach. Aréna se zaplnila výkřiky, hukotem světelných mečů a střelbou. Boba se snažil něco zahlédnout a zaječel: „Tati!“

A pak zahlédl.

Zahlédl.

Zahlédl Jediho světelný meč vířící ve smrtící křivce. Zahlédl odlétávat otcovu helmu. Zahlédl jeho tělo padající na kolena jako při modlitbě.

Boba bez dechu pozoroval tu hrůzu, jak Jango Fett dopadl na zkrvavený písek.

„Nééé!“ křičel Boba. Ne, to se nemohlo stát!

Rána z blasteru ho přinutila kleknout. Znovu se postavil se zvoněním v uších a viděl, že aréna je plná těl a kusů droidů a droidek.

Acklay a reek byli mrtví. Jediové byli v menšině, ale stále bojovali. A kráska byla uprostřed toho a střílela droidy a Geonosiany bez rozdílu.

Boba nikde neviděl otce ani Jediho, který s ním bojoval. Zdálo se mu to snad? Mávnutí světelným mečem, odlétávající helma, válečník dopadající na kolena a na zem jako podťatý strom.

Zlý sen, rozhodl se Boba. To bylo celé! Jeho otec byl někde nahoře na pódiu.

Boba věděl, že by nechtěl bojovat po boku droidů. Jango droidy opovrhoval, protože neměli žádnou představivost. Představivost, říkal často, je válečníkova nejdůležitější zbraň.

Zlý sen, pomyslel si Boba a vyrazil po schodech k aréně.

I bez představivosti super bitevní droidi vyhrávali. Byli naprogramováni k vítězství, nebo alespoň k tomu, aby se nevzdávali. A přes vlastní ztráty velmi snížili počet Jediů.

Droidi na tribuně přestali pálit a ti v aréně přestali postupovat. Už zbývalo asi jen dvacet Jediů.

Stáli v hloučku zády k sobě uprostřed arény s připravenými meči a blastery. Byli v pasti!

Uličky byly zaplněné, a tak Boba přelézal sedadla a pokračoval k aréně. Geonosiané jásali a droidi se připravili k zabíjení. Pak hrabě pozvedl ruku.

„Mistře Windu!“

Ticho.

Boba zastavil. Co to je? Viděl jak Jedi, se kterým bojoval jeho otec, pokročil vpřed. Byl celý zpocený a zaprášený.

„Bojovali jste statečně,“ řekl hrabě. „Toho si cením.“

Boba víc slyšet nechtěl. Věděl, že to celé je lež. Musela být.

Přeskakoval sedačky a prodíral se davem k aréně.

Nedokázal na nic myslet. Nechtěl na nic myslet. Jediné co chtěl, bylo, aby se dostal do arény a našel svého otce, Jango Fetta, který mu řekne: Neboj, Bobo, byl to jen sen. Ošklivý zlý sen.

„Skončilo to,“ řekl hrabě. „Vzdejte se a vaše životy budou ušetřeny.“

„Nebudeme rukojmími, se kterými můžeš handlovat, Dooku.“

„Pak je mi to líto, starý příteli. Budete muset být zničeni.“

Hrabě přikývl a droidi se připravili k palbě do malého hloučku Jediů, když se náhle všichni podívali na nebe.

A všichni Geonosiané začali také zvedat hlavy.

Boba vzhlédl.

Z oblohy se k nim snášeli dělové čluny.

Jeden, druhý, třetí… celkem šest.

Přistáli kolem těch, kdo přežili. Dveře se otevřeli a ven vyskákali vojáci, sbíhali po rampách a stříleli po droidech. Boba je hned poznal, i když byl překvapen, že je tady vidí. Jediové začali ustupovat k lodím stále odrážeje blasterové střely.

Bitva se znovu rozhořela, ale to Bobu nezajímalo. Znovu přeskakoval sedadla a běžel k aréně, zatímco se čluny zvedly i s Jedii na rampách. Někteří se sotva udrželi.

Dostali se pryč. Ne jenom ta kráska, ale i Jedi, kterého on a jeho otec nenáviděli. Jedi Obi-Wan; Jediský učedník; válečník s tmavou kůží Mace Windu. Všichni utíkali!

Boba se o ně nestaral. Staral se jen o hledání otce. Proběhl poslední uličkou a omráčeným davem.

Přelezl přes zídku a skočil do arény.

„Tati! Tati! Kde jsi?“

Písek a prach pod jeho nohama byl nasáklý krví. Všude kolem ležela těla.

V půli přeseklý droid se potácel okolo a přitom kopal do blasterů, kousků jiných droidů a ležících těl.

Jeden kousek se odkutálel Bobovi k nohám.

Boba pohlédl dolů a spatřil – bitevní helmu Jango Fetta.

Tati! Úzké oční průzory mu byly tak povědomé, jako jeho vlastní tvář. Možná ještě známější.

Byla zakrvácená. Prázdná. Tak jako poslední stránka na konci knihy.

Konec příběhu.

Padl na kolena a zvedl otcovu helmu. Už věděl, že ta noční můra z hlediště nebyla sen.

Byla to skutečnost. Všechno z toho.

Kapitola 15

Nikdo desetiletého chlapce nevnímal, zvlášť uprostřed bitvy.

Zvlášť, když šel jako omámený. Překračoval těla a krvavé skvrny, nevšímal si laserových střel prolétávajících kolem jeho hlavy nebo zarývajících se do písku u jeho nohou.

Zvlášť, když ignoroval výkřiky živých a nářek umírajících; ignoroval i vlastní pláč.

Boba byl neviditelný.

Byl neviditelný i pro sebe. Nevěděl, na co myslel, co cítil nebo co dělal. Byl ochromený. Bylo to jako pohybovat se ve snu někoho jiného.

V obou rukách choval otcovu bitevní helmu, zatímco klopýtal arénou ve zbytcích boje; zatímco vojáci ničili poslední droidy a dělové čluny odvážely zachráněné Jedie; zatímco Geonosiané v panice opouštěli arénu.

Nesl zničený kus otcovy zbroje skrz zničený kus světa.

Myslel si, že by mohl otce dát dohromady?

Myslel si, že by mu mohl vrátit život?

Boba si nemyslel nic. Byl ochromený. Všechno bylo pryč, roztrháno.

Rozpadlo se to na kusy. Ty kusy ležely všude. Kusy droidů, části těl, mrtví a umírající. Ti, co byli ještě naživu a někteří, co už nebyli, divoce pálili ze svých blasterů.

Boba prošel okolo poskakujícího droida s ustřelenou levou nohou. Střílel kolem sebe a zasypával palbou horní hlediště a vyděšený dav Geonosianů.

Písek kolem Boby zasypalo několik laserových střel. Boba na to nedbal. Prostě šel.

Přiběhli k němu v běhu střílející přikrčení vojáci v bitevní zbroji. Jeden ho chytil za ruku a strhl ho na zem. „K zemi!“

BUM!

Tam, kde Boba před chvílí stál, vykvetl výbuch. Boba padl na břicho.

BUM!

Další výbuch – a Boba na tváři ucítil spršku písku. Zakryl si obličej rukama a helmou. Když otevřel oči a vzhlédl, spatřil –

Táta! Byl to jeho otec, Jango Fett, který na něj shlížel! Boba se natáhl po jeho ruce a –

Pak si náhle uvědomil, jak se mýlil. To nebyl jeho otec. Byl to voják, který mu zachránil život, nebo alespoň jiný další. Pod zbrojí vypadali všichni stejně. Bylo to jeho dvojče, ale starší. Byl to jeho otec, ale mladší.

Byl to jeden z klonů.

Když se postavil na nohy, s hrůzou zjistil, že vojáci, kteří se vyrojili z dělových člunů byla klonová armáda, kterou jeho otec cvičil na Kaminu. Teď byli na své první akci na Geonosis. A byli neporazitelní, přesně jak jeho otec předvídal. Ale bojovali za špatnou stranu. Bojovali pro nenáviděné Jedie!

Ne! pomyslel si Boba a zaťal pěsti. Jeho zklamání bylo nahrazeno pocity zrady a hněvu.

„Jenom dítě!“ řekl voják. „Ačkoli jeden z nás.“ Běžel s dalšími klony k přistávajícímu dělovému člunu.

„Nejsem jeden z vás!“ mumlal Boba zlostně. „A nikdy nebudu. Já jsem pravý syn Janga Fetta.“

Aréna už byla téměř prázdná. Arcivévodu nebylo nikde vidět. Hraběte nebylo nikde vidět. Boj byl skoro u konce. Poslední dělový člun odlétal a pálil seshora do arény.

To Boba sotva vnímal. Měl hlavu skloněnou, nedíval se vzhůru. Už se o klony nestaral. Měl úkol. Poslední úkol pro Janga Fetta.

Setmělo se. Geonosianské prstence oranžově ozářily polovinu oblohy. Boba, stále s helmou v rukách, chodil v kruzích po aréně a klopýtal po zkrvaveném písku. Konečně našel, co hledal. Vlastně o to málem zakopl.

Bylo to tělo jeho otce, stále oděné v kusech ošoupané a zkrvavené mandalorianské bitevní zbroje.

Boba položil helmu otci na hruď a sedl si vedle něj. Byl unavený a teď byl čas si odpočinout. Uvědomoval si, že mu po tváři teče slza. Otřel si ji pěstí.

Na pláč bylo moc brzy. Boba má stále úkol.

Byla tma, nebo alespoň tak velká tma, jaká může na planetě s prstenci nastat. Bitva se přesunula z arény do širokého okolí.

Geonosiané – teď pod kontrolou vítězných Jediů – vyslali pár jednotek trubců, aby posbírali mrtvé. Ty házeli na hořící hranici. Zničení droidi byli šťastnější. Byli nabíráni nakladačem, aby byli recyklováni.

Boba seděl vedle otce, když se nakladač otočil, aby podruhé přejel přes arénu.

Boba věděl, co má dělat. Nebyl jako klony. Byl skutečný syn Jango Fetta. A jeho úkolem bylo postarat se o jeho tělo. A po celou tu dobu se snažil vypudit pocity, které nechtěl cítit.

Nakladač úpěl a skřípal, jak se přesouval z místa na místo a slepě z písku vybíral další kousky. Boba popadl otcovo tělo a odtáhl ho nakladači do cesty, kde ho vyzvedne. Ve své mandalorianské bitevní zbroji se nakladači jevil jako droid. Zničený droid.

Boba se vyšvihl na nakladač a posadil se vedle otce. V ruce držel bitevní helmu, zatímco robotický nakladač vyrazil z arény cestou do pouště.

Boba plnil svůj úkol. Na ničem jiném nezáleželo.

Aspoň teď.

Droidí smetiště bylo pod útesem, kde Boba spatřil Jediho ve své stíhačce. Byla to neuvěřitelná hromada zničených obvodů, spálených rukou a nohou, kol, hlav a ocelových čepelí a těl.

Nakladač vyložil náklad a zamířil zpět do stalagmitového města. Boba odtáhl otcovo tělo na skalní útes.

Ten byl lepším místem pro věčný odpočinek. Vypadal mírumilovněji a zcela jistě krásněji.

Boba mu sundal zbroj a položil ji stranou. Naposledy se podíval na ty silné ruce a nohy, které ho chránily. Pak našel zlomenou droidí ruku a jako s lopatkou s ní vyhrabal hrob s výhledem na poušť.

Z droidí ruky udělal písmeno ‚J‘ a našel další, ze které udělal ‚F‘. Ty pak položil na hrob.

Jango Fett. Mrtvý, ale nezapomenutý.

Boba se náhle cítil velmi unavený. Sedl si vedle otcovy bitevní zbroje. Přál si, aby měl s sebou něco k jídlu.

Otřásl se. Vítr z pouště byl chladný.

Boba se zaklonil a podíval se na velké prstence kolem planety. Bylo to, jako by ji objímaly. Bylo to znamení míru…

Boba spal celou noc. Jeho sny (které ráno zapomněl) byly o matce, kterou nikdy neměl a o otci, kterého měl tolik štěstí mít. Ráno se vzbudil odpočatý a překvapivě se cítil pohodlně. Pak zjistil, že se kolem něj omotal chlupatý had a udržoval ho v teple.

Boba překvapeně vyskočil na nohy. Písečný had poplašeně vřískl a v panice se odplazil.

Ten samý? zajímalo Bobu.

Na tom nezáleželo. Důležité bylo, že splnil svůj úkol. Jeho otec byl pohřben. Hrob s písmeny JF tomu byl důkazem.

Při pohledu na něj Boba zjistil, jak moc mu chybí jeho otec, který ho chránil, učil, dohlížel na něj – a miloval ho. Teď zůstal sám, úplně sám.

A poprvé a nadlouho se rozplakal.

Kapitola 16

Byl čas myslet jasně, čas na plánování. Čas pustit se do práce.

Napřed si věci uspořádat, vždycky říkal Jango.

Nejdřív se postarat o mandalorianskou zbroj: oblek, helmu, jetpack a všechny zbraně. Jednoho dne bude tvoje, říkal otec.

Ale zatím byl Boba příliš malý na to, aby ji oblékl, nebo jen nosil kolem. A tak ji vyčistil a schoval v malé jeskyňce pod útesem. Vyzvedne si ji později.

Potom tu byla černá kniha, kterou mu otec dal; nebo spíš paměťová jednotka, která vypadala jako kniha.

Řekne ti, co potřebuješ vědět.

Boba se pro ni potřeboval dostat do bytu. To představovalo problém vzniklý chaosem bitvy vzniklé v aréně. Byt byl zavřený jeho otcem a to znamenalo, že jeho sítnicový vzor dveře neotevře.

Boba z úkrytu vytáhl helmu a vzal ji s sebou. Mohla by obsahovat otevírací kódy.

Další problém byl, jak se dostat do stalagmitového města. To dokážu, pomyslel si, když zaslechl hluk vykládaných částí zničených droidů.

První várka po ránu.

Čím dál tím líp, pomyslel si Boba, když na nakladači projížděl vchodem do podzemí. Otec by byl pyšný.

Pocítil nával smutku, ale potlačil ho. Na to vše bude čas později. Teď, jak nejlépe uctít svého otce bylo naučit se a žít podle jeho kodexu.

Bude to pracné, ale vyplatí se to. Byl to Jangův plán pro jeho syna. Teď to je Bobův plán pro sebe samého.

S helmou v náručí vyběhl dlouhé schody k bytu. Cestou potkal jen asi dva nebo tři Geonosiany, kteří si ho sotva všimli.

Jsou tu alespoň nějaké výhody, když vám deset. Nikdo nepředpokládá, že děláte něco vážného.

Dveře se po doteku otevřely. Byt byl téměř prázdný. Jango Fett vždy cestoval nalehko. Boba začal v krabici se starými hračkami a oblečením hledat černou knihu.

Nebyla tam.

Náhle si vzpomněl na svou poslední cestu do knihovny v Tipoca City. S hrůzou si uvědomil, co udělal. Vzal černou knihu společně s knihami z knihovny. Vrátil ji spolu s ostatními!

Proto ho Whrr volal zpět. Ale Boba příliš pospíchal, než aby poslouchal.

Informace, které Boba potřeboval, byly na Kaminu!

Boba hodil pár kusů oblečení a bitevní helmu do otcova cestovního vaku. Tak, aby si ho nikdo nevšiml, procházel obrovskými chodbami stalagmitového města k přistávací plošině, kde čekal Slave I.

Naučil se, že nejlepší způsob, jak být nenápadný je nebát se, že si člověka někdo všimne. To bylo jednoduché. Obával se něčeho jiného.

Dokáže loď ovládat sám bez otcova dozoru?

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit.

Boba zrychlil.

U dveří na přistávací plošinu stála stráž. Dokonce i když Jediové ovládli planetu, Geonosiané stále hlídali svůj majetek.

Bylo to snadné, proklouznout kolem něj, když se bavil s jiným Geonosianem.

Nebo si to Boba myslel.

„Kampak?“ zablokoval strážný dveře blasterem.

„Můj otec,“ řekl Boba a pozvedl cestovní vak. „mi řekl, to mám dát do jeho lodi.“

„Jaké?“

Boba ukázal na Slave I. Byla to nejmenší loď na plošině. Jeho zjizvený a poškrábaný povrch popíral jeho velkou rychlost a manévrovatelnost.

„Dobře, dobře,“ řekl strážný a otočil se zpět ke svému příteli. „Ale máš jen pět minut. Pak tě odtamtud vyženu.“

Nebyl čas zkontrolovat, jestli byl Slave I prohlédnut a natankován. Jango Bobu učil jak provádět předletovou kontrolu, ale také říkal, že na ni někdy není čas. Pak se musí spoléhat na štěstí.

Boba spěchal. Strážný se na něj za chvilku přijde podívat.

Jakmile se dostal do kokpitu, nasadil si helmu a posadil se na vak. Venkovnímu pozorovateli se musel jevit jako dospělý. Aspoň v to doufal.

Protáhl si prsty a nastartoval systémy a motory přesně tak, jak se to učil.

Čím dál tím líp. Strážný u dveří mu zamával líné ‚sbohem‘, jak Boba zvedl loď nad plošinu a vyrazil k oblačnému nebi Geonosis.

Loď mu připadala jako domov. Boba byl vděčný za všechen ten čas, který strávil cvičením a předstíráním. Předstírání bylo jakýsi druh tréninku.

Paliva bylo málo, ale na cestu na Kamino to stačí. Přál si, aby ho mohl vidět otec. Věděl, že by na něj byl pyšný.

Ta myšlenka, i když mu trochu povznesla náladu, s sebou také přinesla vlnu smutku. Snažil se ho setřást.

Měl další věci, kterých se obávat.

Jako třeba signálu na zadním senzoru.

Za ním byla jediská stíhačka.

Jedi se musel držet vzadu, aby zajišťoval opozdilce, pomyslel si Boba. Je tu, aby mě donutil přistát, nebo aby mě sestřelil z oblohy?

To Boba zjišťovat nechtěl.

Věděl, že tomu stíhači neunikne. A pokud věděl, zbraně Slave I mu nepomohou. Zůstala mu jediná možnost.

Bude ho muset převést.

Namísto, aby zamířil do vesmíru se Boba snesl mezi kaňony a skály obklopující stalagmitové město. Využíval veškeré manévrovatelnosti a prolétával úzkými průrvami vpravo, vlevo, jak nejrychleji dokázal.

Stíhačka ho doháněla. Ale to bylo v pořádku. To bylo součástí Bobova plánu.

Pamatoval si jeden trik, o kterém mu otec vyprávěl. Ten trik byl jednou jedinkrát použit právě na něj (žádný trik proti Jangovi Fettovi nevyšel dvakrát).

Když se kaňon větvil, Boba zpomalil. Vypálil raketu proti skalní stěně napravo, pak prudce uhnul doleva a přistál na úzké římse v zákrytu útesu.

Boba vypnul systémy a čekal. A čekal.

Jestli trik zabere, Jediská stíhačka uvidí na stěně následky výbuchu a otočí se zpět. Jestli nezabere…

Jestli nezabere, tak se stíhačka objeví za rohem s rozpálenými lasery. Nebo zavolá posily a nebe se stíhačkami úplně zaplní. Nebo…

Konečně Boba přestal s čekáním a opět nahodil systémy. Trik fungoval. Jediská stíhačka viděla výbuch a zamířila zpět.

Boba se spokojeně ušklíbl. Myslel si, že jsem narazil do zdi!

Boba zamířil k prstencům a ještě dál. Nikdy předtím nebyl ve vesmíru samotný.

Po otcově smrti se cítil osamělý, a obzvlášť po jeho pohřbu. Ale tohle bylo něco jiného. Je samota a samota.

Není větší samoty než ve vakuu vesmíru. Protože vesmír není místo.

Ve vesmíru není Nic. Nula. Prázdno. A v prázdnu prázdna…

Vítej ve Velkém Nic.

Boba se zachvěl při myšlence na prázdnotu kolem něj a rychle tu myšlenku zahnal. Na Velké Nic nemá čas. Myslel na otce a jeho kodex: Nájemný lovec nesmí není zmatený velkým obrazem. Ví, že to je součet malých věcí.

Boba měl práci. Musel najít černou knihu.

Vyrazil na vysoký orbit nad prstence.

Geonosis pod ním vypadal tak mírumilovně. Bylo těžké uvěřit, že se tam odehrál divoký boj, který zabil jeho otce – a stovky, možná tisíce, dalších.

Byl to krásný pohled, ale Boba nehodlal marnit čas užíváním si vyhlídky. Připravoval loď na skok do hyperprostoru.

Bylo to jednoduché. Kamino bylo poslední místo, kde Slave I byl předtím.

Co měl Boba udělat, bylo vyvolat koordináty z navigačního počítače.

Loď se postará o zbytek. Tak to udělal.

A loď udělala své.

Kapitola 17

V hyperprostoru se všechny sektory galaxie spojovaly. Blízko bylo daleko a daleko bylo blízko.

Loď padala do díry. Ne, z díry.

Boba byl zpátky v normálním prostoru.

Vznášel se na orbitě planety, která vypadala jako oblačná koule sešitá blesky.

Bouřlivé Kamino!

Domov. Nebo alespoň se mu to podobalo.

Boba si promnul oči, protáhl se a začal s lodí klesat. Šedé mraky šlehaly kolem jako roztrhané prapory. Všude kolem se míhaly blesky; hromy duněly. Jak loď zpomalila pod rychlost zvuku, na transparioceli kokpitu se rozpleskávaly kapky deště.

Boba poupravil rychlost a zamířil ke světlům Tipoca City. Viděl, jak takto otec několikrát přistává, ale teď poprvé byl u řízení on.

Zvláštní bylo, že se necítil sám. Bylo to, jako by Jango Fett seděl za ním. Boba téměř cítil jeho ruku na svém rameni.

Snadné! Ubral a dosedl na přistávací plošinu s lehkým zaduněním.

Počasí v Tipoca City bylo normální, což znamenalo, že zuří velká bouře – což bylo v pořádku, protože Boba nechtěl, aby si ho někdo všiml.

Měl na hlavě helmu, takže si kdokoli, kdo se na Slave I podívá, musel myslet, že tam sedí dospělý. Ale nepotřeboval být rušen.

Přistávací plošina byla prázdná. Nikde nikdo.

Boba přes sebe přehodil pláštěnku a nastavil lodní vybavení na VLOŽIT, aby doplnila vodu a vzduch. Zvlášť vodu – lilo jako z konve.

Pak vystoupil ven.

Malá knihovna na konci ulice byla temná. Boba zabušil na dveře.

„Whrr, jsi tam?“

Bylo moc pozdě? Nebo moc brzy? Boba byl z hyperprostoru posunutý a zjistil, že neví, kolik je v Tipoca City hodin.

„Whrr, prosím. Otevři!“

Uvnitř se rozsvítilo.

Boba si přál, aby se dveře otevřeli a on mohl odejít z deště, ale tato knihovna byla jen pobočka.

Aspoň se vysunula plátěná stříška a pak uvnitř zaslechl povědomé vrčení a klikání.

„Whrr, to jsem já.“

„Bobo? Jsi zpátky! Kde jsi byl? Co se stalo?“

Krátká otázka s dlouhou odpovědí. Boba mu všechno vypověděl, od chvíle co s otcem ve spěchu opustili planetu, až po strašný zážitek v aréně, kde viděl smrt svého otce.

„Oh, Bobo, to je strašné. Jsi sirotek a je ti jen deset. Máš co jíst? Máš nějaké peníze?“

„Vlastně ne,“ řekl Boba. „Pár sušenek. Náhradní ponožky.“

„Hmmmmmm,“ zavrčel Whrr.

„Budu v pořádku,“ řekl Boba. „Ale potřebuji něco, co mi dal otec. Omylem jsem to nechal u tebe.“

„Knihu?“

„Ano! Pamatuješ se na ni! Vypadá jako kniha. Je černá, na obalu nic není. Omylem jsem ji vrátil s posledními knihami. Přinesl jsem je těsně před odletem.“

„Hned jsem zpátky.“

Zevnitř se ozvalo zavrčení a kliknutí, potom nějaký rachot. Za chvíli byl Whrr zpátky – s dobrými zprávami!

„Tady je,“ řekl a prostrčil knihu otvorem ve dveřích. „Ale jak víš, mnoho si tím ulehčíš.“

„Cože!?“

„Za tuto knihu je peněžitá odměna. Docela vysoká.“

„Vlastně to kniha není. Kromě toho si odměnu asi nevyzvednu. Je moje! Zapomněl jsem ji u tebe.“

„Přesně,“ řekl Whrr. „Což znamená, že ti knihovna dluží, hmm, dvě stě padesát kreditů.“

„To je nemožné…,“ začal Boba.

„Promiň,“ řekl Whrr a prostrčil otvorem peníze. „Dobré účty dělají dobré přátele a musí být splaceny. Teď jdi za svými povinnostmi, Bobo, a hodně štěstí. Někdy se přijď podívat. Jestli budeš mít cestu kolem.“

Došlo mi to, pomyslel si Boba. Jsem trochu pomalý, ale došlo mi to.

„Děkuji, příteli,“ řekl. „Někdy se na Kamino vrátím. Přijdu a zajdu za tebou, slibuji.“

„Sbohem,“ řekl Whrr přes dveře. Světlo zhaslo a Boba zaslechl podivný huhňající zvuk.

To musí být déšť, pomyslel si, protože každý věděl, že droidi nepláčou.

Boba mohl stěží uvěřit svému štěstí! Dvě stě padesát kreditů bohatě stačí na nákup jídla, možná i oblečení a ještě zbude na palivo. To bylo důležité, zvlášť, když nevěděl, jak se dostat k otcovu kontu.

A má černou knihu! Pohladil ji pod pláštěnkou, kde ji ukrýval před deštěm.

Ještě než opustí planetu, chtěl udělat jednu zastávku.

Chtěl se naposledy podívat do bytu, kde s otcem žili a kde strávil prvních deset let života (ačkoli si z toho většinu nepamatoval).

Cesta naštěstí vedla kolem přistávací plošiny.

Jak Boba stoupal v turbovýtahu, myslel na zámky. Změnily se nějak? Poznají jeho otisky prstů a obraz sítnice?

To nezjistil. Dveře byly otevřené.

V bytě byla tma. Bylo to děsivé. Vůbec se to netvářilo jako domov.

Boba zavřel dveře a chystal se rozsvítit, když za sebou uslyšel hlas.

„Jango.“

Byla to Taun We.

Boba ji stěží viděl v tlumeném světle okna. Seděla na podlaze se svýma dlouhýma nohama zkříženýma pod sebou.

„Viděla jsem přilétat Slave I,“ řekla.

Boba přešel místnost a postavil se před ní.

Taun We překvapeně vzhlédla. „Bobo? Jsi to ty? Kde je tvůj otec?“

Boba vždy Taun We považoval za přítelkyni. Proto si sedl a vypověděl jí to.

„Ubohý chlapče,“ řekla. Ale její slova byla chladná a jakoby mechanická. Boba zjistil, že už tak přátelská není.

„Co jsi chtěla otci?“

„Jediové,“ řekla. „Po tom, co jste odletěli, přišli a vzali si klonovou armádu. Také s tvým otcem chtěli mluvit. Když je teď mrtvý, budou chtít tebe.“

„Otec Jedie nenáviděl.“

„Vůči Jediům nic necítím,“ řekla Taun We. „Samozřejmě, my Kaminoané chováme nějaké city jen pro málo věcí. Není to v naší přirozenosti. Ale slušnost vyžaduje, abych ti řekla, že už pro tebe asi jdou. Řekla jsem jim, že Slave I přistál v Tipoca City a že sem se svým otcem pravděpodobně přijdete.“

„Co žes to udělala?“

„Musím být spravedlivá ke všem. Je to v mé přirozenosti.“

„Děkuju mockrát!“ řekl Boba a vyrazil ke dveřím. Ani se neobtěžoval je za sebou zavřít. Nemohl věřit, že ho Taun We zradila Jediům. Navíc si vždy myslel, že je to přítel. Pak si vzpomněl na otcův kodex: Žádní přátelé, žádní nepřátelé. Jen spojenci a protivníci.

Ale co Whrr?, pomyslel si, když mačkal tlačítko pro přivolání turbovýtahu. Nebyl snad Whrr přítel? Bylo hodně matoucí o tom přemýšlet!

Boba byl stále ztracen ve světě myšlenek, když turbovýtah dorazil. Dveře se otevřeli a…

Uvnitř byla Jedi. Mladá vysoká žena.

Boba ustoupil stranou a nechal ji projít. Zůstal zticha a nechal jí projít.

„Siri? Jdeš pozdě,“ řekla Taun We z bytu.

„Můžeš se vsadit, že jsem pryč!“ řekl Boba, otevřel odpadní šachtu a zmizel v ní. Zavřel oči a zadržel dech, zatímco padal, padal, padal…

Čeho se bál, bylo přistání. Hromada odpadků dole bude buď tvrdá nebo…

ŽUCH!

Měkká! Naštěstí to byla hromada papíru a starého oblečení.

Boba se ušklíbl, oprášil se a vyrazil k bezpečí Slave I – a odletu!

Kapitola 18

Co bylo na bouřlivém Kaminu dobré – bylo tu hodně přirozeného elektrického rušení, které vás zamaskovalo i před radarem.

Boba věděl, že jakmile vzlétne z plošiny, bude těžké ho sledovat. Schoval Slave I v tenké vrstvě šedých mraků, na pár minut změnil kurz a pak proletěl atmosférou do tichého vesmíru na vysoký orbit.

Zpět do Velkého Nic.

Konečně měl čas na to, prozkoumat černou knihu. Jak mu otec slíbil, povede ho potom, co on nebude moct.

Pevně obal sevřel připravil se, že silně zabere. Ale šla otevřít snadno. Místo potištěných stránek tam byla obrazovka.

Bylo to přesně jak Jango řekl. Nebyla to kniha. Tohle byl displej paměťové jednotky, na které se objevil obrázek planety.

Ne. Byl to obličej. Obrázek se vyjasňoval.

Obličej Janga Fetta.

Byl to opravdu on. Jeho oči se pomalu otevřely a smutně, mnohem smutněji než obyčejně, se zadívaly na Bobu.

„Bobo.“

„Otče!“

„Poslouchej, Bobo. Díváš se na to, protože já už tady nejsem. Protože jsi odkázaný na sebe. Sám.“

To mu říkat nemusel. Boba se cítil velmi osamělý.

„Tak to chodí. Vše musí skončit. Dokonce i rodičovská láska a já jsem ti byl víc než jen otcem. Nezapomeň na mě a nezapomeň, že jsem tě miloval.“

„Nezapomenu,“ zašeptal Boba, i když věděl, že ho otec nemůže slyšet. „Nikdy na tebe nezapomenu.“

„Teď když jsem pryč, jsou tři věci, které potřebuješ. Můžu tě k nim jen nasměrovat. Ty tři věci musíš najít sám.“

Sám. To slovo mělo chladný a známý zvuk.

„První je samostatnost. Kvůli tomu musíš najít Tyranuse, abys získal kredity, které jsem ti dal stranou. Druhou věcí jsou znalosti. Pro ně musíš k Jabbovi. Nedá ti je. Musíš si je vzít. Třetí a nejdůležitější je síla. Najdeš ji všude kolem sebe v mnoha tvarech. Dej pozor, někdy může být nebezpečná. A poslední věc, Bobo…“

„Ano, otče! Cokoli!“

„Hlídej si tu knihu. Nechávej ji zavřenou. Otevírej ji jen, když ji budeš potřebovat. Pak ti pomůže. Není v ní příběh, ale Cesta. Jdi po ní a jednoho dne se staneš velkým nájemným lovcem. Byl jsem si tím jistý, když jsem byl ještě živý a stále si tím jistý jsem…“

Obraz vybledl. „Otče!“

Displej byl prázdný. Jango Fett byl pryč. Boba s jemným cvaknutím knihu zavřel.

Páni.

Boba nevěděl, jestli se má smát nebo plakat, a tak udělal obojí a přitom choval černou knihu na klíně. Byl to jen displej, jen nahrávka. Ale pro něj to bylo něco velmi vzácného. Bylo to jeho jediné spojení s otcem.

Byl to jeho domov i rodina.

Už se necítil tak sám.

Boba knihu pohladil a uložil do cestovního vaku.

Pak se protáhl a rozhlédl.

Slave I byl na vysokém orbitě. Planeta Kamino pod ním byla zakryta bouřemi. Vypadala jako mramor z bláta a sněhu. Všude okolo zářily hvězdy.

Boba prověřil energii a palivo. Bude to stačit na jeden hyperprostorový skok. Pak bude muset natankovat a provést nezbytné opravy.

Boba se opřel a promýšlel svůj další krok.

Napřed si věci uspořádat, říkával Jango. A podle Janga, nebo jeho památky, byl Bobovým prvním úkolem najít Tyranuse. Hraběte. Muže, pro kterého Jango vytvořil armádu klonů.

Boba se s ním poprvé setkal na Geonosis. Ale bylo jasné, že v chaosu bitvy uprchl. Nevypadal jako někdo, kdo by se nechal zajmout Jedii.

Kam mohl jít?

Boba zavřel oči a připomněl si otcův hlas, když v Tipoca City mluvil s tím Jedim. „Najal mě muž jménem Tyranus na jednom z měsíců Bogdenu…“

Bogdenské měsíce. Tady začne.

Boba našel záznam v lodní databázi. Bogden byla neobydlená bažinatá planeta obklopená ‚množstvím malých satelitů‘.

Bogdenské měsíce…

Boba zadal souřadnice, aktivoval hyperpohon a doufal v nejlepší.

Hvězdy se protáhly v bílé linky a loď skočila do hyperprostoru. Boba se pohodlně opřel a zkřížil prsty pro štěstí.

„Jsem na cestě, tati,“ zašeptal. „Udělám to nejlepší, abys na mě mohl být pyšný.“

Kapitola 19

Ačkoli Boba o Bogdenu věděl z databáze, nebyl připraven na to, co našel. Slave I vyskočil z hyperprostoru. ‚Množství satelitů‘, opravdu!

Letěl nad něčím, co vypadalo, jakoby někdo do vzduchu vyhodil plnou hrst oblázků.

Bogden byla malá šedivá planeta obklopená rojem mrňavých měsíců. Boba jich napočítal devatenáct a pak to vzdal. Bylo těžké si v nich udržet přehled. Měly všechny možné tvary a velikosti. Nejmenší byly sotva dost velké na to, aby na nich přistála loď, zatímco ty největší měli místo na hory, jedno nebo dvě města a dokonce i malá moře.

Na měsících se nevyzpytatelně pohyboval den a noc. Některé byly ponořené ve tmě a na některé zářilo světlo. Několik jich mělo atmosféru, ale většina ne. Boba je všechny proskenoval hledaje město s vesmírným přístavem; nebo alespoň městečko s vesmírným přístavem; nebo aspoň městečko.

Mnoho měsíců vypadalo pustě. Boba zaznamenal jednu hruškovitou hromadu, ze které stoupaly vulkanické páry, a další měsíc, který vypadal, jako by byl od pólu k pólu pokrytý náhrobky. Zřejmě byl pokrytý nějakým druhem masožravého břečťanu. Minul jeden celý pokrytý ledem a další s vrstvou popela a doutnajícího prachu.

Konečně Boba objevil zhruba kulatý, napůl osvětlený měsíc. Vypadal obydleně.

Zamířil k největšímu shluku světel, jaký mohl najít. Vrstva atmosféry byla tenká a slabá a zanedlouho se už Slave I blížil k malému městu roztroušenému po několika skalnatých údolích.

Identifikační sken měsíc označil jako Bogg 4.

Boba zamířil ke klínu světel, které vypadaly jako přistávací rampa. Přepnul loď na manuál a začal přistávat.

Klidně a hladce a pak…

Hou! Něco loď rozhoupalo úplně jako větrná bouře.

Boba bojoval s řízením a snažil se zpomalit sestup.

Později si vzpomněl na jeden vtip: „To špatné nebyl pád, ale ten poslední centimetr.“

Stejně jako teď. Povedlo se mu perfektní přistání, až na poslední část.

BUCH!

Slave I se naklonil na bok. Boba se ho snažil vyrovnat, ale loď se nepohnula. Podle chybového panelu ohnul jednu přistávací podpěru.

Aspoň to nikdo neviděl. Přistávací plošina vypadala opuštěně. Boba se vydal na průzkum škod.

Zatočila se mu hlava. Vypadalo to špatně. Dvě podpěry byly v pořádku, ale třetí byla zkroucená téměř na polovinu.

Neměl nejmenší ponětí, jak to opravit. Došel si pro cestovní vak a hledal opravárenský manuál. Ale byla tam jen černá kniha od jeho otce.

Boba ji vyndal. Možná tam bude něco, co mu může pomoct. Jestli ji někdy potřeboval, bylo to teď!

Knihu otevřel snadno. Na displeji byly dva řádky z Jangova kodexu:

Nikdy v obchodě neříkej úplnou pravdu. Vsaď na laskavost.

Zatraceně! Vůbec nic o přistávacích vzpěrách, pomyslel si Boba a zavřel knihu.

Když ji uklízel do vaku, uslyšel za sebou vysoký hlas: „Čí je to loď?“

Boba se otočil.

Blížil se k němu malý humanoid. Měl korálkovité oči, dlouhý čenich a tenké nohy. Boba v něm podle jeho bradky a purpurového temene hlavy poznal H’drachiho z planety M’Haeli. Ale přece na něm bylo něco podivného: Jeho pravá ruka byla nahrazena multifunkčním nářaďovým nástavcem.

Měl na sobě plášť a na kapse nápis:

ČESTNÝ GJON

KOSMOSERVIS

SPRAVÍME VŠE!

„Moje,“ řekl Boba. Pak si uvědomil, že je mu jen deset a hned se opravil. „Chci říct – mého otce.“

„A kdepak je tvůj otec?“ vyptával se H’drachi.

„Momentálně tu není,“ řekl Boba. „Ale můžete mluvit se mnou.“

„Čestný Gjon k vašim službám,“ odvětil H’drachi. „Tohle je mmoje přistávací plocha. Což znamená, že mmi dlužíš přistávací poplatek. A vypadá to, že mmožná budeš potřebovat opravit.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Boba. Pocítil závrať a sáhl do kapsy pro kredity, které mu dal Whrr. Původně za chtěl nakoupit jídlo a palivo. Ale teď…

„Kolik za opravu té podpěry?“

„Kolik mmáš?“ Boba už chtěl říct, že má dvě stě padesát kreditů, ale pak si vzpomněl na radu černé knihy:

Nikdy v obchodě neříkej úplnou pravdu. „Dvě stě kreditů“

Gjon se na něj usmál. „Taková náhoda. To je přesně tolik, kolik to stojí.“ Takže přeci jen mi kniha s opravami pomohla, pomyslel si Boba, když mu předával svých dvě stě kreditů. Stále mu pro sebe zbylo padesát.

Navíc mu v rámci zdvořilosti H’drachi odpustil přistávací poplatek.

Boba mu dal přístupové kódy ke Slave I a zamířil ke světlům městečka. Jakmile vykročil, pochopil, proč bylo přistání tak obtížné. Něco měsícem otřáslo a on neušel ani deset kroků a už skončil v příkopě.

Vyhrabal se na nohy – a znovu padl na kolena. Hlava se mu točila víc než kdy předtím. Bylo to, jakoby se pod ním třásla zem – ale teď všechno vypadalo klidně.

Skály stály na místě. Zem se ani nepohnula.

Boba se znovu opatrně postavil. Udělal krok a pak další. Čím dál tím líp. Závrať se vracela a odcházela a Boba konečně zjistil, co to způsobuje.

Byla to gravitace! V jednu chvíli byla silná, aby v dalším okamžiku zeslábla a nakláněla ho jednou dopředu a pak zase dozadu. Přicházelo to ve vlnách.

Boba znovu vykročil a z jedné strany se přidržoval skalní stěny lemující cestu. Tak se mu povedlo dostat se na okraj města nepozorován.

Nebo si to myslel.

„Vidím, že jsi tady nový,“ ozval se za ním nějaký hlas. „Nový, ano.“

Boba se otočil a spatřil vychrtlého muže v dlouhém černém plášti. Vypadal jako člověk, až na to, že měl místo vlasů bílé peří a jeho dlouhé prsty měly mezi sebou nataženou tenkou plovací blánu. Obličej měl pobledlý a vyzáblý.

„Mohu to říct podle tvé chůze,“ řekla bytost v dlouhém plášti. „Podle tvé chůze, ano.“

„Takže?“ zeptal se Boba. Z gravitační nestability se mu dělalo špatně a necítil se moc přátelsky. „Proč tu síla gravitace klesá a stoupá jako vítr?“

„Proč, přesně jsi to vystihl,“ řekl ten muž, nebo co to vlastně bylo. „To dělají křižující se dráhy měsíců. Někdy se vyruší, někdy zdvojnásobí sílu. To chůzi ztěžuje. Proto místní upřednostňují létání, ano.“

Boba pod pláštěm hledal nějaká křídla, ale žádná nenašel. „Vy jste z tohohle světa?“

„Z Boggu 4? Ne. Ze všech měsíců, ze všech měsíců, ano. Řeknu ti, jsi docela dobrý, chlapče, Docela dobrý, ano.“

„He?“

„V chůzi. Téměř jsi na to přišel, ano.“

Navzájem se představili a společně vyrazili do města.

Aia (jak se jmenoval) Bobovi vysvětlil, že Bogdenské měsíce jsou jakýmsi rájem nezákonnosti, kde neplatí zatykače a nepadají otázky.

„Co to znamená?“ zeptal se Boba.

„To znamená, že nikoho nezajímá, že tu sám obchází desetiletý kluk. Nikdo, ano.“

A byla to pravda. Boba byl na Boggu 4 ještě neviditelnější než na Kaminu nebo Geonosis. Ulice byly plné bytostí ze všech koutů galaxie chodících stejným kývavým krokem a nevěnujících Bobovi a jeho společníkovi nejmenší pozornost.

Gravitace kolísala, jak nad nimi (a neviděně pod nimi) přelétávaly další měsíce, míjely se, některé tmavé a některé světlé. Boba měl stále závrať. Ale už to začínal zvládat.

„Takže mi řekni,“ začal Aia. „Proč jsi tady, ano?“

„Krátká návštěva,“ odvětil Boba opatrně. Nebyl si jistý, komu věřit a komu ne. „Hledám jistého muže, který si najal jistého nájemného lovce.“

„Mnoho nájemných lovců na Boggu 4,“ řekl Aia. „Nebezpeční lidé, ano. Přicházejí si sem odpočinout a obchodovat s informacemi. Shánět novou práci. Obyčejně se spojují jen mezi sebou, ano. Nikdy se svou kořistí. Není na tebe vypsaná odměna, že ne, ano?“

Boba se zasmál. „Kdepak. Sám jsem synem nájemného lovce.“

„Tady tedy,“ řekl Aia a zastavil se před nízkou hospodou. Dřevěný vývěsní štít hlásal: MILÝ LOVEC. „Tady lovci odpočívají, ano.“

Boba se kouknul přes okno. Bylo to tam téměř prázdné. Viděl dlouhé stoly, kapající svíčky a kouřící oheň. „Počkám tady,“ řekl Boba, „než Čestný Gjon spraví mou loď.“

„Čestný Gjon?“ zeptal se Aia. „No tedy, ano.“

„Děje se něco?“

„Chci říct ne, nic. Nech to být. Tady tě opustím, ano.“

„Nepůjdeš dovnitř?“ otázal se Boba. Aia byl jeho jediný průvodce. To poslední co si přál bylo, aby zůstal sám na cizím místě.

„Ne, já, eh… moje náboženství mi to zakazuje, ano.“

„Náboženství, u mý plazí nohy!“ Najednou ve dveřích hospody stály dvě postavy. „Nejde dovnitř, protože to je zloděj!“ řekl jeden. „A ví, že my to víme!“ dodal druhý.

Po pravé straně stál ptáku podobný humanoid se širokým zobákem. V něm Boba poznal Diollana. Po levé straně byl zelený plazí Rodian. Boba věděl, že příslušníci obou druhů se často stávají nájemnými lovci.

„Ten muž je hledanej pro kapsářství!“ řekl Diollan.

„Mě taky něco šlohnul,“ přisadil si Rodian.

Popadli Aiu každý za jednu ruku. „Ach, ne, ano, ne!“ křičel Aia vyděšeně. Škubal sebou, ale osvobodit se nemohl.

Boba pomyslel na radu z černé knihy: Vsaď na laskavost. Možná, že když si Aiu zaváže, vyplatí se to. Alespoň by získal průvodce. „Kolik vám dluží?“

„Dvacet kreditů,“ řekl Diollan.

„Mně taky,“ ozval se Rodian.

„Tady,“ odpočítal Boba každému dvacet kreditů. Už mu zbylo jen deset. Zajímalo ho, jestli si za to koupí aspoň něco k jídlu.

Lovci nechali Aiu jít. Jakmile byl volný, rozevřel Aia svůj černý plášť jako papírového draka, pokrčil nohy v kolenou…

…a skočil. Přímo nahoru. Vyletěl nahoru a pak přes střechu z dohledu.

Boba to zděšeně pozoroval. Tak mizí jeho investice.

Rodiana s Diollanem to sotva zajímalo. Otočili se a šli zpátky do hospody. Boba je následoval. Určitě mu něco dlužili. Udělal jim laskavost, vrátil jim jejich peníze. „Možná byste mi mohli pomoct,“ řekl. „Jste nájemní lovci?“

„Jasně,“ odpověděl se smíchem Rodian. „Seš hledanej?“

„Já jsem syn Janga Fetta. Možná ho znáte.“

Oba na Bobu pohlédli s novým zájmem. Společně si sedli ke stolu a objednali si jídlo a čaj. Čaj byl slabý, ale pomáhal proti závrati. Vlastně čím víc ho Boba pil, tím mu bylo líp.

„Tvýho tátu známe,“ řekl Rodian.

„Dobrej lovec a dobrej chlap,“ dodal Diollan.

Boba jim vypověděl příběh Jangovy smrti a dalších událostí. Doufal, že jim jako otcovým kolegům může věřit.

Nějakým způsobem se Bobovi mluvením o otcově smrti ulevilo. Jakoby to nebyla tragédie, ale příběh. Možná proto si lidé vyprávěli příběhy – aby se přes ně přenesli.

„Můj otec se zmínil o jednom klientovi. Myslím, že ho našel tady.“

„Jméno?“

„Hrabě, eh…“ Boba věděl, že jméno Tyranus asi nikdo znát nebude. „Hrabě Dooku,“ použil jméno, které měl hrabě na Geonosis.

„Dooku?“ zeptal se Diollan.

„Tady není!“

„Musíš na – Coruscant!“ řekli oba současně.

„Jste si jistí?“ zeptal se Boba zmateně. Na Coruscantu měla Republika a Jediové hlavní sídlo. Jak by tam Tyranus mohl být?

„Jasně, absolutně jistý!“ řekl Rodian. „Fakt. Jdi do hospody Zlatá rána ve Spodním Coruscantu,“ ozval se Diollan.

„Řekni barmanovi koho hledáš,“ řekli zase současně. „Ten bude vědět, co dělat!“

„Díky!“ poděkoval Boba. Chtěl zaplatit, ale lovci zaplatili za něj. Znovu jim poděkoval a vyrazil na přistávací plošinu, kde nechal svou loď.

Jakmile odešel, tak se Diollan s Rodianem otočili s úsměvem k sobě.

„Tohle je ten nejlepší druh odměny,“ řekl jeden.

„Ten druh, co se doručí sám a ušetří nám palivo… a problémy,“ přisadil si druhý.

Účinek čaje už vyprchal. To Boba poznal, když dorazil na plošinu. Zase dostal závrať. Ne tu samou, jako předtím, ale slabší.

Bogdenské měsíce vířili po obloze. Některé malé, některé větší, některé tmavé, některé světlé.

Boba mohl stěží uvěřit svému štěstí. Našel správný měsíc, Bogg 4. Našel správné nájemné lovce, Diollana a Rodiana. A na první pokus objevil kontakt na Tyranuse. Dokonce se naobědval a neutratil ani kredit!

Vsaď na laskavost. Myslel si, že prokazuje laskavost Aiovi. Místo toho ji udělal těm lovcům a vyplatilo se to.

Jediné co musel udělat, bylo vzít loď a dostat se na Coruscant.

Byl tu jeden problém. Plocha byla prázdná.

Slave I byl pryč.

Kapitola 20

Boba si zdrceně sedl na zem pod vířící a točící se Bogdenské měsíce. Zase měl závrať. Čajový účinek už vyprchal docela.

Jeho loď byla pryč. Stejně tak černá kniha s Jangovým kodexem. Stejně jako helma jeho otce – jeho dědictví.

Dokonce i jeho peníze – kromě deseti kreditů.

Všechno bylo pryč. Jak jen mohl být takový hlupák? Jak jen mohl tak pošpinit otcovu památku? Jak mohl důvěřovat „Čestnému“ Gjonovi? Sevřel si hlavu rukama a zděšením a sebeznechucením zasténal.

Pak uslyšel kdákavý hlas. „Těsně, těsně, ano.“

Byl to Aia. „Toho jsem se bál,“ řeklo stvoření. „Proto jsem spěchal zpět. Ale bylo pozdě. Čestný Gjon je podvodník, ano.“

„Jako ty,“ poznamenal Boba. „Taky kradeš.“

„Kradou jen mé prsty,“ řekl Aia pozvedávaje obě ruce. „A jen to, co potřebuji, ano. Abych to dokázal, pomůžu ti najít nepříliš čestného Čestného Gjona, ano.“

Boba pocítil záchvěv naděje. „Kam šel?“

„Do svého obchodu. Tam lodě rozebírá na součástky. Pak nemohou být nalezeny, ano.“

„Rychle!“ vykřikl Boba a vyskočil na nohy. „Než stačí Slave I rozmontovat. Kde má ten svůj obchod?“

Aia ukázal nahoru k rozeklanému měsíci.

„Ale ne!“ sedl si zase Boba. „Vzal ji na jiný měsíc.“

„Ano, samozřejmě. Myslí si, že ho nemůžeš pronásledovat, ano.“

„A má pravdu. Nemůžu!“

„Můžeš,“ odporoval mu Aia. „Pojď. Pojď se mnou, ano.“ Vzal Bobu za ruku a postavil.

„Kdybys byl větší nebo starší, byl by to problém, ano,“ řekl Aia, když ho vedl po cestě. „A nám to jen stačí udělat, ano.“

„Udělat co?“ Cesta se kroutila a obtáčela skalnatý kopec u přistávací plochy.

„Uvidíš, ano.“

Boba viděl – a to se mu nelíbilo – že cesta končí na útesu.

Uchopil Aiovu velkou ruku, naklonil se dopředu a podíval se nahoru a dolů. Nahoře viděl tmu, pár měsíců a mnoho hvězd. Dole viděl jen tmu.

Dostal zase závrať.

„Gravitační vlny přicházejí a odcházejí s měsíci, ano,“ řekl Aia. „Když se dostaneš dostatečně vysoko a víš, co máš dělat, můžeš na nich jezdit. Jako pták ve větru, ano.“

Konečně to Bobovi došlo. Vůbec se mu to nelíbilo.

Chtěl ustoupit od okraje útesu, ale nebyl dost rychlý. Aia skočil dolů a jeho stáhl s sebou.

Boba padal.

Pak ne.

Najednou stoupal. Nejprve pomalu, ale stále rychleji a rychleji. Letěl vzhůru do nebe.

„Musíš jezdit ve správném směru, ano,“ ozval se Aia, jehož plášť se roztáhl jako křídla. Mačkal Bobovi ruku. „Když síla v jednom směru slábne, přestoupíme na jiný, ano.“

Doufejme, pomyslel si Boba.

Aia táhl Bobu za sebou. Klesli dolů, aby zase začali stoupat.

V jedné chvíli byli těžcí a v další nevážili nic.

Boba ignoroval svůj žaludek dokud mohl.

„Fuj,“ komentoval to Aia. „Kdybych to byl věděl… Měl jsem… ano…“

„Promiň.“

Už necítil takovou závrať. Čím víš se dostali, tím do bylo lepší. Všechno, o co se Boba musel starat bylo, aby se pevně držel Aiovy ruky. V mracích kolem se míhali další postavy. Všechny byli malé jako Aia.

Ten na ně zamával.

„My jsme poslové, ano,“ řekl Bobovi. „My jediní jsme dost lehcí na to, abychom cestovali mezi světy. Ty také, ano. Dokud zůstaneš se mnou.“

Neboj se, pomyslel si Boba a sevřel jeho ruku ještě pevněji, já jsem k tobě přilepený!

Ochladilo se. Boba pohlédl dolů a hned si přál, aby to neudělal.

Bogg 4 teď byla jen vzdálená koule kamene a prachu. Hvězdy jasněly a dýchání bylo stále obtížnější.

Jsme skoro ve vesmíru! zjistil Boba. Vystoupali jsme moc vysoko!

„Támhle, Bogg 11, ano,“ řekl Aia a ukázal nad hlavu, kde malý temný měsíc křižoval oběžnou dráhu Boggu 4. Gravitace obou těles se prolnula a natáhla mraky do dlouhých čar, které se uprostřed spojily.

„Tam kde to pění, se prolínají atmosféry,“ prohlásil Aia. „Tam uděláme skok, ano.“

„A jestli mineme…“

„Vesmír je studený. Věčnost je studená. Drž se a zadrž dech, ano!“

Boba zadržel dech, ale nemohl ho udržet. Jeho prsty byly zkřehlé a ztuhlé chladem. Ucítil, jak mu Aiova ruka vyklouzává.

„Ne!“ vykřikl tiše, protože mu už nezbyl vzduch na výkřik nebo jekot.

Žádný vzduch k dýchání.

Zavřel oči. Beztížný a otáčející se teď odlétal do Velkého Nic. Do nicoty vesmíru a smrti.

Jsem na cestě, tati, pomyslel si. Cítil se překvapivě klidně…

Pak ucítil, jak se ho znovu zmocnila gravitace a zpomalila jeho otáčení. Táhla ho dolů.

Boba už nemohl vydržet s dechem a nadechl se. Očekával chladné roztržení svých plic.

Ale ucítil vzduch. Byl těžce sladký, ale Bobovi přišel báječný.

Otevřel oči a zjistil, že ho Aia znovu zachytil.

Vznášeli se na obloze jiného měsíce. Menšího a zakouřenějšího.

„Bogg 11, ano.“

Snášeli se na zem v široké spirále. Boba spatřil Slave I v malém skalnatém údolí obklopený součástkami hvězdných lodí.

„Naštěstí teprve začal,“ řekl Aia. „Zvládli jsme to, ano.“

Přistáli na malém příkrém kopci. Boba spadl a překulil se, aby se zastavil. Vyskočil na nohy, smetl ze sebe prach a rozběhl se po kamenité cestičce ke své lodi.

Čestný Gjon je viděl a jen zíral. „Co když mi ji nebude chtít vrátit?“ zeptal se Boba a zvedl kámen. Přál si, aby měl u sebe blaster.

„Nebuď blázen. Polož ten kámen. Zloději mají svou čest.“

Ano. Vypadalo to tak. Aspoň někteří.

„Neobviňuj nikoho ze snahy!“ prohlásil Gjon a pozvedl obě ruce. Jeho H’drachiský úsměv vypadal opravdově.

Boba podrážděně přikývl a podíval se do kokpitu. Cestovní vak tam stále byl. Bitevní helma a černá kniha byly stále uvnitř. Možná, že zloději přece jen nějakou čest měli.

Boba vzal knihu a otevřel ji.

Peníze jsou moc.

To mi moc nepomůže, když žádné nemám, pomyslel si Boba. Zavřel knihu a uložil ji zpět do vaku.

Gjon sledoval Bobův každý pohyb.

„Co to říká?“

„Říká to, že bys mi měl vrátit mé peníze.“

„To tedy ne!“ protestoval Gjon. „Spravil jsem ti tu vzpěru, nebo ne?“

„To opravdu udělal, ano,“ přisvědčil Aia.

„Neobviňuj nikoho ze snahy,“ řekl Boba. Všichni se rozesmáli.

Boba si zatím promýšlel svůj další krok.

Kapitola 21

Boba zjistil, že se mu ti kriminálníci na bogdenských měsících docela zamlouvají. Zločin pro ně byla jen hra. Byli trochu jako nájemní lovci.

„Coruscant je nebezpečné místo,“ prohlásil Čestný Gjon, když jim Boba řekl, kam se chystá.

„A drahé,“ přisadil si Aia. „Ty už nemáš peníze, ano?“

„Mám deset kreditů. Myslím, že to nebude stačit.“

„Tady jsou různé způsoby jak získat peníze, ano.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba zločin,“ řekl Gjon. „Já třeba vím, že se z Boggu 2 na Bogg 9 nějaké peníze pašují. Pár odvážlivců s dobrou lodí a trochou štěstí by si mohli vzít co potřebují.“

„Ty bys mohl být jedním z nich, ano.“

To Bobu zaujalo. Peníze jsou moc. „Mluvíte o únosu? O krádeži?“

„O stíhání,“ opravil ho Gjon. „Ani ne tak o krádeži, protože to nejsou pravé peníze. Jde o padělané kredity. Vyrábějí je na Boggu 2 a jakmile je postavení mměsíců ideální, posílají je balóny na Bogg 9.“

„Atmosféry se prolnou a balóny proletí na další svět. Jako předtím my, ano.“

„Pašerácký trik,“ dodal Gjon. „A když se nám balón podaří zachytit v letu, nikdo ho nebude postrádat.“

„Budou si myslet, že jim jeden uletěl, ano,“ přikývl Aia. „Samozřejmě, že chycení balónu v letu bude chtít velmi dobrého pilota s velmi dobrou lodí. Ty jsi možná ještě příliš mladý, ano.“

„Chci třetinu,“ řekl Boba. „Kdy vyrážíme?“

„Během deseti minut,“ rozhodl Aia. Podíval se na Gjona a zamrkal. „Říkal jsem, že se do toho pustí, ano.“

Z vesmíru Bogg 2 vypadal jako suchá hrouda prošpikovaná horami. Boba nad ním pomalu přelétával a pak zaletěl do nízký orbit těsně nad atmosférou.

„Žádná světla, elektřina ani vysílání,“ oznámil Gjon. „Nemůžou nás nijak vidět. Teď musíme zachytit ty stoupající balóny. Když se k nim přiblížíš, můžu je zahákovat a přitáhnout dovnitř.“

„První bysme měli nechat proletěl, aby neměli žádné podezření, ano. Pak chytíme hned ten další.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Boba.

„Podívejte,“ upozornil je Gjon. „Tady je první.“

Podal Bobovi dalekohled. Ten spatřil rudý balón stoupající z horského údolí.

Podal dalekohled Aiovi. Balón v nízké gravitaci stoupal rychle a za chvíli kolem nich proletěl do bouřlivého prostoru mezi oběma měsíci. Na něm zavěšená gondola byla nacpaná balíky kreditů.

Peníze! pomyslel si Boba s úšklebkem. Peníze jsou moc! Kdyby ho tak otec viděl teď. Věděl, že by na něj byl pyšný.

„Už jede,“ řekl Gjon. A opravdu se k nim blížil druhý balón. Gondolu měl dokonce ještě větší než ten předchozí. Takže i víc peněz.

Aia ho sledoval nejprve dalekohledem a pak i pouhýma očima, zatímco Boba manévroval s lodí. „O chlup zpět nahoru, ano. Teď dopředu. Nahoru, ano. Hej!“

Gjon otevřel rampu a balón zachytil. „Mám ho!“

„Výborně,“ odpověděl Boba. Zavři a letíme.“

„Další!“

„Myslel jsem, že plán počítal s druhým,“ váhal Boba. „Když tu zůstaneme déle, uvidí nás. Někoho sem na nás pošlou.“

„Jeden navíc neuškodí,“ protestoval Gjon a pozvedl plné ruce nových kreditových balíků.

Proč ne? pomyslel si Boba. Víc je lépe než méně. Jestli to černá kniha neříká, měla by!

Otočil loď zpátky a čekal, vyrovnávaje nestálou gravitaci přetahujících se měsíců.

„Číslo tři,“ řekl Aia. Gjon šel otevřít rampu.

Rudý balón se stále přibližoval. Gjon otevřel a vtáhl ho dovnitř. Gondola byla zatím největší.

To znamená víc peněz! Víc je lépe než méně.

„Sakra,“ ozval se Gjon. „Malý problém.“

„Jste zatčeni pro padělání,“ řekl drsný hlas.

Boba se otočil a spatřil Gjona. Ale nebyl sám. Za ním stál voják v bezpečnostní uniformě a držel blaster.

Ale ne! pomyslel si Boba.

„To nejsou naše peníze,“ odporoval Aia. „To je omyl, ano. Dáme je zpátky!“

„Koho ty peníze zajímají?“ ušklíbl se voják. „Jménem zákona tuto loď oficiálně zabavuji. Je to kontraband.“

To tedy ne! honilo se Bobovi hlavou. Má se vzdát Slave I, lodě svého otce? Ale zmůže něco proti blasteru mířícímu mu do obličeje?

Pak si vzpomněl na jeden trik, který ho Jango naučil.

„Pohni se, kluku,“ řekl voják. „A dej ruce tak, abych na ně viděl. Okamžitě!“

„Ano, pane,“ odpověděl Boba a rychle zahýbal řízením. Nastavil PLNÝ TAH ZA 4 VTEŘINY. Pak se postavil s rukama nad hlavou a pomalu se k vojákovi otočil. V duchu počítal: čtyři, tři,…

Voják se zašklebil. „To je lepší.“ Pokynul zbraní k rampě. „Teď se všichni tři nadechněte.“

…dva, jedna.

Boba se otočil a chytil se pilotního sedadla, protože motory zaburácely a Slave I vyrazil kupředu. Voják, Aia a Gjon proletěli kokpitem, narazili do zdi a složili se na jednu hromadu.

Boba skočil do sedadla a prudce lodí otočil. Gjon a Aia vyskočili, každý popadl vojáka za jednu ruku, dotáhli ho k stále otevřené rampě - a vystrčili ho ven!

Boba získal kontrolu nad lodí. „Vražda bezpečnostního vojáka. Teď jsme teprve v potížích.“

„Měl padák, ano,“ řekl Aia.

„A nebyl to voják,“ souhlasil Gjon. „Ta uniforma byla padělek jako ty kredity. Byl to nepodařený únos.“

*

„Zvládli jsme to!“ jásal Boba, když přistával na Gjonově přistávací ploše. Srdce mu bušilo, ale zachránil svou loď a vydělal nějaké peníze.

„Kolik toho máme?“ zeptal se. „Rozdělíme to na tři díly a já odtud odletím.“

„Špatné zprávy, ano,“ řekl Aia. „Když jsme ho vyhazovali ven, tak všechno vyklouzlo a vypadlo.“

„Až na tohle,“ dodal Gjon a podal Bobovi sto kreditů. „Vem si je, zasloužíš si je celé. A myslím, že je na Coruscantu budeš potřebovat.“

Boba je přidal ke svým deseti. Přestože vydělat jen sto kreditů, Jango Fett by něj byl pyšný.

Našel, co potřeboval na Bogdenu. Udělal si i nové přátele (Jango by je spíš nazýval spojenci. Žádní přátelé, žádní nepřátelé. Jen spojenci a protivníci).

Teď bylo na čase zamířit si to na Coruscant a najít Tyranuse.

S Čestným Gjonem si potřásl rukama, ale Aia mu dal velkou pusu. „Pokračuj ve svém hledání, Bobo. Ale buď opatrný. Jsi moc důvěřivý. Hlídej si záda, ano?“

„Ano. Děkuju, Aio.“

Boba dostal další polibek, pak nastoupil do lodi a vzlétl. Až když připravoval loď na skok do hyperprostoru, zjistil, že mu v kapse chybí sto kreditů.

A stejně tak i těch deset.

Kapitola 22

Galaktické Jádro tvořila nekonečná a spletitá síť civilizovaných a napůl civilizovaných světů. Některé planety byly temné a těžko nalezitelné. A některé by člověk minul jen těžko.

Coruscant patřil do druhé skupiny.

Jeho koordináty patřili k nejsnáze zapamatovatelným a vkládaným do navigačního počítače:

nula, nula, nula.

Tady civilizace začínala. Tady v srdci Světů Jádra. A v centru Známého vesmíru.

Coruscant. Planeta, která je městem a město, které je planetou.

Boba se probudil, jakmile Slave I vyskočil z hyperprostoru.

Zatřásl hlavou, aby si vyčistil od snů, které ho vždy pronásledovaly při hyperprostorových skocích.

Konečně byl tady. Na legendární planetě pokryté chodníky a střechami, věžemi a balkóny, parky a umělými moři. Od pólu k pólu byl Coruscant jedinou nesmírnou metropolí.

Žádná zelená oblast nebo volný prostor, žádná divočina, lesy ani ledové příkrovy. Coruscant byl jediným celoplanetárním městem pokrytým domy a paláci, parky a náměstími. Planeta dole, ve vší své slávě vítala Slave I tak, jako vítala tuláky a piráty, politiky a různé pohlaváry už před tisíci lety v počátcích Republiky.

A teď čekala na Bobu. Sirotka, který hodlá potěšit ducha svého mrtvého otce.

Boba Slave I navedl na přibližovací kurz kolem obrovských orbitálních zrcadel, které shromažďovaly a zaostřovaly světlo coruscantského vzdáleného slunce.

Loď vlétla do atmosféry a začala zpomalovat. Boba v kruzích přeletěl kolem slabých a jiných silných věží, kolem visutých zahrad a vlétl do komerčních zón vyhrazených pro nezvané návštěvníky. Se vší tou dopravou všude kolem bylo přiblížení ještě ošidnější než na Kaminu nebo na měsících Bodgenu. Bobovy bušilo srdce o závod. Najdou ho tady?

Ucítil slabý náraz. Slave I si zapnul autopilota a sám přistane pomocí naváděcího paprsku.

To bylo pro Bobu dobré. Měl spoustu jiných starostí. Například peníze. Než bude moct odletět, bude potřebovat zaplatit přistávací poplatek. Pak tu byli Jediové. Jestliže po něm opravdu šli, jak mu Taun We řekla, měli by mít popis Slave I. To by ho mohli zatknout hned jakmile se dotkne země.

Potřeboval nějakou radu. Možná by mu pomohla kniha. Měla by se otevřít jen v případě potřeby, nebo alespoň když mu má co říct.

Vyndal ji z vaku a otevřel ji. Ale zpráva byla ještě podivnější než obyčejně:

Dej si pozor na věci, které jdou příliš dobře.

To je stěží můj problém, pomyslel si Boba. Znechuceně knihu zavřel a odložil. Nervózně sledoval jak se loď blíží k přistávací plošině, ladně kličkujíc mezi věžemi, pod osvětlenými chodníky a coruscantskými zahradami.

Slave I hladce přistál. Žádný alarm se nerozezněl.

Boba spustil rampu. Rozhlížel se po plošině připraven utéct.

Nikdo se nedíval. Nikdo nebyl v okolí.

Tohle byl Coruscant. Nikdo se nestaral o malou bezvýznamnou loď jako byl Slave I. Nebo o jeho bezvýznamného desetiletého pilota.

Bobovým prvním pocitem byla úleva.

Druhým byl strach. Jediové měli oči a uši všude. A zvlášť na Coruscantu. Najdou Bobu dřív než on najde Tyranuse?

Boba se ani tak nebál Jediů, jako se bál selhání. Zneuctil by otcovu památku – a vlastní spolehlivost – kdyby selhal při své první zkoušce, nalezení Tyranuse?

„Vítejte na Coruscantu,“ ozval se neosobní droidí hlas.

„To jistě,“ zamumlal Boba.

Se svým vakem s černou knihou, bitevní helmou a několika kusy oblečení vyšel z lodi a nastoupil na eskalátor, který ho měl dopravit do ulic.

Boba o Coruscantu dost přečetl a věděl, že je postaven ve vrstvách podle tříd a funkce.

Horní patra patřily bohatým a mocným. Když Boba vzhlédl, viděl jejich věže a zahrady stoupající až do oblak.

Střední patra, tam kde přistál, sloužily k obchodu a zábavě. Ulice byly plné bytostí ze všech koutů galaxie, přecházeli okolo, nakupovali a prodávali nebo si jen tak prohlíželi okolí.

Spodní patra byla nebezpečná. Byly to oblasti bez zákonů plné uprchlíků, pirátů a zločinců – všichni obyvatelé patřili k podsvětí, které leželo hned pod krásným vrškem.

Boba doufal, že nalezení Zlaté rány půjde dobře. Už prožil dost dobrodružství, díky. Stačí jen najít Tyranuse.

Boba měl štěstí.

Zlatá rána byla malá díra ve zdi na horním okraji spodních pater, hned pod střední vrstvou.

Bylo to dost dole na to, aby tam bylo světlo tlumené a neony mohly svítit celý den. Ovšem ne dost dole na to, aby tam byl najatý ozbrojený strážný.

Boba prošel dveřmi.

Kromě barmana, čtyřrukého tvora, který dvěma rukama leštil sklenice, třetí počítal peníze a poslední leštil barpult mokrým hadrem, byla hospoda prázdná. Kůži měl tmavě karmínovou a podle jmenovky se jmenoval Nan Mercador.

Boba si položil vak na podlahu a posadil se na barovou židli.

„Sem děti nesmí!“ řekl Mercador, vyždímal hadr a hodil ho na pult. „A to včetně tebe!“

„Já nejsem zákazník,“ odvětil Boba. „Nechci pití. Hledám – uh. Jmenuje se Dooku.“

Barmanova tvář zbledla. „Dooku!“ pohlédl na Bobu pátravě. „Dooku. Ano, samozřejmě. Jistě. Je to můj dobrý přítel. Zavolám mu.“

Mercador začal vyťukávat číslo na komunikační jednotce. „Dooku? Jste to vy?“ zeptal se. „Někdo vás chce vidět.“ Komunikační displej se odmlčel, jakoby šlo o dlouhý mimoplanetární přenos. „Co takhle zatím džus?“ usmál se na Bobu.

„Vlastně jsem bez peněz,“ řekl Boba.

„To je v pořádku,“ řekl barman, jednou rukou utřel pult a dalšíma dvěma nalil pití. „To je na účet podniku!“

Džus byl chladný a chutnal výborně. Boba sotva uvěřil svému štěstí. Byl na Coruscantu sotva hodinu a už našel přátelského barmana, který znal Tyranuse (pardon, Dooka!) a ještě mu dal džus zadarmo!

Náhle si vzpomněl na černou knihu: Dej si pozor na věci, které jdou příliš dobře. Mohlo by – ?

Displej se rozzářil a Boba spatřil dvě známé tváře. Ani jedna nepatřila Tyranusovi. Ten vpravo byl Diollan; druhý byl Rodian. Dva nájemní lovci z měsíců Bogdenu.

„To je on!“ řekl Rodian. „Chyť ho! Můžeš ho předat Jediům kvůli odměně.“ Boba chtěl seskočit ze židle a utéct, ale bylo pozdě. Silná ruka ho popadla za pravou ruku.

A levou ruku. A levou nohu.

A pravou ruku.

Nan Mercador obešel pult a zvedl ho do vzduchu.

„Hej!“ zaječel Boba. „Nech mě být!“

„Ani náhodou,“ řekl barman, držíce Bobu nad hlavou. „Znamenáš peníze!“

„To je omyl!“ řekl Boba.

„Žádný omyl, kluku,“ prohlásil Rodian na komunikačním displeji.

„Je na tebe vypsaná odměna,“ dodal Diollan.

„Jediové ví, že přijdeš,“ řekl Diollan Mercadorovi.

„Dají ti tvůj podíl,“ přidal se Rodian.

„Měl bych dostat polovinu,“ řekl barman, když s Bobou v rukách vyšel ke dveřím. „Ušetřil jsem vás problémy s příchodem sem.“

„Na to je pozdě,“ odmítl ho Rodian.

„Už je to zařízeno,“ dodal Diollan.

Displej ztmavl.

Rychle něco vymyslet, myslel si Boba, zatímco se bezmocně kroutil a kopal nohama u stropu. A jestli to nezabere tak myslet ještě rychleji! Přestal sebou škubat. „Nebuď hlupák,“ řekl. „Hrabě Dooku ti zaplatí dvojnásobek toho, co Jediové. A nemusel by ses s nikým dělit.“

„Nemusel?“ zarazil se Mercador, ale Bobu nepustil. „Jsi si jistý?“

„Absolutně,“ prohlásil Boba. „Polož mě a já mu zavolám sám. Můžeš se ho zeptat.“

„Ty si asi myslíš, že jsem zdrogovaný,“ řekl Mercador, stále držíc Bobu, že se mohl dotýkat stropu. „Kromě toho neznáš jeho číslo. Chtěl si po mě, abych ho našel, pamatuješ?“

„Jen jsem vás zkoušel,“ bránil se Boba a pohlédl na stropní světlo kousek od své nohy. Bylo jen několik centimetrů od něj. „Ale nemusíš mi věřit. Můžeš mu zavolat sám. Číslo je…“

Vysypal ze sebe řadu čísel a doufal, že to bude znít přijatelně. Zjevně ano. Barman pustil Bobovu levou nohu a začal se s ním otáčet ke komunikační jednotce.

Boba byl připraven. Jakmile měl nohu volnou, kopl do světla tak silně, jak jen mohl.

KŘACH! Světlo se rozbilo a sklo se začalo sypat na bar, židle, podlahu…

Mercador zvedl ruce na ochranu hlavy před padajícím sklem. Boba spadl na zem a v poslední chvíli se dokázal překulit, aby nedopadl na hlavu. Začal se škrábat ke dveřím, které se otevřely…

A odhalily pár lesknoucích se bot, které mu zablokovaly cestu. Nad nimi byly dvě docela hezké nohy a nad nimi –

Byla žena držící nebezpečně vypadající blaster. Jednou rukou popadla Bobu za paži. Druhou ruku natáhla dopředu a vystřelila.

Barman se zhroutil na podlahu do roztříštěného skla.

„Je nastavený na omráčení,“ řekla. „Ale jeden špatný pohyb a bude zabíjet.“

„Skvělé,“ řekl Boba a pohlédl na svou zachránkyni. Vypadala nebezpečně. Díky tomu byla v jeho očích ještě krásnější. „Kdo jsi?“

„Aurra Sing,“ odpověděla. „Ale na tom nesejde. Jdeme odtud.“

To Bobovi nemusela říkat dvakrát. Popadl svůj vak a následoval ji na ulici k nastartovanému vznášedlu.

„Nájemní lovci,“ vysvětlil bez dechu. „Zradili mě. Neměl jsem jim nikdy věřit!“

„Nájemnému lovci můžeš věřit vždycky,“ odvětila Aurra. „Věřit, že udělá to, za co dostal zaplaceno.“ Otevřela dveře vznášedla. „Já to vím, protože jsem sama nájemnou lovkyní. Nastup, mladý Bobo Fette.“

„Ty znáš mé jméno?“

„Samozřejmě. Nájemný lovec vždy zná jméno odměny.“

Boba ustoupil, připraven utéct.

„Nastup!“ poplácala blaster ve vyleštěném pouzdře. „Je to dost bolestivé, dokonce i nastavení na omráčení. Nenuť mě to na tobě vyzkoušet.“

Boba nastoupil a vznášedlo se vzneslo. Myslel si, že je zachráněný a místo toho je znovu zajatý!

Zatímco vznášedlo stoupalo výš a výš, prolétávalo kolem věží a míjelo coruscantské zahrady, se Boba opřel, mračil se a byl sám sebou znechucený.

„Dej si pozor na věci, které jdou příliš dobře.“ Měl jsem si dát větší pozor, pomyslel si. Už nikomu nebudu věřit!

Ale byl překvapený, když Aurra se vznášedlem přistála na přistávací ploše hned vedle Slave I.

„Ty mě nevezmeš k Jediům?“ zeptal se. „Myslel jsem, že jsi nájemná lovkyně.“

„To jsem. Ale nikdy nebudu pracovat pro Jedie. Můj klient žije na úplně jiné planetě. Proto také bereme tvou loď. Můžeš s ní letět, že ano?“

„Co když řeknu ne?“

Znovu poklepala na blaster.

Boba spustil rampu a zkontroloval lodní systémy. K jeho překvapení Aurra Sing zaplatila přistávací poplatek a to dokonce droidovi.

„Nejdřív na nízký orbit,“ řekla. „Potom do hyperprostoru. A žádné legrácky. Já nemám smysl pro humor.“

„Žádné legrácky,“ odvětil Boba. Pak se zeptal: „Řekneš mi, kdo na mě vypsal odměnu a kam letíme?“

„Kdo, poznáš brzy. Kam, je svět ve Vnějším okraji jménem Raxus Prime.“

„Promiň. Musel jsem se přeslechnout. Myslel jsem, žes řekla Raxus Prime.“

„Slyšels dobře.“

„Ale – to je přece naprosto neobydlená planeta.“

„Vím. A máme zpoždění. Tak skoč do hyperprostoru a jedem.“

Kapitola 23

Boba už o Raxus Prime četl, ale nikdy ho neviděl. Ani na obrázcích. Proč také? Kdo by o to stál?

Raxus Prime byl tou nejjedovatější planetou v galaxii. Bylo to smetiště pro všechny trosky a zbytky tisíce civilizací.

Z dálky nevypadala špatně. Něco jako Kamino, pomyslel si Boba, když vyskočili z hyperprostoru a napojili se na orbit. Planeta byla zakryta mraky. Krásnými vířícími mraky hrajícími šarlatovou, zelenou a žlutou barvou.

Ale když Slave I prolétával skrz, Boba zjistil, že to jsou oblaka kouře, páry a jedovatého plynu. Zápach byl tak strašný, že pronikl i lodními systémy. Hrozný smrad, ale krásné barvy se objevily, jakmile Slave I minul hranici dne a noci.

Znečištění dělalo překrásné východy slunce. Zdálo se, že Aurru Sing zápach neobtěžuje. Vypadalo to, že ji nevadí nic. „Leť pomalu a nízko,“ řekla. Byla to první věc, kterou řekla po mnoha hodinách. Po celou cestu z Coruscantu.

To Bobovi vyhovovalo. Také jí neměl co říct. Nebyla jeho spojencem, ale protivníkem.

Jakmile se Slave I snesl níž, spatřil Boba poprvé povrch Raxus Prime. Byl pokrytý troskami, odpadem a smetím nakupeným v obrovských hromadách a řadách tak, že to připomínalo groteskní pohoří. Zrezivělé a ohořelé lodě, spálená výzbroj, zničené stroje, rozbité sklo a kusy oceli ležely napůl pohřbené pod hromadami škváry. A to všechno prosakovalo, kouřilo a otravovalo vzduch nahoře a vodu dole.

Ačkoli to vypadalo mrtvě, život tu byl. Boba zahlédl malé hnědé stvoření utíkající přes olejnatou pustinu. Zahlédl ptáky barvy prachu, podobné skvrnám na obloze. Nebyly tu žádná města, ale po každých pár kilometrech označoval sloupec kouře rafinerii nebo recyklační zařízení obsluhované od oleje zašpiněnými droidy.

„Pomaleji, chlapče.“

Aurra se podívala na zápěstní záznamník. „Bude to někde tady. Dívej se po nahnutém kopci a jezeru – támhle to je!“

‚Kopec‘ byla ošklivá hromada odpadků vysoká kolem tisíce metrů. Na něm rostly pokroucené, bezlisté a ubohé stromy vyživované neustálými dešti padajícími z páchnoucích mraků.

‚Jezero‘ byla tůň duhové tekutiny žlučovité barvy. Poslušen Aurryných instrukcí, posadil Boba loď na plochý kus trosek mezi jezerem a úpatím kopce.

„Nevypínej to.“

„Co?“

„Loď. Nech ji běžet. Já odtud odlétám. Ty zůstáváš. Tak je to.“

„Nemůžeš mě tady nechat! Nemůžeš mi ukrást loď!“ vykřikl Boba.

„Kdo to říká? Ta loď je moje odměna,“ odvětila Aurra Sing. Otevřela průlez a sklopila rampu. „V kopci jsou dveře. Jakmile odletím, otevřou se ti. Můj klient tam na tebe čeká. Nezapomeň si svůj vak.“

Vyhodila vak ven na zapařenou a páchnoucí ‚zem‘. Boba se za ním rozběhl a rampa se za ním zavřela.

„Nemůžeš mě tady nechat!“ křičel Boba a snažil se vyšplhat na loď. „Uteču pryč!“

„Rozhlédni se – nemyslím si, že to uděláš!“ zařvala v odpověď. „Letím pryč. Hodně štěstí, Bobo Fette. Doufám, že budeš důstojným nástupcem svého otce. Byl to skutečný chlap. Kdo ví, možná jím jednou budeš taky. Líbilo se mi, jak si zvládl toho barmana.“

Tomu Boba nemohl uvěřit. Zachrání ho, zradí ho, okrade ho a pak ho chválí! A teď ho chce opustit na nejšpinavější planetě v galaxii. V hněvu se zavěsil za průlez, ale místo toho, aby se otevřel, tak se se zasyčením uzavřel.

Teď se cítil opravdu osaměle. Tady nemohl věřit nikomu.

Motory Slave I zavyly. Boba ten zvuk znal. Ustoupil z cesty. Bezmocně sledoval, jak loď – jeho loď! – vletěla do jedovatých mraků a zmizela.

Znovu cítil nebezpečně blízko slzy. Současně téměř nemohl dýchat. Najednou za sebou uslyšel nějaký zvuk.

Otočil se. V kopci byly otevřené dveře. Uvnitř Boba spatřil lehce osvětlenou chodbu vedoucí ke schodišti s kobercem.

Boba nečekal, až ho někdo pozve dál. Kašlaje a dávíce se rozběhl dovnitř.

Co teď? pomyslel si Boba, když za ním dveře zapadly.

Dřív než se mohl rozmyslet, zaslechl za sebou hlas: „Vítej na Raxus Prime, Bobo Fette.“

Ten hlas mu byl povědomý. Stejně tak ten hubený obličej a jestřábí oči.

„Hrabě Tyranus! Chci říct, Hrabě Dooku!“

„Jsi mezi přáteli, Bobo,“ řekl hrabě. „Můžeš mi říkat jak budeš chtít. Nejlépe hrabě.“

„Otec mi řekl, abych vás našel.“

„A já se ujistil, aby se tak stalo,“ odpověděl hrabě. „Vidím, že Aurra Sing odvedla dobrou práci a bezpečně tě sem dopravila.“

„Ano, pane,“ řekl Boba. „Chci říct, ne, pane. Jak jste viděl, tak mi ukradla loď a…“

Hrabě se usmál a pozvedl ruku. „Neměj obavy. Tvá loď je v bezpečí. Od teď bude všechno v pořádku. Musíš být velmi unavený.“

Boba přikývl. Byla to pravda.

„Neobávej se o věc,“ řekl hrabě a položil svou chladnou ruku Bobovi na hlavu. „Pojď, ukážu ti tvůj pokoj. Ponesu ti vak.“

Boba ho následoval po dlouhých schodech. Koberce byly měkké a jemné. Kdo by si pomyslel, že na planetě plné odpadků může být takový elegantní palác? Dokonce i vzduch byl příjemný. Z toho na povrchu planety by každý omdlel.

„Mám s tebou velké plány, Bobo,“ řekl hrabě. „Díky kterým by na tebe byl otec hrdý. Ale napřed si potřebuješ odpočinout. Po tom všem cestování musíš být velmi vyčerpaný.“

Boba přikývl. Za pár dní prožil opravdu dost dobrodružství. Unikl Jediské stíhačce na Geonosis, pak unikl té Jedi na Kaminu, na bogdenských měsících znovu získal svou loď a zúčastnil se nepovedené loupeže, na Coruscantu se utkal s tím barmanem…

Ztratil svou loď, ale zase ji získá zpátky. Hrabě mu to slíbil, nebo ne? Nebo něco takového.

Docela dost pro desetiletého kluka, napadlo ho. Byl unavený. Ale také byl zmatený. Věděl, že by měl být šťastný. Měl štěstí. Splnil první část svého úkolu. Našel Tyranuse. Teď musí najít znalosti.

Tak proč se otřásl chladem, když mu Tyranus položil ruku na hlavu?

Nejspíš to bylo nervozitou, pomyslel si Boba a následoval hraběte po schodech ke svému pokoji. A k neznámé budoucnosti.