STAR WARS

Boba Fett 2: Křížová palba

Terry Bisson

Překlad Shred Naki

Kapitola 1

„Haló!“

Ticho.

„Haló!?“

Žádná odpověď. Chodba před jeho dveřmi byla prázdná.

Boba Fett byl zcela sám.

Ale to bylo v pořádku. K tomu byl vychováván.

Od té doby, co pohřbil svého otce, byl jen on sám – desetiletý chlapec – proti celé galaxii. Otec mu chyběl, ale nemyslel si, že je sám. Občas.

Jako třeba…

…vrrr…

Pohyb! Boba se rozběhl k zatáčce na chodbě. „Hej! Hej!“

…vrrr…

Byl to jen droid. Malý domácí droid, údržbářský typ, který neustále zametá a čistí. Zatímco se ostatní bytosti činili v jiných chodbách Dookova podzemního doupěte, k jeho dveřím přicházeli jen údržbářští droidi.

To vysvětlovalo, proč se Boba cítil tak izolovaný. Ale nevysvětlovalo to, proč byl přivezen sem a co se mu stalo. To mohl vysvětlit jen hrabě.

Hrabě, hubený, vysoký a mocný muž s chladným úsměvem, byl znám jako Tyranus – nebo Dooku, to záleželo na tom, s kým jste o něm mluvili. Bobův otec Jango, dal Bobovi instrukce, aby v případě, že se mu něco stane, hraběte našel.

A něco se mu skutečně stalo. Jango byl zabit v bitvě s Jedii na planetě Geonosis, kde ho potom Boba pohřbil. Ten pak odletěl na Kamino, jen aby zjistil, že to už není jeho domov. Bez svého otce neměl žádnou ochranu. Bez otce nebylo bezpečí. Byla jen potřeba uniknout.

Jango mu nechal knihu. Najdi Tyranuse, říkala, abys získal Jangovy kredity a samostatnost.

To se Bobovi hodilo. Chtěl se stát slavným nájemným lovcem jako jeho otec. Na začátku potřeboval peníze – pak si jich trochu vydělal. Ale neměl čas hraběte najít. Hrabě si ho našel první, když za ním poslal nájemnou lovkyni Aurru Sing, která ho na Coruscantu zajala a přivedla do podzemního úkrytu na Raxus Prime. Jako odměnu si vzala jeho loď, Slave I. Ale už Bobovi nevysvětlila, proč ho hrabě chtěl.

Na to mohl odpovědět jen hrabě a toho Boba nemohl najít. Hrabě ho v úkrytu uvítal a poskytl mu pokoj, kde byl stůl, židle a postel. Boba šel hned vyčerpáním spát. A teď, když už byl vzhůru, nebyl hrabě nikde k nalezení.

„Haló?“

Žádná odpověď.

Jak Boba chodil kolem, viděl pokoje napůl prázdné nebo plné podivného vybavení, mnohého ještě v bednách. Z dálky slyšel podivné zvuky. Hlasy, několik jazyků. Napůl zahlédl pár postav jdoucích ztemnělou chodbou a pospíchajících za roh.

Něco se tu dělo. Ale co?

Hrabě ho chtěl jasně udržet dál od ostatních. Boba doufal, že to je proto, aby ho trénoval a najal si ho jako jeho otce.

V to doufal.

Bobův pokoj byl vymalován bíle a osvětlen byl světelnými panely ve stropě. Jako všechno co viděl, byly naskládané jen tak. Hrabě se zcela jasně nastěhoval teprve nedávno. A neplánoval si dlouhý pobyt.

Boba věděl, že jeho úkryt je v podzemí – když ho tady Aurra Sing vysadila, vešel dovnitř dveřmi na úpatí kopce – ale to bylo vše, co věděl. Byl daleko od vnějšího světa a mnohem dál od jakéhokoli místa, které znal. Byl izolovaný. Hrabě řídil všechno.

Boba věděl, že nemůže v pokoji zůstat celý den. Jestli se od otcovy smrti něco naučil, bylo to, že nesmí otálet. Boba pokračoval v chůzi chodbou, která vedla k další ztemnělé chodbě a kde byly hlasy slyšet zřetelněji. Jak asi najdu cestu zpátky k mému pokoji? zajímalo ho. V pokoji měl svůj vak. Byl to jeho jediný majetek, dědictví po otci.

O to se bude starat později. Napřed si věci uspořádat. Tohle pravidlo ho učil otec. Nejprve musel najít hraběte a zjistit, co se děje.

„Haló?“ Další prázdná místnost. Ale počkat… ta místnost byla jiná.

Měla okno.

Okno hledělo na jezero obklopené lesy. Nad tím byla modrá obloha s několika bílými obláčky. Jak je to možné?

Raxus Prime byla nejjedovatější planeta v celé galaxii. Boba viděl její nebe špinavé od kouře; kopce pokryté troskami a odpadky; olejové skvrny tekoucí z vraků a smetí. Na Raxus Prime bylo všechno ošklivé a špinavé. Tak co za tím oknem dělalo to jezero? Bylo snad vyčištěno, když spal? Nebo ho převezli úplně jinam?

Boba přešel k oknu. Už se ho chystal otevřít, když za sebou zaslechl strohý hlas zvyklý poroučet.

„To nesmíš.“

Boba se otočil. Někdo – nebo něco – stál ve dveřích tak, že téměř vyplňoval volný prostor. Byl obrovský, jeho holá plazí hlava byla korunována hřebenem růžků. Na sobě měl šedou kombinézu se zlatým oplétáním a knoflíky. V širokých ústech měl množství čtvercových zubů a měl chladné malé oči.

„To nesmíš,“ opakoval obr ve dveřích a tentokrát si dupl svou vysokou těžkou botou. Podlaha se zatřásla.

Boba cítil, jak jím otřásl strach a vzpomněl si na otcova slova: Přivítej strach jako přítele, ale nikdy ho neukazuj ostatním. Přinutil se k víceméně přátelskému tónu: „Co nesmím?“

„Co není dovoleno,“ zněla odpověď. „Teď pojď s námi, mladý pane.“

S námi? Byl tu jen on, jen jeden obr. A to bylo vše. „Jít – kam?“ zeptal se.

„Hrabě, připraven tě vidět. Následuj nás, prosím.“

Boba věděl, že nemá na výběr. Bytost se nehodlala hnout, dokud Boba neudělal, jak chtěla.

Kapitola 2

Boba šel za obrem dalšími zavřenými dveřmi až k jedněm na konci dlouhé chodby zdobeným vyřezáváním.

Obr zaklepal a na signál, který Boba neslyšel, otevřel dveře. Místnost byla větší než ostatní. Měla i nábytek. Na stole s vyřezávanýma nohama stál holoprojektor. V rohu pokoje byla připravená hologramová komunikační jednotka.

Za stolem bylo okno. To ukazovalo stejný pohled jako okno předchozí, i když by měl být z jiného směru a ne stejné jezero obklopené stejnými lesy. O co tady jde? zajímalo Bobu.

U okna stál muž v dlouhém plášti a vyhlížel ven. Když Boba vešel, otočil se k němu. Na tváři mu pohrával úsměv tenký a ostrý jako dýka, který půlil jeho bílý plnovous. Boba na první pohled cítil jeho temnou přítomnost. Bylo to něco víc než síla. Byla to moc.

„Mladý Boba Fett,“ řekl hrabě zvučným hlasem. „Doufám, že jsi se vyspal dobře. Vidím, že jsi našel čisté šaty u postele.“

Boba přikývl a prsty přejel po hrubé tkanině tuniky. „Ano, pane.“

„A jídlo?“

Boba znovu přikývl. Snídaně moc nebylo, dostal jen shuuru. Ale nebyl tady, aby si stěžoval.

„Výborně,“ prohlásil hrabě. „A věřím, že jsi potkal Cydona Praxe. Pomáhá mi tu se vším.“

Škaredý obr se mírně uklonil a Boba zdvořilost opětoval. Otec ho učil, jak poznat zabijáka. A Prax vypadal, že by klidně zabijákem mohl být. Mimoto Boba cítil nádech hněvu. Prax stál tam, kde stával Bobův otec – po boku hraběte.

„Prax se o tebe postará a také o vše, co budeš potřebovat,“ pokračoval hrabě. „Pokud se k něčemu rozhodneš, dáš mu vědět. O všem.“

Boba přikývl. „Ano, pane. Děkuji, pane.“ Chtěl působit souhlasně, téměř nápomocně. Chtěl, aby si Prax myslel, že je poslušné malé dítě. Pak ani Prax a ani hrabě nebudou vědět, co se mu vlastně honí hlavou.

„Kvůli nešťastné smrti tvého otce jsem byl požádán, abych na tebe a tvé dospívání dohlédl,“ řekl hrabě. „Jak nejspíš nevíš, bylo to Jangovo poslední a nejvroucnější přání.“

Opravdu? pomyslel si Boba. Slova byla laskavá, ale proč byl jeho tón tak chladný?

„Bohužel mám příliš mnoho povinností na to, abych ti věnoval plnou pozornost,“ pokračoval hrabě. „Nicméně tě vítám ve svém příbytku na Raxus Prime. Možná ho shledáš trochu primitivním. Provádíme tu důležitý archeologický průzkum. Očekávám, že budeš respektovat má pravidla a nebudeš se plést do cesty.“

„Ano, pane,“ řekl Boba. Potěšit dospělé bylo tak jednoduché. Stačilo kývnout a souhlasit.

„Dobře.“ Úsměv hraběte byl jasný a chladný jako rampouch. „Cydone, nech nás o samotě.“

Cydon Prax přikývl a vyrachotil ze dveří. Hrabě pomalu přistoupil k Bobovi a otázal se: „Už jsi někdy slyšel mé jméno Tyranus?“

Boba přikývl. Byla to jednoduchá otázka, ale hlas zněl zlověstně.

„Tvůj otec ho nejspíš zmínil v souvislosti s výrobou klonů na Kaminu. Věřím, že jsem slyšel, že jsi řekl, že on a já jsme jedna osoba. Když jsi byl na Geonosis, podíval ses na mě a řekl: ‚Není to Tyranus?‘ Pamatuješ?“

„Pamatuji,“ odpověděl Boba. Kam asi míří? pomyslel si Boba.

„Možná se ptáš, jak někdo může mít dvě jména, Tyranus a Dooku?“ nadhodil hrabě mírně.

„Otec mě učil, že se nemám moc vyptávat,“ řekl Boba. Z Dookových očí viděl, že to byla správná odpověď.

„Výborně,“ řekl hrabě. „Tvůj otec byl velmi rozvážný. Věřím, že ty budeš také.“

„Ano,“ řekl Boba, chtěje hraběte ujistit.

„Užitečný muž, tvůj otec,“ prohlásil hrabě. „A vidím, že jsi pravý syn svého otce. Jsem si jistý, že s řádným tréninkem se také jednou staneš užitečným.“

„Ano, pane,“ řekl Boba. Trénink! Tak teď se někam dostáváme. „Otec mi také nechal vzkaz o kreditech, které mu patřily. Říkal, že mi je dáte.“

„Á, ano, Jangovy úspory. Předpokládám, když se ukážeš cenný… ale to probereme potom tento večer.“

„Ukážu se cenný!“ řekl Boba horlivě. „Chci být slavný nájemný lovec jako táta.“

Ale hrabě už neposlouchal. Na holomapě studoval nějaké zvláštní obrazy. Odvrátil od Boby veškerou pozornost, jakoby tak nikdy nebyl.

Boba zaslechl, jak se dveře otevřely a ucítil, jak mu někdo sevřel rameno. „Pojď s námi,“ řekl Cydon Prax. Když byl odváděn ven, zaslechl za sebou Boba hraběte, jak mluví do komunikátoru. „Kopejte,“ rozkázal ledovým hlasem. „Rozšiřte hledání. Nešetřete výdaje. To co hledáme je mocnější, než si nejspíš dovedete představit.“

Kapitola 3

Jak Boba následoval Praxe chodbami zpět do svého osamělého pokoje, přemýšlel o tom, jak ho hrabě chladně propustil. Můžu mu věřit? Mám vůbec na výběr? Možná se jen nechtěl ukázat jako dobrý přítel. Vždyť jak Jango vždy říkal: ‚Takové to je v životě nájemného lovce. Není tam nic jako přítel.‘ Boba věděl, že to je nejspíš pravda. Ale stále doufal…

„Zůstaň tady,“ řekl Prax, když dorazili do pokoje. „Žádné vycházky. Nedovoleno.“

Boba přikývl a zavřel dveře. Jeho vlastní šaty byly zpátky čisté a složené. Převlékl se do nich rád, že může sundat hrubou tuniku.

Jeho vak ležel na posteli vedle postele. Byl v něm jeho veškerý majetek mimo otcovy lodi. Boba ji zamýšlel získat zpět. Zatím měl svůj majetek ve vaku:

Helmu a knihu.

Když Boba na Geonosis pohřbil otce v jeho zbroji, nechal si jeho poškrábanou a zvrásněnou mandalorianskou helmu. Boba ji vyndal z vaku a dlouze se na ni zadíval. Obličejová část byla tak známá a strohá, jako otcovy vlastní rysy.

Ve skutečnosti se Boba bál, že zapomene otcův obličej. A tohle se stane mnohem známější – odpuzující tvář podobná písmenu T s očním průzorem nahoře.

Boba uklidil helmu a vytáhl knihu.

Černá kniha obsahovala poslední vzkazy Janga Fetta svému synovi. Někdy byli stejné po celé dny. Jindy byli jiné.

Poslední zpráva byla o hraběti, kreditech a samostatnosti. Boba knihu otevřel, aby zjistil, jestli se něco změnilo. Změna byla jen malá. Dnes se tam psalo:

Od hraběte se naučíš samostatnosti.

Někdy mu kniha moc nepomáhala. Jak se má naučit samostatnosti od hraběte, který s ním nechce mluvit?

Boba měl spoustu otázek. Proč byl hrabě tak chladný a nedůvěřivý? Co se snaží vykopat? Ale bylo jasné, že pokud chce znát odpovědi, musí si je zjistit sám – i když podle Praxe byly vycházky zakázané.

Zavřel knihu a uklidil ji zpět do vaku. Nastal čas na průzkum.

Boba zaťal pěst a zvedl ji před obličej, aby udělal slib. „Samostatnost znamená udělat to sám!“ zamumlal. Nasadil si otcovu helmu – byl to jeho jediný převlek, kdyby nějaký potřeboval. Opatrně a co nejtišeji otevřel dveře…

Kapitola 4

Boba se podíval vpravo.

Pak vlevo.

Po Cydonu Praxovi ani stopy.

Dobře – všude klid!

Vyrazil za průzkumem. Šel těsně podél zdi, takže mohl v případě nutnosti uhnout z dohledu. Šel chodbou až na konec, tam zahnul za roh; potom další roh – stále za hlukem a rozruchem, které slyšel v dálce.

Prostor kolem jeho pokoje byl prázdný, ale dál už byl plný hluku a aktivity. Brzy už poznal, s kým chodby sdílí. Droidi všech tvarů a velikostí spěchali kolem, nosíce vybavení do a z malých skladišť. Jejich vrčení a klikání znělo téměř jako řeč.

Byly tu i jiné bytosti. Boba viděl geonosianského válečníka ozbrojeného sonickým blasterem a z dálky potom Neimoidiana v barevné róbě, který se tvářil rozzlobeně a uštvaně.

Všude byl provizorní recyklovaný vzduch jako na staveništi. Na zemi byla špína a šmouhy na stěnách. Všude se vznášel ostrý zápach, buď zvenčí nebo z olejem promazaných kloubů pracujících droidů.

Vybavení uskladněné v některých místnostech vypadalo jako určené ke kopání a vrtání. Mnoho z nich bylo špinavých, jiné byly čisté a zářící, protože ještě nebyly používané.

A pod tím vším se nacházel neustálý bzukot aktivity. Boba zaslechl dva Neimoidiany bavící se o ‚kopání‘ a ‚kombajnu‘, ale než mohl zaslechnout víc, zahnuli za roh.

Boba šel chodbami dál a snažil se zůstat tak nenápadný, jak jen to šlo. Naučil se, že pro desetiletého je snadné být neviditelný, pokud se bude držet stranou.

Droidi a pracovníci se plně věnovali své práci. A nikdo z nich se o Bobu nestaral. Mimo Praxe. Vše co Boba musí udělat je vyhnout se mu.

Vzduch se postupně ochlazoval a jedovatý zápach sílil. Boba vepředu spatřil velký volný prostor. Dovnitř a ven proudili droidi a dělníci, někteří nesouce podivné nástroje, jiní jeli na terénních vozidlech.

Pokusil se tam nahlédnout, ale náhle zaslechl povědomý hlas: „Dejte nám výsledky!“

Ten ošklivý bouchající zvuk byl velmi povědomý. Cydon Prax. Boba mu nechtěl dát ani jednu šanci a rychle skočil do nejbližší místnosti a přimáčkl se ke zdi.

K jeho překvapení se díval z okna. Ten pohled byl stejný, jako viděl předtím. Jezero obklopené lesy a nad tím čisté modré nebe.

Bobu znovu udivilo, jak taková krajina může být na Raxus Prime. A proč všechna okna ukazují stejný obraz? Jak můžou mít tři místnosti s naprosto jiným umístěním stejný výhled?

Přešel k oknu a dotkl se ho. Bylo jemné jako plastická záclona. Jakmile se ho dotkl, obraz se změnil. Teď okno ukazovalo světle modrou vodní hladinu omývající stříbřité písky.

Znovu se okna dotkl.

Sněhem pokryté vrcholky na ledové planetě.

Mám to! pomyslel si Boba. Byl to jen displej. Virtuální okno ukazující falešný obraz. Série iluzí, které sem hrabě nainstaloval.

Boba znovu klepl na displej a spatřil jedovatou páru stoupající z hromad odpadků pod rudým zakouřeným nebem. Tohle byl opravdový pohled na Raxus Prime. Krásné pohledy byly jen obrazy.

V dálce byla vidět věž s obrovskými rameny, která se zvedala a klesala. Vypadala jako obří robot. Bylo to skutečné nebo ne? To Boba nedokázal říct. Tady u hraběte v doupěti bylo nemožné poznat, co je pravda a co lež.

Náhle Boba na chodbě zaslechl výrazné kroky – reálné nebezpečí hlídkujícího Praxe. V prázdné místnosti se nebylo kam schovat. Boba se přimáčkl ke zdi za dveře. Jestli Prax nahlédne dovnitř, nevšimne si ho. Pokud vejde, bude Boba chycen.

Kroky se přiblížily. Pak se zastavily. Přímo přede dveřmi. Boba zadržel dech. Dveře se otevřely a dovnitř nakoukl Prax.

Okno je nastaveno špatně, uvědomil si Boba. Pozdě. Nebylo jak změnit scénu z Raxus Prime.

Prax od Boby nebyl dál než jeden metr. Jestli se ohlédne, bude po všem.

Po celou vteřinu se nic nedělo. Pak Prax spokojeně zachrochtal a ustoupil zpět.

Boba pár minut počkal, než si byl jist, že je Prax pryč. Potom proklouzl zpět na chodbu a zamířil směrem k dalším tvorům u východu.

Boba stál stranou a díval se skrz velká vrata. Přes vířící mlhu spatřil věž, kterou viděl z ‚okna‘. Věž byla opravdu skutečná. Byl okolo ní velký ruch; hrubá špinavá cesta od vrat k věži byla plná vozidel, droidů a dělníků nesoucích různé vybavení, zatímco jiní šli naprázdno.

Boba fascinovaně přihlížel. To muselo být hrabětovo ‚kopání‘.

Co vykopávali? Hrabě zmínil něco jako ‚velmi mocné‘… což z toho dělalo něco, o čem by nájemný lovec měl vědět.

Byl jeden způsob, jak to zjistit.

Kapitola 5

Fuj! To je smrad! Obloha byla tmavá a plná kouře; na zemi se povalovaly odpadky a smetí z tisíce planet. Promíchané vraky stovek lodí se krčily opodál. Vzduch byl na dýchání pořád odporný.

Naštěstí byl Boba vybavený otcovou bitevní helmou. Nasadil si ji na hlavu a vyrazil k věži. Helma byla překvapivě lehká a dýchání znatelně ulehčovala; ačkoli neměla žádný vlastní zdroj vzduchu, její filtry odstranily to nejhorší z jedovaté atmosféry Raxus Prime.

Samostatnost začíná správným vybavením.

Cesta vedla přes prosakující kopec škváry. Boba se drápal nahoru, klouzaje po měkkém terénu. Nahoře se zastavil kvůli odpočinku.

Odtud na věž viděl lépe. Byl to jeřáb. Ramena byla vybavena vrtáky a lžícemi, které se hrabaly hluboko v zemi. Světla seshora věže osvětlovaly velkou jámu, kde se dřely v temnotě a páře droidi a dělníci.

Všude kolem byly zhroucené zdi a oblouky jako pozůstatek velkého pohřbeného a zapomenutého města, které je znovu vyhrabáváno.

Boba došel k okraji ohromné jámy a pohlédl dolů. Hluboko pod ním drkotali a přejížděli dálkově ovládaní kopající a záchranní droidi. Na okraji jámy hlídkovali dobře ozbrojení pavoučí droidi a poblíž v pohotovosti čekaly tanky AAT. Ale zdálo se, že se o Bobu nikdo nezajímá.

Docela velká palebná síla kvůli díře v zemi. Zvlášť na odpadní planetě. Boba znovu užasl, co tak cenného může být pohřbeno ve špíně a blátu Raxus Prime.

Jako odpověď se za ním ozval drsný hlas: „Jdeš k tomu blíž, co?“

Boba vyskočil. Vůbec si toho geonosianského řidiče, který vystoupil ze svého vrtacího vozidla a přešel vedle něj, nevšiml.

„Asi tak,“ odvětil Boba. Nechtěl připustit, že neví, co má to zmíněné ‚to‘být.

„Jo.“ Řidič ukousl kousek radniového kořene a nabídl ho Bobovi. „Chceš si žvejknout?“ Boba zjistil, že v helmě ho řidič považuje za dospělého. Další výhoda otcova dědictví.

„Ne, díky, nežvýkám,“ odmítl. Pak se odvážil: „Tam je ten – poklad?“

„Poklad?“ zasmál se Geonosian a plivl do jámy. „Ledaže říkáš poklad smrti. Nikdo neví oč jde, ale hrabě mluvil o ňákým ‚kombajnu na Sílu‘.

Boba už o Síle slyšel. Podle toho, co mu říkal jeho otec, ji používali Jediové. Ale hrabě nebyl Jedi.

„Ale mě si nevšímej,“ řekl řidič a vyšel zpět ke svému zablácenému vozidlu. „Já tu jen pracuju.“

„Bezpečnostní kontrola!“ zahřměl blízko známý hlas. Boba se skrčil za kus skály zrovna, když mu do výhledu vešel Cydon Prax.

„Všechno zabezpečeno?“ ptal se Prax. „Žádní vetřelci?“

„Kdo by čmuchal na týhle planetě?“ odpověděl řidič a nasedl do sedadla. „Ani náhodou.“

„Měj oči otevřené,“ zavrčel Prax. „Hrabě nechce, aby kdokoli čmuchal kolem výkopu. Jasné?“

„Jasný, jasný,“ řekl řidič.

Radši odtud vypadnu a to rychle! pomyslel si Boba. I s helmou by ho mohl Prax poznat už díky jeho velikosti. Počkal až byl Prax z dohledu a pustil se zpátky.

Problém byl, že cesta byla příliš odkrytá a rovná. Prax by ho tam měl jako na dlani. Boba se rozhodl, že to vezme tím, o čem doufal, že je zkratka. Cesta se kroutila mezi odpadky, ale Boba měl dojem, že zahlédl vrata hrabětovy základny.

Potom co sešel z hlavní cesty a prošel pár zatáček, zjistil, že se dostal moc daleko. Jako většina zkratek se i tahle ukázala být tou delší cestou.

Kapitola 6

Bobovi se šlo přes páchnoucí hromady odpadků těžko.

Snažil se udržet si věž přímo za sebou a vzdálené světlo dveří před sebou. To by měla být nejkratší a nejrychlejší cesta zpět do Dookova podzemního doupěte.

Tam kde byla páchnoucí zem mokrá, se mu lepila na boty a tam kde byla suchá, se drtila na jedovatý prach.

Na Raxus Prime byly jen trosky a odpad. Boba prošel lesem zničených strojů a potrhaných drátů. Šplhal přes rozmočené útesy z vyřazených zařízení a sbíhal hory špíny. Ze všech hromad stoupala hnědá pára, zatímco po jejich stranách prosakovaly páchnoucí tekutiny.

Helma mu pomáhala dýchat, ale neuchránila ho před zápachem škodlivé atmosféry. Boba stejně spěchal. Neměl na výběr; musel být v doupěti dřív než Prax, jinak hrabě zjistí, že porušil jeho pravidla a vyšel si ven. Ale co to vlastně objevil? Kombajn na Sílu? Co to bylo?

„Uch!“ Boba uklouzl na špinavém kusu trosek a smykem se zastavil. Byl na okraji bublajícího hnědozeleného jezírka nějaké břečky. Vypadala pěkně odpudivě. V hladiny stoupala mlha, která páchla jako zkažená rikknití vajíčka.

Ať se rozhlížel jak chtěl, jediná cesta vedla přes jezírko. Vyrazil vpřed – jeden krok, pak další. Odporný sajrajt se Bobovi vléval do bot, ale o to se nestaral. Šel dál. Nájemného lovce trocha špíny nezastaví.

Setřásl z bot usazený sliz a těžce se plahočil přes další prosakující hromadu. Dokonce i přes helmu byl zápach strašný. Ale seshora viděl, že jasně osvětlená vrata Dookova doupěte jsou jen pár stovek metrů daleko. Už tam skoro byl!

Musel se jen dostat přes další jezírko. Dlouhé, ale úzké – na šířku mělo jen pár metrů. Boba opět sklouzl na okraj.

Kolem jezírka rostly páchnoucí kapradiny a samo jezírko mělo trochu světlejší barvu než to předchozí. A vypadalo hlubší. Mnohem hlubší.

Boba sebral veškerou odvahu a šlápl do kapradin. Bota se mu ponořila do bláta. Udělal další krok a už mu břečka dosahovala k vršku bot. Pokusil se vytáhnout levou nohu; pouze se ještě ponořila.

Další krok a už měl kapalinu nad kolena. Už byl za polovinou, ale uvízl. Cítil, jak ho sajrajt stahuje hlouběji a hlouběji.

Boba se pokusil ustoupit, ale nemohl. Namísto toho se propadl až po pás.

Znovu se snažil nohy vyprostit, ale jak sebou házel ho jen do lepidlu podobné břečky potápělo víc a víc.

Brzy klesl po krk.

Mlha mu pronikala do helmy a znesnadňovala mu dýchání. Na nohách cítil pálivý pocit. Jakoby měl nohy v kyselině.

Já se rozpouštím!

Jen helma mu umožňovala dýchat a přežít. Zdálo se, že se z nějakého důvodu přestal potápět a rozleptávat. Ale na jak dlouho? Potopil se až po bradu. Za chvilku bude mít pod hladinou i ústa a nos. Do helmy mu proteče pěkná hromada hnusu… ale jak dlouho to bude trvat?

Boba horečně hledal jakoukoli možnost úniku. Z hromady trosek na druhé straně jezírka spatřil trčet roli drátu, ale ta byla moc daleko. Kousek blíž ležela tyč, ale stále byla z dosahu. Všude kolem sice rostlo rákosí, ale na to, aby ho udrželo bylo moc slabé.

Pak si Boba uvědomil: samostatnost. To znamená použít všechno dostupné.

S úsilím vytáhl ruku a popadl nejdelší rákos, který našel, a u kořenů ho ohnul. I přes rukavice cítil, jak je stonek slizký. Použil ho jako dlouhý ohebný hák a s jeho pomocí posouval drát do dosahu vlastní ruky.

Ano! Drát byl celkem silný. Boba si ho omotal kolem ruky a začal táhnout.

Už bylo téměř pozdě. Z toho jak nemohl dýchat ho pálily oči a ruce mu slábly. Sebral všechny své síly a zatáhl…

Drát se začal uvolňovat z hromady smetí. Uvolnil malý obláček prachu a melou lavinu. Pak sebou znovu škubl. O něco se zadrhl.

Boba opět zatáhl, tentokrát o mnoho opatrněji. Drát stěží držel na okraji starého kusu nějakého stroje. Jestli se vysmekne, už mu nebude pomoci.

Tohle byla jeho poslední šance. Ani se neodvažoval dýchat a táhl se ke břehu. Jedna noha se uvolnila… pak druhá…

Boba popadl trs rákosu a vytáhl se z páchnoucí břečky na slizký břeh. „Fuj!“ Obyčejný oslizký plát kovu mu nikdy nepřipadal tak krásný.

Byl volný.

Boba se vmísil do davu droidů, hlídačů a dělníků mířících do širokých, jasně osvětlených vrat. Nikdo si ho nevšímal a Prax také nebyl nikde vidět.

Dokonce nevadila ani ta špína. Mnoho ostatních bylo od kopání ušpiněno jako on.

Boba si sundal helmu a začal ji čistit. Zachránila mu život, to bylo jasné. Právě zjistil, proč byla pro jeho otce tak důležitá… a proč bude důležitá i pro něj.

Boba se připojil k dělníkům ve sprše, která mu smyla nejhorší špínu z oblečení a z bot a potom ho osušila. Jediné co musel teď udělat bylo dostat se do pokoje a nikdo nezjistí, že byl venku.

Vylezl ze sprchy – a bolestivě se zašklebil, když ho za rameno popadla hrubá silná paže.

„Pojď!“ Ten hlas byl nezaměnitelný. Boba otevřel ústa, aby vysvětlil, že nechtěl porušit pravidla, že to je všechno omyl.Ale k čemu to bylo?

Cydon Prax ho neposlouchal a vedl Bobu k hraběti.

Kapitola 7

Hrabě nakrčil svůj hákovitý nos.

„Měli jsme tě nechat umýt,“ řekl přezíravě.

Boba se snažil netřást se. Věděl, že nejlepší je neukazovat strach. Jen sevřel otcovu helmu pevněji.

„Tvůj otec tě moc dobře neučil,“ řekl hrabě. „Strkáš nos do věcí, do kterých ti nic není.“

„Já jsem nic neviděl,“ bránil se Boba. Jasně cítil, jak se hrabětova moc mění v tvrdý hněv.

„Och, opravdu?“ odsekl hrabě opovržlivě. Stál za stolem u „okna“ ukazující modré jezírko pod modrou oblohou: iluze skrývající skutečnou špínu Raxus Prime.

„Opravdu,“ řekl Boba. „Jen jsem vyšel ze dveří. Dál jsem nešel.“

„Možná jsem se měl věnovat tvému tréninku,“ řekl hrabě. Boba pocítil záchvěv naděje. Ten byl ale uhašen dalšími slovy: „Kdybych to udělal, první věc, kterou bych tě naučil by bylo lhaní. Protože v tom nejsi moc dobrý.“

„Je mi líto, že jsem porušil vaše pravidla,“ řekl Boba. A hlavně, že jsem se nechal chytit.

„Líto?“ otázal se hrabě s hladkým a chladným úšklebkem. „Porušil jsi moje pravidla. A to není vše…“

Není vše? Nebylo toho dost?

„Došel jsem k závěru, že toho víš příliš mnoho, když jsou informace tak cenným zbožím.“ Otočil se k Praxovi, který stál ve dveřích. „Není to ironie, že tak malý chlapec může být jediný, kdo zná tak velké tajemství?“

Prax samozřejmě neodpověděl. Boba si nebyl jistý, co to „velké tajemství“ je, že o něm ví. Ale hrabětova poznámka mu vnukla nápad, který by ho mohl zachránit.

„Proč si myslíte, že jsem jediný, kdo o tom ví?“

Hrabě pozvedl obočí – hlavně překvapeně. Třeba hraběte oklamal. „Co tím myslíš?“

„To co jsem řekl,“ odpověděl Boba. Snažil se udržet si chladný strohý hlas v Jangově stylu. „Už jsem to řekl někomu jinému.“

Konečně měl hrabětovu pozornost… stěží. „Mohu se zeptat komu?“ zeptal se starý muž.

„To je moje tajemství,“ blufoval Boba. „A ona ví, komu to říct, když se mi něco stane.“

„Ona?“ Boba zaslechl podtón nejistoty. „Mohl bys mluvit o nájemné lovkyni Auřře Sing?“

Boba se toho okamžitě chytil. „Mluvím o Auřře Sing,“ řekl.

„Mladý blázne! Snažíš se mě zradit?“

„Ne, pane. Jen chci to, co mi patří. Mou svobodu – a kredity mého otce.“

„Svobodu? Kredity?“ V hrabětových očích blýskl chladný oheň. „S dětmi dohody neuzavírám. Zvlášť s těmi, se kterými jsou potíže.“

Zašel jsem moc daleko! zjistil Boba. Ztratil svou poslední šanci.

„Cydone Praxi, víš co ním máš dělat.“

Boba věděl, že nemá smysl odporovat. Jen zavřel oči, když ho Prax zvedl ze země. Helma mu vypadla z rukou a udeřila o podlahu. V duchu slyšel otcův hlas. Máš-li zemřít, udělej to s udatností. Tohle je to, co Jango Fett udělal, bojoval až do konce.

Ta vzpomínka Bobu inspirovala. Už skončil s doprošováním a domáháním se. Čemukoli co přijde, bude čelit s odvahou syna Janga Fetta.

Náhle hrabě pozvedl ruku. Poprvé v jeho tváři Boba spatřil opravdové soustředění. „Co se děje, pane?“ zeptal se Prax.

„Jediové nás našli,“ odpověděl hrabě. Boba se napínal, aby něco zaslechl, ale neslyšel nic. Jak to mohl hrabě vědět?

„Skoncuj s ním a pak se ke mně připoj,“ řekl hrabě stroze a jeho ruka instinktivně nahmátla zakřivený světelný meč.

BAR-ROOOM! otřásl podlahou výbuch.

Hrabě rychle vzal holopad ze stolu a opustil pokoj. Hned na to místností otřásla další exploze. Tahle byla blíž. Ze stropu se začaly sypat malé kamínky.

Cydon Prax na chvíli zaváhal a jeho sevření na chvíli povolilo, jak se ohlížel za svým pánem. Boba spatřil svoji šanci. Vší silou kopl proti nejbližší zdi. Praxem to hodilo dozadu na stůl a při dopadu ho Boba udeřil lokty.

„Ty malý…“

Praxova slova zanikla v sérii výbuchů z venku. Podlaha se rozhoupala jako loď při velkém vlnobití. Dveře vlétly dovnitř a spadly na zem. Vzduch zaplnily zmatené hlasy a blasterová palba.

Boba ještě jednou udeřil a vysmekl se Praxovi z rukou. Popadl upuštěnou helmu a udělal to, co ho otec učil pro případ špatné situace, která se nejspíš nezlepší.

Začal utíkat.

Kapitola 8

Dříve tmavá chodba byla plná světla. A nebylo divu!

V hrabětově úkrytu byla vystřelená široká díra. Chyběly velké kusy střechy a Boba zjistil, že stojí na vrcholu hromady kouřících odpadků.

Podíval se nahoru. Špinavá obloha Raxus Prime byla ještě špinavější než obyčejně. Byla plná výbuchů podobajících se smrtonosným květům.

Hluk byl ohlušující. Všude zuřila bitva a ječely blastery. Hrabětův automatický obranný systém pálil do vzduchu rychlé dávky a plnil zakouřenou atmosféru ohněm a oblaky jasně zbarveného dýmu.

Boba skrz mraky viděl přibližující se dělové čluny. Nesly osmicípé republikové insignie. Hrabě měl pravdu – byl to jediský útok! Republikové čluny vylodily klonované vojáky v zářících bílých zbrojích. Vyrojili se ven kolem hromad odpadků a s precizní vojenskou disciplínou rozmetávali hrabětovu obranu.

Moji bratři! uvědomil si s opovržením Boba. Ty vojáky pomáhal vytvořit jeho otec; Kamioané vzali jeho genetický materiál a vytvořili jich miliony. Tak proč bojují na straně nenáviděných Jediů – opět?

Bitevní droidi následovali něco, v čem Boba poznal GAT tanky, které klony zepředu obkličovaly – než se objevili Jediové na spídrových motorkách a přesnou laserovou palbou je smetli. A teď přijel nějaký nový typ tanku, podle označení patřící Jediům, a přikolébal se přes jezírka, která nedávno Boba překračoval.

Jediské dělové čluny obklíčily ruiny kolem jeřábu a jámy. Jeden člun se vyhnul vypálené raketě; další byl sestřelen a spirálou padl za obzor.

Ano! Boba fascinovaně přihlížel. Nenáviděl obě strany – Jedie a hraběte. Ale líbila se mu ta bitva.

Všude vládl zmatek a on potřeboval něco, co by mu mohlo pomoci utéct. Podíval se dolů a v jedné louži spatřil svůj odraz. Jeho obličej byl opět celý zašpiněný, ale smál se od ucha k uchu.

Všechno bylo lepší, než být hrabětovým vězněm. Byl volný!

Náhle za sebou uslyšel nějaký hluk a otočil se právě v čas, aby viděl, jak z druhé strany hrabětova doupěte stoupá obrovská loď.

Hrabě utíkal. Bobu zajímalo, jestli zachránil ten poklad, který tady hledal.

Dvě stíhačky Jediů se vynořily za horizontem a zaměřily se na hrabětovu loď. Všechny tři lodě zmizely v mracích.

KABUM!

KABUM!

Přestože hrabě unikl, jeho obranný systém stále fungoval. Bude střílet dokud tam budou nějací obslužní droidi a nebo nedojde energie. Boba držel hlavu dole a plazil se troskami k nějaké díře, která ho dovede zpět do chodeb opuštěného úkrytu, kde nechal otcovu knihu.

S helmou na hlavě se proplazil provalenou zdí. Chodby byly zaneřáděné kouřem a troskami. Prach, výbuchy a hluk mu všechno ztěžovaly.

Když se dostával přes opuštěné chodby, zjistil, že pociťuje jen málo strachu. Dokázal uniknout tomu nejhoršímu osudu, jaký si lze představit, a teď se cítil jako nový muž. Nebo alespoň jako nový chlapec. Co by ho mohlo potkat horšího než to, čemu právě utekl?

Spatřil povědomé dveře. Jeho pokoj!

Jeho postel ležela převrácená explozí. Ale jeho vak byl předtím pod ní.

Boba zběsile rukama odhrabával suť, dokud na vak nenarazil. Silně za něj tahal, dokud ho neuvolnil.

Mám to! Hodil helmu do vaku zavřel ho. S tolika vojáky okolo bude lepší nechat helmu Jango Fetta z dohledu.

Kapitola 9

Boba se plazil zpět ven – a narazil přímo na jednotku klonů prodírající se troskami. Jakmile ho spatřili, namířili na něj zbraně.

„Pojď s námi,“ řekl jeden voják a natáhl k Bobovi ruku.

Bobu zajímalo, jestli voják ví, kdo je. To voják hned zodpověděl:

„Jsi jeden ze sirotků?“

„Och, jistě,“ odpověděl Boba. Koneckonců sirotkem byl.

„Jméno chybějících nebo zesnulých rodičů.“

„Oh, uch – Teff,“ řekl Boba.

„Sirotku Teffe, věk prosím.“

„Deset.“

„Podle pokynů,“ řekl klon. „Následuj mě na jídlo a do bezpečí.“

Jídlo a bezpečí? To neznělo tak špatně. Boba Jediům nikdy nevěřil, ale klonoví vojáci jimi nebyli, i když pro ně pracovali.

„Jasně,“ řekl Boba, zvedl svůj vak a podíval se na vojákovo číslo – CT-4/619.

Budovou stále otřásaly výbuchy. I když hrabě unikl, bitva ještě neskončila. Hrabětovi obslužní droidi stále pokračovali v boji – a Boba byl chycen v křížové palbě.

Vojáci explozím moc pozornosti nevěnovali, protože stříleli na super bitevní droidy. Na chvilku se Boba zadíval do minulosti – pohyby klonů byly téměř identické s pohyby jeho otce. Způsob jakým drželi blastery. Způsob jakým otáčeli hlavy, aby měli přehled o celém bojišti. Jejich nelítostné kradmé kroky. Cvičil je tak dobře jako cvičil mě.

Ne, lépe.

Boba věděl, že by těch myšlenek měl nechat. Bitevní droidi postupovali proti vojákům, neúnavně pálíc ze svých blasterů. Byli naprogramováni k tomu, aby zabili nebo byli zničeni. Aby se nevzdávali a neustupovali.

Zamířili na vojáky a na vršek vchodu. Boba vyskočil ven těsně před tím, než ho mohli zhroucené trosky zasypat. Vojáci, kteří zůstali uvnitř bezhlesně zemřeli. Všude byla spousta prachu. Ostatní vojáci se ani neohlédli.

Zem vedle Bobovy nohy pokropila sprška blasterových střel. To bylo těsné. Voják po jeho boku padl na kolena a zhroutil se. Ale droidi byli také stříleni na kusy. Krvavá koupel – bez krve.

Boba se neměl kam schovat. Neměl jak se z toho dostat.

Zvedl blaster padlého vojáka a přikrčil se. Z planety se mohl dostat jen díky klonům. Musel jim pomoct vyhrát.

Boba nikdy předtím v bitvě nebojoval. Kdykoli držel blaster, jeho otec mu stál po boku. Pozoroval. Kontroloval. Radil.

Boba znovu pohlédl na vojáky, ozvěny jeho otce. Pozvedl pušku tak, jak ji drželi oni. Zamířil na jednoho droida a bez váhání vystřelil. Droid se v explozi rozpadl.

Padl další voják – bez Boby zůstali jen čtyři. Boba slyšel hluk dalších blízkých bitev. Kdo vyhrává? CT-4/619 vyskočil – s obratností Janga Fetta – k lžíci bagru. Boba okamžitě pochopil – ochrana. Jak druzí dva vojáci utíkali do krytu, držel se Boba hned za nimi. Čtvrtý voják je následoval, ale byl smeten přehradní blasterovou palbou. Když dopadl na zem, jeho helma se odkutálela. Boba věděl, že pokud se otočí, uvidí znovu otcovu mrtvou tvář. Neohlížel se.

Raději se přikrčil vedle CT-4/619 a střílel, zatímco vojáci zaujímali pozice. Jeden bitevní droid padl. Pak další. Ale přesto to nestačilo. Stále jich zbýval alespoň tucet.

CT-4/619 nezaváhal. Nevěnoval Bobovi ani jeden pohled. Neřekl ani slovo. Zachoval si své soustředění. Zachoval si svou mušku. Boba to soustředění znal.

Znovu vystřelil. Minul. Droid palbu opětoval a ve lžíci se objevila díra – v jediné ochraně, která jim zbývala.

Další dva droidi padli. Ale zbytek to neodradilo. Obrátili zbraně proti třetímu vojákovi, jakmile se opět snažil získat palebné postavení. Neměl žádnou šanci.

A je to, pomyslel si Boba. Odtud není jiná cesta.

Koutkem oka spatřil něco jiného, co se k nim blížilo. Nebyl to klon. Ani droid. Byla to zarostlá a malá bothanská žena. Měla na sobě jediský plášť.

Jediným rychlým pohybem zažehla svůj světelný meč a začala odrážet droidí střely. Jakmile na ní droidi začali střílet, Boba a zbývající vojáci spustili palbu.

Droidů ubývalo. Jedi je zručně kosila jejich vlastními střelami. Zbývající kloni se s chladnou precizností vzchopili. A Boba plnil svou úlohu. Neměl tolik zkušeností ani takovou mušku jako jeho klonoví bratři, ale toužil přežít.

Droidí střelba se zpomalila… potom přestala docela. Žádný z nich nezbyl. Boba se rozhlédl, aby zjistil Jediinu reakci – ale už byla pryč. Vydala se k dalšímu souboji, aby tu invazi rychle dokončili.

Nakonec laserové kanóny utichly. Několik dělových člunů odlétlo, jejich mise skončila. Zbytek útočné jednotky kroužil kolem. Jediové a klonoví vojáci vyklízeli prostor pro přeživší – a vězně. CT-4/619 vedl Bobu vpřed. Na zastavení a truchlení nad mrtvými nebyl čas. Nebyly žádné gratulace a žádné vyslovení podpory. Jen nynější úkol – dostat se zpět do lodi, dokončit misi.

Šli přes kouřící trosky k čekajícímu úhlednému člunu. Boba kráčel odhodlaně. I když se vydával Jediům do rukou, stálo to za to, aby se dostal ze sevření Raxus Prime. Než se nalodili, sebral CT-4/619 Bobovi jeho blaster – ale naštěstí mu nechal jeho vak. Boba ho následoval do pilotní kabiny. Voják se posadil na místo pilota a Boba si sedl vedle něj.

„Není pro tebe,“ řekl voják. „To je pro mého partnera, CT-5/501. Zadržení sedí na podlaze. Počkáme tu na ostatní.“

Boba neprotestoval a zatímco voják nastartoval, usadil se na svůj vak.

Kde je jídlo, zajímalo Bobu. Až teď si uvědomil, že má hlad, je mu zima a je unavený.

Člun byl dost nepohodlný, zvlášť duraocelová podlaha. Boba stále slyšel poslední výbuchy a rozkazy plynoucí z komunikační jednotky člunu, ale z nějakého důvodu se cítil v bezpečí. Věděl, že přežil.

„Nemožné!“

Boba otevřel oči. Usnul?

Na monitoru byl obličej. Rozzlobené fialové oči koukaly zpod dlouhých popelavě blonďatých vlasů a tvář byla ozdobena krémově zbarveným plnovousem zapleteným do špiček. Ale nebyl to obličej, co Bobu rozrušil. Ani hrubý rozkazující hlas.

Byl to oděv.

I když tato Jedi Bobovi zachránila život, stále byla jeho nepřítelem. Boba věděl, že by na to neměl zapomínat.

„Nemožné!“ řekla znovu Jedi. „Na Raxus Prime nejsou žádní humanoidní sirotci, kromě Jawů. Tahle planeta není nic jiného než jedovatá skládka.

„Nicméně, generále Glynn-Beti,“ odvětil CT-4/619, „jsem jednoho zachránil a podle instrukcí vzal do člunu.“

„Vezmi ho tedy nahoru a dej ho k ostatním. Zkontrolujeme ho stejně jako zbytek.“

Boba se snažil nedat najevo žádné emoce. Vojáci šli oklamat celkem snadno. Ale Jediové jeho klam prohlédnou. Hledají ho; už byl téměř zatčený na Coruscantu. Začal přemýšlet, jestli by nebylo lepší zůstat na Raxus Prime, ať už by to bylo sebevíc odpornější.

Ale počkat! napadlo Bobu. Jedi si myslela, že je válečný sirotek. Jak říkala, tak ho dají k ostatním sirotkům. Když zůstane zticha, dostane jídlo, postel – a odvoz na jinou planetu, odkud bude moct začít pátrat po Auřře Sing a Slave I.

Samostatnost je o tom, využít nabízené příležitosti. Jediové chtějí sirotky – tak Boba bude sirotek Teff!

Kapitola 10

Když silný dělový člun stoupal nad hory odpadků a poté i nad mraky, díval se Boba ven. Byl rád, že se na nejjedovatější planetu dívá naposledy!

Přiblížila se k nim droidí stíhačka, ale automatická věž ji zaměřila a rozstřílela zničující palbou. Pod nimi stále pokračovaly potyčky, jak klonoví vojáci čistili prostor od droidů a prohledávali hrabětovo doupě.

Zatímco se díval a vojáci společně řídili loď, pocítil Boba bodnutí závisti: Zasloužil si pomáhat řídit tu loď. Létání mu chybělo; bylo to něco, o co se vždy zajímal a co chtěl dělat.

„Přilétáme na vysoký orbit,“ ohlásil CT-5/501. „Žádám o povolení přiblížit se ke Candaserri.“

„Povolení uděleno.“

Kloni spolupracovali dobře. Lehce manévrovali a komunikovali, přičemž mezi sebou pronesli jen pár slov. Zručně loď ovládali, vyhýbali se palbě a dobře hodnotili situaci, ale dělali to bez jakýchkoli emocí nebo stylu.

Boba je shledal fascinujícími, ale tak trochu odpudivými. Bylo to trochu podivné. Ačkoli to nevěděli, byli to jeho bratři. Stejně jako on byli klony Janga Fetta, ale oni dospěli za poloviční dobu. Vypadali na (a bylo jim) dvacet a ne deset.

Jejich urychlený růst a další zásahy způsobily, že ve svých zájmech byli velmi přímočaří. Vypadali, že neznají strach, ani zájem. Koneckonců se o Bobu nezajímali, což mu vyhovovalo.

Čím míň z nich vidím, tím lépe.

Boba se vrátil do zadního rohu kokpitu a otevřel černou knihu po otci. Potřeboval nějakou radu. Potřeboval cítit, že není tak osamělý.

Ale nebyla tam žádná nová zpráva. Jen ta,která ho sem zavedla:

Od hraběte se naučíš samostatnosti.

Od hraběte, který ho chtěl zabít? Který ukradl kredity jeho otce, podvedl ho a zradil?

Ano. Boba najednou pochopil, co otcova zpráva znamená.

Hrabě ho naučil, že nikomu nemá věřit. Naučil ho, že se má starat jen o sebe.

Hrabě ho naučil samostatnosti. A s tím přišla i odvaha.

Boba se vrátil k průzoru. Hvězdy! S divokým štěstím je přivítal jako staré přátele. Ani netušil, jak moc mu na Raxus Prime chyběly. Na znečištěné planetě nebyly hvězdy nikdy vidět.

Vesmír, chladný a prázdný mu připadal jako domov.

Dělový člun stoupal prázdnotou, dokud se před ním neobjevila útočná loď – nejprve jako jeden z milionů jasných bodů světla v dálce; potom jako diskovitá galaxie; pak jako dýkovitý tvar, stále větší a větší, ověnčený tucty turbolaserů. „Úžasné,“ řekl Boba. „Ještě jednou: Jak se jmenuje?“

Byla to největší loď, jakou kdy spatřil – velká jako město visící v prostoru.

„Vesmírná loď Candaserri,“ odpověděl CT-4/619. Republiková vojenská loď. Třída Acclamator. Sedm set padesát dva metrů dlouhá. Posádka sedm set mužů, vojenský a podpůrný personál patnáct tisíc pět set.“

„A Jediů?“

„Jen několik. Jsou to velitelé, obvykle na velitelském můstku.“

„Nějaká jména?“ Bobu zajímalo, jestli zmíní nenáviděného Obi-Wana Kenobiho nebo Mace Windua, který zabil jeho otce.

„Glynn-Beti je jediská generál, která s námi pracuje,“ řekl CT-4/619. „Potkáš buď ji nebo jejího padawana, který se o sirotky také stará.

„Padawan?“

„Padawan je označení pro jediského učedníka.“

Ach, pomyslel si Boba a vzpomněl si na mladého Jediho Anakina Skywalkera, který byl také Jangově smrti přítomen.

Boba cítil směs vzrušení a obav, zatímco se blížili k zadnímu hangáru.

Za okny byly vidět malinkaté postavy: členové posádky vykovávající své povinnosti nebo cvičící kloni.

A někde na můstku nejspíš nenávidění Jediové.

Jak Boba věděl, bude brzy čelit vážné zkoušce. Když se mu podaří utajit svou pravou totožnost, Jediové mu pomohou dostat se z Raxus Prime. Pak bude moct hledat Aurru Sing a získat zpět Slave I.

Po několika dalších manévrech byly připraveni přistát. Vzduchové zámky zasyčely, rampa se spustila a dveře se otevřely. Boba šel za oběma vojáky do obrovského uzavřeného prostoru. Zadní hangár byl plný dělových člunů a stíhaček, vyrovnaných do uspořádaných řad. Klonoví vojáci po čtveřicích nebo šesticích chodili mezi nimi, hlídali je nebo spravovali – to Boba nedokázal určit.

Boba zaslechl přibližující se kroky. „Kde je ten sirotek?“ ozval se vážný hlas. „Ukažte ho.“

„Tady je,“ řekl CT-4/619.

Boba spatřil dva Jedie v pláštích. Oba byli malí, nebyli větší než on.

A je to tu. Boba se otočil k CT-4/619 a CT-5/501. Zachránili ho z Raxus Prime. Chtěl jim poděkovat a rozloučit se.

Ale už byli pryč. Připojili se ke skupině prohlížející si stíhačku třídy Cord? Nebo byli mezi těmi čtyřmi co ve formaci vycházeli dveřmi?

To nevěděl; všichni vojáci vypadali úplně stejně.

„Sirotek Teff?“

Boba přikývl a sklopil oči.

Jedi stojící před ním byla asi metr a půl vysoká, ale vyzařovala z ní síla a autorita. Boba si nebyl jistý, jestli to je ta, kterou viděl na bojišti. Měla fialové oči a špičaté vousy. Těmi Boba překvapen nebyl. Poznal, že je to Bothanka, a u nich měli jak muži tak ženy vousy.

Ten mladší Jedi, Padawan, měl tři oči a rohy, ale tvářil se přátelsky.

„Neočekávali jsme, že na Raxus Prime najdeme nějaké sirotky,“ řekla starší Jedi. „Já jsem Glynn-Beti. Tohle je můj padawan Ulu Ulix.“

Mladší Jedi se uklonil a Boba zdvořilost opětoval.

„Jsi si jistý, že jsi sirotek a ne Separatistický špion?“ zeptala se Glynn-Beti nevrle. Vypadalo to, že ani nečeká odpověď. „Teff, he? Vysvětli nám, Teffe! Jak jsi se na Raxus Prime dostal?“

Boba dal ruce za záda, aby neviděla, jak se mu třesou. Bylo to o mnoho horší než si myslel!

„Odpověz, Teffe! Jak se jmenovali tví rodiče? Co máš v tom vaku? Otevři ho, prosím.“

Boba zpanikařil. Kdyby svůj vak otevřel a Jedi by viděla mandalorianskou bitevní helmu, poznala by, že je Jangovým synem. Okamžitě by ho zavřeli. Nevěděl co má dělat. Samostatnosti, nezklam mě!

Těsně před otevřením vaku se Boba rozhodl, že se rozpláče. Schoval tvář do dlaní a začal vzlykat.

„No skvělé!“ řekla evidentně nesvá Glynn-Beti. „Ulu, vezmi ho do sirotčince. Ale nejdříve se s ním zastav na bactovou lázeň – páchne z planety a kdo ví, co je tam za nákazy.“

Otočila se a odešla.

„Pojď se mnou, Teffe,“ řekl padawan a objal ho kolem ramen. „Neplač. Dáme ti čisté šaty a něco k jídlu. Pak se budeš cítit lépe, slibuji. Jako špion nevypadáš a my si tvůj příběh poslechneme později.“

Boba stále popotahoval a následoval Ula. Snažil se, aby nedal najevo své skutečné pocity. Fungovalo to! pomyslel si.

Kapitola 11

Boba zjistil, že bactová lázeň je jednou z nejsilnějších zkušeností. Dýchal pomocí masky, zatímco byl ponořen v syntetickém gelu, který spravoval každý centimetr jeho těla, ať už zvenčí nebo zevnitř, uzdravoval, obnovoval a občerstvoval každý orgán.

Zabralo to několik hodin.

Svědilo ho z toho celé tělo.

A úplně to smylo pach Raxus Prime.

Mnohem lepší, pomyslel si Boba, když ho proud vzduchu sušil. Pak si oblékl čisté věci, které pro něj Ulu přichystal.

Potěšilo ho, když zjistil, že nikdo jeho vak neotevřel.

„Vypadáš jako nový člověk,“ řekl Ulu, když se vrátil. „Jak vidíš, Teffe, není důvod brečet. Během této války bylo od svých rodičů odděleno mnoho dětí. Jsem si jistý, že většina jim bude navrácena. Zatím budete všichni sirotci, dočasní sirotci, odvezeni do dočasného útočiště v překrásném Oblačném městě na Bespinu.“

Bespin! ožil Boba. Plynný obr byl docela vzdálený, ale byl malým středem galaxie a dobré místo, odkud by mohl začít pátrat po Auřře Sing. Začínalo to vypadal stále lépe.

Boba a Ulu kráčeli chodbami rozlehlé lodi. Bylo to jako na Coruscantu, mnoho pater spojených žebříky a rampami. Ale zde to nebylo tak přecpané jako na turisty zamořených ulicích. Turisty ze všech konců galaxie a ras. Tady se nacházely jen dva základní typy: posádka tvořená směsicí jakýchkoli vnímavých ras a životních forem, lišících se barvou, postavou a tvarem. Ti byli označeni fialovými tunikami. A pak tu byli kloni, naprosto stejní buď ve svých bílých zbrojích nebo rudém oblečení. Když měli sundané helmy, bylo vidět, že jejich prázdný obličej neukazuje žádné emoce ani zájem o cokoli mimo jejich dosah.

Doufám, že až mi bude dvacet, tak nebudu vypadat takhle, otřásl se Boba.

Na Jediho byl Ulu Ulix velmi přátelský. Zdálo se, že postrádá tu agresivní aroganci, kterou si s řádem Boba vždy spojoval.

Nejspíš propadne, pomyslel si Boba.

Přišli na místo, které muselo být jednou z mnoha malých kuchyní, sloužících celodenním směnám. „Ostatní děti budou na večeři,“ řekl Ulu. „Musíš mít hlad. Co by sis dal?“

Nic z výběru mu nepřipadalo známé. Boba ukázal na něco, co vypadalo jako masový koláč za skleněným okýnkem.

Ulu proti sklu napřáhl dlaň a koláč se ve víru laserového světla ohřál. Potom vylétl ven, dočasně osvobozený od lodní umělé gravitace.

„Díky!“ poděkoval Boba a koláč chytil. Chutnal víc než dobře – už uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy měl pořádné jídlo.

Boba neměl Jedie rád – všechny! – ale bylo těžké nemít rád Ula. Byl jiný. Téměř upřímný a srdečný. „Ty si nevezmeš?“ zeptal se Boba. „Můžeš si vzít kus ode mě.“

„Nemám hlad. Už jsem jedl předevčírem.“

Na konci dlouhé chodby v hlubinách lodi byla nocležna. Nikdo tam nebyl, ale místnost byla plná malých postelí.

„Vezmi si nějakou volnou postel, Teffe,“ řekl Ulu. „Ostatní děti se brzy vrátí z večeře. Řeknou ti, jak to tu chodí. Většinou to znamená neplést se do cesty.“

„To je vše?“

„To je vše,“ přikývl Ulu. „Já jsem dozorčí nad sirotky. Je to součást mého výcviku. Snažím se pro vás děti všechno zjednodušit jak jen to jde. Kdyby bylo něco co potřebuješ, dej mi vědět.“

Ulu se usmál a odešel. Boba si lehl na lůžko u stěny. Tohle bude něco úplně nového: místnost plná dětí. Bude mít konečně šanci udělat si nějakého přítele? Zcela jistě to bude něco nového! Otec ho před přátelstvím varoval a sám se mu vyhýbal. Ale Boba byl ještě zvědavý.

Teď byl ale příliš unavený na to, aby o tom přemýšlel. Ulehl a zavřel oči. Zdálo se mu, že sotva se jeho hlava dotkla polštáře, byl probuzen ošklivým broukavým zvukem, jakoby byl napaden hejnem ptáků.

Vyděšeně se posadil. Noční můra?

Otevřel oči. Žádná noční můra. Byly to děti – křičely, ječely, smály se, skákaly po postelích. Boba na ně pohlédl a zaúpěl. Byly neuvěřitelně hlučné a různorodé. Jediné starší děti (jeho věku), které viděl, byly rozděleny do dvou skupin. Malá skupina dívek se podezíravě dívala na malou skupinu chlapců.

Zbytek dětí křičel, smál se a ječel. Vládl zde neuvěřitelný chaos. Boba znovu zaúpěl. Bylo to mnohem horší, než si představoval. Boba Fett, syn nájemného lovce, který dokázal řídit loď a přežil hrabětův útok… uvízl s tlupou malých spratků!

Nepatřím sem! řekl si Boba a přetáhl si polštář přes hlavu doufaje, že usne dřív, než se zblázní.

A měl štěstí.

Měl.

Ve snech nebylo žádné předtím ani potom. Jenom zářivé nekonečné teď. Ve snech nebyla žádná gravitace, žádný hlad, žádný chlad…

„Hej.“

Boba zasténal. Ve snu jel na velkém zvířeti kolem arény, snažil se dojet k otci, ale byl shozen…

„Hej!“

„Já…“ řekl Boba.

„Ty co?“ zasmál se hlas.

„Držím se,“ řekl Boba. Ale nebylo něho se držet. Zvíře bylo pryč.

Boba si sedl a otevřel oči.

Byl v sirotčinci. Hluk se nyní podobal slabému hučení, stále nepříjemnému, ale snesitelnému.

Většina dětí si hrála nebo seděla a rozbíjela své hračky a panenky. Všechny až na jedno, které sedělo v nohách jeho postele.

„Vzbuď se,“ řekl – nebo řekla? To bylo těžké poznat. Dítě na jeho posteli bylo humanoid jako Boba, ale mělo tmavší kůži a kratší vlasy – a velmi veselé oči.

Boba se usmál. Nemohl si pomoci. „Kdo jsi?“

„Jediné dost dospělé dítě v téhle zoo. A jsem přesně to, co potřebuješ.“

„A to je co?“

„Přítel.“

Kapitola 12

„Jsem Garr,“ řekl návštěvník a napřáhl k Bobovi ruku.

Boba s ní opatrně potřásl. „Teff,“ představil se jménem, které si pro Jedie vymyslel. (Přál si, aby byl více kreativní.) Poškrábal se na hlavě. „Musel jsem usnout. Jak dlouho jsem spal?“

„Pár dnů,“ řekl Garr. „Podle lodního času jeden standardní den. Všichni jsme si všimli, že tu je někdo nový: Byl jsi v bactové lázni, ale pořád páchneš trochu uležele. Mimochodem, kde tě nabrali?“

„Na Raxus Prime,“ odpověděl Boba.

„Fuj. Je to tam tak špatné, jak říkají?“

„Horší,“ svěřil se Boba. Rozhodl se obrátit předmět. „A kde, eh, nabrali tebe?“

„Na Excargře,“ řekl Garr. „Moji rodiče jsou obchodníci s rudou. Když přiletěli Separatisté, aby ovládli továrny na zpracování rudy, všechny zatkli, a tak mě rodiče schovali. Když potom Republika udělala protiútok, nabrali mě, ale rodiče jsem nemohl najít. A co tvoji rodiče.“

„Moji rodiče?“

Garr ukázal na sirotčinec. „Všichni tu jsme, protože jsme byli odděleni od svých rodičů. Někdy si myslím, že právě kvůli tomu se Separatisté nazývají tak, jak se nazývají. Co tvoji rodiče? Byli zajati nebo, vždyť víš…“

Garr byl neochotný to slovo říct. Boba nebyl. „Zabitý,“ řekl. „Mého otce zabili. Sťali. Viděl jsem to. Přihlížel jsem.“

Boba sklopil pohled a zjistil, že má zaťaté pěsti. Ptal se sám sebe, jestli by svému novému příteli měl říct, že jeho otce nezabili Separatisté, ale Jedi.

„To je mi líto. Co se stalo s tvojí matkou? Tedy jestli ti nevadí mé vyptávání.“

„Nevadí mi otázky, pokud ti nevadí, když neodpovím.“

„Dobře.“ Garr vstal a vzal Bobu za ruku. „Pojď si najít něco k jídlu. Za pár minut kantýna zavírá a většina těch vesmírných spratků končí, tudíž budeme mít trochu klidu a ticha.“

Po několik dalších dnů a poprvé ve svém životě měl Boba přítele. Stěží tomu mohl uvěřit. Rozhodl se, že se v tom nebude rýpat, ale že to přijme jako jedno z překvapení, které mu život poskytl. Přirozeně – a naučeně – podezíral každého, kdo se k němu dostal moc blízko. Ale tohle se mu… líbilo.

Garr byl dobrý společník. Když neprozkoumávali loď, hráli sabacc nebo jen tak leželi na postelích a povídali si, snažíce se ignorovat chaos a šílenství ostatních sirotků.

Bylo tu pár dalších dětí jejich věku, ale Garr se jim vyhýbal a Boba také. Mohli by se moc vyptávat. Protože byla většina „vesmírných spratků“, jak jim Garr říkal, mnohem mladší, byl jimi Ulu příliš zaměstnaný na to, aby se staral o to, co ti starší dělají.

Všichni sirotci měli zakázáno potulovat se po lodi bez dozoru, ale přesně tohle Boba s Garrem dělali a Ulovi říkali, že jdou do jedné z lodních knihoven (i když tam měli jen vojenské manuály). Místo toho prozkoumávali zdánlivě nekonečné chodby lodi.

Boba se podělil s Garrem o své průzkumnické zkušenosti – nikdo se o desetileté nezajímá. A byla to pravda. Vojáci a členové posádky spěchající za svými povinnostmi, si stěží všimli, že dva kamarádi mají být pod něčím dozorem. Pokud je vůbec vzali na vědomí.

Politika Garra nezajímala, ale vesmírné lodě ano. „Tohle je nejlepší útočná loď v Republikové flotile,“ vysvětloval mu. „Je tu přes patnáct tisíc vojáků, všichni mají nejlepší výzbroj. A všichni vypadají stejně – myslím, že to jsou kloni.“

„To si dovedu představit,“ odvětil Boba. Přemýšlel, co by si Garr teprve pomyslel, kdyby znal pravý původ klonů.

Garrovým oblíbeným místem byl zadní hangár, kde byly v řadách vyrovnány stíhačky kvůli vyzbrojení a údržbě, kterou obstarávali techničtí droidi.

„Takovou dokážu řídit,“ pochlubil se jednou Boba a hned toho litoval; řekl toho příliš.

„Opravdu?“ ptal se Garr. „Kdo tě to učil? Otec?“

Boba přikývl.

„Z toho by mojí matku asi trefilo. Co říkala tvoje matka na to, že létáš takhle mladý?“

„Vlastně nevím. Nikdy jsem se jí neptal.“

Věděl, že ty slova znějí prázdně. Také z nich měl ten pocit.

Bobovo oblíbené místo byla zadní pozorovací výduť neboli ZPV. Malá chladná místnost byla obvykle prázdná, protože posádka neměla na pozorování hvězd čas a vojáci se zajímali jen o boj a disciplínu.

Loď cestovala normálním prostorem, což znamenalo, že hvězdy nebyly protaženy do čar, jako při rychlosti světla. I přestože loď urazila několik tisíc kilometrů za sekundu, pořád se zdálo, že stojí na místě.

Ať už Boba stál nebo seděl na lavičce, viděl všude moře hvězd. Nikde nebyly vidět žádné planety. Jen plynní obři, trpaslíci, kvazary a občas rozmazané šmouhy, které označovaly přítomnost černých děr. Vzdálené galaxie vypadaly jako ohnivé větrníky.

„Fajn, viděli jsme vesmír a je to nuda!“ Garra vždy zajímalo víc dobrodružství než astronomie. „Pojďme něco dělat.“

„Jen pár minut…“ Boba měl ten výhled rád, ale také se mu líbily sny co měl, když se na hvězdy díval. Vždycky snil o dni, kdy získá Slave I zpátky a pak bude hvězdy zkoumat sám.

Když prozkoumali chodby, postávali často kolem procházejících formací klonů, kteří šli do jídelny nebo do hlavního hangáru na bojový let.

„Myslím si, že jsou děsiví,“ poznamenal Garr.

„Já taky.“

„Když je vidíš bez helem, vypadají všichni stejně,“ dodal Garr.

Vojáci pochodovali sem a tam nebo seděli ve svých pokojích a leštili blastery. Nikdy nemluvili s nikým mimo jejich dosah a vzácně mluvili mezi sebou; a nikdy si nevšímali dvou desetiletých dětí, které kolem nich procházeli. Vždy chodili ve skupinách po čtyřech, šesti, deseti – vždy v sudých číslech. Nebyli rádi samotní.

Bobovi a Garrovi nevěnovali žádnou pozornost, ať už šli kamkoli. Viděli rozsáhlé droidy řízené hydroponické farmy, které měnily odpad na vzduch a vodu, přesně jak to dělaly chaluhy a lesy na různých planetách. Viděli ohromné plasmové motory, na které dohlíželi další droidi a několik uspěchaných členů posádky. Viděli klonové vojáky, nikdy unavené, nikdy znuděné, do nekonečna čistíce své zbraně.

Po pár dnech prošli celou obrovskou loď mimo jedné oblasti.

Můstku.

„Dal bych cokoli, abych se na můstek mohl podívat!“ řekl Garr. „Zkoušel jsem to, ale nedokázal jsem se tam dostat. Děti tam nesmějí! Na můstku, jak víš, jsou Jediové.“

„Koho zajímají?“ opáčil Boba. Čím míň Jedie viděl, tím lépe. Naštěstí se zdálo, že o něj po tom, co ho našli na Raxus Prime ztratili zájem.

„Mně!“ odpověděl Garr. „Obdivuju je. Jsou to strážci civilizace, kteří obětují cokoli, aby mohli ostatní žít v míru. Přál bych si, aby u mě našli dar Síly a vycvičili ze mě Jediho. Ty ne?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Boba. Přemýšlel o tom, že Garrovi řekne pravdu – že Jedie nenávidí a chce se stát nájemným lovcem jako jeho otec.

Ale zamítl to. Byl tu limit, do kterého jste mohli někomu věřit, i když to byl nejlepší přítel.

Garr měl také tajemství, aspoň co se Boby týkalo. Nebo to alespoň byla záhada.

Tou záhadou pro Bobu bylo, jestli je Garr chlapec nebo dívka. Boba to dlouho nezjišťoval, protože z toho byl příliš v rozpacích na to, aby se zeptal. Ale věděl tolik, že se nemá rozpaky držet zpátky. (To také byla část moudrosti.)

„Garre,“ zeptal se jednoho dne, kdy spolu šli dlouhou chodbou, „nevadí ti, když se tě na něco zeptám?“

„Ani ne,“ opáčil Garr, „když ti nebude vadit, když ti neodpovím.“

„Dobře,“ vzpomněl si Boba na to, jak se ho Garr ptal na matku. „Jsi chlapec nebo dívka?“

„Jako jakého jsem pohlaví?“

„Jo, přesně tak.“

„Já vlastně nevím,“ odpověděl Garr. „Tím myslím, že vím co myslíš, ale opravdu ještě nevím, jaké mám pohlaví. Na mé planetě se to neurčí, dokud ti není třináct.“

„Neurčí?“

„Někdy okolo našich třináctých narozenin se naše těla mění a stanou se jedním nebo druhým. Do té doby to je něco jako předpověď počasí.“

„Skvělé. Jen jsem byl zvědavý.“

„Je na tom něco špatného?“ zeptal se Garr.

„Pro mě ne.“

„Výborně. Přál bych si, aby byli všichni jako ty, Teffe. Nikdy jsi nebyl zvědavý, proč se nepřátelím s ostatními desetiletými? Chtějí s tebou nějak jednat pokud jsi chlapec a jinak, pokud jsi dívka a něco mezi tím pro ně není. Nic jenom jako dítě nebo prostě jenom osoba.“

„Hloupost,“ řekl Boba. Ale překvapen nebyl. Vždy si myslel, že většina lidí a většina dětí, je trochu zpomalená. „Nemůžou s někým jednat jenom jako s přítelem?“

„Ani nápad. Ale pojďme! Půjdem něco dělat!“

A byli zase pryč.

Vojenská loď pomalu (podsvětelnou rychlostí) klouzala normálním prostorem a hledala Separatistické jednotky. Ačkoli slyšeli, že bitvy zuří po celé Republice, tady se nic nedělo.

„Brzy loď skočí do hyperprostoru,“ řekl Garr jednoho dne. „Vezme nás na jeden z centrálních světů, nejspíš Bespin, kde nás vyloží do sirotčince. Doufám, že zůstaneme spolu.“

„Já taky,“ přikývl Boba. Nechtěl svému příteli říct, že k tomu nedojde. Neměl zájem jít do sirotčince.

Kapitola 13

„Hej, Garre, koukni na tohle!“

Byli, kromě několika servisních droidů pracujících na druhé straně, sami v zadním hangáru.

„Co?“ zeptal se Garr. „Jsou to jenom dveře.“

Dveře byli nadepsané JEN V NOUZI.

„Vsadím se, že je dokážu otevřít,“ řekl Boba. Systém vypadal podobně jako jeden z těch, které ho otec učil zkratovat.

„Takže?“

„Takže je tohle naše šance. Vždycky jsi říkal, že bys chtěl vidět můstek a řídící centrum, je to tak?“

„Jasně,“ odpověděl Garr. „Ale tyhle dveře na můstek nevedou. Jsou to dveře od nouzové přetlakové komory. Vedou ven z lodi. Do vesmíru.“

„Přesně. Dělej. Pojď za mnou.“

Boba se obratně vyhnul drátům, nasimuloval kódy a dveře otevřel. Na druhé straně byl malý vzduchový zámek, kolem kterého viselo několik skafandrů. Vypadalo to tam jako v přístěnku se dvěmi dveřmi. Boba věděl, že když se vnitřní dveře zavřou a vnější odblokují, vypustí se vzduch a dveře se otevřou do vesmíru.

V místnůstce fungovaly antigravitační jednotky. Boba a Garr se volně vznášeli kolem skafandrů.

„Ajaj,“ zasténal Garr. „Na tohle nejsem zvyklý. Co když se mi udělá špatně a začnu zvracet?“

„Jenom na to nemysli,“ odpověděl Boba. „Vezmi si skafandr a pojď.“

Všechny skafandry jim byly trochu velké. Byly jen pro nouzovou evakuaci, a tak měli jen malou zásobu vzduchu a baterií poháněné topné těleso, což stačilo na hodinu a půl.

„Hodina bude stačit až až,“ řekl Boba.

„Jsi si jistý?“ obával se Garr oblékaje si skafandr. „Co když se něco pokazí?“

„Co by se mohlo pokazit?“ otázal se Boba, pomohl Garrovi oblek zapnout, oblékl si vlastní a z blízké police vybral dvě helmy.

Plivl do své helmy a utřel ji rukávem. „Díky tomu se nezamlží.“

„Když to říkáš,“ řekl Garr, také plivl do svojí helmy a vytřel.

Když měli oba skafandry na sobě, zabezpečené a zapečetěné, zkusil Boba komlink. Ukázal Garrovi, jak ho má pomocí zápěstního ovladače přepínat.

„Slyšíš mě?“

„Křičíš! Stáhni si hlasitost.“

„Promiň…“

Boba se ujistil, že jsou vnitřní dveře zamčené. Pak se odrazil ode zdi a připlachtil k druhým dveřím. Místo kliky měli kolo.

Tázavě se podíval na Garra a ten zvedl palec.

Boba kolem otočil doleva.

Jedno otočení, dvě.

Právě si začínal myslet, že se nic neděje, když se najednou ozvalo ostré zasyčení vzduchu. Boba se zachvěl, když se do místnosti dostal studený vesmírný chlad.

Boba začal dveře otevírat, když se náhle zarazil. „Málem jsem zapomněl!“ Vzal ze zdi desetimetrovou roli bezpečnostního provazu a jeden konec si přivázal ke svému a druhý ke Garrově pasu.

Pak otevřel dveře a vyletěl ven do vesmírné prázdnoty.

Garr zaváhal, polkl – a vyrazil také.

Vznášeli se v nekonečném moři hvězd.

Bylo to jako padat stále dolů do díry tak hluboké jako celá věčnost. Do díry tak hluboké, že by nikdy nedopadli na dno.

Hvězdy byli věčné a Boba s Garrem proti nim letěli jako smítka prachu.

Ne, pomyslel si Boba, to hvězdy byly prach.

A Garr a já jsme prach prachu.

„Mnohem lepší,“ ozval se Garr statečně. „Co teď?“

„Teď najdeme můstek,“ řekl Boba. „Máme na to něco málo přes hodinu. Ale musíme být opatrní.“

„Já se cítím velmi, velmi opatrně!“ prohlásil Garr.

„Dobře. Musíme zůstat na povrchu lodi. Kdybychom odlétli pryč…“

„Co by se stalo?“

„Nic by se nestalo.“

„Nic?“

„Nic než věčnost. Navěky bychom se vznášeli, otáčeli se ve vesmíru, dokud bychom neumřeli. Nebyla by žádná cesta zpátky, protože tyhle nouzové skafandry nemají raketový pohon. Ale nebuď vystrašený, máme naše bezpečnostní lano.“

„Zním snad vystrašeně?“ zeptal se Garr.

„Ano,“ zasmál se Boba.

„To je dobře! Kdybych nebyl vystrašený, asi bych se zbláznil!“

Boba se ujistil, že se Garr dobře lodi drží a popoletěl o deset metrů dopředu, kam až mu to lanko dovolilo. Pak si na trupu lodi našel dobrý úchyt.

A hlídal provaz, než se dopředu dostal Garr.

Takto se střídali a „šplhali“ po trupu směrem k můstku. Jeden vždy jistil a druhý vyrazil dopředu a hledal cestu:

Přes a kolem obrovských iontových motorů, z nichž každý za sebou nechával kilometry dlouhou stopu emisí přízračně modrých fotonů podobných kouři.

Nahoru na strmý útes vrchního křídla, přičemž si dávali záležet, aby se nepodívali „dolů“ do studny plné hvězd.

Přes bok lodi po ocelových pásech mezi řadami osvětlených oken.

„Držím se!“

„Jdu vpřed!“

Díky komlinkům se slyšeli lépe než normálně v atmosféře. Pokračovali vpřed využívajíce každý šroub, anténu, okraj a nerovnost na povrchu. Občas oknem zahlédli spěchající členy posádky nebo klonové vojáky pochodující na jídlo nebo ubytovnu.

„Opatrně,“ varoval Boba, který se vždy, když okno míjeli, co nejvíce tiskl do výklenků. „Jestli nás někdo uvidí, jsme v pěkném maléru.“

„Spustí alarm!“ přisadil si Garr. „Budou si myslet, že to je útok!“

Boba s Garrem byli moc blízko na to, aby viděli tvar nebo velikost lodi. Každý hřeben, žebro nebo výduť byly překvapením a skrývaly ty další.

Konečně spatřili hladkou kupoli, která byla velitelskou věží posazenou na hřbetním žebru. Vypadala téměř jako malá loď usazená na hřbetě Candaserri. Mimo předního širokého bublinovitého průzoru tam nebyla žádná okna.

„Budou tam mít alarmy,“ upozorňoval Boba. „Musíme opatrně.“

Dvojice vyšplhala na žebro a nakonec i na vršek kupole. Zajištěni magnetickými podrážkami se opatrně propracovali až na okraj průzoru.

Boba poklekl a Garr hned vedle něj. Nahnuli se přes okraj a pohlédli dolů. Boba se cítil naprosto nekrytý. Kdyby se kdokoli z posádky podíval nahoru, spatřil by dvě hlavy v helmách, které je z vesmíru pozorují!

Mohl se spustit každý lodní alarm.

Ale nikdo nevzhlédl. Můstek byl tichý. Posádka seděla u svých konzol, zatímco důstojníci kolem ní chodili a kontrolovali systémy.

„Nádhera!“ prohlásil Garr „To je hlavní řídící středisko. Tady všechno začíná.“

Kapitán a první důstojníci v jasných uniformách diskutovali s Jedi v plášti u holomapy. Boba poznal, že to je Glynn-Beti, Bothanská Jedi, která ho vyslýchala.

Mám štěstí, že je roztržitá, pomyslel si. Kdyby mě přinutila ten vak otevřít, patrně bych teď byl vězněm.

„Zajímalo by mě, o čem se baví,“ ozval se Garr. „Možná zaslechli o nějakých rodičích. Zase bych rád viděl ty svoje.“

Boba neříkal nic. Byla to trapná chvíle.

„Jednou moje rodiče poznáš,“ řekl Garr. „Budou se ti líbit.“

„Možná,“ odvětil Boba. Pochybuji o tom, pomyslel si.

Boba byl připravený vyrazit, ale čekal na Garra – který měl rád pozorování lidí stejně jako on pozorování hvězd.

Garr ležel na břiše a sledoval posádku na můstku.

Boba ležel na zádech sledujíc hvězdy. Miloval ten pocit, když se díval hluboko do nekonečného moře hvězd a galaxií.

Už byli na vrcholu můstku téměř dvacet minut. Boba zkontroloval zásobu vzduchu a ujistil se, že je stále nad polovinou. Ale jeho ohřívač se vybíjel. Dokázal si představit, jak se mu do skafandru dere vesmírný chlad. Zvlášť u nohou a rukou.

„Měli bysme vyrazit zpátky,“ řekl Garrovi.

„Ještě pár minut, právě se dívají do jiné holomapy.“

„Mapy? Ukaž.“ Boba se otočil se pohlédl dolů.

„To je divná mapa!“ řekl Garr. „Nic z ní nemůžu vyčíst.“

„A sakra,“ zaklel Boba.

„Co je?“

„Měli bysme rychle vyrazit ke vzduchovému uzávěru!“

„Co se děje?“ V Garrově hlasu se ozval náznak strachu.

Pak se rozječela siréna. Oba cítili její vibrace v lodním trupu.

„To je desetiminutový alarm!“ vykřikl Boba. „Sledovali hyperprostorovou mapu. Chystají se ke skoku!“

Kapitola 14

Rychleji!

Dolů, dolů –

Rychleji!

Kolem, kolem –

Boba už chlad nevnímal, a to ani trošku, přestože měl ohřívač skoro vyčerpaný.

Garr polykal vzduch, otáčel se ve vakuu a přesouval se od jednoho úchytu k jinému.

Nemluvili. Na slova nebyl čas. Spěchali na záď, kde obrovské iontové motory špinili prostor bledě modrou.

Kolik času jim zbývá? Boba nevěděl. Šest minut? Pět?

„Co se stane když…?“ zeptal se Garr, když se dostali na žebro, na kterém byl můstek.

„Když co?“

„Ty víš co! Co když se do lodi nedostaneme před tím, než skočí do hyperprostoru!?“

„Přinejlepším uvidíme záblesk světla a budeme usmaženi na prach výtryskem plasmy při deformaci hyperprostoru.“

„Přinejlepším? Co přinejhorším?“

„Přinejhorším neucítíme nic a žádný záblesk neuvidíme. Jenom se budeme rozhlížet a žádnou loď neuvidíme. Bude pryč. A my tu budeme sami donekonečna plout, dokud nezemřeme.“

Siréna stále vyla, ale oni ji slyšeli jen když se dotkli trupu rukou nebo podrážkou.

Na nejstrmějším místě na křídle šlápl Garr vedle a odletěl pryč. Boba se chytil obruby a držel se jako o život. Bezpečnostní lanko se natáhlo – a škublo Garrem zpět k Bobovi.

„Opatrně,“ varoval ho Boba. Chtěl říct „zpomal“, ale věděl, že to nemohou. Když zpomalí, jsou ztraceni.“

„Idiote!“ řekl Boba, když provaz rozmotal a pustil se dolů přes zadní část křídla.

„Omlouvám se!“ řekl Garr. „Minul jsem úchyt.“

„To říkám sobě!“ odsekl Boba. „Celé je to moje vina. Byl to hloupý nápad!“

Ztratil jsem stopu toho, co je nejdůležitější. To nájemný lovec nikdy nedělá.

Boba přes okno viděl spěchající členy posádky, údržbářské droidy čistící chodby a ve formacích utíkající klonové vojáky.

Kolik jim zbývá času? Tři minuty? Dvě?

Vzduchový zámek byl stále alespoň pět minut daleko…

„Tudy!“ vykřikl Boba. Vypadalo to jako zkratka.

Ponořil se do tmavého „kaňonu“ – mezery mezi zadními nosníky a spodními žebry – a ručkoval dál.

Byla tam tma a úchyty byly daleko od sebe. Garr připevnil Bobu a pak zase Boba Garra, takže se vždy jeden pevně držel trupu.

Boba se ušklíbl, když se dostal na druhou stranu mezery. Jeho risk se vyplatil. Vzduchová uzávěra tam byla stále otevřená, stále osvětlená a čekající na ně – jen sto metrů od nich!

Dvě stě metrů, kdyby šli po trupu. Sto, když to přeplachtí rovnou.

„Zkusme to,“ řekl Boba. „Ten poslední úsek můžeme zvládnout jedním skokem, když se do toho oba pustíme.“

„Ale co když mineme?“

„Tak zemřeme. Ale to se nám stane, i když to nezkusíme. Nemáme čas.“

Boba pohlédl na svého přítele. Byl zvědavý, jestli se na něj dívá tak vyděšeně, jako on na něj. Pravděpodobně ano!

„Dobře,“ přikývl Garr a odhodlaně pozvedl palce, „tedy na co čekáme? Jdeme do toho!“

Sto metrů vzdálený vzduchový uzávěr se zdál tak malý.

Boba smotal provaz do role, vzal Garra za ruku a řekl: „Na tři. Jedna… dvě…“

Nepamatoval si, že by řekl „tři“, ale nejspíš to řekl, protože zjistil, že se volně vznáší ve vesmíru, nepřichycení se ruku v ruce pomalu sunou k osvětlenému čtverci vzduchového uzávěru.

Oba byli zticha. Boba dokonce ani nedýchal. Bylo to jakoby kvůli jedinému slovu nebo nádechu měli svůj cíl minout a zůstat ve vesmíru.

Třicet metrů, dvacet, deset.

Jak se blížili, viděl Boba, že jejich cíl byl mnohem větší, než si myslel. Dveře měli na každé straně držáky, a tak se mohli chytit.

Hned za dveřmi na konci trupu byla anténa.

V poslední minutě se Boba natočil a zjistil, že ve skutečnosti dveře mine.

To nebylo dobré. „Je to na tobě, Garre. Až poplujeme kolem, tak se chyť toho madla.“

„Mám ho!“ řekl Garr. „Tedy skoro…“ další otočka ho dostala těsně z dosahu. Teď pluli na konec trupu.

Naštěstí měli v dosahu anténu. Boba Garrovu ruku pustil a rozmotal provaz. Jakmile prolétal kolem antény, natáhl se a popadl ji.

„Mám ji!“ zařval pro sebe i Garra. Potom se anténa zlomila.

Kapitola 15

„Nééé!“

Bezpečnostní lanko se napjalo, trhlo Bobou a Garrem k sobě a pak je roztočilo jako dětskou hračku – obří dětskou hračku, která je odhozena do nejhlubší díry všehomíra.

Do nejhlubší díry, která je všehomírem.

Odplouvali od lodi, odsouzeni k záhubě, jakmile Candaserri zmizí v hyperprostoru.

Oba se pohybovali, padali a převalovali se střemhlav od trupu lodi přímo do prázdnoty vesmíru.

Hluboko do Velkého Nic.

Kupodivu se Boba cítil klidný. Jeho panika byla pryč. Strach byl pryč. Vzpomněl si na něco, co mu otec řekl: Čím jsou věci horší, tím musíš být klidnější.

Měl pocit, jakoby stál a pozoroval kolem sebe otáčející se vesmír. Byla tu Candaserri; potom Garr na druhém konci bezpečnostního lanka; potom jen hvězdy, než zase spatřil loď.

Loď byla pokaždé trochu menší. Za jak dlouho zmizí docela? zajímalo Bobu. Hyperprostorový skok očekával každou chvíli.

„Teffe, jsi tu ještě?“

„Jo.“

„Je to skvělé být tvým přítelem.“

„Taky myslím,“ odvětil Boba. Téměř si přál, aby příteli řekl své pravé jméno. Možná na to ještě nebylo pozdě.

Zahlédl Garra, jak se přesouvá mimo jeho úhel pohledu.

Potom zase hvězdy. Všechny bílé kromě jedné oranžové.

Potom stále přítomná loď.

Oranžová hvězda? Kde se tu vzala?

Boba sledoval, jak se mu hvězda opět vyhoupla před oči. Byla přesně na půl otočky od lodi. Kdyby měl jetpack, mohl by hvězdu použít jako záchytný bod: Zaměření se na ní by zastavilo jeho rotaci a zavedlo ho až k lodi.

Ale jetpack neměl. A jen pár minut vzduchu. Pak se vyčerpá.

A najednou dostal nápad.

„Teffe? Jsi tam ještě?“

„Jo.“

„Co to děláš? Slyším nějaké cvakání.“

„Mám nápad.“

„Jaký?“

„Nemůžu mluvit. Musím šetřit vzduch. Prostě se drž provazu – a doufej v to nejlepší.“

Bobův nouzový skafandr jetpack neměl, ale měl něco, co by se místo něj dalo použít.

Zásobu vzduchu.

Boba odpojil vzduchovou nádrž a sundal si ji ze zad. Vzduch k dýchání měl už jen ve skafandru. To stačilo nejvýš na minutu.

Držel nádrž na břiše a čekal, až zase uvidí oranžovou hvězdu.

Teď! Zmáčkl ventil. SSSSSSSSSS

Otáčení se zpomalilo. Boba opět počkal, až se hvězda znovu ukáže. SSSSSSSSSSSS

Ještě zpomalil. A tentokrát, když ji spatřil, byla loď blíž. SSSSSSSSSSSSSS

Pohybujeme se! Garr se stále točil na druhém konci lana. Ale Boba byl stabilní. Přes rameno viděl loď, která se přiblížila vždy když namířil nádrž proti oranžové hvězdě a vzduch použil jako raketový pohon.

SSSSSSSSSS

Pro každou akci – jako byl unikající vzduch – existovala stejná reakce – jako byl Boba pozadu letící k lodi. Cítil, jak se lano napíná a věděl, že táhne Garra za sebou.

„Co se děje?“ ptal se Garr.

Boba neodpověděl. Všechen vzduch co měl byl zbytek ve skafandru a ten se začal vyčerpávat.

SSSSSSSSSSSSSSSS

Loď byla stále blíž. A blíž. A tam na spodku byly otevřené přetlakové dveře.

Boba znovu zamířil na oranžovou hvězdu. SSSSSSSSSSSSSSS

Blíž a blíž. SSSSSSSSSSSSSSSSSSSSSS

Vzduch ve skafandru se téměř vyčerpal. Boba lapal do dechu. SSSSSSSSSSSS. Vypouštěl vzduch do vesmíru a přitom ho potřeboval ve skafandru a v plicích…

SSSSS SSSSSSS

V nádrži vzduch docházel také. Boba přes rameno viděl loď, jak se stále blíží. Ale ne dost.

SSSSSSS

Začala se mu točit hlava. Plíce mu úplně hořely a dožadovaly se kyslíku.

Malá oranžová hvězda.

Garr na konci lana.

Loď, obrovská, blízká –

„Teffe, jsi tam? Něco nás táhne k lodi! Museli nás zahlédnout!“

SS SS SSsssss

Poslední doušek vzduchu. Zvládnou to?

„Garre, chyť madlo!“

Slyšel ho Garr? Boba narazil do dveří a odrazil se zpět do vesmíru. Natáhl se k držadlu, ale bylo z dosahu. Jen těsně!

Opět padal a tentokrát už navždy.

A právě v tu chvíli k němu z hrobky smrti a temnoty snů přišel jeho otec, chytil ho za ruku a zatáhl.

Táhl a táhl…

Bobo!

Kapitola 16

„Dobrá práce, Teffe!“

Boba se usmál. Jeho otec ho přikryl přikrývkou z hvězd a pochválil ho. Ale neví, že jeho jméno není Teff? To bylo to hloupé jméno pro…

„Dýchej, Teffe!“

Kdo sundal tu přikrývku?

„Probuď se.“

Boba otevřel oči a spatřil Garrův ustaraný obličej.

Při v přetlakové komoře. Boba měl sundanou helmu. Otevřel ústa a zhluboka se nadechl. Bylo to jako si potřást rukou se starým kamarádem.

Vzduch! Nádherný vzduch.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Ztratil jsi vědomí,“ řekl Garr. „Po tom, co jsi nás zachránil. Použít vzduchovou nádrž jako malou raketu. Bylo to skvělé.“

„Každá akce vyvolá reakci,“ řekl Boba. „Myslím, že to bylo jedno z pořekadel mého otce. Ale co skok?“

„Už jsme skočili. Cítíš?“ Garr položil Bobovu ruku na přepážku a bylo to tak: chvějivé hučení lodních generátorů pole nulové hmoty. „Skočili jsme těsně potom, co jsem nás vtáhl dovnitř. Zvládli jsme to těsně!“

„Opravdu těsně,“ řekl Boba, když si sundával skafandr. „Ale myslím, že metr je dobrý jako kilometr.“

„Další z pořekadel tvého otce?“ zasmál se Garr.

„Kde jste vy dva byli?“ zeptal se jich Ulu Ulix, když se vrátili do sirotčince. Jeho tři oči metali blesky; byl rozzlobený. „Víte, že před skokem do hyperprostoru se vyhlašuje všeobecný poplach. Měli jste se ohlásit.“

„Omlouváme se,“ řekl Boba. „Byla to moje chyba. Byli jsme v zadní pozorovací výduti. Já, no, chtěl jsem vědět, jak vypadají hvězdy v hyperprostoru.“

„Oceňuji tvou čestnost, Teffe,“ odvětil Ulu měkčeji. „Ale pravidla jsou pravidla. Oba dva se jeden den nesmíte vzdálit ze sirotčince. Už žádné procházení se kolem.“

„Ne, prosím!“ zanaříkal Garr. „Je nám deset! Nevydržíme celou tu dobu s bandou malých dětí.“

„Ukázalo se, že jedna z přetlakových komor byla otevřená,“ řekl Ulu se škádlivým úsměvem. „Vy o tom nic nevíte, že ne? Měli byste být víc opatrnější. Jestli byste se nechali chytit jak porušujete pravidla, měl bych u mistryně Glynn-Beti problémy. A to je ta poslední věc, kterou bych chtěl!“

„I pro nás,“ řekl Boba docela upřímně.

Kdykoli, když chtěl Garr potom chmurném dni Bobu najít, věděl kde hledat.

V zadní pozorovací výduti. V ZPV.

Boba pozoroval a přemýšlel. Věděl, že by měl pochopit to tajemství, o kterém si Dooku myslel, že ho zná. Pamatoval si, jak byl Dooku rozrušený, když mu Boba říkal Tyranus. Proč to bylo tak důležité?

Pak to náhle – a konečně – pochopil. Tyranus si jeho otce najal, aby mu pomohl vytvořit armádu klonovaných vojáků. Ale hrabě Dooku teď bojoval proti armádě, kterou pomáhal vytvořit. Proč by někdo stavěl armádu a pak proti němu bojoval? Boba měl stále skládanku, ale byl si jistý, že nyní má důležitý kousek – kousek, který se Dooku snažil zničit. Jako hrabě Dooku bojoval proti Republice, ale jako Tyranus pomohl pro tu samou Republiku armádu vytvořit.

Boba se rozhodl, že pro tuto chvíli tu informaci v sobě uchová. Měl instinkt svého otce pro to, aby poznal, kdy se s ní vyplatí vyjít. Byla to část otcova dědictví… k tomu nejlepšímu nebo nejhoršímu.

„Nuda,“ prohlásil Garr druhého dne zíraje ven.

Boba musel souhlasit. Hyperprostor vypadal jako neobratná dětská čmáranice vesmíru.

„Ty pruhy jsou hvězdy?“ ptal se Garr.

„Hvězdy rozmazané v prostorovém čase,“ vysvětloval mu Boba. „Jakmile se z hyperprostoru vynoříme, budou vypadat jako normální hvězdy.“

„Jako ta oranžová?“

Boba zvedl oči od knihy Údržba stíhaček. Celé dny sledoval mrňavou blikající oranžovou hvězdu téměř schovanou mezi pruhy.

„Není to hvězda,“ zavrtěl Boba hlavou. „Jestli není rozmazaná v pruhy, znamená to, že má stejnou rychlost jako my. Nejspíš nás sleduje.“

Zvláštní, pomyslel si. Přál si, aby si ji mohl lépe prohlédnout.

„Brzy to snad zjistíme,“ řekl Garr. „Ulu Ulix mě pro tebe poslal. Brzy vyskočíme z hyperprostoru a měli bysme být kde máme.“

„Tak tedy jdeme.“ Poslední věc, o kterou stál byl problém s Ulem Ulixem nebo jeho mistryní Glynn-Beti. „Radši je udržíme šťastné!“

Skok proběhl bez zvláštních příhod. Jen podivné zakymácení a chvilková závrať.

Nálada sirotků se okamžitě spravila. Boba s Garrem odešli do jídelny na jejich první bezproblémové jídlo. Oběd po hyperprostoru byl jako snídaně po dlouhém spánku. Každý bzučel vzrušením.

„Musíme být blízko Bespinu.“

Oznámení z můstku přišlo brzy. Hyperprostorový skoky byli lehce nepředvídatelné, ale opravdu jen trochu.

Po obědě šli všichni dopředu do hlavní pozorovací výduti neboli HPV, aby se podívali na hvězdy. Všichni kromě Boby. Ten se sám vydal do ZPV.

Ta malá hvězda; něco s ní nebylo v pořádku. Zvedl dalekohled a hledal v moři hvězd malé oranžové světélko.

Už nestála na místě jako v hyperprostoru. Ale přesně jak čekal ji našel přesně za zádí Candaserri.

Boba si přiblížil pohled. Byla to loď. Malá a několik kilometrů daleko, ale jasně kopírovala rychlost a kurz Candaserri.

Sledovala. Plížila se. Proč?

Oranžová barva se z hvězdného třpytu změnila na rezavý, otlučený trup.

Povědomý trup.

Boba si otřel oči. Mohlo by být vyčerpáním, že jen tak vidí věci? Nastavoval zoom, aby si loď přiblížil, dokud nespatřil podsaditá křídla, poškrábaný kokpit a zbrázděné boky. Dokonce viděl i šrámy, které loď utržila, když prolétávala skrz pás asteroidů na cestě na Geonosis.

Odložil dalekohled. Oči měl plné slz, zatímco se jeho pěsti vztekle svírali.

Tu loď znal moc dobře. Bylo to dědictví po jeho otci a byla mu ukradená Aurrou Sing.

Byl to Slave I.

Kapitola 17

„Hej, Teffe, co se děje?“

„Nic, Garre.“ Boba odložil dalekohled a obrátil se ke svému příteli, který právě vešel do ZPV. Nech si emoce pro sebe. „Jen se dívám na hvězdy.“

„Viděls něco zajímavého?“

„Nic moc. Hvězdný prach, vesmírné smetí, vždyť víš.“

„No, v tom případě pojď,“ řekl Garr. „Ulu Ulix tě hledá. Padawan chce naší pomoc se shromažďováním prťat kvůli příjezdu.“

„Příjezdu?“

„Napojili jsme se na orbit. Bespin. Konec cesty. Vítej v novém domově!“

Domov? Ne pokud do toho budu moct mluvit! pomyslel si Boba, zvedl svůj vak a šel za Garrem.

Přední pozorovací výduť byla plná posádky a sirotků zvědavě zírajících na planetu, kolem které loď obíhala.

Byla obrovská. Ve světle vzdáleného slunce měla oranžovou barvu.

„Bespin je plynný obr s metalickým povrchem hluboko pod vrstvami plynů, který je těžko dosažitelný a ještě méně prozkoumaný!“ vykládal Garr vzrušeně. „Hlavním průmyslem je těžba tibannového plynu z atmosféry. Na povrchu nic nežije. Všechna města, doly a továrny se vznášejí v oblacích a… hej!“

„Co?“

„Ty neposloucháš, Teffe!“

„Ach, promiň,“ řekl Boba.

„Zasnil ses?“

„Asi ano.“

Zasnění? Ne tak docela. Bobova mysl jela jako o závod; přemýšlel o zarážejícím objevu ze zadní pozorovací výduti.

Slave I! Viděl ho. Malá loď, kterou zdědil po otci, sledovala Candaserri – a to opatrně, zaznamenal Boba. Loď se držela v kuželovém stínu, kde ji nemohly zachytit přibližovací senzory útočné lodi, které pravděpodobně byly nastaveny na zachycování flotil a ne samostatných lodí.

Boba nad tím tiše přemítal, zatímco stál vedle Garra v zalidněné přední pozorovací výduti a pozoroval bouřlivý Bespin.

„Tady jste!“

Boba s Garrem spatřili Ula, jak se k nim prodírá davem.

„Vy dva jste odhodlaní, dostat mě do problémů, že? Nevíte, že se máte zdržovat blízko sirotčince?“

„Promiň,“ omlouval se Garr a snažil se schovat úsměv. Když měl Ulu práci, běhali po lodi volně a měli z toho užitek.

Boba neměl Jedie rád, ale Ulu byl výjimka. Rozhodl se, že se padawana zeptá na to, co viděl – samozřejmě bez toho, aby toho odhalil příliš. „Ulu, neslyšel jsi někdy o nájemné lovkyni Auřře Sing?“

„Aurra Sing? Jistě. Je – “

„Proč to chceš vědět?“ ozval se hrubý a vysoký hlas. Boba se otočil a spatřil podezřívavě si ho měřící Glynn-Beti.

Boba zaúpěl. Kdyby věděl, že je někde poblíž, nic by neříkal. „No…“

„Mluv, sirotku. Teff, je to tak? Proč se ptáš na Aurru Sing?“

„Byl jsem zvědavý. Já, no, slyšel jsem, jak se o ní zmiňuje někdo z posádky.“

„Je nepřítelem civilizace a galaktického řádu,“ řekla bothanská Jedi. „Je hledaná kvůli mnoha zločinům, lehkým i těžkým, včetně vraždy. Víc vědět nemusíš. Ulu Ulixi –“ obrátila se Glynn-Beti na Padawana. „Co ti dva dělají tak daleko od sirotčince? Zapomněl jsi na své povinnosti? Okamžitě je tam odveď.“

Ulu se uklonil. „Ano, mistryně Glynn-Beti.“

„Shromáždi zbylé sirotky. A všichni se sejdeme v hangáru jakmile si sbalí věci. Budeme odvezeni do Oblačného města.“

„Ano, mistře,“ řekl Ulu a znovu se uklonil za odcházející Jedi.

„Uf!“ ulevil si Garr, když Glynn-Beti odešla. „O co šlo?“

„Aurra Sing,“ vysvětlil Ulu. „Před Glynn-Beti to jméno neříkejte. Ona ji z dobrého důvodu zavrhuje. Aurra Sing vraždí Jedie ze sportu.“

„Myslel jsem, že nájemní lovci zabíjí jen pro peníze,“ ozval se Boba.

„Aurra Sing je jiná,“ řekl Ulu. „Říká se, že si v minulosti něco hrozného prožila a kvůli tomu Jedie nenávidí. Ať to bylo cokoli, útočí na nás, kdykoli k tomu dostane příležitost.“

„To jako pro zábavu?“ zeptal se šokovaný Garr.

„Hnusná zábava,“ odvětil Ulu. „Ale teď pojďte, vy dva. Pohyb.“

To proto, pomyslel si Boba, když šel za Garrem a Ulixem zpět do zadní části lodi. Aurra Sing loď stopuje, protože hodlá sejmout Jediho nebo dva. No, to hodně štěstí!

Rád bych věděl, co by říkala, kdyby věděla, že jsem na palubě.

Chodby byly plné posádky spěchající na svá stanoviště. Přiblížení k planetě byla pro všechny, samozřejmě kromě klonů, vzrušujícím zážitkem. Jedna planeta nebo jiná, to jim bylo jedno.

Boba je nemohl minout. Jeho bratři – tak podobní a přece tak rozdílní. Nezajímalo je, kam jdou nebo kde jsou. Zajímala je jen jejich výzbroj, úkoly a posloupnost velení. Kloni byli zcela čisté vojenství.

A tak, když přišel do hangáru pomáhaje Ulovi a Garrovi hnát mladší sirotky k raketoplánu, byl Boba překvapen, když spatřil svého starého známého CT-4/619, jak pracuje. Voják přemalovával výsostné znaky a vojenské označení malého raketoplánu, který měl vzít sirotky dolů.

„Pamatuješ si na mě?“ zeptal se ho Boba.

„Ne,“ odpověděl CT-4/619. „Měl bych?“

„Ne, jen jsem byl zvědavý,“ řekl Boba. „Co to děláš?“

„Demilitarizování,“ odpověděl klon.

„Proč?“ zeptal se vždy zvědavý Garr.

„Bespin,“ odvětil CT-4/619. „Nechtějí žádné válečné znaky.“

„Vládcové Bespinu chtějí na svém světě udržet neutralitu,“ řekla Glynn-Beti. Bothanská Jedi se přiblížila úplně neslyšně. Jako obyčejně Bobu znervózňovala. „Máme dovoleno vysadit tady sirotky, ale nesmíme si dolů vzít zbraně nebo provádět jakékoli vojenské aktivity.“

„Ani vaše světelné meče?“ zeptal se Boba, který si všiml jediské zbraně pod jejím pláštěm.

„Na zbraně jediských mistrů se místní pravidla nevztahují,“ řekla Glynn-Beti s povýšeným zachmuřením. „A teď na palubu!“

Kapitola 18

Raketoplán opustil Candaserri a zažehl brzdící trysky, aby zpomalil vstup do atmosféry. Dvacet jedna sirotků bylo připoutáno na sedadlech a chvěli se radostí a vzrušením, zatímco se kolem raketoplánu začaly převalovat první chomáče vzduchu.

Jak se člun ponořil do mraků hlouběji, mdlý hvízdavý zvuk se změnil v řev. Bylo to děsivé a radostné. Sirotci dělali střídavě ááách a óóóch, když je rudé a žluté, oranžové a hnědé mraky míjely.

V dálce Boba zahlédl záblesk světla. „Bouřka,“ ozval se Garr, který jako vždy ochotně poskytoval informace. „Bespinské bouře jsou nejvražednější v galaxii.“

Bouři nechali za sebou a klesali stále dolů a dolů… do prostředního pásma atmosféry, kde byla veškerá populace Bespinu.

Boba měl vždy rád přistávání – klesání na novou planetu. Ale tentokrát mu hlava vířila pocity.

Byl nedočkavý začít s pátráním po Auřře Sing, která nebude daleko.

Ale v tu samou chvíli si uvědomil, že bude postrádat život na Candaserri. Byl nucen žít ve lži jako „Teff“. Ale poprvé a jedinkrát v životě měl přítele. Někoho, s kterým mohl objevovat, povídat si s ním a sdílet tajemství (samozřejmě jen do určitých mezí).

Bylo to nádherné – ale teď nastal čas, vrátit se ke své pravé identitě.

Byl synem Janga Fetta, nejlepšího nájemného lovce v galaxii.

A zamýšlel získat zpátky svou loď!

Přistáli na Přístavišti na bytostmi se hemžících centrálních patrech. Sotva se spustily rampy, ukázali se uniformované úřednice a ptaly se Glynn-Beti po dokladech.

Glynn-Beti se natáhla přes holopad a ukázala na mladší sirotky, kteří byli vyrovnáni u dveří – a potom na Bobu.

Něco jim pošeptala a ony se na Bobu podívaly. Jedna zavrtěla hlavou; další přikývla.

Co jim říkala? vyplašil se Boba. Plánoval si, že počká a pak, až se nikdo nebude dívat, uteče; ale co když se tam nikdy nedostane? Co když jim Glynn-Beti řekla, aby nejdřív prověřili jeho identitu?

Boba přeměřoval rampu. Jedi a důstojníci byli otočeni zády. Kdyby proklouzl, mohl by zmizet v davu dřív, než někdo pozná, co se stalo. To by mělo být pár minut než zjistí, že je pryč.

Byl tu jeden problém. Jak by mohl odejít, aniž by řekl sbohem svému prvnímu a stále jedinému příteli?

Výběr mezi přátelstvím a svobodou.

Boba si vybral svobodu.

Kapitola 19

„Teffe!“

Nemohl tomu uvěřit – Garr ho zradil! Jeho nejlepší přítel ječel a zburcoval Jedi!

Boba sklonil hlavu a rozběhl se napříč davem.

Přístaviště bylo bludiště úzkých uliček lemovaných obchody s kradeným zbožím, zbraněmi, zakázaným kořením a falešnými dokumenty; všechno na prodej komukoli s kredity.

Bylo to perfektní místo, kde zmizet.

Boba se ohlédl a spatřil za sebou běžet jednu úřednici. Ale bylo snadné ji setřást – několik náhlých kliček, zahnout do úzké uličky a Bobu pohltil chaotický dav rozličných bytostí, kde to šumělo stovkami jazyků.

Dokázal to! Zpomalil a přinutil se dýchat klidněji, aby nikdo nepoznal, že běžel. Byl neviditelný, protože nikdo se o desetiletého nezajímal.

Kromě dalšího desetiletého.

„Teffe!“ Bobu někdo chytil za rameno.

Boba se otočil, pozvedlé pěsti, v bojovém postoji, připraven se bránit všem Jediům světa nebo bezpečnostním droidům, klonovým vojákům, úředníkům nebo…

Byl to Garr.

„Zapomněl sis vak,“ řekl a podal mu dědictví po otci.

Boba byl ohromený. Byl tak zmatený, tak zpanikařený? Bylo to jistě porušení kodexu nájemného lovce: za každé situace zůstat klidný.

Boba sklonil pěsti k bokům. „Díky,“ řekl a vzal si od Garra svůj vak.

„Proč utíkáš?“ ptal se Garr. „Pošlou nás na pěkné místo, to se vsadím.“

Boba nic neříkal; nevěděl, kde začít.

„Glynn-Beti už z toho bude šílet. Radši bysme se měli vrátit než – “

„Garre!“ popadl ho Boba za ruku. „Pojď.“

„Kam? Proč?“

„Prostě pojď. Vysvětlím ti to!“

Centrální patra Oblačného města byly na okrajích otevřené větru a vzduchu. Boba, tahaje Garra za ruku, mířil k parku, který měl místo podlahy transpariocelovou bariéru oddělující je od proudících mraků. Odtud bylo snadné říct, proč mělo Oblačné město pověst jednoho z nejkrásnějších měst galaxie.

„Co se tady děje?“ zeptal se Garr, když se Boba usadil na lavičku a svého přítele vedle sebe. „Teffe, řekni!“

„Za prvé,“ řekl Boba, „se nejmenuju Teff.“

„Ne? A jak tedy?“

Boba se nechtěl vytasit s další lží, ale s pravdou ven také nechtěl. „Na tom teď nesejde. Musím ti říct něco důležitějšího.“

„Ty nejsi sirotek?“ hádal Garr.

„Jsem. Jenom nejsem ubohý sirotek, který chce, aby ho Jediové zachránili.“

„Ale proč ne? Když ti chtějí pomoct…“

„Říkal jsem ti, že mého otce zabili, ale neřekl jsem ti jak. Byl zabit Jedim. Viděl jsem to.“

Garr polkl. „Tvůj otec byl… špatný?“

„Špatný? Byl dobrý,“ zvyšoval Boba hlas.

„Ale Jediové jsou dobří,“ řekl Garr. „Jsou to strážci míru a…“

Boba začal chápat, jak je to beznadějné. Tohle Garr nikdy nepochopí.

„Bylo to nedorozumění,“ napadlo ho. „Ale i kvůli tomu s Jedii nemůžu zůstat.“

„Můžeš zůstat se mnou!“ řekl Garr. „Moji rodiče se pro mě brzy vrátí, vím to! Ujmou se tě! Mohli bychom být bratři. Nebo bratr a sestra. Nebo cokoli.“

Boba zavrtěl hlavou. „Jsi opravdu můj přítel, ale já si přítele nemůžu dovolit. Mám svou cestu, jen pro sebe. Musím jít jen svou cestou.“

„Ale…“ Garrovy velké hnědé oči se zalily slzami.

„Musíme si říct sbohem,“ řekl Boba.

„Dobře!“ ozval se hlas, který byl tak povědomý jako děsivý. Už podruhé Boba na rameni ucítil něčí ruku. Akorát, že tahle byla studená se stiskem oceli.

„Boba Fett.“

Boba se kvůli sevření otočil pomalu. Spatřil sněhově bílou kůži, černé oči lemované černí, svalnatou, ale ženskou postavu v rudé kombinéze a oholenou hlavu ozdobenou na temeni jediným dlouhým pramenem jasně červených vlasů.

A planoucí zlostné oči.

„Aurra Sing!“ Byla to nájemná lovkyně, která ho chytila a ukradla mu loď. „Věděl jsem to! Viděl jsem Slave I, jak pronásleduje Candaserri.“

Boba se pokusil vykroutit, ale Aurra ho držela pevně. Pak ji Garr začal kopat. „Nech ho! Dej od něj ruce pryč!“

„Kdo je to?“ zeptala se Aurra a zvedla Garra za vlasy, takže mohl kopat leda ve vzduchu. „Mám to zabít nebo jenom hodit přes okraj?“

Natáhla se s Garrem přes zábradlí a podržela ho nad tím tisícem kilometrů prázdného vzduchu.

„Ani jedno!“ vykřikl Boba, který se konečně osvobodil. Dal si ruce v bok a vzdorně na Aurru Sing pohlédl. „Garr je můj přítel. To ty nejsi. Co mi chceš?“

„Chci ti dát nabídku, kterou nemůžeš odmítnout,“ řekla. Prudce Garrem škubla a posadila ho zpátky na lavičku.

„Uf!“ ulevil si Garr. „Co se děje? Kdo jsi? Kdo je Boba Fett?“

„Tvůj malý přítel je příliš šťouravý,“ řekla lovkyně Bobovi a na Garra se ani nepodívala. „Ty a já máme o čem jednat, tak mu řekni, aby vypadl.“

„Jdi,“ řekl Boba svému příteli. Snažil se udržel si chladný hlas. To byla jediná možnost, jak přimět Garra odejít. „Říkal jsem ti, že nemůžu mít přátele. Slyšels co říkala. Zmiz.“

Garr nechtěl. Přesvědčilo ho, až když Aurra sáhla po svém blasteru.

„Sbohem,“ rozloučil se Garr smutně.

Boba si dovolil se s ním upřímně rozloučit. V srdci cítil opravdovou bolest.

„Co je to za nabídku?“ otočil se Boba k Auřře, když Garr odešel. „Jediné co po tobě chci, je moje loď.“

„V tom případě se dohodneme,“ řekla Aurra. „O tom moje nabídka je – vrátit ti tvou loď.“

„Slave I.“ Bobovi se rozšířily oči nadějí a vzrušením. „Kde je?“

„Tady ne.“ Aurra přeletěla očima ostatní bytosti na terase. „Moc očí a uší. Je tu město jménem Tibannapolis. Není odtud daleko. Sejdeme se tam zítra v poledne.“

„A když tam nebudu?“

„Budeš, jestli chceš ještě Slave I vidět,“ odpověděla Aurra. Hodila Bobovi minci. „Tady – dobrá záruka nabídky To ti umožní najmout si oblačné vznášedlo, které budeš potřebovat na nalezení Tibannapolis. Hledej mě u staré rafinerie známé jako Revolský skok. Jestli se ukážeš s Jedii nebo úředníky, dohoda se ruší a ty už nikdy svou krásnou loď nespatříš. Teď se musím věnovat obchodu.“

Potom se švihnutím vlasů a bez jediného slova rozloučení odešla.

Kapitola 20

Sto kreditů.

Boba zkontroloval ceny a zjistil, že mu to jen tak tak stačí na to, aby si najal vznášedlo a ještě mu trochu zbylo na malé jídlo. To prodlužoval jak jen to bylo možné, zvědav, co bude dělat než bude čas na schůzku s Aurrou Sing. Věděl, že by se měl vyhýbat Jediům, kteří ho jistě hledají – a také přemýšlel, proč mu Sing chce loď vrátit. Musí chtít něco na oplátku a nebo je to past. A co když byla chycena Jedii? Naneštěstí to nemohl zjistit.

Zítřejší poledne – vypadá to jako zbytečná ztráta času. Ale nebyla. Bespin měl tak rychlou rotaci, že den trval jen dvanáct hodin. Boba měl sotva čas si na lavičce zdřímnout, než byl čas jít.

*

Oblačné vznášedlo bylo malé a elegantní: dvě otevřené kokpitové kabiny nebo gondoly spojené třímetrovou osou, která nesla repulzorový motor. Boba si vybral, že bude sedět v kokpitu s řidičem, malým a pichlavým Ugnaughtem, který, jak si Boba myslel, byl bespinským domorodcem.

„Vy jste odtud?“ zeptal se, jen aby udržel konverzaci… a možná se i naučil pár věcí o této planetě.

„Byli jsme sem přivedeni Lordem Figgem,“ řekl řidič. „Za naší pomoc s vybudováním Oblačného města nám dal svobodu. Jsme mu za to velmi vděční…“

Řidič pořád něco hučel, ale Boba se víc zajímal o jednoduché ovládání vznášedla: volant, který se přimáčkl pro klesání, přitáhl pro stoupání a točil pro zatáčení.

S tímhle bych mohl létat lépe než on!

Jak se Oblačné město v dálce zmenšovalo a vznášedlo prolétávalo kolem mnohobarevných věží mlhy a páry, začal Boba oceňovat exotickou krásu a přitažlivost Bespinu. Atmosféra byla řidší a tenká, a tak bylo na létání nebo vznášení potřeba jen málo energie. Díky její hustotě, vše co spadlo, padalo pomaleji.

Evoluce tu vytvořila tisíce forem malého barevného života, který se se šťastnou bezstarostností krmil jeden na druhém. Boba viděl i větší stvoření. Obrovské beztvaré vznášející se pytle měnících se barev. Byli opatrováváni muži na netopýřích zvířatech.

„Křídlatí jezdci,“ řekl řidič. „Jezdí na thrantách. Nejsou na Bespinu původní. Ale to jen málo z těch, co jsme tady. My Ugnaughti jsme sem byli ve skutečnosti přivezeni…“

„To už jste říkal.“

„Promiň. Prostě jsme tady našli svobodu a jsme za to velmi vděční…“

„To už jste říkal,“ opakoval Boba a koukal z okna. „Támhle. Co to je?“

Oblačné vznášedlo se ve spirálách snášelo skrz mraky. Pod ním Boba spatřil obrovský, kulatý, zrezivělý vrak kovu a plastu, který se nakloněný vznášel.

„Tibannapolis,“ odpověděl řidič. „Jezdím sem alespoň jednou týdně.“

Vypadalo to, jako by bylo celé opuštěné město tvořené škrábanci na plátu, který má každou chvíli sklouznout do odpadní jámy. „Proč sem někdo jezdí?“ zajímalo Bobu.

„Sběr suvenýrů,“ vysvětlil řidič.

„Můžete mi říct, kde je Revolský skok?“

„Můžu udělat něco lepšího,“ řekl Ugnaught. „Vezmu tě tam.“ Místo, aby proletěl mezi zničenými budovami, klesl pod město. Když Boba vzhlédl, uviděl zrezivělé zbytky dolů a továren na zpracování tibannového plynu. Spodek města byl pokrytý řasami, rostlinami, které se řasami živily, létajícími zvířaty, které se živily rostlinami a rostlinami, které se živily zvířaty, co se živily rostlinami.

Tohle je tvrdá realita, pomyslel si Boba. Musím se zachovat jako otec a být také tvrdý.

Revolský skok byl na okraji města – část věže, která se jako zlomený zub vykláněla nad prázdnotou.

Najednou – oranžová skvrna, hladký čumák, krátká a silná křídla, známě milovaný tvar…

Slave I. Tady je! Seděl na zohýbaném plátu pod zakroucenou věží Skoku.

A vedle něj stála Aurra Sing.

Jako obvykle se tvářila hrozivě, rudé vlasy jí v matném světle procházejícím přes mraky zářily. Šílenec, pomyslel si Boba. Ale proč? Zdálo se, že ten hněv je účinnější než jakákoli pomoc.

Jangovým stylem bylo zůstat klidný. A já takový také budu, pomyslel si Boba.

Když vznášedlo zpomalilo, kleslo a přistálo, Bobu překvapilo, že je rád, že Aurru vidí.

Bylo by hezké mít přítele jako byl Garr. Ale co bylo dobrého na příteli, před kterým jste museli skrývat pravdu?

Aurra Sing nebyla přítel ani zdaleka; ale koneckonců věděla, kdo Boba byl.

„Chceš abych počkal?“ zeptal se řidič, když přistáli a spodek vznášedla zarachotil na oceli.

„Ne,“ řekl Boba, vzal si svůj vak a hodil mu poslední kredit. „Drobné si nechte.“

„Hej, díky, kámo,“ řekl Ugnaught. Boba zjistil, že ho natáhl. Ale záleželo na tom? Slave I byl zpátky!

Zamával Auřře. Ona samozřejmě nezamávala. Příliš zaměstnaná mračením se na galaxii. Bobu zajímalo, co by se stalo, kdyby se galaxie zamračila zpět.

A to se skutečně stalo.

BUM! BUM!

Blízko Aurry Sing dopadly dvě laserové střely. Další blízko vznášedla.

Ugnaught vyskočil ven a uháněl do bezpečí blízké budovy. Aurra se přikrčila a dívala se nahoru. Boba se rozběhl za ní a sledoval její pohled.

Z mraků se vynořilo vznášedlo Bespinské vzdušné hlídky a pálilo na Slave I.

„Zradils mě!“ křičela Aurra Sing. Sáhla na bok a vytáhla blaster. Pak se rozběhla ke Slave I.

„Počkej!“ vykřikl Boba a běžel se za ní. „Nic jsem jim neřekl. Jak si můžeš být tak jistá, že to je nějaký Jedi?“

Když Aurra sklápěla rampu, ušklíbla se. „Kdo jiný by mě chtěl zabít? A tak bídně selhal?“

Boba ji dohnal. „Teď odtud můžeme vypadnout.“

„Promiň, chlapče, dohoda se ruší!“ prohlásila Aurra. „Zrušils jí, jakmile jsi Jediům řekl, kde se setkáme.“

„Nikdy jsem nic nikomu neřekl! Já to nebyl!“ Boba hodil vak dovnitř. Motory už běžely. Aurra Bobu popadla a vyhodila ho z lodi. Spadl na ocelový plát vznášejícího se města tak prudce, že si vyrazil dech. Než vyskočil na nohy, rampa se zavřela, motory zaburácely a loď se vznesla.

Boba měl sotva čas uskočit před výtryskem plamene.

„Vrať se!“ pohlédl nahoru. Slave I stoupal k mrakům s hlídkovým člunem v závěsu. Zuřila bitva. Obě lodi plivaly střely, až se nebe zbrázdilo laserovými výstřely.

Boba se toho chtěl zúčastnit. Chtěl zase sedět u ovládání své lodi. Ale jak?

Bezmocně svíral pěsti a sledoval oblohu.

Pak si vzpomněl na oblačné vznášedlo.

Přitáhnout pro stoupání, přimáčknout pro klesání. Snadné.

Boba se pustil do zuřivého pronásledování hlídkového člunu, který zase zuřivě pronásledoval Slave I. Věděl, že jestli se dostanou do vesmíru, nebude mít žádnou šanci. Ale v tenké bespinské atmosféře byly všechny lodě relativně pomalé.

S oblačným vznášedlem se mu létalo směšně snadno. A hladce manévrovalo. Boba cítil, jak mu vzrušením buší krev v žilách. Bylo skvělé být opět u ovládání lodi, i když šlo jenom o malé turistické vozítko.

Boba strmě vystoupal a dostal se skrz mraky zkratkou. Hádal správně: dostal se nad Slave I, kde ho Aurra Sing nemohla vidět. Zpomalila téměř na vznášení.

Něco chystala.

Boba sledoval, jak zaletěla do hustého mračna a tam čekala. Brzy spatřil, na co čekala.

Uviděl hlídkovou loď, jak krouží v mracích a hledá Slave I. Pilot mohl sotva vědět, že z pronásledovaného se stal pronásledovatel a že se Aurra Sing chystá k útoku.

Se zadrženým dechem Boba sledoval, jak hlídkový člun prolétává mraky. Za chvilku přijde laserová palba a zničené trosky a roztrhaná těla posádky hlídkového člunu budou pomalu padat do hlubin bespinské atmosféry, kde budou rozdrceni tlakem a navždy ztraceni v jedovaté polévce těžkých plynů.

A bude to! pomyslel si Boba. Pak člun uviděl zblízka a zjistil, kdo sedí uvnitř. U ovládání seděl bespinský pilot, zatímco rozkazy mu udílela Glynn-Beti. Vedla ní byl Ulu Ulix a vedle něj Garr.

Takže to byl Garr, kdo mě zradil! Musel Jediům říct všechno! Ale přesto… můj přítel. Teď žádné pochybnosti, to by mohlo pomoct…

Ještě pár metrů a octnou se v dohledu Aurry Sing.

Na přemýšlení nebyl čas. Boba přitlačil volant a začal stále rychleji a rychleji klesat. Proletěl těsně kolem čumáku hlídkové lodi. Pilota to tak překvapilo, že strhl loď z kurzu zrovna ve chvíli, kdy Aurra vystřelila.

Kapitola 21

– a o pár centimetrů minula.

Oblačné vznášedlo bylo malé, ale také neuvěřitelně manévrovatelné. S hlídkovým člunem za sebou klesl Boba pod město a zavedl vznášedlo do lesa volných řas, kde za tisíci šlahouny, z nichž některé byly stovky metrů dlouhé, bylo všechno neviditelné.

Hlídková loď byla hned za ním. Po rychlém prozkoumání ho nechali být a nejspíš se vrátili k hledání Aurry Sing. Byl zvědavý, jestli si uvědomili, že jim zachránil život. Nelitoval toho, i když přemýšlel, jestli to bylo chytré. Kdyby Aurru Sing nechal, aby je rozstřílela na kusy, asi by s ní teď seděl ve Slave I.

A teď byl v plevelu. Nebyl nikde a neměl kam jít. Desetiletý chlapec v ukradeném vznášedle. Žádné peníze, žádní přátelé; dokonce ani neměl svůj vak. Co to bylo?

Boba nebyl jediný, kdo se v plevelu schovával. Slave I prolétával skrz a tiše se prodíral listovím. Schovávala se tu Aurra před hlídkovým člunem nebo ho pronásledovala? To nevěděl.

Oblačné vznášedlo nemělo komunikační jednotku. Ale záleželo na tom? Boba si byl jistý, že by s ním Aurra stejně nemluvila. Byla přesvědčená, že ji zradil – a i když si myslela, že ji zradil tím, že Jediům řekl, kde ji hledat, teď ji zradil tím, že překazil její léčku.

Jestli mě zahlédne, uletí. Nebo hůř, sestřelí mě.

Jedině, kdybych se na ní pověsil, pomyslel si Boba. Pak, když ji sledoval, jak pomalu pluje k okraji plošiny, přemýšlel o svých možnostech.

Zůstal skrytý ve visících šlahounech a následoval Slave I pod spodkem opuštěného města. Teď už bylo jasné, že se Aurra před Jedii schovává. Vznášela se, trysky téměř vypnuté. Ztratila snad nervy?

Boba věděl, že jakmile budou Jediové pryč, zapne výkon na plno a odletí do vesmíru.

Jestli to má fungovat, tak se musím pohnout, pomyslel si. Bylo to jen dostat šanci, ale v tom byl Boba dobrý.

Právě přelétávala kolem. Boba počkal, ruku na okraji otevřeného kokpitu, až bude Slave I přesně pod ním.

Pak se postavil.

A pak skočil.

Jak padal, nejprve pomalu, ale stále rychleji a rychleji, sledoval loď pod sebou.

Byla malinká; Bespin byl obrovský.

Jestli mine, bude padat tisíc kilometrů, než jeho lebka praskne jako vejce.

Kdyby minul. Ale nepočítal s tím, jak Slave I klouzal ke straně. Minul jen o pár metrů. Spatřil šok na tváři Aurry Sing, když prolétal kolem. Mohl si jen představovat hrůzu, kterou ona viděla v té jeho.

Zaslechl zahučení motorů, jak přidala plyn a klesla pod něj. Zaslechl cvaknutí a zavrčení, jak otevřela průlez a nastavila ho pod ním jako síť.

Uf! Boba dopadl na svůj vak, který tam předtím hodil; díky bitevní helmě a knize byl tvrdý jako skála.

Průlez se zavřel.

V bezpečí! usmál se Boba – pak spatřil, jak se Aurra mračí.

„Kdybych nevěděla, že jsi syn Janga Fetta,“ řekla, „přísahala bych, že ses snažil Jedie zachránit zmařením mého malého překvapení.“

„Já jen chci zpět svou loď,“ řekl Boba. „Je mi jedno, koho zabíjíš.“ To byla lež – Boba nechtěl, aby zabila Garra, nebo Ula. Ale zase nebyla tak velká.

„Dobře,“ řekla Aurra. „Jdi k ovládání.“

„Co?“

„Ty víš, jak se s tímhle létá, je to tak? A já jsem lepší střelec než ty. Abychom se odtud dostali, musíme spolupracovat.“

To mu nemusela říkat dvakrát. Vzal svůj vak a vyškrábal se do pilotního sedadla. Cítil se skvěle, když mohl opět spočinout na známém ovládání Slave I.

„Vezmi nás nahoru a ven. Uvidíme, jestli tam naši přátelé ještě jsou.“

Byli tam.

K-RANG! KA-RANG!

Boba zaznamenal laserové střely ze dvou stran. K hlídkovému člunu se přidaly stíhačky z Candaserri. Měli šanci chytit nájemnou lovkyni, která zaútočila na tolik Jediů.

Aurra palbu opětovala, ale minula. Boba vehnal loď do vývrtky a ponořil ji do mraků.

„Trochu vakua!“ řekla Aurra. „Zamiř do vesmíru.“

„Ne s těmi stíhači za námi!“ vykřikl Boba. „Tam nahoře se nemáme kam schovat.“ Napočítal čtyři. Jediové zavolali o posily a také je dostali.

„No ani tady nejsme úplně neviditelní!“ zaječela Aurra v odpověď. „Obklíčili nás – a blíží se bouře. Bespinské bouře jsou nebezpečné.“

To by nám možná mohlo pomoct, pomyslel si Boba.

Zkontroloval radar. Támhle – monstrózní bouře tyčící se ze spodních vrstev atmosféry až ke spodním vrstvám vesmíru. Byla plná blesků a točila se jako nadzvuková špička.

„Drž se!“ křičel Boba a vyletěl z mraků mezi čekající stíhačky.

KA-RANG!

KA-RANG!

Boba se vrhl mezi laserové výboje plivané čtyřmi – ne, šesti – ne, osmi! – stíhačkami a hlídkovým vznášedlem Oblačného města.

„Teďs tomu dal!“ křičela Aurra. „Všichni nás viděli.“

„Ne nadlouho,“ řekl Boba a myslel při tom na otce. „Nikdo nepoletí tam, kam my!“

Kapitola 22

Naprostá tma.

Potom oslepující světlo.

Slave I se otřásl, zatočil, zaskřípal a zasténal.

Motory byly zbytečné. Se silou bouře se měřit nemohly. Loď letěla tam, kam ji bouře poslala, což bylo dolů, dolů, dolů…

Slave I byl stavěný na to, aby vydržel vakuum vesmíru, a ne, aby přečkal nesmírný atmosférický tlak plynného obra jako byl Bespin. Na průzoru kokpitu se objevila prasklina; Boba ucítil štiplavý jedovatý puch.

„Drtí nás to!“ křičela Aurra. „Myslela jsem, že míříme do vesmíru!“

„Já taky,“ odpověděl Boba.

Jejich hlasy byly brzy přehlušeny ječením větru. Boba se loď snažil udržet a zachránit jim holý život. Slave I se třásl, klepal, otáčel a převaloval. Blesky kolem nich létaly v obrovských ničících vlnách jako světelné vlnobití.

Boba viděl: Obličej Aurry Sing se odrážel v průzoru a poprvé vypadal vyděšeněji než naštvaně. Ten pohled ho vyděsil. Věděl, že jeho tvář svědčí o ještě větším strachu.

Pak bylo náhle po všem.

Ticho bylo děsivější než hluk. Boba věděl, že je mrtvý – všude viděl hvězdy.

Studené, malé, tiché hvězdy.

„Dokázali jsme to,“ řekla Aurra. „Dobrý let – na hloupého kluka.“

Boba neodpověděl. Byl úlevou zesláblý. Dokázali to. Slave I vyletěl do vesmíru. Odvážná malá loď vyšplhala na stěnách bouře až na bespinský orbit. Nikdo je nemohl sledovat.

„Musíme si promluvit,“ řekl Boba. Byl vyčerpaný, ale cítil novou odvahu. „Tohle je moje loď. Chci ji zpátky. Hned.“

„Později,“ zasmála se Aurra Sing. „V tomhle systému je několik planet, na kterých budeme méně nápadní. Ledaže bys tu chtěl počkat, až si nás Candaserri všimne?“

Kapitola 23

„Já a tvůj otec jsme nebyli zrovna přátelé,“ řekla Aurra, když se napojili na orbit temné planety; sestry Bespinu, který byl pořád v dálce vidět. „Nájemní lovci přátele nemají. Ale respektovala jsem ho. Opravdu se toho držel. Žádné sentimentální závazky, žádná věrnost.“

„Jako ty?“ zeptal se Boba.

„Něco takového – a něco jako ty,“ odvětila Aurra. „Rozvíjíš některé jeho lepší kvality. O ty se já nestarám. Naše cesty se zkřížily z nutnosti.“

Boba byl zvědavý, co to má znamenat. „Tak je zase odkřížíme,“ řekl. „Tohle je moje loď. Vyber si planetu, já tě tam vysadím; rozloučíme se.“

„A zbavíme se jeden druhého,“ řekla Aurra. „Ale nejdřív máme společnou práci. Ty, já a tvůj otec Jango Fett.“

„Můj otec?“

„Byl bohatší, než kdo věděl. Nechal si kredity a ukryté poklady po celé galaxii. Je to tvoje, Bobo. Vše, co musíš udělat, je vzít si to.“

„Kde?“ zeptal se Boba. Srdce mu vzrušeně bilo.

Aurra Sing se usmála. „Na několika místech. Náhodou vím kde. Proto jsme tým. Já mám koordináty a ty máš kódy.“

„Kódy? Já žádné nemám.“

„Tvá DNA a sítnicový vzor jsou ty kódy. Tvůj otec se chtěl ujistit, že si poklad vyzvedne jen jeho syn.“

„Proč bych ti měl věřit? Jak to všechno víš? Už jednou jsi mi ukradla loď a zradila Dookovi.“

„Věřit mi? Byl bys hlupák, kdybys mi věřil. Myslíš, že já ti věřím?! Jsi koneckonců Jangův syn. Najdeme poklad a rozdělíme si ho půl na půl. Tak to je, chlapče. Pak si půjdeš po svých.“

„Půl na půl? Ale to je moje!“ Boba byl zvědavý, jestli někdy uvidí tu půlku, kterou mu slibovala.

Aurra se usmála. „Co máš na výběr? Leda bys chtěl počkat, až ten poklad najde někdo jiný.“

Bobu také zajímalo, jestli Aurra ví, že Jango Fett měl desetitisíce synů. Věděla, že vše, co jí stačí udělat je unést klonového vojáka? Ale co mu otec říkal? Nebyl on jediným neupraveným klonem?

„Dobře,“ řekl Boba. „Ujednáno. Jsme tým – pro teď.“

„Všechno je ‚pro teď‘, chlapče,“ odvětila Aurra. „Takže vzhůru na první stanoviště. Až budeme v hyperprostoru, můžeme se trochu prospat. Až se budeš dívat jinam, vložím koordináty. A tím myslím dívat se jinam!“

Jakmile skočili do hyperprostoru, šla Aurra spát, přičemž hlasitě chrápala.

Boba seděl na svém vaku a pozoroval hvězdné šmouhy. Byl také unavený, ale cítil se trochu dobře. Dostal zpět svou loď a vak. Byl na cestě k získání zbylého dědictví jeho otce. Měl přítele, a i když to byl jeho přítel, už ho nikdy neuvidí.

Unikl hraběti Dooku… ale na jak dlouho? A ve společnosti Aurry Sing bude Jedii teprve pronásledovaný.

Aurra Sing určitě přítel nebyla. Ale byla užitečná. A koneckonců jí něco věřit mohl – být nedůvěřivý!

Boba Fett věděl, že musí zůstat ve střehu.