STAR WARS

Boba Fett 3: Labyrint klamu

Elizabeth Hand

Překlad Shred Naki

Úvod

Ten sen byl pořád stejný. Boba Fett o něm vždy přemýšlel jako o Snu, protože to byl jediný, který si pamatoval. A jediný, který si chtěl pamatovat.

Ve Snu jeho otec, Jango Fett, žil. Ukazoval Bobovi, jak držet blaster. Tupá šedá zbraň byla o mnoho těžší, než si Boba myslel, že může být.

„Takhle,“ říkal Jango. Neměl mandalorianskou helmu, a tak Boba viděl jeho hnědé oči, chladně inteligentní, ale ne chladné. Ne, když se dívaly na svého syna. Když jeho otec držel blaster, zdál se bez váhy, jako smrtící prodloužení jeho paže. Podal zbraň Bobovi, který se snažil udržet ruku v klidu.

„Vždy si buď jistý, že zbraň držíš pevně,“ pokračoval Jango, „nebo ti ji nepřítel vyrazí. Takhle – “

Rychlý pohyb a blaster Bobovi vypadl z ruky. Boba zděšeně vzhlédl, očekávaje pokárání, ale jeho otec se usmíval. „Pamatuj, synu – nikomu nevěř, ale každého využij.“

Pak se Boba probouzel. Někdy byly otcovy rady jiné a někdy byla jiná zbraň. Vrhač šipek, nůž nebo raketa. Ale jedna věc se neměnila.

Boba se ze Snu vždy vzbudil. A jeho otec byl opět mrtvý.

Kapitola 1

„Bobo! Odpočítávání skončilo! Potřebuju tě – jsme v konečném přibližování.“

Boba ospale vzhlédl ze svého místa v kokpitu Slave I. Tam, kde vždy u ovládání seděl jeho otec, se nad konzolí hrbila nájemná lovkyně Aurra Sing. Sledovala monitor. Byl plný pro Bobu nesmyslných symbolů – koordináty jejich cíle byli zakódované.

„Ano!“ zamumlala Aurra Sing triumfálně. „Jsme skoro tam.“

Ohlédla se na Bobu a rychle se zas odvrátila. On nemusel vědět, kam měli namířeno.

To byla součást dohody. Aurra Sing je sem vezme podle koordinátů, které objevila v databance Slave I. Koordináty byly součástí komplexního systému – ve skutečnosti mapy pokladu – který ukazoval, kde všude v galaxii Bobův otec ukryl velkou sumu kreditů a vzácných kovů.

Jango Fett byl nájemný lovec – extrémně úspěšný nájemný lovec. Také byl extrémně chytrý. Trénován jako velký mandalorianský válečník se naučil tu nejdůležitější lekci ze všech: Připrav se na nejhorší. A tak se ujistil, že jeho mladý syn Boba bude mít po jeho smrti k bohatství přístup. To nemohl získat nikdo jiný, protože jako přístupové kódy byly vybrány Bobova DNA a sítnicový vzor. Jelikož byl Boba jediný neupravený klon svého otce, jako jediný s ním sdílel čistý genetický materiál.

Ale Boba nevěděl, kde je jmění uloženo. Věděla to jen Aurra Sing, která se dostala do záznamů lodě jeho otce. Lodě, která by teď měla patřit Bobovi Fettovi.

Boba se ostražitě zadíval na osobu vedle něj. Její jediný pramen rudých vlasů zářil proti mrtvolně bílé kůži. Její oči blýskaly jako dvě slunce.

„Je jedním z nejsmrtonosnějších bojovníků, jaké jsem znal,“ řekl před lety Bobovi Jango. „Byla trénovaná na Jediho, ale z nějakého důvodu je nenávidí víc, než kohokoli jiného v galaxii – a to něco znamená! Nikdy ji nezkřiž cestu, synu. A hlavně jí nikdy nevěř.“

Boba Fett ji také nevěřil. Kdo by mohl? Aurra Sing byla hubená, svalnatá a kostnatá jako kuatský aristokrat, ale nebezpečná jako mentellianský savrip. Byla samostatnou lovkyní a vražedným predátorem.

Jako můj otec. Jako jednou já, myslel si Boba. Jeho pohled se změnil na obdivný – ale byl moc chytrý na to, aby Aurru nechal, aby si ho všimla!

„Připrav se na sestup,“ vyštěkla, když zadala poslední přistávací kódy. „Brzy už pro mě začneš být užitečný, chlapče!“

Koordináty byly stále zamaskované. Ale už dřív, když se Aurra Sing nedívala, nakoukl Boba na monitor a zahlédl data trasy. Byli někde na Světech Jádra. Daleko od Bespinu a Oblačného města, kde se s Aurrou potkal. Boba o Světech Jádra věděl z toho, co zaslechl od otce. Bylo to dobré místo na nákup zbraní – když tak o tom přemýšlel, tak asi dobré místo na nákup čehokoli. Možná dobré místo na vybavení Slave I – jakmile se zbaví Aurry.

Nevěděl jméno planety kam letí a nemohl přečíst koordináty, ale mohl planetu vidět na monitoru. Svět střední velikosti zářil a vypadal jako zelenozlatý klenot. Pohlédl na Aurru, ale ta byla příliš zaneprázdněná přistávacím programem. Vrátil pohled k planetě na monitoru. Přeletěl přes ní řetěz nesrozumitelných čísel a písmen a potom i jedna věta, které rozuměl.

AARGAU. PŘISTÁNÍ POVOLENO.

Aargau. Tak tam letěli.

Škoda, že jsem o ní nikdy neslyšel, povzdechl si Boba. Křeslo ho při přistávání dřelo do rukou. Když se pokusil usadit se pohodlněji, otočila k němu Aurra hlavu.

„Chceš už vystoupit?“ řekla a ukázala k rampě. „To se dá zařídit!“

Boba se zazubil a přinutil se k omluvnému úsměvu. „Promiň.“

Nevěř jí, říkal mu otec. Ale Boba s ní uzavřel obchod. Souhlasil – neochotně – že si poklad rozdělí půl na půl.

Neměl na výběr. Neměl žádné peníze, kredity ani majetek kromě svého vaku, otcovy mandalorianské helmy a Slave I. Neměl žádné přátele tady ani nikde jinde. I když měl šanci přítele mít, brzy ho ztratil.

Mohl se spoléhat jen na sebe: jedenáctiletý s otcovým tréninkem, otcovými bleskovými reflexy, otcovými bojovými instinkty – a vlastním talentem k přežití.

„Připraven?“ vyštěkla Aurra. Byl to rozkaz, ne otázka.

„Připraven,“ odpověděl Boba a připravil se na konečný sestup na Aargau.

Kapitola 2

Aargau nebyla první planeta, kterou Boba navštívil, a dokonce ani druhá. Bylo tu už šedivé, mraky pokryté Kamino, jeho domovský svět, kde jste celé měsíce mohli pozorovat jen závoj stříbřitého deště a poslouchat jen nárazy větru a vody. Byl tu Geonosis, velká pouštní planeta s oranžovými prstenci, kde Boba pohřbil svého otce; a Bogden, malá planeta obklopená tolika měsíci, že vypadala jako součást velké kuličkové hry wuur.

A byla tu Candaserri. Republiková vojenská loď Candaserri samozřejmě planetou nebyla, ale Bobovi tak téměř připadala. Na její palubě se setkal s nenáviděnými Jedii, i když ne s Macem Winduem, Jedim, který zabil jeho otce.

Přesto to kromě Jediů na Candaserri tak špatné nebylo. Nebylo to tak hnusné jako na Raxus Prime, galaktické skládce, kde se Boba naposledy setkal s hrabětem. Vždy o něm uvažoval jako o „hraběti“, protože měl dvě jména – Tyranus a Dooku. Bobův otec mu často říkal: „Jestli se mi něco stane, najdi hraběte. Ten bude vědět, jak ti pomoct.“

Nakonec hrabě našel Bobu dřív. Hrabě si najal Aurru Sing, aby mu Jangova syna přivedla – aby ho uchránil, jak hrabě Bobu ujišťoval. Aurra si vzala Slave I jako svou odměnu, o čemž si Boba nemyslel, že bylo fér – byla to loď jeho otce a po právu teď náležela jemu.

Ale s hrabětem jste se nehádali, stejně jako jste se nehádali s Aurrou Sing.

Tedy pokud vás neomrzel život, pomyslel si Boba, když čekal, až se Slave I přistanou na Aargau. Hrabě byl vysoký panovačný muž s ledovýma očima. Stejně jako Aurru Sing ho trénovali Jediové, ale na rozdíl od ní trénink dokončil a stal se mistrem – díky čemuž byl mnohem nebezpečnější. A stejně jako Aurra Sing i on Jedie nenáviděl.

Když Boba slyšel poprvé od otce o hraběti, nazýval ho Tyranus. Byl to právě Tyranus, kdo si Janga Fetta najal jako matrici pro velkou armádu klonů, kterou na Kaminu budoval. Proto každý klonový voják připomínal dospělého Janga Fetta.

Ale jen Boba připomínal Janga Fetta jako chlapce. Oproti té u klonových vojáků nebyla Bobova DNA měněna. Vyrostl normální rychlostí a ne zrychleně jak ostatní kloni. Boba si myslel, že klonoví vojáci jsou nějakým způsobem děsiví. Byli skvělí, protože dokázali bojovat lépe než armáda droidů, ale také byli zvláštní, protože vypadali jako jeho otec.

Hrabě byl ještě děsivější. Zvlášť, když Boba zjistil, že má dvě identity.

Tyranus postavil armádu klonů, kterou teď používala Republika, zatímco Dooku byl na straně nepřátel Republiky: Separatistů. Dva muži na rozdílných stranách – ale byla to jen jedna osoba!

A věděl to pouze Boba Fett. Jak na to pomyslel, pousmál se. Vědět tajemství znamená moc, říkal jeho otec. Ale jen pokud to zůstane tvým tajemstvím.

„Připrav se,“ zamumlala Aurra. Loď se při sestupu otřásala. „A – teď!“

Boba díky přednímu monitoru poprvé zahlédl Aargau. Povrch planety nebyl vidět. Vše co viděl, byla jedna neskutečně velká pyramida podobná zářícímu ocelovému hrotu trčícímu z mlh daleko dole.

„Co je to?“ zeptal se Boba s úctou. Nikdy ještě neviděl tak velký artefakt. „Je to – tam bydlí lidé?“

Aurra přikývla. „Ano. Aargau je pod kontrolou Intergalaktického Bankovního Klanu. Co se týče organizace a kontroly to jsou puntičkáři. Takže velká část obyvatelné části planety je jedna obrovská pyramida. Je rozdělená na sedm patrových úrovní. Horní úroveň je samozřejmě nejmenší, a tak může bezpečnost zkontrolovat každého, kdo přichází nebo odchází. Pak, jak jdeš dolů, najdeš administrativu, potom banky, trezory a pokladnice. Obchodnická a obytná úroveň je pod tím vším.“

Boba nakoukl dolů. Spatřil sem a tam linie jdoucí po stupních pyramidy. Všude na povrchu byly blikající světla, zářící kaňony a osvětlené tunely.

„Páni! Je to jako obrovské bludiště,“ řekl obdivně.

„To je pravda. Droidi jsou programovaní, aby se tu orientovali, ale lidé stráví roky zapamatováním si přístupových kódů a cest a stejně se mohou ztratit. Říkají, že když vystoupíš na špatném patře, můžeš strávit celý život tím, že chodíš okolo a nikdy nenajdeš cestu zpátky.“

Skvěle! pomyslel si Boba. Pokradmu se na Aurru zadíval.Jakmile bude mít svůj podíl v kapse, možná by se mohl Auřře v tomhle planetárním labyrintu ztratit, obsadit Slave I – a znovu získat svou svobodu. Boba sáhl do kapsy pro knihu, kterou mu dal otec. Byla to věc, které si Boba cenil nade vše, mimo otcovy mandalorianské helmy.

Helma byla uložena v bezpečí u Bobovy postele. Ale rozhodl se, že knihu si nechá u sebe. Obsahovala informace a rady, které do ní Jango nehrál. Bylo to jako mít na něj spojení, i když už byl mrtvý.

Ale o tom Boba přemýšlet nechtěl. Jakmile se ujistil, že je kniha tam, kde má být, obrátil svou pozornost zpět k monitoru.

Slave I se blížil k vrcholu třpytící se pyramidy. Hluboko pod ním Boba spatřil zelená, červená a modrá světla. Vypadalo to jako část kulaté šachovnice. Ukázal tam, kde probleskovaly nejnižší úrovně planety.

„Co je tam dole?“ zeptal se. „Na nejnižší úrovni?“

„To je Podměstí, chlapče. Říká se, že tam dole můžeš úplně všechno – když najdeš cestu.“

Opřela se v sedadle a ušklíbla se, když lodní počítač konečně zkontaktoval planetární bezpečnost. Na monitoru před ní přeběhla zelená písmena – žádné zamaskované koordináty, ale slova, která mohl Boba snadno přečíst.

VÍTEJTE NA AARGAU.

VSTUPUJETE DO

NEUTRÁLNÍ ZÓNY.

„Pch!“odfrkla Aurra. Uvolnila své bezpečnostní pásy a postavila se hodíc dozadu svůj pramen rudých vlasů. „Neutrální zóna! To určitě!“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Boba. Sklouzl ze sedadla a vydal se za ní k rampě.

„Myslím to, že nikdo není neutrální. Ne ve skutečnosti. Všichni a všechno má svou cenu – musíš jen zjistit, co to je.“ Reflexivně zkontrolovala zbraně a pohlédla na Bobu. „Řekla bych, že jsi připravený – koneckonců, všechno co potřebujeme, jsi ty. Necháme banku zkontrolovat tvou identitu a vypadneme i s penězi!“ Usmála se a vyťukala kód k otevření lodi. „Pojď, chlapče – jdeme zbohatnout!“

Kapitola 3

Boba rychle zjistil, že Aargau je nejčistší planeta, na které zatím byl. Přistávací oblast byla jakoby uvnitř gigantické holoobrazovky se záblesky světla a nízkými jasně barevnými budovami. Ulice byly široké a bez vozidel mimo několika spídrů, které zrovna přistávaly. Bylo vidět jen pár lidí a droidů. Ani otcův strohý byt na Kaminu nebyl tak čistý!

A všechno se koupalo v rudém světle – jasném světle bodajícím Bobu do očí.

„Atmosféra má tuhle barvu?“ zajímal se.

Aurra zavrtěla hlavou. „Ne. Tohle jsou nějaké speciální infračervené paprsky,“ vysvětlovala, když vystupovali ze Slave I. „Aargau má pro lidi standardní atmosféru. Každá úroveň je barevně odlišená. Předpokládá se, že díky tomu snadněji najdeš cestu. Mě z toho bolí hlava.“

„Mně taky,“ promnul si Boba oči. „Takže tahle úroveň je červená?“

„Správně. Infračervené paprsky pomáhají očistit přilétávající lodě – a návštěvníky. Aargau má spoustu pravidel.“

Vedle další lodi kráčelo několik uniformovaných vojáků. Přestože měli zbroj a tváře zakryté helmami, Boba je poznal. Byli to klonoví vojáci z armády vytvořené hrabětem Tyranusem. Aargau byla součástí Republiky, což jejich přítomnost vysvětlovalo. Na další přistávací ploše Boba spatřil republikový dělový člun. Vojáci šli od něj.

Ale proč tu ten člun byl? Doplňoval palivo?

Boba je sledoval, jak se dostali blíž. Byl to zvláštní pocit zase je vidět. Boba věděl, že každý z nich má otcův obličej. Otcovy oči, otcova ústa – ale ne otcův úsměv. Kloni se téměř neusmívali.

Boba si všiml, jak se Aurra Sing napjala, když se k nim kloni přiblížili. Ale oni jen zdvořile kývli. Zběžně se podívali na Slave I a šli dál.

„Nehledají nás,“ řekl překvapený Boba. Dál se díval za klony.

„Nebo loď,“ pokrčila Aurra rameny. „Není to jejich práce. Oni bojují, nekontrolují náklad. Nicméně se nikdo neobtěžuje cokoli na Aargau pašovat. Tady mají blahobyt. Mají přísloví – ‚Lepší je být chudý na Aargau než bohatý kdekoli jinde.‘ Tohle je banka pro celou galaxii. Ve zdejších trezorech je tolik vzácných kovů, že by to stačilo na vyzbrojení tisíce armád.“

„Opravdu?“ ušklíbl se Boba úskočně. Jestli je banka tak bohatá, bude jim vadit, když se ztratí několik zlatých cihel?

Jakoby mu četla myšlenky Aurra řekla: „Na Aargau je snadné se dostat. Dostat se pryč je těžší – ani nechtěj vědět, co dělají s lidmi, které chytí při pašování zboží z planety.“ Otočila se k němu a věnovala mu ošklivý úšklebek. „A ani nemysli na to, že bys mě podvedl, chlapče. Všechno co by potřebovali, je podezírat tě z pašování a bylo by po tobě. Protože komu by úřady věřili? Dospělému nebo dítěti?“

Ani ne tak dítěti, jako dítěti nájemného lovce, pomyslel si Boba a zamračil se. Ale nic neříkal.

„Takže zůstaň u mě,“ zasyčela Aurra, když mířili k velké zářící konzolové desce. Nad ní se třepotal holografický nápis, na kterém přebíhala opakující se zpráva ve stu různých jazycích.

VÍTEJTE NA AARGAU,

KLENOTU SYSTÉMU ZUG!

DODRŽUJTE NÁSLEDUJÍCÍ PRAVIDLA:

I. ŽÁDNÉ NEZÁKONNÉ PŘESUNY DRAHÝCH KOVŮ

II. ŽÁDNÉ DRŽENÍ ZBRANÍ MIMO OBYVATEL AARGAU

III. ŽÁDNÉ ZÁMĚRNÉ KONSPIRACE VEDOUCÍ K DEFRAUDACÍM, DISKREDITACI NEBO PODVODU BANKY AARGAU

VÝŠE ZMÍNĚNÉ ZLOČINY JE MOŽNO TRESTAT OKAMŽITOU POPRAVOU

Boba na Aurru pohlédl. Pomyslel si, že se jí vůbec nelíbí pravidlo II.

Ale ona se ani neobtěžovala pravidla číst. Prošla přímo holocedulí a zamířila rovnou do Zákaznického centra. Boba si za ní pospíšil.

„Vítejte na Aargau,“ řekla pracovnice Zákaznického centra sedící u konzole. Byla to vychrtlá humanoidní žena sinalé kůže, která ji označovala jako člena Intergalaktického Bankovního Klanu z Muunilinstu. Na sobě měla draze vypadající, zlatem a stříbrem zdobený oblek. Knoflíky vypadaly jako z pravé platiny s vložkami ze smaragdů. Vzala malý sítnicový skener a namířila ho nejprve na Bobu a potom i na Aurru. Když byl sken kompletní, podívala se na výsledky. Její výraz nic neprozrazoval.

„Mohu se zeptat na důvod vaší návštěvy?“ otázala se.

„Jsem strážkyně tohoto chlapce, jmenovaná jeho rodinou, abych dohlédla na to, že dostane své školné,“ lhala Aurra. Boba se otřásl při představě, že by měli být nějak spříznění. „Jsme tu, abychom zkontrolovali jeho Vysoce-Vynášející Základní Sporožirový Účet.“

„Velmi dobře.“ úřednice se mírně usmála. „Mohu vidět doklad o vkladu?“

Aurra chvíli nic neříkala. Potom vytáhla malou lesklou kartu a podala ji úřednici. Bobovi se rozšířily oči: Karta musí mít kódy k přístupu k tajnému jmění jeho otce!

Aurra pohlédla na úřednici a řekla: „Myslím, že vše co potřebujete najdete tady.“

Úřednice kartu protáhla dalším skenerem. Ten pípl a blikl. Úřednice si přečetla něco na informačním displeji.

„Ano,“ řekla a podívala se na Bobu. „Vy jste Boba Fett?“

Boba přikývl a usmál se. „S tímto druhem karty hádám, že jste docela zámožný mladík!“

„Ano,“ souhlasil Boba. Ale určitě se necítil – a nevypadal – zámožně! Podíval se, co měl na sobě. Modrošedou tuniku přes modrošedé kalhoty, černé boty ke kolenům. Standardní oblečení, nic, co by nosilo bohaté dítě.

Vadilo to nějak bezpečnostním zaměstnancům na Aargau? Zdálo se, že to úřednici nezajímá. Znovu se zadívala na informační kartu.

Pak řekla: „Protože jste na Aargau poprvé, máte přístup na Úrovně Jedna až tři. Tam jsou mimoplanetární účty a trezory se vzácnými kovy. Vaše kredity budou na jedné z těch úrovní. Jakmile si vyzvednete své peníze nebo kovy, získáte přístup na Úrovně Čtyři a Pět. Na Úrovni Čtyři můžete sehnat ubytování a na Úrovni Pět se dá nakoupit zboží.“

„Co je na Úrovni Šest?“ ptal se Boba.

„Zábavní a rekreační zařízení.“

Boba se široce usmál. „A Úroveň Sedm?“

Úřednice se na něj chladně usmála. „Sedmá Úroveň je Podměstí. Mladý muž jako vy tam nemá co dělat. Samozřejmě, že podporujeme volný obchod, takže neomezujeme obchodníky a kupce z celé galaxie. V Podměstí můžete narazit na velmi pochybná individua. Je to tam strašně nebezpečné, zvlášť při momentálních zásazích proti Separatistům. Republika vyslala mírové jednotky, aby se ujistila, že její zájmy zůstanou ochráněny.“

Stále se na Bobu dívala a pokračovala. „Musíte si také být jistí, že nesměňujete peníze s nikým, kdo není licencovaným členem Intergalaktického Bankovního Klanu. Na Aargau jsou černí penězoměnci. Obchodovat s nimi je nelegální. Když vás chytí, budete okamžitě deportováni. A vy chyceni budete. Rozumíte?“

Boba vážně přikývl. „Ano.“

Aurra Sing se vedle něj netrpělivě ošila. „Děkujeme,“ řekla. Chtěla se natáhnout po kartě. „Teď, jestli vám to nevadí – “

Ale než se stačila pohnout, zvedla úřednice ruku. Jakoby odnikud se objevili dva strážní droidi S-EP 1 a zamířili k nim. Následovali třetího droida, ze kterého Bobovi začalo strachem a ohromením bušit srdce.

Zabijácký droid IG.

Kapitola 4

Boba zaslechl, jak se Aurra ostře nadechla. Úřednice za stolem udělala sekavý pohyb rukou. Zabijácký droid se zastavil a pomalu pozvedl jednu ruku.

Jeho lasery mířili na Aurru Sing!

Nájemná lovkyně přešla reflexivně do obranného postoje. „Odvolejte ho!“ přikázala úřednici.

Ale ta jen zavrtěla hlavou. „Říkám vám,“ řekla svým chladným hlasem. Dívala se na Auřřin blaster. „že tu budete muset nechat zbraně.“

„Ani za nic!“ prohlásila Aurra. Sáhla po blasteru. Ale náhle se zastavila, protože spatřila, jak droid sáhl po tříštivém granátu.

„Och,“ řekla Aurra a stáhla z blasteru ruku. „Promiňte! Myslím, že jsem ten detail přehlédla. Byla jsem příliš zaměstnaná se vším ostatním, o čem jsem přemýšlela.“

Aurra pohlédla na Bobu a usmála se – úsměv byl spíše úšklebek. „Je to tak, Bobo?“

„Jasně,“ souhlasil Boba. Doufal, že si úřednice nevšimla jeho úšklebku, stejně jako toho Aurry. „Byli jsme tak rozrušení přistáváním, že jsme na to dočista zapomněli!“

Úřednice se k němu obrátila a shovívavě se usmála. „Tím jsem si jistá.“

No tedy, ti dospělí jsou hloupí! pomyslel si Boba. Věděl, že kontrola zbraní je jediná věc, která by ho mohla od Aurry oddělit – nastálo.

„Ale stále zde musíte zbraně zanechat,“ pokračovala úřednice. Znovu na Aurru pohlédla – ale tentokrát se neusmívala. „Trestem je smrt. To je poslední varování.“

Aurra se zamračila. „Nikdy nechodím neozbrojená.“

„Nečetla jste planetární předpisy?“ Úřednice začala monotónně recitovat: „Žádné nezákonné přesuny drahých kovů. Žádné držení zbraní mimo obyvatel Aargau –“

Aurra ji rychle přerušila. „Můžu si je nechat v lodi?“

Úřednice přikývla. „Dobře. Ale budete muset být doprovázena bezpečnostním personálem.“ Pokynula uniformovaným strážcům, kteří stáli opodál. V dálce Boba zahlédl jiné uniformované muže procházející kolem. Někteří měli tvář schovanou pod helmou; další byli prostovlasí.

„Potřebuji eskortu Sigma Červená,“ ohlásil úřednice do komlinku. „Má povoleno vrátit se na loď,“ řekla droidům a pokynula jim rukou.

Na její rozkaz se droidi stáhli. V tu chvíli ke stolu přistoupili bezpečnostní stráže.

„Nějaký problém?“ zeptal se jeden z nich a podezřívavě se na Aurru zadíval.

Bob ucítil, jak mu opět začíná tlouct srdce.

Co když budou přinuceni, aby Aargau opustili než stačí vyzvednout otcovy peníze? Měl z toho tak špatný pocit jako předtím. Vlastně horší – protože uvízne s Aurrou Sing!

Ale Aurru evidentně napadlo to samé. Její výraz se změnil na vypočítavý. Věnovala stráží stejně falešný úsměv jako předtím úřednici.

„Spolupracuji, důstojníku,“ řekla. Ale pohled, který Bobovi věnovala byl všechno, jen ne milý.

Klonový strážný se na Aurru stále podezřívavě díval. Úřednice také. Pak na Aurru ukázala.

„Doprovoďte ji, prosím, zpět na její loď,“ řekla.

Strážní popadli Aurru každý z jedné strany.

„Ujistěte se, že opravdu nechá zbraně na palubě,“ pokračovala. Pak se na Aurru opět zadívala. „Až to uděláte, stráže vás sem opět doprovodí. Pak vám vydám konečné potvrzení a budete moct jít do dalších úrovní Aargau.“

Aurra jí pohled oplatila a zadívala se na její uniformu: Měla blaster.

„A co vy?“ vyštěkla. „Vy jste ozbrojená!“

„Neposlouchala jste?“ zeptala se úřednice nevěřícně. „Obyvatelé zbraně mít můžou. Vlastně je pro obyvatele Aargau nezákonné zbraň nemít.“

Aurra se otočila na Bobu. „A co on?“ ptala se a zlostně na něj ukázala. „Proč ten nemá doprovod?“

Úřednice se zadívala na Bobu, který se tvářil tak mladě a nevinně, jak to jen šlo – tohle byla šance, kterou hledal. Úřednice zavrtěla hlavou.

„Není ozbrojen,“ řekla chladně. „Jakmile dostanou přístup, mohou na Aargau neozbrojení lidé jít kam se jim zlíbí. Tento chlapec přístup získal. A žádná pravidla neporušil. Může se rozhodnout za sebe.“

Obrátila se k Bobovi a zeptala se: „Bobo Fette. Chcete jít se svojí strážkyní na loď? Nebo tady chcete zůstat?“

Svoboda! „Počkám tady,“ řekl a snažil se nedat své vzrušení najevo.

Chvíli si myslel, že se na něj Aurra vrhne. Ale pak ji asi napadlo něco lepšího. Napadl by koneckonců strážce svého svěřence?

„Radši tady zůstaň!“ štěkla. „Za chvíli jsem zpátky, a tak se radši ani nehni!“

Strážci k ní nápadně přistoupili. Aurra se otočila.

„Ať to máme za sebou,“ prohlásila a vyrazila se strážemi po boku ke Slave I.

Ale když vyšli na plošinu, ještě se na Bobu podívala. Její obličej byl chladný, ale v jejích očích blýskal hněv.

Přesto, jakmile byla z dohledu, se Boba neubránil úšklebku. Konečně. Byl sám.

Kapitola 5

Boba sledoval stín, kterým byl Slave I čekající na přistávací ploše. Aurru ani stráže už neviděl.

Ale měl rád pohled na tu loď – jeho loď. Mandalorianská helma, která mu zbyla po otci byla stále na palubě, kde ji před Aurrou Sing schoval. Nyní si přál, aby si ji vzal s sebou. Na Raxus Prime mu zachránila život.

A když tu helmu měl, pletli si ho s dospělým. To se občas mohlo hodit.

Ale jindy bylo výhodné být dítětem. Nikdo nepředpokládal, že by nějaké dítě mohlo být tak chytré nebo samostatné jako on. Nikdo nepředpokládal, že dítě může znát Dooka a Tyranuse jako jednu osobu.

A nikdo nepředpokládal, že dítě může mít plány, které zcela určitě nepočítají s rodiči nebo strážci. Zvlášť se strážci jako Aurra Sing, která ho jen využívala – a zbaví se ho, jakmile ho nebude potřebovat. O tom Boba vůbec nepochyboval.

Boba věděl, že má jen velmi málo času, než se Aurra vrátí. Až se vrátí, měl by s ní jít do jedné z nižších úrovní, aby vyzvedli otcovo jmění. Boba věděl, že jí nemůže věřit. Jestli k tomu bude mít příležitost, zradí ho.

A na ty peníze žádné právo neměla, pomyslel si Boba zlostně. Otec je schoval pro mě! Ne pro jiného nájemného lovce – a určitě ne pro Aurru Sing!

Ale bez ní by neměl žádné vodítko k nalezení pokladu. Byl někde na Aargau – ale kde? Úřednice říkala, že je někde mezi prvními třemi úrovněmi – ale každá úroveň byla dost rozlehlá. Bez peněz to je, jakoby zase byl na jedovatém Raxus Prime.

Tiše si povzdechl. Potom si uvědomil kde je a s mírnou obavou se otočil k úřednici v nudné uniformě.

Očekával, že se na něj bude dívat. Nedělali to snad dospělí? Stále vás pozorovali, a tak jste nemohli samostatně chodit nebo myslet. Boba to nenáviděl, stejně jako jeho otec nenáviděl jakýkoli dozor z Cechu nájemných lovců – nebo od kohokoli jiného.

Ale zdálo se, že úřednice na celou věc kolem Boby Fetta zapomněla. Stála za stolem k němu zády. Mluvila do komunikátoru a prohlížela si počítačový monitor. Boba se chtěl znovu otočit, když něco upoutalo jeho pohled.

Informační karta! Aurra Sing si ji zapomněla vzít zpátky!

Stále ležela na stole a jemně se v ostrém červeném světle leskla.

„Páni!“ zašeptal Boba vzrušeně.

Když ji dokáže sebrat, může ji použít k tomu, aby našel otcovo jmění!

Boba se kradmo rozhlédl kolem. Přes volný prostor se pohybovalo několik strážných droidů. Na druhé straně se pár uniformovaných stráží klidně zastavilo na kus řeči. Podle oblečení identifikoval několik lidí jako členy Bankovního Klanu, kteří měli ke stolu namířeno

Za minutu tu budou. A úřednice se k nim obrátí.

A Boba svou šanci ztratí! Rychle se natáhl přes stůl. Jeho ruka se chvíli nad kartou vznášela a pak ji sebrala rychlostí blesku.

To bylo snadné. Pohlédl na stůl. Úřednice byla stále otočená zády – ale všiml si, že se začíná otáčet.

Rychle odvrátil pohled.

Neutíkej, napomínal se, i když na něj každý nerv v těle křičel: UTÍKEJ!

Neohlížej se – přestože každou vteřinou čekal, že si toho úřednice všimne a zavolá na něj, aby se zastavil. vykročil pryč tak rychle a tiše, jak jen mohl. Přešel prostor se stále skloněnou hlavou a kartou v ruce mířil k turbovýtahům směřujícím do nižších úrovní.

Neohlížej se, opakoval si. Neohlížej se!

Ale víc než cokoli to nechtěl z jednoho důvodu – otočit se a spatřit, jak Aurra Sing vystupuje ze Slave I.

Vrátí se každou chvíli.

Přinutil se k chůzi. Byla to jedna z nejobtížnějších věcí, jaké kdy dělal. Bobův instinkt byl vždy pro akci – běžet, bojovat, přelstít někoho, kdo se ho snažil zastavit. Ale teď ho mohlo zachránit jen ticho a nenápadnost.

A obratnost, aby to vypadalo přirozeně. Nepřitahovat k sobě pozornost.

Boba zíral na studenou, červenou a tak čistou podlahu jako bylo všechno ostatní na Aargau. Asi dvacet metrů před ním byla zeď s řadami turbovýtahů. Co jim to úřednice říkala? pokoušel si vzpomenout.

Protože jste na Aargau poprvé, máte přístup na Úrovně Jedna až tři. Tam jsou mimoplanetární účty a trezory se vzácnými kovy. Vaše kredity budou na jedné z těch úrovní.

Boba kartu sevřel pevněji. Jestli mu to umožní přístup k otcovým kreditům, může si je nechat pro sebe všechny – a Aurru Sing úplně vynechat!

Ta myšlenka Bobu povzbudila. Pak se za ním ozvaly kroky.

„Hej,“ zavolal někdo. „Ty – !“

Bobovi se sevřelo hrdlo. Jeho naděje pohasla. Zapomněl na jedno ze základních pravidel nájemného lovce – nenápadnost.

Nechal se spatřit.

„Ty!“ ozval se znovu hlas – povědomý hlas. „Řekl jsem stůj!“

Bobovi se rozbušilo srdce. Pohlédl přímo dopředu, kde byly turbovýtahy. Byly jen pár metrů on něj. Bylo tam mnoho dveří, ale jedny z nich se jistě brzy otevřou. Jestli se rozběhne, mohl by je stihnout – nebo by se mohl nechat chytit tím, kdo za nimi bude.

Boba se neohlížel. Svíral lesklou kartu – klíč k jeho právoplatnému majetku. Hruď ho z bušení srdce bolela. Pár kroků před sebou slyšel zvuk několika turbovýtahů jedoucích nahoru. Zpomalily, aby zastavily na Bezpečnostní Úrovni.

„Hej - !“

Hlas se ozval znovu přímo za ním! Běž! blesklo Bobovi hlavou.

Poslední úsek přeběhl. Přímo před ním zablikala zelená světla nade dveřmi jednoho turbovýtahu.

„Blížíme se k Bezpečnostní Úrovni Jedna,“ oznámil mechanický hlas. „Prosím, ustupte ode dveří.“

Boba skočil kupředu. Zelené světlo před ním se změnilo na červené. Někdo se dotkl jeho ramene. Boba se díval dopředu a srdce mu tlouklo. Dveře turbovýtahu se začali otevírat.

„Bezpečnostní Úroveň Jedna!“ opakoval mechanický hlas. „Prosím, nechte cestující vystoupit.“

Z turbovýtahu vyspěchaly tucty lidí. Boba se mezi ně vrhl, až se dostal dovnitř. Ztěžka dýchal. Ale byl v turbovýtahu sám!

„Ty!“ vykřikl ten samý podivně povědomý hlas.

Boba se otočil.

„Opouštíte Bezpečnostní Úroveň Jedna,“ oznámil mechanický hlas.

Dveře se začaly zavírat. Zbývalo jim jen několik centimetrů.

Boba si oddechl. Byl v bezpečí!

S výkřikem se mezerou protáhla malá postava. Dveře se se zasyčením zavřely. Boba rychle schoval kartu do kapsy. Pak se obrátil ke svému pronásledovateli.

Byl v pasti!

Kapitola 6

Boba se opřel o zeď a pozvedl ruce k boji –

Ale proti komu? Nebo čemu? Boba šokovaně vydechl.

Protože si nejprve myslel, že se dívá do zrcadla. viděl svůj vlastní obličej, tělo a obranně pozvedlé ruce. Dokonce i oblečení bylo stejné – stejná šedomodrá tunika, stejné vysoké černé boty. Jediný rozdíl byl ten, že chlapec, který na Bobu zíral měl helmu.

Ale nebyla to helma klonových vojáků nebo dokonce mandalorianská helma. Tohle byla hnědá helma se zlatavým kováním. Takových už Boba na domovském Kaminu viděl tisíce. Byla to cvičná helma, součást tréninkového vybavení mladých klonů.

Boba se díval na svoje klonové dvojče!

Oba se ostražitě měřili, ruce pozvedlé v bojovém postoji. Po minutě zavrtěl klon hlavou. Natáhl k Bobovi ruku. Teprve teď si Boba všiml, že něco drží.

„Tohle ti upadlo,“ řekl klon. „Nahoře u toho bezpečnostního stolu.“

Boba se na to nevěřícně zadíval. Byla to kniha – ta, kterou mu otec nechal. Boba zavrtěl hlavou a konečně si ji od druhého chlapce vzal.

„Díky,“ řekl Boba. Byl tak zaměstnaný tím, aby se ztratil dřív, než se Aurra vrátí, že úplně zapomněl, že má knihu u sebe. Odvážil se usmát se. K jeho překvapení se chlapec usmál také.

„Myslel jsem, že by to mohlo být důležité,“ řekl klon. „Jsem rád, že jsem tě dohnal.“

Turbovýtah s nimi hladce a tiše klesal. Světélka nade dveřmi signalizovala, že se blíží k Úrovni Dvě, tisíce metrů pod první úrovní. Boba si dal knihu zpět do kapsy ke kartě. klon se na něj zvědavě zahleděl.

„Nemáš helmu,“ řekl a poklepal na vlastní. „Jsi lichý nebo sudý?“

„Lichý nebo sudý?“ opakoval Boba. „Co tím myslíš?“

Pak si vzpomněl.

Všichni mladí kloni měli číslo. Všichni mladí kloni nosili tréninkové helmy jako měl ten chlapec před ním. Jediným rozdílem bylo, že některé helmy měly zlaté kování. Ostatní měly prosté černé plochy. Lichá čísla byla zlatá. Sudá čísla byla černá.

Helma tohoto chlapce měla zlaté kování. Byl lichý. Stále na Bobu zíral a trpělivě čekal na odpověď.

„Och,“ řekl Boba konečně. „Jsem, eh, jako ty. Lichý.“

Klon vážně přikývl. „Také jde tvá helma do opravy?“ Poklepal na tu svou a zatvářil se, když se ze sluchátka ozvalo zapraskání statické elektřiny. Boba to sotva zaslechl.

„Proto jsem tady,“ pokračoval klon. „Měl bych zůstat na palubě s ostatními. Ale moje helma selhává. Náš velitel mi řekl, že bude rychlejší, když si to nechám opravit tady na Úrovni Technické Podpory.“

„Technické Podpory?“ řekl Boba.

„Třetí Úroveň. Tam probíhají všechny opravy.“ Zadíval se na Bobu a poprvé se mírně zamračil. „To bys měl vědět. Tvoje helma musí být opravdu vadná.“

Boba věděl, že tréninkové helmy poskytují neustálý přísun dat, která mladí klonové vstřebávají. Některé informace se předávají právě přes sluchátka. Jiná data jsou vizuální, proudící po malém displeji překrývajícím levé oko. Výchova klonů probíhala dvakrát rychleji než u normálních lidí. Rostli dvakrát tak rychle a díky svým helmám se i tak rychle učili.

„To je pravda,“ přitakal Boba pomalu. „Právě jsem šel dolů, abych se podíval, jestli už je spravená.“

Klon přikývl. Znovu se usmál a Bobu zajímalo, jestli je jeho přátelství způsobeno tou poruchou. Kloni obvykle moc emotičtí nebyli.

A přestože jich byly statisíce, byli stále sami.

Jako já, pomyslel si Boba překvapeně. Poprvé se na něj také usmál.

„Já jsem 9779,“ řekl klon. „Jaké máš označení ty?“

Boba rychle přemýšlel. „1313,“ řekl.

„Jsem z Generace Pět tisíc,“ pokračoval klon. „Ty také?“

„Eh, jasně,“ řekl Boba. Doufal, že už nebude muset na nic jiného odpovídat. Přesto byl sám zvědavý. „Proč jsou vojáci tady na Aargau?“ zeptal se.

„Myslíš nás?“ zatvářil se 9779 překvapeně. „Měl bys raději helmu dostat opravenou, když jsi to zapomněl! Říká se, že Separatisté jsou tady na Aargau. Tohle je neutrální planeta, ale my, klonoví vojáci, tu jsme, abychom na to dohlédli. Jen pro jistotu.“

Jen pro jistotu, opakoval si Boba. Zajímalo ho, proč sem armáda bere klony s nedokončeným výcvikem. Musí to být součást tréninku – jít na relativně stabilní svět a učit se hlídkovat a bránit.

„Blížíme se k Úrovni Dva,“ ozval se mechanický hlas turbovýtahu. „Prosím, ustupte ode dveří.“

9779 poslušně ustoupil. Boba vyrazil ke dveřím, ale klon ho zastavil.

„Zapomněl jsi?“ zeptal se 9779 vážně. „Jedeme na Úroveň tři. Vyzvednout tvou helmu!“

„Och – “ zakoktal Boba. „Já, eh – “

Ale dveře se začínaly otevírat. A Boba se o případné problémy nestaral.

Protože ho problémy našly sami. Před turbovýtahem stála Aurra Sing!

Kapitola 7

Boba ustoupil za 9779. Klon se nedbale postavil, aby mohli čekající lidé nastoupit. V čele malého davu stála s temným hněvem na tváři Aurra Sing. Když 9779 spatřila, triumfálně se zasmála.

„Mám tě!“ zajásala a hmátla proti klonu.

„Hej – !“ ozval se 9779 zmateně, jak ho Aurra popadla za ruku.

„Promiň,“ vydechl Boba, „ale tohle je moje zastávka.“

Do turbovýtahu se začali cpát ostatní. Než si ho Aurra mohla všimnout, proklouzl Boba mezi nimi na Úroveň Dva. Za sebou slyšel klonovy čím dál hlasitější protesty.

„ – nech mě být! Nechám tě deportovat!“

„Říkala jsem ti, že na mě máš počkat!“ řekla Aurra zuřivě. „Myslel sis, že ty peníze můžeš shrábnout jenom pro sebe?“

Přesně tak! pomyslel si Boba. Rychle od turbovýtahu ustoupil. Přesně to jsem si myslel!

Mechanický hlas oznámil své poslední varování. Pak se kovové dveře zavřely a turbovýtah začal opět klesat.

Boba byl zase sám.

Přesně jak to měl rád!

Rychle zkontroloval, jestli má otcovu knihu a datakartu.

Měl. Uhladil si vlasy a přál si, aby mu mohla opět mandalorianská helma pomoct zamaskovat svou totožnost. Nebyl si jistý, jestli by ještě jednou chtěl být zaměněn za klona – už by nemusel mít takové štěstí. Otočil se a rozhlédl se kolem.

Byl v dlouhém zeleně zářícím tunelu. Vlastně kolem něj zeleně zářilo úplně všechno – stěny, podlaha, dokonce i lidé.

A lidé byly všude. Tisíce! Viděl příslušníky všech ras, které si mohl představit – Gotaly, Twi-leky, Dugy, Ithoriany a mnoho dalších – stejně jako bytosti, které neznal. Mezi nimi se míchali občasní klonoví vojáci. Byli snadno k poznání podle jejich hladké bílé zbroje. Akorát, že v zeleném světle druhé Úrovně také zářila zeleně.

Ale většinou viděl příslušníky Intergalaktického Bankovního Klanu. Byli to dlouhé, tenké postavy v šedohnědých uniformách. Obličeje měli mrtvolně bílé, tváře měli propadlé jako měl San Hill, kterého Boba viděl na Geonosis. Boba věděl, že se nikdy neodvažují ven. Celý svůj život trávili uvnitř a spravovali své rozsáhlé majetky.

Kdybych byl bohatý, nemrhal bych čas uvnitř, pomyslel si Boba.

Ne – KDYBYCH byl bohatý, KDYŽ jsem bohatý!

Sáhl do kapsy a dotkl se karty, která ho dovede k pokladu. Jen kdyby věděl, jak ho najít!

Ale kde začít?

Boba se zamračil. Pak za sebou zaslechl mechanický hlas turbovýtahu.

Blížil se k Úrovni Dva.

Ale ne. Co by měl nejprve udělat, je zmizet, než Aurra Sing prohlédne jeho klam. Rozhlédl se kolem.

Úroveň Dva byla větší než Úroveň Jedna. Byla tu centrální oblast – tam se teď Boba nacházel. A z této oblasti vedly tunely. Stovky zelených tunelů s pohyblivými chodníky. Neustálý proud lidí proudil dovnitř a ven. Nastupovaly na chodníky, které je odvážely pryč.

Kam šli?

Boba odešel z rušné oblasti turbovýtahů. Zamířil ke vchodu do jednoho tunelu. Nad ním visela cedule.

PRVNÍ KRÁLOVSKÁ BANKA M’HAELI

Boba se otočil k dalšímu tunelu.

BOTHANSKÁ NEZÁVISLÁ POKLADNICE

„Ech,“ vydechl Boba. Díval se na další a další tunely.

POUZE N’ZOTHŠTÍ BANKÉŘI

REGISTROVANÁ BANKA AMMUUDU

KORPORAČNÍ HLAVNÍ SÍDLA

„Banky,“ mumlal si Boba. „Všechno to jsou banky.“

Přesně to tunely byly. Každý tunel vedl do banky nebo pokladnice patřící určité planetě. Pomalu se otočil dokola po všech tunelech, mířících všemi směry.

Nebyly jich jen stovky. Galaxie obsahovala nesmírné množství planet. Jestli má každá z nich na Aargau svou reprezentativní banku, budou jich tu tisíce!

Jak by mohl zjistit, ve které je poklad jeho otce?

Boba nahmatal kartu uloženou v kapse. Kolem něj procházely davy lidí. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Po minutě vrátil kartu zpět a pomalu vytáhl otcovu knihu.

Ve skutečnosti to ale kniha nebyla. Boba přešel na tiché místo stranou od tunelů. Pak černou knihu otevřel.

Uvnitř žádné stránky nebyly. Byl tam displej zobrazující zprávy. Když ji poprvé po otcově smrti otevřel, viděl tam otcův obličej a slyšel jeho hlas.

„Teď když jsem pryč, jsou tři věci, které potřebuješ,“ řekl jeho obraz. „První je samostatnost. Kvůli tomu musíš najít Tyranuse, abys získal kredity, které jsem ti dal stranou. Druhou věcí jsou znalosti. Pro ně musíš k Jabbovi. Nedá ti je. Musíš si je vzít. Třetí a nejdůležitější je síla. Najdeš ji všude kolem sebe v mnoha tvarech.

A poslední věc, Bobo. Hlídej si tu knihu. Nechávej ji zavřenou. Otevírej ji jen, když ji budeš potřebovat. Pak ti pomůže. Není v ní příběh, ale Cesta. Jdi po ní a jednoho dne se staneš velkým nájemným lovcem.“

Hlídej si tu knihu. Boba vyčítavě a zlostně ohrnul ret. Jak jen ji mohl na první Úrovni ztratit? Kdyby nebylo klona 9779.

Boba zavrtěl hlavou. Teď nebyl na výčitky čas. Ale, pomyslel si Boba, jestli ho ještě někdy uvidím, oplatím mu to. Opravdu.

Kapitola 8

Boba se rozhlédl. Sotva mohl turbovýtahy spatřit – příliš velký dav. To znamená, že Aurra Sing bude mít problém si ho všimnout alespoň chvíli. Přejížděl pohledem z jednoho tunelu na druhý. Všechny měli to děsivé stříbrozelené světlo Druhé Úrovně.

Je poklad v jednom z nich?

Bylo to jako skládačka. Nebo spíš – jako labyrint. Bludiště. A pod touto úrovní byla další úroveň a potom další, patra na patrech až ke kilometry vzdálenému povrchu Aargau, kde se nacházelo Podměstí. I kdyby své kredity získal, jak by našel cestu? Dokázal by se vrátit na Úroveň Jedna a ke své lodi?

Bludiště nad bludišti. Jednou mu otec říkal o svém zajetí a uvěznění v podzemním labyrintu na Belsavisu a jindy na Balmořře. Smrtící stvůry podobné škorpiónům ho pronásledovaly tunely.

„Jak jsi unikl?“ ptal se tehdy Boba bez dechu.

„Tím, že jsem si udržel chladnou hlavu,“ odpověděl mu otec. „Bludiště jsou projektovány k tomu, aby tě zmátly. Dezorientovaly tě. Ale bludiště vždy mají svou vnitřní logiku. Koneckonců je někdo navrhl. Když zůstaneš klidný a budeš přemýšlet, najdeš vždy cestu ven – pokud máš dost času.“

Boba zavrtěl hlavou. Díval se na množství tunelů okolo sebe.

Nikdo by nikdy neměl dost času, aby je všechny prošel!

Pohlédl na knihu, kterou stále držel v ruce.

Až ji budeš potřebovat, tak ji otevři, říkal mu otec. No, myslím, že teď ji potřebuji! pomyslel si Boba a otevřel ji.

Displej byl šedý a prázdný. Ale pomalu se na něm začaly objevoval písmena.

NIKDY NEHLEDEJ POMOC, četl.

Boba si zprávu četl pořád dokola. Konečně knihu zavřel a vrátil do kapsy.

Nikdy nehledej pomoc. Rozhlížel se po tisících stříbrozelených tunelech. Jak by mohl najít cestu, jestliže nepožádá o pomoc?

„Promiňte,“ ozval se vedle něj hluboký hlas.

Boba vyskočil s rukama v bojové pozici. Vedle něj stála malá postava, ani ne tak velká jako on. Měla nejasně oslí, bledě žlutý obličej a velké špičaté uši, které trčely na obě strany jako křídla. Na sobě měla žluté prosté domácí kalhoty a vestu přes stejně žlutou košili. Ruce a tváře měla porostlé krátkou jemnou srstí.

Byl to Bimm, poznal Boba. Domorodý obyvatel Bimmisaari.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že vypadáte mírně zmateně,“ pokračoval Bimm svým zpěvavým hlasem. „Mohu vám pomoct?“

„Eh,“ zakoktal Boba. Pak si vzpomněl na to, co říkala otcova kniha.

Nikdy nehledej pomoc.

Boba se nervózně ohlédl k turbovýtahům, ze kterých vystupovali další cestující.

Mohl by ten záblesk červené a bílé, podobný karmínovému blesku, být Aurra Sing? nebo se mu to jen zdálo?

„Já jsem Nuri,“ řekl Bimm. „Nezávislý penězoměnec.“ Nuri pokynul k hemžícímu se davu okolo. „Je to matoucí, že? Zvlášť pro návštěvníka, který je na Aargau poprvé. Je tohle vaše první návštěva?“

Boba se na Nuriho podezíravě zadíval. Ale Bimmův zpěvavý hlas byl přátelský a jeho malé jasné oči teplé a vřelé. Kromě toho byl Boba o hlavu větší než malá bytůstka. Boba neochotně souhlasil. „Á – á – áno – tohle je moje první návštěva.“

Bimm moudře přikývl. „Myslel jsem si to. Většina mého obchodování obsahuje pomáhání lidem, jako jste vy. Ulehčování jim zdejšího pobytu. Návštěvníci z celé galaxie přilétají na Aargau – “

Nuri mávl rukou. Kolem nich prošla skupina jasně oblečených Mrissiů, kterým z dlouhých plášťů koukalo zářivé peří. Hned za nimi šli ve formaci ostražité bezpečnostní stráže. Za nimi byli další členové Bankovního Klanu.

Nicméně vypadala tato skupina jinak než jiné. Boba je zamračeně sledoval. Víc těžce ozbrojených strážců tu bylo z jediného důvodu. A také množství strážních droidů S-EP 1. Mezi nimi kráčel velmi dlouhý a velmi hubený muž s obličejem tenkým a ostrým jako žiletka. Doprovázeli ho dva poručíci.

„To je San Hill,“ řekl Nuri potichu. „Hlava Intergalaktického Bankovního Klanu.“

„Vypadá jako velký napíchnutý hmyz,“ řekl Boba, který nechtěl dát Bimmovi najevo, že už ho dřív viděl.

Nuri se pokusil skrýt usměv. „Možná. Ale je to jeden z nejmocnějších mužů v galaxii. Jeho přítomnost tady je opravdu velice zajímavá.“

Oba se otočili a sledovali, jak procesí mizí v jednom zeleném tunelu.

Když byli pryč, Nuri řekl: „Ale o to nejde!“ Bimm položil chlupatou ruku na Bobovo rameno. „Řekni mi, proč jsi na Aargau?“

Boba se chystal odpovědět. Ale slova mu uvízla v hrdle. Koutkem oka zahlédl další záblesk rudé a bílé, jak se mihl na druhé straně davu.

Tentokrát nebylo pochyb, že to je Aurra Sing.

Kapitola 9

Na Bimmově tváři se zračilo soustředění. „Co se děje?“ zeptal se.

Boba neodpověděl. Velmi pomalu ustoupil a napůl se přikrčil. Nuri se otočil a přelétl pohledem okolní dav. Po chvilce se ostře nadechl.

„Udělal sis působivého nepřítele, mladý muži,“ řekl. Na druhé straně rozlehlého prostoru bylo možno spatřil svalnatou postavu Aurry Sing. Stála poblíž turbovýtahů a prohlížela okolí. Nuri na Bobu pohlédl a udělal krok dozadu, aby se postavil vedle něj. „Nájemná lovkyně! A ne ledajaká lovkyně, ale legendární Aurra Sing!“

Boba se k Bimmovi otočil. Překvapilo ho, že nevypadal vystrašeně. Místo toho vypadal ohromeně.

Z toho se Boba cítil trochu lépe. „Ano,“ řekl. „Já, no – mám s ní nějaký obchod. Víš, já jsem také nájemný lovec. Nebo budu, až – “

Bimm pozvedl malou chlupatou ruku. „Už nic říkat nemusíš. Mé služby ti jsou k dispozici. Ale předpokládám, že bychom si měli promluvit jinde!“

Rychle Bobu popadl za ruku. „Tudy,“ řekl a ukázal na nedaleký malý tmavý průchod.

Boba se ohlédl. Aurra byla pryč. Na jejím místě teď stál strážní droid.

„Ale ne!“ vydechl Boba. Ucítil záchvěv paniky. Aurra mohla být kdekoli, za kýmkoli…

Byl bezstarostný. A jeho bezstarostnost ho může stát jeho peníze – nebo život.

„Rychle,“ zašeptal Nuri. „Pojď – “

Boba váhal. O tomto malém tvorovi se špičatýma ušima nic nevěděl. Nuri sice vypadal dost neškodně, ale –

Ale Boba neměl jinou možnost. Jestli tady zůstane, zahraje si s Aurrou a bandou klonů na schovávanou.

„Dobře,“ řekl Boba a následoval Nuriho do temného průchodu. „Už jdu.“

Na rozdíl od ostatních tunelů byl tento úzký a tmavý. Měl nízký strop a zaoblené stěny.

Nad ním nebylo žádné označení, které by ho identifikovalo. Akorát byl ve stěně vedle vchodu usazen malý panel se spoustou tlačítek. Nuri vyťukal kód, který se Boba pokusil sledovat. O chvilku později se stěna otevřela a odhalila skrytý druhý průchod.

„Tudy,“ řekl Nuri. Přikrčil se, aby prošel dovnitř a Boba ho následoval.

Dveře se za nimi zavřely. Boba se narovnal a zamrkal. Ocitli se v malé kruhové místnosti. Místo přízračně zeleného světla Úrovně Dva, bylo světlo měkce žluté. Konejšivé jako Nuriho hlas.

„Kde to jsme?“ zeptal se Boba.

Bimm se na něho zadíval a zúžil oči. „Na tvé otázky odpovím za chvíli, můj mladý příteli,“ řekl tiše. „Ale napřed zodpovíš ty moje.“

Boba polkl. Ruka mu ochranitelsky zajela ke kapse. Bimmův pohled ji následoval. Boba nahmatal kartu, ale nevyndal ji.

Nemusel. Nuri už uhodl, co tam má. Znovu se na něj podíval a na širokém obličeji mu hrál úsměv.

„Ach! Rozumím!“ řekl Nuri. „Máš přístupovou katru. Jsi tady, aby sis vyměnil peníze – nebo aby sis je vyzvedl z jedné z bank. Můžu se na ni podívat?“

Boba zakroutil hlavou. Prsty se mu kolem karty pevně sevřely. Ucítil na čele pot. Co ten tvor udělá?

Díval se na Nuriho. Ten byl menší než on. A jistě i slabší.

Ale pak si Boba uvědomil kde byl: v cizím tunelu na cizí planetě. I kdyby Bimmovi utekl, kam by šel?

Jako by mu četl myšlenky, natáhl Nuri ruku. Tvářil se klidně. „Nerozumíš, mladý muži! Já nejsem zloděj! Jsem tu, abych poskytoval své služby, to je celé. Můžu ti pomoct tvé kredity získat!“

Bimm se zadíval na Bobovu kapsu. Koukal z ní lesklý růžek karty. V temné místnosti úplně zářil.

„To je to, co dělám,“ pokračoval Nuri. „Pomáhám návštěvníkům. Samozřejmě za poplatek.“

Boba zaváhal. Kdyby se mu kartu pokusil ukrást, dokázal by ho Boba srazit na zem. Mohl by ho donutit, aby udělal, co chce.

Není to něco, co nájemní lovci dělají? Zajímání lidí?

Ale teď Nuri nebezpečně nevypadal. Vypadal přátelsky. Vypadal, že chce Bobovi opravdu pomoct. Aby – jak to říkal? – aby mu poskytl své služby.

Může mu Boba věřit?

Boba si vzpomněl na svůj sen o otci. Na Sen.

„Nikomu nevěř, ale každého využij.“

Boba se zadíval na Bimmovy jasné přátelské oči. Pomalu vytáhl kartu z kapsy a přikývl.

„Dobře,“ řekl. Jeho oči ztvrdly. „Ale pamatuj si – jsem nájemný lovec. Jako Aurra Sing. Nechtěl bys ji naštvat, že? No tak také nechtěj ani pomyslet, že bys mě podvedl.“

Kapitola 10

Bimm na Bobu zíral. Pak se s respektem uklonil. „Samozřejmě, mladý pane. Jsem tu, abych ti pomohl – za poplatek, jak jsem už zmínil.“

Nuri si vzal Bobovu kartu. Jeho prsty byli jemné, chlupaté a velmi velmi teplé. Boba se trochu zamračil. „Kolik ten poplatek bude?“

Nuri si kartu prohlížel ve žlutém světle průchodu. Opatrně si ji prohlížel. „To záleží…“

Boba se k němu přiblížil. Snažil se zjistit, co mohl na kartě vidět. „Záleží na čem?“

„Na tom, jakou má tohle cenu,“ zvedl Nuri kartu. „Mohu ti zařídit, že své kredity získáš bez, eh, komplikací.“

Bimm se významně podíval ke dveřím vedoucím k Úrovni Dva. Boba věděl, že těmi „komplikacemi“ myslel Aurru Sing.

„Jak to uděláš?“ zeptal se Boba.

Nuri pokrčil rameny. „Vyhnu se pozornosti. Jsem si jistý, že sis všiml, že na Aargau je mnoho pravidel.“

„Viděl jsem,“ přikývl Boba.

„No, a někteří z nás – mnoho z nás – mají svá vlastní pravidla. Právě jsem ti prokázal důvěru, mladý muži, tím, že jsem ti svěřil mé pravé jméno. Ale než tohle zkontroluji – “ pozvedl kartu „ – ti také musím věřit. Musím vědět, že nejsi nebezpečný, ani hledaný. Musím vědět tvé jméno.“

Boba pomalu zamyšleně přikývl.

To musel připustit. Líbila se mu představa, že ho někdo považuje za nebezpečného. Dávalo mu to pocit síly. Dávalo mu to pocit, že má tajemství.

Což samozřejmě měl. Věděl, že hrabě Tyranus a hrabě Dooku byli jedna a tatáž osoba. To bylo nebezpečné tajemství – ale dávalo mu moc.

A on byl jediný, kdo to věděl.

Také byl samozřejmě hledaný – hledaný Aurrou Sing!

Boba pohlédl na Nuriho. Bimm stále držel jeho kartu a vyčkával.

„Mé jméno,“ řekl Boba pyšně, „je Boba Fett.“ Bimm na něj jen zíral. Za chvilku se uklonil. „Bobo, pane,“ řekl. „Je mi ctí.“

Boba se také uklonil, i když trochu neobratně. „Mně také – nuri.“

Bimm se znovu napřímil. Najednou byl plný obchodu.

„Teď,“ řekl Nuri a rozevřel svou bledě žlutou vestu. Pod ní měl tenký kožený opasek. Na něm visel okrouhlý předmět: nějaký druh počítače.

Nuri si pohrál s počítačem a ten se probudil k životu. Vzal kartu a pak ji vložil do horní části počítače. Počítač pípal a blikal. Rozsvítila se malá stříbřitá obrazovka. Na ní byly znaky a čísla, kterým Boba nerozuměl.

Musí to být v bimmisaarijštině, pomyslel si.

Nuri sledoval displej a četl si v něm. Jeho chlupaté obočí se překvapeně pozvedlo. Pohlédl na Bobu a řekl: „Tedy! Jsi docela zámožný mladý nájemný lovec, Bobo, pane! Stojíš za velký obchod.“

Boba přikývl. „Vím.“

„Píše se tu, že to jmění pro tebe získal někdo jménem Jango Fett,“ pokračoval Bimm. „Tvůj otec?“

„Ano,“ řekl Boba.

„Je tedy s tebou? Je jedinou osobou, které je umožněn přístup k jeho pokladu.“

Boba zavrtěl hlavou. „N-ne,“ řekl. Nedokázal z hlasu vytěsnit smutek. „On – on se mnou není.“

Bimm na něho upřel pohled plný sympatií a pochopení. „Rozumím,“ řekl. Asi minutu přemýšlel a očima přejížděl z Boby na kartu.

Konečně řekl: „Ta Aurra Sing. Není někdo, koho bych chtěl za svého pronásledovatele. Zabila mnoho lidí. Mnoho mocných lidí. Tady na Aargau jsme neutrální. Ale nejsme hloupí. A nejsou nám nesympatičtí ti, kdo jsou v nouzi.“

Usmál se na Bobu a pak mu kartu vrátil. „Tady, Bobo, pane. Pomůžu ti získat tvůj poklad. Bude tě to něco stát, ale nemusíš mi to platit předem. Platbu vyčtu z karty.“

Boba se na něj zadíval. „Děkuji,“ řekl. Vzal si kartu a vrátil do kapsy. „Víš, ve které bance ty peníze jsou?“

„Ne. Abys to zjistil, musíš se vrátit zpět na Úroveň Jedna k bezpečnostní přepážce.“

Bobovi se rozbušilo srdce. Střelil pohledem ke dveřím vedoucím na Úroveň Dva.

Někde tam venku po něm Aurra Sing pátrá.

A jak ji znal, tak si opatřila zbraň, ať už to je zakázané nebo ne.

Pak se otočil k Nurimu. „Není tu jiná cesta,“ zeptal se, „jak se dostat nahoru?“

Malý tvor se usmál. Konejšivě položil ruku na Bobovu paži. „Bobo, pane, říkal jsem ti, že tady na Aargau mají někteří z nás vlastní pravidla. A tak máme i vlastní místo. Místo, kde ostatní pravidla neplatí – a naše ano.“

Otočil se a pokynul k temnému průchodu za nimi. „Jestli si to přeješ, tak tě vezmu do na naše místo.“

Boba se podíval napřed na Bimma a potom do průchodu. Cítil, jak ho v krku píchá strachem a vzrušením. „Jak se to místo jmenuje?“

Nuri se zadíval do průchodu a usmál se – podivně a vědoucně se usmál.

„Jmenuje se Podměstí.“

Kapitola 11

„Podměstí?“ opakoval Boba jeho slova. „Ale – “

Zarazil se a vzpomněl si, co o Podměstí slyšel na Úrovni Jedna.

V Podměstí můžete narazit na velmi pochybná individua, varovala ho úřednice. Je to tam strašně nebezpečné, zvlášť při momentálních zásazích proti Separatistům.

A teď se ho tam Nuri chystá vzít!

Jen ta myšlenka Bobu vyděsila. Ale pak si vzpomněl, co mu říkal otec –

Strach je energie, učil ho Jango. A můžeš se naučit ji ovládat. Když se soustředíš, můžeš svou energii změnit za strachu na vzrušení. Pak tu energii můžeš použít, místo toho, aby ses jí nechal využít ty.

Boba se tedy soustředil. Zavřel oči. Cítil, jak mu srdce bije. Cítil jen svůj strach.

Zhluboka se nadechl. Zadržel dech, než napočítal do tří a pak pomalu vydechl.

Tohle je energie, pomyslel si. A já ji ovládám. Nádech. Výdech.

Konečně se mu srdce zpomalilo. Zklidnilo se. Víc se ovládal.

Žádný strach, ale vzrušení.

„Dobrá!“ řekl. Otevřel oči a pár stop před sebou spatřil Nuriho. „Jsem připravený! Na co čekáme?“

Nuri se usmál. „Tudy,“ zamířil k průchodu.

Boba ho následoval. Průchod se stočil a změnil. Žlutá světla jim osvětlovala cestu. Nyní viděli malé holocedule pokryté neznámými symboly. Obrazy se měnily a přepínaly se z červené na zelenou, modrou a fialovou. Bolely ho z toho oči. Soustředil se jen na Nuriho záda.

Asi po pěti minutách se Bimm zastavil. V podlaze před nimi byly těžké kovové kulaté dveře. Nuri je s námahou otevřel. Narovnal se, chvíli popadal dech a pak se na Bobu zadíval.

„Za chvíli začneme klesat na nejnižší patra Aargau,“ řekl. „Na skutečný povrch planety. Je to zbytek velkého města. Před miliony let bylo postaveno původními obyvateli Aargau. Na něm pak vrstvu po vrstvě, patro po patru tisíce let rostla pyramida. Aargau je teď vysoce civilizovaná planeta. Jak jsem ti říkal, má mnoho pravidel. Ale ty vždy nejsou stejná.“

Nuri se zatvářil vážně. „V Podměstí nejsou lidé tak vychovaní jako nahoře. Je to tam nebezpečné. Někdy fatálně.“

Boba polkl. Snažil se tvářit se statečně – i když se tak necítil.

Ale to bylo v pořádku. Cítil vzrušení. Dělal něco, co nikdy předtím nedělal! A dělal to úplně sám.

No, skoro. Pohlédl na Nuriho a usmál se. „Zvládnu to,“ řekl.

Nuri se napřímil. „Nejsi vyděšený?“

Boba pokrčil rameny. „Jo. Jsem. Ale svůj názor nezměním. Pořád chci jít.“

Nuri se zatvářil potěšeně. „To je dobré. Přiznat si strach je dobrá věc. Dělá lidi opatrnější. A bezstarostnost na Podměstí zabila víc lidí než cokoli jiného.“

Nuri se zamyšleně poškrábal na bradě.

„A kromě toho,“ řekl malý Bimm a jeho usměv se rozšířil. „Návštěva Podměstí je důležitá součást výuky nájemného lovce!“

To Bobu povzbudilo a také se usmál.

„Dobře tedy – “ pokynul Nuri k otvoru. Boba se zhluboka nadechl a přistoupil k němu.

„Jsem připraven,“ řekl a podíval se dolů.

„Připraven na všechno?“

„Připraven na všechno,“ přikývl Boba.

Kapitola 12

Když se Boba podíval dolů, spatřil, co bylo schováno pode dveřmi. Kapsle dost velká na to, aby se do ní vešli dva lidé. Měla průhledné stěny, a tak bylo vidět ven. Byl v ní kontrolní panel, ale žádný řídící mechanismus. Připomnělo mu to oblačné vznášedlo, se kterým létal v Oblačném městě. Akorát tohle bylo menší a nemělo to možnost měnit směr.

„Co je to?“ zeptal se.

Nuri se sehnul, aby stiskl tlačítko na boku kapsle. Horní poklop se otevřel. „Naskoč si a uvidíš,“ odvětil.

Bimm vlezl do přední části a Boba vlezl dovnitř za ním. Vršek se uzavřel. Boba se rozhlédl a všiml si, že kapsle je uvnitř dalšího tunelu – nějaké trubice nebo skluzavky, která se stáčela, vířila a otáčela se směrem dolů.

„Takhle se dostáváte do Podměstí?“ zeptal se.

Nuri přikývl. „Tohle je jedna z cest. Jsou jich tisíce. Mnoho jich je známo jen hrstce lidí. Mnoho jich bylo schováno tak dlouho, že byly zapomenuty. Samozřejmě také do Podměstí vedou i oficiální cesty – jako třeba turbovýtahy – ale také jsou pro nás potřeba speciální přístupy. A pro peníze.“

Bez varování stiskl Nuri přepínač na kontrolním panelu a kapsle náhle vyrazila dolů.

„Hou!“ vykřikl Boba, jak mu podlaha odskočila od nohou. Kapsle vystřelila téměř kolmo dolů a pak náhle zatočila vpravo. Hnala se jako zátka dál a dál – jako na gigantické, kilometry dlouhé skluzavce. Boba se přichytil a vyhlédl ven.

Všude viděl světlo. Míhající se planoucí záblesky červené a oranžové a modré a fialové.

„To jsou další úrovně,“ vysvětlil mu Nuri. Musel křičet, aby ho bylo přes svištění a řev sestupu vůbec slyšet. „Jedeme rychlostí několika kilometrů za minutu – ale v reálu, ne v hyperprostoru.“

„Skvělé!“ řekl Boba. Přál si, aby tahle věc měla ovládání!

Znovu vyhlédl ven. Viděl záblesky světel tunelů, které vypadaly, že jsou naplněny roztaveným zlatem. Jedna úroveň byla jako obrovské akvárium, kde plavaly dianogy, mávaje svými chapadly.

Boba nakrčil nos. „Smrdí to tu,“ řekl.

„Nemocniční úroveň,“ odpověděl Nuri. „Už tam skoro jsme.“

Najednou všechno zčernalo. Nebyla to čerň, jako když jdete v noci spát. Nebyla to čerň jako ve skříni nebo nejtemnější lodi. Nebyla to čerň jako ve vesmíru, který vlastně černý nebyl, protože byl posetý hvězdami, planetami a vzdálenými galaxiemi.

Takovou čerň Boba ještě nikdy neviděl. Ani si ji nedokázal představit. Byla jako obří dusící ruka na jeho obličeji. Na okamžik si Boba myslel, že sám zmizel. Jako by byl přeměněn v antihmotu. Takové to bylo.

„Tady!“ ozval se Nuri.

Obklopila je exploze světla. Fialová, zelená, tmavě modrá. Boba zamrkal. Světlo kmitalo. Už to nebylo jako exploze, ale jako záblesky barev. Tvarů. Budov. Pohybujících se vln, které byly lidmi. Známé postavy droidů, bytostí, mužů a žen. Nad nimi byla ta děsivá cizí temnota. Byla jako mrak nebo obrovská černá opona.

Kapsle začala zpomalovat. Boba si ulehčeně vydechl. „To bylo skvělé,“ řekl. „Ačkoli na konci trochu děsivé.“

Nuri přikývl. „To byla prázdnota mezi Podměstím a horními patry. Sem nikdy slunce nedosvítí. Jen umělé světlo. A temnota.“

Boba se zachvěl. Kapsle se zastavila. Pohlédl na hemžící se město. Bylo o mnoho víc přeplněno, než jakékoli místo, které zatím viděl. Chaotická masa živých tvorů, více než cokoli jiného připomínající hnízdo.

Kryt se otevřel a Nuri vyskočil ven.

„Vítej v Podměstí,“ uklonil se Bobovi.

Boba si myslel, že Úroveň Dva byla zacpaná lidmi. To samé si myslel o Coruscantu a také o Candaserri.

Ale nic z toho se nemohlo s Podměstím měřit. Bylo tam tolik lidí, tolik bytostí, tolik droidů, tolik čehokoli, že se mu z toho točila hlava.

„Drž se mě!“ řekl Nuri. „Jestli se ztratíš, už nikdy nenajdeš cestu ven.“

Boba se zamračil. „Na to nesázej. Mám docela dobrý orientační smysl.“

„Ten by ti tady asi moc nepomohl,“ odpověděl Nuri.

Boba to nerad připouštěl, ale musel s Bimmem souhlasit. Vysoko nad nimi bylo nebe, které vlastně nebe nebylo, překříženo tisíci svítícími objekty. Vypadaly jako stuhy nebo duhy. Ale ve skutečnosti to byly jen další skluzavky jako ta, se kterou se dostali dolů. Dokonce v nich byly vidět i nahoru a dolů uhánějící kapsle. Vzduch byl plný jasných spídrů, swoopů, robo-nakladačů a dokonce i závodních kluzáků. Na povrchu se ulice a chodníky vinuly kolem vysokých drolících se budov. Ulice byly plné odpadků, rozlámaného kamene a rozbitých spídrů.

A kamkoli se podíval, viděl lidi – hlavně nelidi, ale také hodně lidí. Nikdo nevypadal přátelsky. Mnoho z nich vypadalo nebezpečně.

„Hej, dávej pozor!“ vyštěkl na něj někdo. Byl to vysoký zlostně se tvářící Caridian.

„Pardon,“ řekl Boba. Caridian se kolem něj protlačil. Boba se rozhlédl: Nuri byl pryč!

Boba polkl. Kolem něj se smíchem prokráčela tlupa vesmírných pirátů. Boba se za nimi ohlédl a snažil se tvářit se nezaujatě.

„Mladý pane!“ ozval se o několik metrů dál Nuriho hlas. „Tudy!“

Boba zrychlil, aby ho dohnal. Šli kolem obchodů a tržišť, skrz opuštěné stavby vypadající jako prastaré vesmírné lodě, pod širokými popraskanými skleněnými kupolemi. Také procházeli kolem stánků s jídlem. V některých prodávali něco nechutného – věci s pařáty, chapadly a příliš mnoha očima. Ale některé jídlo vypadalo a vonělo výborně. Bobovi se z toho začaly sbíhat sliny. Ani si nepamatoval, kdy naposledy jedl. Byl si ale jistý, že to dnes nebylo.

Nejprve se snažil si zapamatovat jejich cestu. Ale za chvíli to vzdal. Jejich cesta se motala sem a tam, dopředu a dozadu. Jednou si byl jistý, že se vraceli. Byl zvědavý, jestli se ho Nuri snaží zmást. Aby sám nenašel cestu.

A ať už šli kamkoli, všude byla spousta lidí. Navzdory pravidlu, že přespolní nesmí být ozbrojeni, měla nějakou zbraň většina z nich. Vibronože, ochromující obušky, blastery, zápěstní rakety. Boba si byl celkem jistý, že většina se mezi obyvatele Aargau nepočítá.

A také si byl celkem jistý, že sám a neozbrojený by do nikoho z nich nechtěl vrazit.

„Odkud ti všichni jsou?“ zeptal se.

Nuri ho vedl ulicí k jiné uličce. „Z celé galaxie,“ prohlásil svým zpěvavým hlasem. „Přišli sem zbohatnout. Měnit peníze. A tady v Podměstí jde dělat cokoli. Zrady. Vraždy. Černý trh. Pašeráci tu nakupují a prodávají zlato, kredity, data, droidy, šperky, zbraně, lodě. Ale nejcennější věcí jsou informace.“

„Informace?“ zamračil se Boba. „To mi moc zajímavé nepřijde.“ Ve srovnání se zbraněmi nebo loděmi, pomyslel si.

„Věř mi,“ řekl Nuri. „Vím, o čem mluvím. A zůstaň blízko mě – dost riskantní je už jen přijít sem dolů. Zvlášť pro toho, kdo je tu poprvé.“

Já nevěřím nikomu, pomyslel si Boba zlostně. V té chvíli se z temné uličky vynořila nějaká postava.

„Zpátky!“ rozkázal Nuri.

„Ne!“ řekl Boba. Sáhl po zlomené cihle, aby ji po postavě hodil. Postava byla skoro na dosah, ruce natažené. Byla příliš tma na to, aby to šlo rozeznat.

Ale zase taková tma nebyla, a tak bylo vidět, že drží blaster. A ten mířil přímo na Bobu.

Kapitola 13

Boba se napřáhl, připraven cihlu vrhnout: Ale než to mohl udělat, Nuri ho zastavil.

„Dost!“ vykřikl Bimm. „Počkej – “

Postava k nim s funěním přistoupila. Byla to srstí porostlá Bothanka s ušima strachem přitisklýma k hlavě. „Nuri!“ ozvala se.

Nuri se na ní soustředěně zadíval. „Co se děje, Hev’sin?“ zeptal se.

„Hledala jsem tě!“ Otočila se k Bobovi. Její blaster na něj stále mířil.

„Kdo je to?“ zeptala se vyčítavě.

Boba sklopil zrak. Nuri po něm střelil pohledem a potom jen zavrtěl hlavou. „Jen chlapec,“ řekl tiše. „Zbraň nepotřebuješ. Pověz mi, Hev’sin – co se děje?“

Bothanka zaváhala. Pak vrátila blaster za opasek. Přistoupila k Nurimu a oba se pomalu odvrátili. Bylo očividné, že se nebojí, že by je mohl Boba poslouchat.

Koneckonců, pomyslel si Boba, jsem jenom chlapec. Žádná vážná hrozba.

Nebo jak si to mysleli.

Boba Bothany znal. Byli to nejlepší špioni v galaxii. Opouštěli svůj domovský svět Bothawui a cestovali po celé galaxii. A kamkoli přišli, našli práci – v tajných úkolech jako nezávislí pracovníci nebo jako součást Bothanské Špionážní Sítě.

A co to Nuri říkal?

Nejcennější věcí jsou informace.

Boba předstíral, že se dívá do blízké uličky. Ale ve skutečnosti poslouchal, co Bothanka říkala.

Šmíroval.

Tuhle hru můžou hrát dva, pomyslel si. A nejspíš vyhraje jen jeden – a to budu já.

Slyšel, jak Hev’sin mluví tichým a naléhavým hlasem: „Říkají, že tu je proto, aby zvýšil příjmy Separatistů. Proto je v Podměstí. Předstírá, že je na normální inspekci v kancelářích Bankovního Klanu na Úrovni Čtyři, ale jeho skutečná práce je tady dole. Nechce přitáhnout pozornost Republiky.“

„Jsi si tím jistá, Hev’sin?“ otázal se Nuri. Vypadal, že ho to velmi zaujalo, ale nevylekalo.

„Určitě,“ zasyčela Bothanka. „Viděla jsem ho na vlastní oči. Je obklopen klonovými vojáky – teď nikam bez celé stráže nechodí. Kromě toho, Sana Hilla poznám kdekoli.“

San Hill! Boba si vzpomněl – teprve před chvílí ho viděl na Úrovni Dva – muže, který byl vyhublý a ošklivý jako vysušený hmyz. Hlavu Intergalaktického Bankovního Klanu.

San Hill byl Separatista. To Boba zjistil, když byl na Geonosis a Sana Hilla viděl s hrabětem Dooku. Bobu zajímalo, jestli má San Hill tušení, že Dooku je také Tyranus – Tyranus, který vybudoval armádu klonů, která teď bojuje se spojenci Sana Hilla!

Vsadím se, že to neví, pomyslel si Boba.

A pak ho něco napadlo.

Možná by to rád věděl… za určitou cenu.

Informace měli na Aargau velkou cenu. „Kde jsi ho viděla?“ zeptal se Nuri Bothanky.

„Poblíž huttského hráčského paláce. Můžeš si být jistý, že San Hill nechystá nic dobrého, když dělá obchody s Hutty.“

Nuri přikývl. „To je pravda.“

Bobovi se rozšířily oči. Huttové! Věděl, kdo to byli – jeden z nejznámějších klanů v galaxii! Provozovali pašeráctví a hráčská doupata po celém Huttském prostoru i mimo něj. Teď se zdálo, že mají své zájmy i tady na Aargau. Ilegální zájmy, když jsou v Podměstí.

Bobův otec Jango pracoval pro Jabbu, vůdce huttského klanu.

„Huttové ocení dobrého nájemného lovce,“ řekl synovi. „Také dobře platí – lépe, než kdokoli jiný.“

Kvůli znalostem musíš najít Jabbu, psala otcova kniha. Mohl by Jabba Hutt být na Aargau?

Boba pohlédl na rozmlouvající dvojici a zase se rychle odvrátil.

„Už musím jít.“ Bothanka se ohlédla přes rameno. Boby si ani nevšimla. Jako by byl neviditelný. Další výhoda být mladý! „Věděla jsem, že bys to rád věděl, Nuri.“

„Ano. Děkuji,“ přikývl Bimm.

Podal jí minci. Bothanka se na ni zklamně podívala. Chvíli si myslel, že se začne hádat – ale pak si Boba vzpomněl, že Bimmové jsou skvělí handlíři.

A Bothanka neměla na smlouvání čas. Rozloučila se s Nurim něčím, co bylo jen trochu víc než zavrčení, pak se otočila a odešla.

„Zajímavé,“ řekl Nuri spíš pro sebe než Bobovi. „Velmi zajímavé.“

Ohlédl se a zdálo se, jakoby si Boby všiml až teď. Mírně se pousmál.

„No, můj mladý návštěvníku,“ řekl a pokynul k uličce za nimi. „Půjdeme a vyzvedneme tvoje peníze?“

Boba nic neříkal. Ani se nepohnul. Jakoby se na Bimmovi něco změnilo. Možná ten úsměv. Možná, že byl Boba jen unavený a hladový. Konečně přikývl.

„Dobře.“

Následoval Nuriho do uličky. Byla tmavá, ale ne úplně temná. Mírně se stáčela, takže Boba pořádně neviděl dopředu. Kolem prošlo několik smějících se pirátů. Boba se snažil jít tak vzpřímeně, jak jen dokázal. Dal by cokoli, jen aby mohl být zpět na Slave I! Dal by cokoli, aby z téhle planety vypadl, a to sám…

„Jsme tady,“ řekl Nuri náhle. Zastavil se před kovovými dveřmi. V nich bylo malé okénko s mříží. Dole byla mezera. Za přepážkou stál velmi starý opotřebovaný administrativní droid.

„Mohu vám pomoci?“ zeptal se skřípavě. Nuri se otočil k Bobovi. „Dáš mi svou kartu, prosím?“

Boba se na moment zamyslel. Kdyby se ho Bimm pokusil okrást, udělal by to už před tím. Pokrčil rameny. Vytáhl kartu z kapsy a podal ji Nurimu. Stále bude potřebovat Bobovu DNA, aby kredity získal.

Nebo ne?

„Rád bych si vyzvedl svou platbu z účtu tohoto mladíka,“ řekl Nuri a podal kartu droidovi. „Mělo by to být šest set tisíc mesarků.“

Droid kartu převzal. „Jak si přejete,“ řekl a protáhl jí nad zářící červenou obrazovkou.

Boba droida podezíravě sledoval. Ani se Boby nezeptal. Ani se na něj nepodíval. A pak si náhle vybavil slova úřednice na Úrovni Jedna.

Musíte si také být jistí, že nesměňujete peníze s nikým, kdo není licencovaným členem Intergalaktického Bankovního Klanu. Na Aargau jsou černí penězoměnci.

Tohle byl ilegální bankomat.

„Hej!“ vykřikl Boba. „Co to děláte? To jsou mé peníze!“

Přiskočil k přepážce a prostrčil ruku skrz mříž, aby kartu sebral a stiskl tlačítko pro přerušení transakce. Chtěl to zastavit – ale bylo pozdě.

„Z vašeho účtu bylo převedeno pět set tisíc mesarků,“ řekl droid a položil kartu na okno. „Hezký den.“

Boba popadl kartu a zběsile se otočil k Nurimu.

„Ty!“ vykřikl Boba, ale pak se zarazil.

Nuri se měnil. Obličej mu přešel na stříbrozelený. Vytáhl se do výšky a jeho ruce se prodloužily, až byl vyšší než Boba.

Nebyl to Bimm.

„Ty jsi měňavec!“ zalapal po dechu Boba.

Kapitola 14

„Jsi docela chytrý mladík,“ řekl Clawdite. Byl to mladý měňavec s hrozivým pomalým hlasem. Vypadalo to, že se jeho tělo před Bobou roztéká a formuje. Nabrala svaly, šlachy, sílu. Na hlavě měl krátké tmavé vlasy. Oči taktéž tmavé.

„Ale ne dost chytrý,“ řekl.

Boba na něj s úžasem zíral. „Ale – “

„Měl jsi ještě štěstí,“ řekl měňavec, který byl Nurim. „Mohl sem ti tu kartu vzít a všechno si nechat pro sebe. Mohl jsem tě zabít.“

Usmál se – byl to ten samý neradostný úsměv, který Boba viděl na Bimmově tváři.

„Ale oceňuji tvou odvahu,“ pokračoval Clawdite. „Jsi mladý a učíš se, zrovna jako já. A nenávidím Aurru Sing. Je to moje soupeřka. Zdá se, že to máme společné. Mohl jsem tě nechal na Úrovni Dva. Tam by tě brzy našla. Ale to by ji potěšilo. Na to ji moc nenávidím.“

Boba na něj zuřivě zíral. „Nemáš žádné právo na to, co je moje!“

Clawdite se rozesmál. „No, vzal sis kartu dřív, než jsem mohl získat zbytek. Jestli najdeš cestu nahoru, zjistíš, že máš dost peněz na to, abys opustil planetu. Ale jen, když budeš dost chytrý, Bobo. Budeš se muset vyhnout Auřře Sing. Musíš najít cestu nahoru. A pak musíš zjistit, jak dostat zbytek svého dědictví.“

Clawdite naklonil hlavu. „Říkal jsem, že Podměstí je součást výuky nájemného lovce. Vím, že je důležitou součástí toho mého. Doufám, že se ti lekce líbila, Bobo.“

A s posměšnou úklonou se Clawdite otočil a rozběhl uličkou.

Boba se za ním díval. Jak jsem mohl být tak bezstarostný? pomyslel si zlostně. Zapomněl jsem základní pravidlo nájemného lovce.

Nikomu nevěř.

Bimm – ne, Clawdite – ho zradil. Přesto měl pravdu. Boba se naučil něco důležitého. Příště tak rychle pomoc přijímat nebude.

Pokud bude nějaké příště.

Ale co teď? Boba se otočil a zadíval se na droida za přepážkou. Hmmm. Nuri byl schopný z Bobova účtu získat peníze. Proč by Boba nemohl? Přešel k okénku.

„Rád bych si vybral zbytek peněz,“ řekl a prostrčil kartu dovnitř.

Droid se na něj podíval. Vzal kartu a protáhl ji čtečkou na své ruce. „Promiňte,“ řekl. „Nemáte povolení tento terminál využívat.“

Vrátil kartu Bobovi. Clawdite musel znát nějaký přístupový kód, který Boba neměl šanci zjistit.

„Cože?“ řekl Boba zuřivě. „Myslíš – ?“

„Promiňte,“ řekl droid. „Měl bych zavolat bezpečnost, aby vám pomohla?“

„Ne,“ vyhrkl Boba rychle. Začal ustupovat.

Pak se zarazil. Předtím, než dal Clawdite kartu droidovi, říkal robot něco – něco o bance.

Boba měl stále kartu. Kdyby věděl, kde jsou peníze uložené, mohl by je vyzvednout sám – bez Aurry Sing!

Vrátil se k okénku. „V jaké bance, že jsou ty peníze?“

Droid sklonil svou pochromovanou hlavu. „Intergalaktická Kuatská Banka. Úroveň Dva. Měl bych zavolat bezpečnost, aby vám pomohla?“

„Ne!“ odmítl Boba rychle. „Chci říct, ne, děkuji!“ nuri měl pravdu – informace měli svou cenu!

Ale na oslavu svého štěstí neměl čas.Za ním se ozvaly zvuky kroků a další drsný smích. Boba se otočil a spatřil několik vysokých, po zuby ozbrojených postav. Nebylo pochyb o tom, že to jsou další piráti.

Je na čase odtud zmizet! Otočil se a tiše se rozběhl uličkou.

Končila v další uličce. Tahle byla dokonce ještě přelidněnější a rušnější než ty předchozí. Boba se na chvíli zastavil, aby popadl dech. Vůbec žádný strach už necítil. Cítil vztek, vzrušení a odhodlání. Nedělalo mu starosti, že by Aurra Sing mohla být tady dole. Jak by ho tu mohla najít?

Takže. Kam půjde.

Rozhlédl se po ulici. Kam až dohlédl byly obchody. Některé byly jasně osvětlené a plné uspěchaných obslužných droidů a dobře oblečených humanoidů a jiných bytostí. Jiné byly temné s jednou nebo dvěmi ponurými postavami hlídajícími vchod. Pár jich bylo v budovách, které spíš připomínaly hromady trosek. Všechny vypadaly jako nějaká hráčská doupata. Většina měla cedule, po kterých přebíhaly a blikaly jasné zelené, zlaté nebo stříbrné znaky.

SMĚNÁRNA VŠECH MĚN

PŘIJÍMÁME VŠECHNY MINCE

ŽÁDNÁ SUMA NENÍ MALÁ!

Boba vyrazil. Ze dveří kolem něj proudily davy na ulici. Robo-nakladače a vznášedlové taxíky byly zaparkované před kasiny, čekající na odvoz právě vyhrávajících zákazníků. Pochybné postavy se skrývaly po celé ulici a číhaly na nic netušící kolemjdoucí. Vysoko nad tím vším byla pavučina zářících trubic. Lesknoucí se kapsle přejížděly mezi Podměstím a Horními úrovněmi. Mezi nimi se proháněly swoopy a spídry.

Něco takového potřebuju! pomyslel si Boba, sledujíc prolétávající swoop. Jakmile zjistí, jak se ke svým penězům dostat, tak by si jeden mohl najmout, aby ho dopravil zpět na Slave I – ačkoli by bylo lepší na jednom letět sám!

„Fuj! Lidská špíno! Jdi mi z cesty!“ zavrčel nějaký hlas.

Boba vylekaně přenesl pohled. Ulici před ním někdo blokoval. Byl vysoký, měl oranžové oči v bledém houbovitě vyhlížejícím obličeji a dlouhý chobot omotaný kolem krku jako přívěšek. Twi-lek.

„Neslyšel jsi?“ vyštěkl Twi-lek zlostně. Ruka mu výstražně zajela pod plášť.

„Omlouvám se,“ řekl Boba rychle a ustoupil na stranu. Twi-lek si ho pohrdavě změřil a pak kolem něj prošel. Boba ho zamyšleně sledoval.

„Počkat,“ řekl si. Dostal nápad!

Otec mu říkal o Twi-lekovi jménem Bib Fortuna. Larvovitý tvor sloužil jako pravá ruka Jabby Hutta a pomáhal mu řídit jeho operace na planetě Tatooine i na dalších místech v galaxii. Třeba tady na Aargau, kde byl huttský hráčský palác. Byla by tu možnost, že by to byl právě on?

Boba se za ním díval. Kdyby to byl Bib Fortuna, mohl by ho dovést k huttskému doupěti.

Boba věděl, že to je velmi nepravděpodobné – ale koneckonců to vypadalo, že se každý v Podměstí věnuje hazardu. Měl by tu šanci využít.

Pustil se za Twi-lekem. Dával si pozor, aby nebyl spatřen a pořád na něj viděl. Občas to bylo těžké, jak se kolem proplétalo tolik bytostí. Přesto ho Boba neúnavně pronásledoval bludištěm Podměstí.

Prověřit to, pomyslel si Boba s úšklebkem. Sledoval svou kořist neuvěřitelně nebezpečným terénem – úplně jako nájemný lovec!

Kapitola 15

Twi-lek dosáhl konce dlouhé úzké stáčející se ulice. Zastavil se před velkou budovou s okrouhlými stěnami a hroty. Dům byl tvarován jako hlava draka krayta. Jako dveře sloužila drakova tlama. Uvnitř Boba viděl hemžící se spoustu různých bytostí, lidí a droidů. Mezi kraytovými zuby zářila holocedule se zelenými a zlatými huttskými písmeny.

Twi-lek zamířil rovnou k ceduli a bez zaváhání vešel dovnitř.

Boba ho sledoval, jak vchází. Srdce se mu rozbušilo. Zatímco byl v Podměstí, viděl už spoustu lidí, bytostí a spoustu droidů. Ale někoho neviděl.

Neviděl jediné dítě. Ani jednu osobu jeho věku.

To poslední, co by chtěl, je upoutat na sebe pozornost. Ticho a nenápadnost byly největší zbraně nájemného lovce.

Ale tady nebyla žádná možnost, jak by mohl proklouznout drakovými zuby do hráčského doupěte bez toho, aniž si ho někdo všimne. Hned za vchodem postávalo několik stráží – Gamorreani. Boba sledoval, jak kolem nich Twi-lek prošel. Lehce se mu uklonili, ale jinak mu pozornost nevěnovali. Když se za chvilku přiblížil párek Wookiů, gamorreanské stráže je prohledali, než je pustili dovnitř.

Jak by mohl Boba proklouznout?

Boba se ohlédl do ulice. Zahlédl dvě další skupiny lidí mířící k huttskému hernímu paláci. Jestli tady zůstane, všimnou si ho. Přinejlepším mu řeknou, aby odešel. Při nejhorším…

O tom si teď nemohl dovolit přemýšlet. Pár metrů od něj se kupila hromada odpadků. Rychle, než si ho mohl někdo z přicházejících skupin všimnout, k ní Boba přiběhl a skrčil se za ní.

První skupina už byla blízko. Boba je už dobře viděl: půl tuctu Jawů, sběračů odpadků. Všichni měli charakteristické jawí pláště s kápí a mluvili spolu v obvyklém jawím blábolení. Jak procházeli, bylo vidět, že jim z pod kápí oči planou jako malé pochodně.

„Hej,“ zašeptal si Boba.

Dostal další nápad – dobrý nápad.

Otočil se rychle začal odpadky prohledávat. Cihly, roztříštěné sklo, útržky kůže. Roztavené zbytky něčeho, co kdysi bylo blasterem. Zlomené hroty kopí. Vybuchlé granáty. Něco, co příliš připomínalo lidskou ruku.

Huttský gamblerský palác byl oblíbeným místem. Ale pravděpodobně nebyl dobrý nápad motat se okolo dlouho.

Náhle Boba našel, co hledal. Sevřel rty, aby se uchránil před triumfálním výkřikem. Byl to jen hadr – dlouhý, šedožlutý kus oděvu, špinavý a plný děr.

Ale jemu stačil. Boba se ohlédl, jestli si ho nikdo nevšiml. Jawové právě dorazili k vchodu. Jeden z nich mluvil se strážemi. Boba si rychle přetáhl hadr přes hlavu. Strašně páchl – vlastně smrděl – ale Boba zaťal zuby a snažil se ho trochu upravit.

Částí si překryl obličej. Natáhl ho dopředu, až mu hlavu zakrýval jako kápě. Zbytek mu sahal pod kolena. Odepnul si z tuniky pásek a těsně si ho připjal přes hadr. To bylo lepší. Byl trochu větší než Jawové, a tak pokrčil kolena. Chodit tak bylo těžké, ale jakmile bude uvnitř, tak si snad nikdo nevšimne, když se zase narovná.

Vykoukl zpoza hromady. Druhá skupina už byla blízko. Byli dost daleko na to, aby je mohl Boba vidět zřetelně, ale byli vysocí a nejasně humanoidní.

A bylo jich hodně.

Radši bych se měl dovnitř dostat co nejrychleji.

Boba se otočil k paláci. Gamorreané kývali a pouštěli Jawy dovnitř. Boba počkal, než v kraytově tlamě zmizel poslední z nich, Pak se zhluboka nadechl a rychle vyrazil ke vchodu.

Ale jakmile se tam dostal, zastavil se. Jeden Gamorrean se na něj podíval a zachrochtal něco, co znělo jako otázka. Výhružně zamával svým dlouhým kopím.

Jeho druh si Bobu skepticky prohlížel. Boba ještě víc pokrčil kolena. Přitáhl si záhyby hadru kolem hlavy a modlil se, aby jeho obličej nebyl vidět. Ukázal skrz vchod naznačujíc, že chce dovnitř.

Potom jeden šťouchl do druhého, zachrochtal a ukázal za Bobu.

„Aarrrgh!“ zavrčel ten druhý. Zlostně zaskřípal kly a podíval se, kam ten první ukazoval.

Boba se chtěl otočit a podívat se – ale ovládl se. Stát tam a přemítal, jestli má vchodem proběhnout.

Bez varování jeden Gamorrean švihl kopím Bobovi nad hlavou a pokynul mu dovnitř.

Boba dychtivě přikývl. Přidržujíc si plášť sklonil hlavu a rychle prošel drakovou tlamou – do huttského panství.

Kapitola 16

Uvnitř byl ohlušující hluk. Smích, zlostné výkřiky, výkřiky triumfu a zklamání – k tomu všemu cinkání mincí, chrastění kostek, cvakání losovaných míčků, křik karetních krupiérů a penězoměnců. Huttský herní palác byl také bludištěm zakouřených místností a průchodů; bylo to tak ucpané hazardními hráči, že se Boba sotva protlačil skrz. Kolem se motali Gamorreani dohlížející na pořádek a vyhazujíc nejvzpurnější zákazníky. Boba si všiml Jawů, které viděl venku, jak s nějakým Bimmem smlouvají nad hrou Cizák. Bobu zajímalo, jestli je Bimm skutečný a nebo to je další měňavec.

„Sledujte kluzáky!“ křičel nějaký hlas. Boba vzhlédl a spatřil obrovskou obrazovku. Probíhal přenos z Tatooinu. „neodmítáme žádné sázky!“

Boba nahmatal kartu, kterou měl v kapse. Byl příliš chytrý na to, aby své peníze vyhazoval sázením. Otec ho před hazardem varoval.

„Nájemný lovec každý den hazarduje se životem,“ říkal vždy Jango. „Jenom blázen by sázel také peníze.“

Boba si přitáhl svou rozedranou kápi těsněji přes obličej. Teď měl jen jeden cíl – najít nějakou cestu na Horní úrovně. Najít nějakou cestu jak najít svůj poklad. Vrátit se na Slave I a opustit Aargau – bez Aurry Sing.

Strčil ruku do kapsy a dotkl se knihy, kterou mu otec nechal.

Pro znalosti musíš k Jabbovi.

Najít Jabbu. Boba vždy předpokládal, že kvůli tomu, aby známého zločince našel, bude muset na jeho domovskou planetu Nal Huttu. Nebo na Tatooine, kde si mocný klanový vůdce zřídil pašerácké impérium.

Ale co když je Jabba tady na Aargau? Huttové byli zapleteni do všech ilegálních aktivit po celé galaxii. Třeba byl ve skutečnosti Jabba tady v Podměstí – ve svém herním paláci!

Ale jak ho najít? Boba usilovně přemýšlel. Bude muset znovu najít toho Twi-leka – toho, o kterém si myslel, že by to mohl být slavný Bib Fortuna. Stáhl si plášť trochu z očí a snažil se prohlédnout skrz tmavou a zakouřenou místnost.

Za ním zavrčel hluboký hlas. Boba vzhlédl a spatřil jednoho Gamorrena s kopím hrozivě pozvednutým v obrovské ruce. Bylo to úplně jasné. Když neutrácíš peníze, vypadni!

Boba omluvně přikývl. Začal se odvracet, když ho náhle strážný popadl za rameno.

Boba polkl. Pokud strážný jeho převlek prohlédne, už žádný Boba nebude! Rychle sáhl do kapsy, vytáhl kartu a opatrně ji držel rukávem, aby nebyla vidět jeho ruka. Karta se v tlumeném světle zablýskla.

Gamorreanovy ošklivé prasečí oči zklamáním ještě zošklivěly. Se zachrochtáním se odvrátil a začal pátrat po někom jiném.

Fuj! pomyslel si Boba. To bylo těsné. Měl bych být opatrnější!

Začal se prodírat davem hledaje Twi-leka. Jednou si už myslel, že ho zahlédl, ale byl to jen tvor v chlupatém plášti. Jednou si myslel, že zaslechl wookijský hluboký houkavý hlas. Ale byl to jen malý obrněný droid projíždějící davem.

Boba ho podezíravě pozoroval. Pak se rozhlédl. Bylo tu mnoho droidů – víc, než by předpokládal.

Proč tu byli?

Jak se rozhlédl kolem, zjistil, že to nebyli ani protokolární nebo obslužní droidi. Ani údržbářští droidi.

Byli to strážní droidi. A bezpečnostní droidi a silní policejní droidi. Boba se začal potit na krku. Rozhlédl se a spatřil strážného droida, jak se vznáší na druhé straně místnosti. Pomalu se ve vzduchu otáčel a senzory zkoumal hráčské doupě. Jeho tři ozbrojené paže byly připraveny k nezbytnému zákroku.

„Co se tady děje?“ zašeptal Boba. Ať to bylo cokoli, nebude se mu to líbit – ani trochu.

Jako odpověď kolem prošly dvě vysoké ženy v pilotních uniformách. Tiše se spolu bavily. Boba si přitáhl plášť a odvrátil se. Ale poslouchal.

„Prý ho poslal Dooku,“ řekla jedna pilotka tiše. „Aby získal další zdroje.“

„V galaxii není dost kreditů na to, aby se dala Republika svrhnout,“ odsekla druhá žena. „Dooku je blázen.“

„Ujišťuju tě, že to je jediná věc, kterou určitě není,“ odvětila její kamarádka. „A na sponzorování rebelie v galaxii dost peněz být nemusí – ale určitě jich je dost v kapsách Huttů!“

Pilotky se tiše zasmály. Zašli za roh mimo doslech.

Hrabě Dooku! Mohl by tady také být?

Ne – pilotka říkala, že hrabě někoho poslal. Koho asi mohl hrabě poslat?

Boba usilovně přemýšlel. Pak si vzpomněl.

San Hill. Hlava Intergalaktického Bankovního Klanu a jeden z nejmocnějších mužů v galaxii. Vždyť teprve před chvílí řekla bothanská špiónka Nurimu, že San Hill byl tady v Podměstí.

San Hill sháněl pro Separatisty peníze. Pro hraběte Dooku. A přitom tady byli klonoví vojáci, aby ohlídali zájmy Republiky – klonoví vojáci vytvoření na Tyranusův rozkaz.

Dvě strany, které stály proti sobě. Republika a Separatisté. Kloni a droidi. Ale za oběma stranami stála stejná osoba: muž, kterého Boba znal jako hraběte.

Hrabě Tyranus.

Hrabě Dooku.

Celé to bylo součástí nějakého velkého spiknutí, to si byl Boba jistý. Také si byl jistý, že kdyby jeho otec zůstal naživu, našel by pro tuto informaci využití – zvlášť, když byl San Hill na stejné planetě.

Boba by ji také mohl využít. Musel jen zjistit jak. Možná by mu pilotky poskytly víc informací. Otočil se a opatrně se za nimi pustil.

Ale jakmile zašel za roh, zjistil, že jsou pryč. Místo toho se ocitl tváří v tvář třem vysokým zlověstným postavám. Jejich těla byla pokrytá brnění podobnými šupinami a jejich široká bezretá ústa byla plná ostrých zubů. Z jejich tunik koukaly dlouhé ocasy, kterými hrozivě mávaly vzduchem, když se hádaly a smály svými hlubokými hlasy.

Plazovití Barabelové!

„Chceš se k nám přidat?“ zasyčel jeden na Bobu. Právě byli uprostřed karetní hry. „Sázky jsou vysoké, Jawo – tvé peníze nebo tvůj život!“

Barabel ho šťouchl dlouhým špičatým pařátem a ostatní se rozesmáli.

Boba zavrtěl hlavou. Začal ustupovat. Ale než mohl něco udělat, popadl ho Barabel rychlostí blesku za rameno. Boba se přikrčil a kopl ho do kotníku. Vysoký plaz vykřikl bolestí a vztekem. Trhl rukou zpět a přitom stále pevně držel Bobův plášť. Boba klesl na zem. Hadr na Barabelově ruce visel jako útržek šedé mlhy.

„To není Jawa!“ zasyčel jeden z Barabelů.

To je fakt, pomyslel si Boba ponuře. Překulil se po podlaze na břicho a rychle zalezl pod stůl. Nad ním stále Barabelové zírali na potrhaný plášť. Nosní dírky se jim chvěly, jak se marně Bobu pokoušeli vyčenichat.

Mezitím už se Boba přikrčil do tmy pod stolem a zadržel dech. Jeden z Barabelů zavrtěl svou těžkou ještěří hlavou. Odfrkl si, vytrhl svému partnerovi plášť z ruky a zahodil ho.

„Zapomeň na něj! Odporná špína! Zpátky ke hře!“

Barabelové se znovu semkli k sobě, cvakajíce zuby, jak hladově zírali přes své karty.

Boba si ulehčeně oddechl. Byl v bezpečí. Na chvíli.

Kapitola 17

Odpočíval jen pár minut.

Co teď? pomyslel si. Už neměl svůj převlek. Jestli se pohne, někdo si ho všimne a vyhodí z hráčského paláce. Pravděpodobně mu seberou jeho kartu. Pak zůstane sám, bez peněz a bez možnosti se z Podměstí dostat.

A to při nejlepším.

Při nejhorším by ho zabili. Nebo chytili otrokáři.

Boba zaťal zuby. To se nikdy nesmí stát. Nedopustí to. Dobrý nájemný lovec se nikdy nenechá chytit.

A on se chtěl stát jedním z nejlepších.

Pořád potřeboval nějaký plán. Kdyby Twi-leka našel – a kdyby to opravdu byl Bib Fortuna – mohl by ho dovést k Jabbovi. Jestli tady Jabba Hutt je – a jestli mu gangster pomůže dostat se na Úroveň Dva…

Je tu příliš kdyby, pomyslel si Boba.

Začal se plazit na druhou stranu stolu. Tady dole byl huttský palác změtí nohou. Boba se rozhlížel po místnosti hledaje pár twi-leckých nohou. Neviděl je – ale viděl něco jiného.

Na vzdálené straně místnosti stála ve stinném výklenku známá stinná postava se zkříženýma rukama. Na sobě měla přiléhavou karmínovou kombinézu a na nohou vysoké hnědé kožené boty. Její kůže zářila mrtvolně bíle i v temnotě hráčského doupěte. Dlouhý pramen jasně rudých vlasů jí padal přes záda. Blýskající modré oči, kterým nic neuniklo, si prohlížely místnost. Viděly všechno.

Aurra Sing.

Bobovo srdce tlouklo jako o závod. Nedokázal si představit, že by se věci mohly ještě zhoršit – ale to se stalo. Byla jedna věc horší, než být zabit nebo chycen – a to bylo být chycen nebo zabit nejpomstychtivější nájemnou lovkyní v galaxii. Aurra Sing slitování znát nebude. Bude jí jedno, jestli je jen dítě, nebo syn Janga Fetta. Pro ní byl podvodník. Někdo, kdo podvedl, aby ji připravil o její bohatství – i když ve skutečnosti nebylo její.

Teď nebyl čas jí přestat vodit za nos. Boba sledoval, jak Aurra pokračuje v prohlížení místnosti. Nečekaně se otočila na podpatku a vykročila – přímo k místu, kde se pod stolem schovával.

Boba zadržel dech a otřásl se. Pozoroval, jak ho pružné hnědé boty míjejí – jen pár centimetrů od jeho nosu. O pár stop dál se zastavily. Slyšel syčení Barabelů v jejich jazyce. Pak zaslechl Auřřin tichý silný hlas.

„Hledám chlapce,“ řekla. „Asi takhle velkého. Hnědé vlasy, hnědé oči. Měl modrou tuniku a černé boty – možná v přestrojení. Podle mě určitě,“ dodala.

„Nikoho jsme neviděli,“ zasyčel Barabel. „Teď nás nech být, pokud se nechceš přidat – ach!“

Boba se naklonil, jen aby mohl vykouknout ven. Jedna Auřřina ruka byla pevně sevřená kolem Barabelova hrdla. Ve druhé ruce varovně držela dýku.

„Nejsem tu, abych marnila čas se špínou jako jste vy,“ vyštěkla. „Odpověz! Viděli jste kluka?“

„Jasssssně,“ zasyčel Barabel a divoce gestikuloval. „Pár minut – přímo tady – “

Boba se prudce nadechl. Neměl času nazbyt. Otočil se a škrábal se ke druhé straně stolu. Tam byla zeď – pevné dřevo. Boba hmatal po podlaze, hledaje nějakou zbraň – tyč, cihlu, cokoli, čím by se mohl bránit. Jeho ruka se zastavila na něčem studeném a tvrdém. Byl to těžký kovový kruh větší než jeho ruka. Zatáhl za něj tak silně, jak jen dokázal. Vážil snad tunu, ale Boba nepolevil, dokud se nepohnul.

K jeho překvapení se podlaha pohnula také. Boba se s úžasem podíval dolů.

Prstenec byl připevněn k podlaze. Nebyl to obyčejný prstenec, ale madlo. Když za něj zatáhl, odsunul z podlahy panel.

Byl tam poklop.

„Radši byste neměli lhát,“ ozval se Auřřin drsný hlas. „Jinak vám na těch vašich škaredých obličejích vyřežu nové šupiny.“

Boba zaslechl kroky – Auřřiny nohy mířily přímo ke stolu. Zatáhl za kruh silněji, snažíce se z podlahy vypáčit celý panel. Kroky se přiblížily. Dřevo zaskřípalo a panel popolezl nahoru. Bobovi se ten zvuk zdál ohlušující. Teď byl panel několik centimetrů nad podlahou. Boba pod něj dal ruce a vší silou zatáhl, až udělal mezeru, kterou se mohl protáhnout. Strčil dovnitř nohy a divoce s nimi zakopal ve vzduchu.

Co když tam žádná podlaha není? Co když ty padací dveře vedou – do prázdna?

„Dobrá, kluku – je to tady!“ ozval se Auřřin hlas přímo nad ním.

Boba se naposledy zhluboka nadechl. Prostrčil dovnitř celé nohy, potom hrudník a ramena. Spustil se dolů a přitom držel dřevěný panel nad sebou. Pod sebou necítil nic, jen syrový prázdný prostor, černý jako vršek Podměstí. Jeden strašlivý moment tam visel zavěšený mezi podlahou nad ním a nicotou pod ním. Pak s povzdechem panel přiklopil. Zapadl bez hlesu. Prsty mu po holém dřevě sklouzly, ruce vlály ve vzduchu. A bez jediného zvuku Boba padal.

Kapitola 18

Zdálo se mu, že padá celou věčnost. Ve skutečnosti šlo jen o vteřiny.

„Au.“ S tupým nárazem dopadl na zem. Chvíli tam jen ležel a popadal dech. Podíval se nahoru. Asi tři metry nad ním rozeznal černý čtverec ohraničený čtyřmi slabě zářícími linkami.

Padací dveře.

Všimne si toho Aurra? Boba nehodlal čekat a zjistit to. Velmi opatrně se postavil a mrkáním se pokoušel přizpůsobit tmě. Seshora slyšel tlumené zvuky hráčského doupěte. Oči si na tmu zvykaly a on už trochu viděl. Slabé světlo z horních padacích dveří mu ukázalo, že je v nějakém tunelu. Táhnul se na obě strany. Otočil se zadíval do černoty.

Kudy teď?

Nad podlahou nad sebou uslyšel zaškrábání bot.

Aurra.

Boba si rychle zvolil cestu dopředu. Tak rychle a opatrně jak jen se odvážil vykročil vpřed s rukama nataženýma před sebou. Několikrát se otřásl, když se jeho obličeje nebo rukou dotklo něco vlhkého a vláknitého.

Pavučiny – aspoň doufal, že to jsou jen pavučiny. Párkrát si myslel, že pod nohama zaslechl suchý škrábavý zvuk mnoha malých nožek. Po několika minutách cesty tmou uslyšel ještě něco jiného.

Hlasy.

Přicházely odněkud zepředu. Boba si všiml, že se tunel prosvětluje. Místo temnoty byl obklopen temnou šedí podobnou kouři. A teď viděl, že se tunel větví. Všechno vedlo do naprosté temnoty. Z několika cest se ozývaly štěbetající a utíkající zvuky.

Boba se otřásl. Jestli si cestu zvolí špatně, může tu bloudit navždy. Ani nechtěl pomyslet, co by tady dole mohlo žít. A za sebou žádné kroky neslyšel. Žádná známka toho, že Aurra Sing jde za ním. Znovu se mu podařilo jí utéct.

Možná už své štěstí vyčerpal.

Světlo přicházelo přímo zepředu. Boba k němu vyrazil. Tak se soustředil na to, aby se tam dostal, že v tunelu za sebou neslyšel jemné chřestění malých nožiček.

Jen po pár krocích tunel náhle končil. Na podlaze zářil slabý čtverec světla. Boba se podíval dolů a spatřil v zemi malou mříž. Skrz ní rozeznal matné tvary ve spodní místnosti.

„Jste si jistý, že tu jsme v bezpečí?“ ozval se zespodu hlas.

„Absolutně,“ odpověděl velmi hluboký pomalý hlas. Zasmál se strašlivým dutým smíchem. „Ho, ho! Můj strýc se sám přesvědčil, že je tohle místo zabezpečené. Bez našich znalostí se sem nikdo dostat nemůže.“

Bobovi se rozšířily oči. Díval se do tajné místnosti! Ta mřížka tu musela být, aby pomáhala při špehování. Boba se pomalu přikrčil, až klečel a nakukoval přes okraj. Dával si pozor, aby se držel zpátky, kdyby se někdo náhodou podíval na strop.

„To je dobře,“ řekl první hlas. Boba zamrkal. Po temnotě v dlouhém tunelu si na světlo zvykal těžko. Ale po pár vteřinách už viděl jasněji.

A z toho co spatřil, překvapeně zalapal po dechu.

V místnosti pod ním seděla ve velkém křesle vysoká, kostnatě hubená postava. Po bocích stáli ozbrojené stráže. Nebyli to ani klonoví vojáci, ani droidi. Byli to svalnatí humanoidi ve stejných šedých uniformách s blastery po boku. Postava, kterou doprovázeli, byl San Hill.

„Podpořit naši věc je v zájmu vašeho strýce,“ řekla hlava Bankovního Klanu. „Hrabě Dooku mě o tom ujistil.“

Boba musel šilhat, aby mohl viděl další postavu v místnosti. Byla velká – vlastně obrovská. Mohutné, rozvalené, slimáku podobné tělo ležící na mnohem větším křesle připomínajícím trůn. Mělo malé, slabě vypadající ruce a dlouhý silný ocas. Pod žabí tlamou visely vrstvy tuku. Také byla obklopena strážemi. Boba nervózně polkl.

Byl to snad Jabba Hutt? Pokud ano, byl mnohem více nechutný, než jak mu ho otec popisoval.

Slimákovité stvoření zavrtělo hlavou. „Můj strýc má vlastní názor,“ prohlásil burácivým hlasem. „Nenechá se nutit, zvlášť ne hrabětem Dooku.“

„Proč tu váš strýc není?“ zeptal se San Hill konejšivým, ale podrážděným hlasem. Vypadal rozzlobeně a netrpělivě. „Chci uzavírat obchody s Jabbou osobně, ne s nějakým poskokem!“

„Gorga není žádný poskok!“ zaburácel Hutt a udeřil se malýma rukama do hrudi. „Můj strýc je zaneprázdněn dozorem nad našimi zájmy na Tatooinu. Pokud uznáte za vhodné, můžete ho tam navštívit. Ale to vám neradím,“ dodal Gorga se zasmáním.

Boba se zašklebil. Takže tohle byl Jabbův synovec! Stěží si mohl představit něco víc odpuzujícího než byl Gorga. Ale vypadalo to, že to bude muset zkusit, než se s Jabbou setká.

Boba ucítil popíchnutí zklamání a nervozity. Doufal, že tu Jabba bude, aby mu dal radu – znalosti, které zločinecký šéf má.

Ale Jabba tady nebyl. Byl na Tatooinu.

Musím se dostat na Slave I, pomyslel si Boba zamračeně. Musím se dostat na Tatooine.

V Podměstí promarnil hodně času. Měl informace, které potřeboval k získání otcova jmění. Bylo v Kuatské Bance na Úrovni Dva. Měl svou kartu. Na Úrovni Jedna na něj čekal Slave I. Všechno co musel udělat bylo dostat se do banky, dostat kredity a měl by mít dost na to, aby se dostal z Aargau na Tatooine.

Už jen pomyšlení na létání ho povzbudilo. Vyrazí zpátky tunelem k padacím dveřím. Určitě vymyslí, jak je otevřít a vylézt nahoru. Pak vymyslí, jak se dostat na Úroveň Dva. Když už se sám dostal takhle daleko, ne?

Zvládne to.

Tak tiše jak jen dokázal se Boba začal po centimetrech od mříže odsouvat. Pak se otočil a rozběhl se tunelem zpět. Zatáčel se a zatáčel a Boba znovu spatřil boční chodby, černé a zívající jako obrovská ústa.

Nedívej se do nich. Sleduj jen svůj tunel!

Už před sebou viděl odštěpek světla z padacích dveří. Rozběhl se ještě rychleji.

A najednou se zastavil.

„Ne!“ zašeptal.

Uprostřed průchodu se k němu něco plazilo. Bylo to něco přes půl metru dlouhé s mnoha černýma, kloubovitýma nohama a dlouhým kloubovitým tělem. Nad kusadly to mělo dvě dlouhá klapající klepeta. Korálkovité oči byly upnuté na Bobu. Pak to klaplo oběmi klepety naráz a vyrazilo rovnou k němu.

Kreč!

Boba ho nakopl. Zaslechl, jak klepeta klaply a ucítil, jak se otřely o jeho nohu, když vykopl. Odskočil na stranu, ale kreč byl příliš rychlý – následoval ho a stále dorážel proti jeho botě.

Boba kopl znovu. Tentokrát ucítil uspokojivou ránu, jak škorpionovité stvoření zasáhl. Kreč odlétl a s hlasitým prásknutím narazil do stěny tunelu.

Ale teď Boba slyšel další zvuky – další malá, klapající stvoření uhánějící průchodem.

Otočil se, aby se rozběhl k padacím dveřím.

A vrazil přímo do vysoké postavy. Byl to muž nosící stejnou šedou uniformu jako stráže obklopující Sana Hilla v Gorgově úkrytu.

Ale tohle nebyl žádný strážný nebo nějaký poskok. Měl uniformu vysoce postaveného zaměstnance Sana Hilla, široký dekorativní pás a výraz, ve kterém se mísilo podezření s rozkazovačností.

„Kampak?“ otázal se.

Kapitola 19

Boba na úředníka zděšeně zíral. Za ním chrastili a klapali krečové. Úředník se na ně podíval, pak Bobu popadl za ruku, otočil a rukou zatlačil na zeď. Okamžitě se otevřely skryté dveře, kterými ho úředník protáhl. Dveře se zavřely a krečové ještě chvíli zuřivě syčeli a cvakali, protože o svou kořist přišli.

„Tak.“ Zadíval se muž na Bobu zamyšleně. „Vypadá to tak, že mezi sebou máme špeha. Ale ne dost opatrného. Podíváme se na tebe.“

Posvítil si na Bobův obličej. Chlapec si zakryl oči rukou, jak se muž naklonil, aby se na Bobu upřeně zadíval. Měl dlouhé nazrzlé vlasy a drsný obličej. Od jednoho oka přes tvář až na bradu se mu táhla zubatá jizva.

„Kdo jste?“ odvážil se Boba.

„Místopředseda galaktických účtů Kos,“ představil se úředník. Chytil Bobu za bradu. Boba na něj vzdorně zíral, ale nic neříkal. Muž si ho dál prohlížel. Konečně zavrtěl hlavou. Přivřel oči a jeho výraz se změnil.

„Já vím, kdo jsi,“ řekl. „Jsi ten Clawdite, o kterém jsme slyšeli, že tu špehuje.“ Na obličeji se mu rozšířil úzký, téměř obdivný úsměv. „Zamaskovaný jako chlapec – velmi chytré.“

Boba se chystal zavrtět hlavou. Pak se zarazil.

Clawditský měňavec mohl vypadat jako kdokoli nebo cokoli jeho velikosti. Místopředseda si myslel, že je Nuri!

„Správně,“ řekl Boba pomalu. Ostražitě se na muže díval.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Dobře, San Hill má své vlastní metody, jak se se špióny vypořádat.“ Chtěl si Bobu přitáhnout k sobě.

„Tak jako můj pán,“ řekl Boba.

Kos se zarazil a podezíravě si Bobu měřil. „Co tím myslíš?“

Boba zaváhal. Měl informaci, kterou by mohl špión mít – skutečnou, pravděpodobně smrtelně nebezpečnou informaci. Jako jediný na Aargau – a jako jediný v galaxii – věděl pouze Boba, že hrabě hraje nebezpečnou hru. Hrabě předstíral, že existuje dvakrát na obou stranách velkého galaktického konfliktu.

Taková informace mohla být sázkou o život. A právě to se Boba chystal udělat.

„San Hill zná jen část příběhu,“ řekl Boba, snažíc si udržet chladný hlas.

„A ty znáš zbytek?“ vyštěkl místopředseda. Ale vypadal znepokojeně. Ohlédl se přes rameno a pak si Bobu k sobě přitáhl. „Co jsi slyšel?“ zeptal se Kos šeptem. Držel chlapce tak těsně, že ho začala bolet ruka. „Byly tu klepy, tisíce klepů.“

Bobovi tlouklo srdce jako o závod. Byl ve velkém nebezpečí – ale s nebezpečím přicházela příležitost. Pokud bude chytrý, využije tohoto úředníka k tomu, aby se dostal z Podměstí; možná dokonce i z Aargau…

„O klepech nic nevím,“ řekl Boba konečně. Pyšně pozvedl hlavu a podíval se místopředsedovi přímo do očí. „Znám pouze pravdu – ale ta má svou cenu.“

Kos na Bobu upřeně zíral. Zdálo se, že váží možnosti.

„Nemám celý den,“ řekl Boba. „A ani ti, kterým sloužím.“ Vědoucně se zahleděl za úředníka, jakoby tu byl ještě někdo jiný. Kos se napjal. Jako pro uklidnění sáhl na svou zbraň. „Cenu?“ řekl. „Tvá mizerná měnící se kůže by mohla stačit! Řekni mi co víš a já tě nechám jít – pro tentokrát.“

Boba se nutil k pevnému hlasu. Cítil Kosův strach – když si Boba nad svým strachem udrží kontrolu, bude mít navrch. „Ne. To nestačí. Podělím se o svou informaci – ale napřed mě musíte vzít na Úroveň Dva.“

„Úroveň Dva?“ zasmál se místopředseda. Pak se jeho smích změnil na odměřenou zuřivost. „Mohl bych ti zlomit krk rovnou tady – ale až si San Hill poslechne tvé zprávy, vymyslí pro tebe mnohem zábavnější metody umírání.“

„Až mé zprávy uslyší,“ řekl Boba jemně, „zabije tebe, žes mě k němu neodvedl dřív. Ale to už můj pán bude tady a…“

Nechal výhrůžku viset ve vzduchu.

Úředník na něj zíral. Jeho obličej temněl hněvem. Ruka se mu pohnula k Bobovu krku.

Boba se zhluboka nadechl. Pokud má zemřít, zemře v boji. Nebojácně a vzdorně se na svého věznitele zadíval.

Ale Kos se zastavil. Zahleděl se na chlapce. Zdálo se, že jeho zjizvená tvář na něj shlíží s větším respektem. Konečně přikývl.

„Dobře,“ řekl. „Uděláme to po tvém. Schyluje se k problémům, to je jisté. Až bouře udeří, tak by mohl být pryč.“

Hrubě bobu postrčil před sebe. Ozvalo se cvaknutí blasteru vytahovaného z pouzdra. „Ale ani nemysli na útěk. Vezmu tě na Úroveň Dva – “

„Do Kuatské Banky,“ řekl Boba rychle.

Na chvíli strážný ztichl. Pak se rozesmál. „Kuat, co? No, někdo ti za tvé služby musí platit dobře. Ale hádám, že si to zasloužíš, ne?“

Nevíš z toho ani polovinu, pomyslel si Boba, když ho úředník vedl temným tunelem.

Kapitola 20

Šli v šeru snad hodiny. Vedlo je světlo zářičky. Ale ve skutečnosti uplynula jen chvíle – Boba si musel připomenout, že temnota klamala tak, jako cokoli jiného na Aargau.

Konečně dorazili do místa, kde se tunel rozšiřoval. Před sebou měli široké kovové dveře. A přede dveřmi byl spídr.

„Nastup,“ vyštěkl Kos. Blaster pořád mířil na Bobu.

Boba se nasoukal dovnitř. Nemohl se ubránit úsměvu. Už jen pohled a pocit z kokpitu mu vzrušením hnalo krev žilami!

„Čemu se tak šklebíš?“ ozval se úředník podezíravě.

Boba se zatvářil chladně. „Myslím, že jste udělal správnou věc.“

Zdálo se, že to místopředsedu uklidnilo. Posadil se do pilotního křesla k ovládání a stiskl tlačítko. Široká vrata se otevřela a odhalila obrovský prázdný prostor. Roztahoval se do temného, zdánlivě nekonečného prostoru. Boba natáhl krk a vzhlédl.

Kdepak nekonečný. Vysoko nahoře viděl zelenou záři.

„Zkratka,“ řekl místopředseda a dovolil si úsměv. „Tahle ventilační šachta vede rovnou na Úroveň Dva. A – naštěstí pro tebe – není Kuatská banka daleko.“

Bez varování popadl ovládání. Silový generátor se probudil k životu. Se zachvěním poskočil spídr vpřed. Potom, co Kos nastavil rychlost, vyrazilo vozidlo přímo nahoru.

Boba se chytil sedadla. Tohle bylo mnohem lepší! Dlouze si prohlížel ovládání. Vozidlo se otřásalo dopředu a dozadu. Stoupalo tak rychle, že Bobu začaly ze změny tlaku vzduchu bolet uši. Podíval se na stranu, jak Kos řídí.

Dokázal bych s tím letět lépe než on, pomyslel si pohrdavě.

Přesto musel připustit, že to místopředsedovi šlo. Jeli jen pár minut.

Dřív, než si Boba dokázal představit, začal spídr zpomalovat.

„Dobrá tedy,“ řekl Kos. Spídr se vznášel v šachtě pár stop od zdi, ve které byly dveře s nápisem.

ÚROVEŇ DVA, psala zelená písmena.

Ze dveří se vysunula malá kovová plošina a překlenula volný prostor. Boba se ohlédl. Hodně prázdnoty. Vzhlédl a podíval se do temnoty.

Stěží to rozeznal, ale bylo to tam. Vysoko nad ním zářil červený nápis: Úroveň Jedna. Podíval se dolů. Polkl. Museli být kilometry a kilometry nad Podměstím.

„Teď.“ Kos se otočil k Bobovi a zadíval se na něj mnohem pátravěji a výhružněji. „Vidíš ty dveře? Otevřu je a dovolím ti odejít na Úroveň Dva – ale ne dřív, než mi řekneš, co víš.“

Boba střelil pohledem na plošinu. Kdyby ze spídru vyskočil, měl by to zvládnout. Ale i kdyby uspěl, byly dveře zavřené.

A kdyby spadl…

Boba se otřásl. Pomyslel na svého otce: Nezáleželo na tom, jak se Jango cítil; vždy vypadal statečně.

Bývám často vystrašený, Bobo, řekl jednou. Ale jestli nepřítel někdy zjistí, že máš strach, jsi vyřízený.

Boba si představil, že by byl tak silný a mocný jako jeho otec. Představil si, že vypadá nebojácně – i když se tak necítil.

Řekl: „San Hill hledá pro Separatisty peníze. Separatisté jsou sjednocení pod hrabětem Dooku – “

Úředníkův obličej se zkroutil hněvem. „To není nic nového! Každý ví, že – “

„Neskončil jsem,“ odsekl Boba chladně. „Věděl jste, že muž jménem Tyranus, najal nájemného lovce Janga Fetta a Kaminoany, aby pro Republiku vybudovali armádu klonů?“

„Něco jsem o tom slyšel,“ souhlasil Kos, který se tvářil mnohem zaujatěji.

„No, já vím tohle: Dooku a Tyranus je jeden člověk.“

Úředník na něj nevěřícně zíral. Potom se začal smát. „Na chvíli jsi mě opravdu dostal,“ řekl. Pak jeho obličej potemněl. „Ale nemám času nazbyt – řekni mi pravdu! Co víš?“

Boba zaváhal. Věděl, že sází život, když se o to tajemství dělí. Ale byla to jeho jediná zbraň.

„Pomáhá budovat dvě armády,“ pokračoval Boba pomalu. „Utratil miliony – miliardy – jak na droidy tak na klony. A nakonec bude mít z války užitek jen on.“

Boba si pomyslel, jak hloupě jeho vlastní slova zní. Ale kupodivu to tak místopředseda nevnímal.

„Tyranus… je Dooku?“ řekl tiše. „Ale – “

Zavrtěl hlavou. Omráčeně a nevěřícně zíral, ale Boba by řekl, že semínka pochyb byla zaseta.

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Kos po minutě. „To je zrada. Ta nejhorší zrada.“

Boba přikývl. Kos zamyšleně pozoroval ovládací panel. Konečně si hlavně pro sebe řekl: „Musím to říct Sanu Hillovi.“

Bez dalšího slova najel nad plošinu. Vozidlo se mírně kymácelo ve vzduchu. Úředník se natáhl vpřed a stiskl tlačítko. Dveře na druhou Úroveň se otevřely.

„Zmiz,“ řekl úsečně. „Než si to rozmyslím a zabiju tě.“

Boba vyskočil. Chvíli mu trvalo, než získal rovnováhu. Potom vyrazil ke dveřím.

„Počkej – “ ozval se za ním Kos. Boba se otočil. Muž napůl stál a držel blaster.

„Trvalo ti to dlouho,“ řekl tiše. „Rozmyslel jsem si to.“

Kapitola 21

Boba zalapal po dechu a rozběhl se ke dveřím. Ale než k nim dorazil, ozvala se za ním rána. Ohlédl se a spatřil Kose, jak se dívá na něco pod spídrem. Ozývalo se odtud hučení repulzoru spídrové motorky a dalšího výbuchu, který spídrem otřásl. O vteřinu později se motorka dostala do Bobova úhlu pohledu. Řídila jí známá rudovlasá postava.

„Aurra,“ řekl Boba nevěřícně. Jak na ní zíral, pozvedla blaster, s očima upřenýma na něj.

„Mám tě,“ vykřikla a vystřelila. Místopředseda palbu opětoval a motorka se mírně otřásla.

Boba bez váhání vyrazil ke spídru a naskočil zrovna když spídr vystřelil od plošiny. Kos na něj pohlédl, jednu ruku na ovládání, ve druhé blaster.

„To je Aurra Sing,“ řekl ponuře. „Je součástí toho všeho…“

Jeho hlas se vytratil. Zdálo se, že jakmile se Aurra tak náhle objevila, bere Bobu mnohem vážněji. Spídr vířil a točil se ve skocích, z kterých se mu zastavovalo srdce. „Převezmi řízení!“ vykřikl Kos, když je minula další salva.

Boba přikývl a skočil do pilotního křesla. Místopředseda sledoval Auřřino pronásledování. „Na celé Úrovni Dva jsou bezpečnostní síly,“ řekl a potřásl hlavou. „Nemá šanci se odtud takhle dostat.“

„To nám nepomůže, jestli budeme mrtví,“ odsekl Boba. Hnal spídr kolem oblých stěn vzduchové šachty, pak trhl ovládáním, takže vystřelili nahoru do tmy. „Uvidím, jestli se jí ztratíme.“

Boba sledoval široký prostor kolem nich, linie oken a dveří zredukované rychlostí jen do bílých a zelených šmouh. Za nimi se hučení motorky změnilo v zuřivý řev. Ze spídru vyšlehl záblesk do běla rozpálené plazmy a zápachu spáleniny. Když Aurra zaznamenala přímý zásah, spídr se prudce stočil vlevo. Boba to rychle vyrovnal. Nechal spídr klesat a Aurra se za nimi zhoupla, pak zase stoupl a klesl. Motorka řvala.

„Jsme poškození?“ snažil se Boba překřičet řev motorů.

„Nic vážného,“ křikl zpět Kos. Jeho blaster se míhal tam a zpět a snažil se udržet Aurru na mušce, ale ta byla příliš rychlá. „Hodlám zavolat posily – “

Boba polkl. Jestli místopředseda zavolá pomoc, dorazí další vojáci. Ti Aurru zatknou – ale jeho také. Bude vyslýchán kvůli tomu, co úředníkovi řekl a…

Otřásl se. Ani nechtěl pomyslet na to, co by se mu stalo, kdyby ho vyslýchali. Kdyby to, co ví o Dookovi a Tyranusovi, zjistil San Hill. Kdyby to zjistil hrabě…

Nemohl nechal úředníka promluvit. Nahrbil se nad ovládáním, popadl ovládání rychlosti a zadal příkazy.

„Na její hlavu je vypsaná odměna,“ řekl Boba. „Budete odměněn, když jí mému pánovi přinesete. Nastavím komunikátor na nouzový hovor,“ lhal, předstíraje, že mačká malý panel s červenými světly. Ohlédl se, aby se ujistil, že se Kos dívá na motorku uhánějící za nimi. Pak se podíval nahoru.

Před nimi se objevily temnější mezery, nejspíš další šachty nebo údržbářské tunely. Boba sledoval jeden z nich, trojúhelníkový otvor, stále větší a větší, jak se k němu hnali.

„Teď!“ vydechl Boba. Udeřil do ovládání a spídr náhle uhnul a zmizel v temném tunelu.

„Co to děláš?“ ptal se Kos.

„Úhybný manévr,“ řekl Boba. Auřřina motorka se mihla kolem vchodu do tunelu. Boba zadržel dech.

Zcela jistě se chvíli znovu objeví.

„Sledujte jí,“ řekl Boba a ukázal na postavu na motorce, šedý stín proti jasnému vchodu. „Já udržím spídr v klidu.“

Kos zamumlal: „Není jí dobře vidět. Je tu příliš tma.“

„Což znamená, že vás také moc dobře neuvidí,“ odpověděl Boba.

Ale to byla další lež. Aurra Sing měla mysl a instinkty dravce. Stejně jako jeho dovednosti. Ve tmě mohla vidět tak jasně jako tuk’ata.

Ale Kos ne.

Boba zadržel dech. Klesl dolů jak jen se odvážil, doufaje, že si toho místopředseda nevšimne. Ale ten hleděl do tmy, snažíc se udržet na Aurru na mušce.

„Támhle je,“ zamumlal. Boba zaslechl cvaknutí pojistky blasteru. Kos pozvedl ruku.

Boba se přikrčil, když vzduch za ním proťal výstřel.

Ale nebyl úředníkův. Byl Aurry.

„Mám tě!“ vykřikla triumfálně. Boba se ušklíbl, když Kosovo dlouhé tělo přepadlo přes bok spídru a bezhlesně spadlo do široké a prázdné šachty. Pozdě si Boba uvědomil, že jeho zbraň v hlubině zmizela také.

A teď byl Boba sám s Aurrou Sing.

„Myslels, že mě zradíš? Zamysli se znovu!“

S tupým zaječením motorka vyrazila k Bobovu spídru. Rozhlédl se kolem, doufaje, že objeví něco, co by mohl použít jako zbraň.

Nic. Nechal ruce na ovládání a vzdorovitě hleděl na Aurru.

„Na Aargau je všechno na prodej,“ řekla s krutým úsměvem. „Koupila jsem si občanství. Škoda, že nebudeš žít dost dlouho na to, abys udělal to samé.“

Její smích dozněl a nenávistně se na Bobu zadívala. „Nikdo mi neunikne, Bobo. V tom, co dělám, jsem nejlepší.“

„Můj otec byl lepší,“ řekl Boba tiše a chladně. Beze strachu se jí díval do očí. Přitom se jeho ruka pomalu sunula po ovládání. „Můj otec nezabíjel pro zábavu. Nebo ze strachu.“

„Strach?“ téměř zaječela Aurra. Oči jí blýskaly a na jejím mrtvolně bílém obličeji se objevily dvě karmínové skvrny. „Myslíš si, že jsem vystrašená? Myslím, že je čas, ti ukázat skutečnost!“

Obličej se jí změnil v masku hněvu. Pozvedla blaster před obličej, motorku přímo za spídrem. „Sbohem, Bobo,“ řekla.

Boba se skrčil. Rukou na ovládání udeřil do tlačítka nadepsaného OBRÁCENÍ SMĚRU. Výstřel z Auřřina blasteru mu prolétl necelý metr nad hlavou. V tu chvíli spídr vystřelil dozadu. Doufal, že udeří přímo do motorky. Místo toho do ní udeřil z boku. Aurra zuřivě vykřikla, jak se jí pohnula ruka a její další výstřel šel mimo. Motorka se divoce zmítala, jak se Aurra snažila se s ní nezřítit do propasti.

„Ano!“ vykřikl Boba triumfálně. Spídr se kymácel sem a tam a stěží se vyhýbal stěnám. Konečně nad ním znovu získal kontrolu a vyrazil k hlavní šachtě. Za sebou slyšel Auřřino zlostné ječení a temné hučení, jak motorka snižovala rychlost. Zamířil se spídrem tam, odkud přiletěl. S lehkým řevem klesal ke vchodu k Úrovni Dva.

Kapitola 22

Boba věděl o něčem lepším než přemýšlením, jestli se Aurry Sing zbavil. Byla jako mynock přilnutý ke své kořisti a těžko zbavitelný.

Ale nebylo to nemožné. Když se spídr přiblížil ke vchodu na Úroveň Dva, zavadil Boba o komunikační jednotku. Okamžitě se ozval nějaký hlas.

„Pane, po nějakou dobu jsme s vámi nemohli navázat spojení. Jste v pořádku?“

Boba si pročistil hrdlo. „V pořádku,“ řekl co nejhlubším a nejzastřenějším hlasem, jakého byl schopen. „Ale na Úrovni Dva se nachází renegátská cizinka. Je ozbrojená. Možná i pár obětí – “

A já nechci, abych byl jednou z nich!

Za ním se náhle ukázal tvar Auřřiny motorky a ozvalo se další výbušné prásknutí. Komunikátor utichl. Boba se nahnul nad ovládáním a nespouštěl oči ze svého cíle: vstup na Úroveň Dva.

Blíž, blíž… viděl známý nápis a dveře. Kolem něj létaly oranžové a rudé jiskry, když se spídrem přistál na plošině. Se skloněnou hlavou vyskočil a vyrazil ke dveřím. Otevřel je a proběhl jimi na druhou úroveň.

Svět okolo okamžitě změnil barvu. Místo tmy všechno zářilo jemnou zelenou. Byl v dalším tunelu, ale tento byl dobře osvětlený. Na jeho konci blikal nápis.

VÝCHOD

Boba se otočil. Na druhém konci byl další blikající nápis.

INTEGALAKTICKÁ KUATSKÁ BANKA

POUZE VCHOD

„To je ono!“ vykřikl Boba. Rozběhl se. Za dveřmi slyšel, jak ztichl pohon motorky. Nepotřeboval se ohlížet, aby věděl, že je mu Aurra v patách.

Před vchodem do banky stál strážní droid. „Mohu vidět vaši kartu, prosím?“ zeptal se mechanickým hlasem.

Boba sáhl do kapsy. Na vteřinu se mu zastavilo srdce: Ztratil ji!

Ale ne, byla stále tady. Vytáhl ji a podal droidovi. Ten ji pozvedl ke svým infračerveným očím a proskenoval ji. Pak vzal Bobu za ruku. Boba ucítil závan tepla, jak droid četl jeho DNA. Potom přikývl.

„Velmi dobře,“ řekl. „Můžete vstoupit.“

„Zastavte ho!“ zazněl Auřřin hlas z druhého konce chodby.

„Měl byste zkontrolovat její totožnost,“ řekl Boba bez dechu. „Je ozbrojená a myslím, že její papíry jsou padělané.“

Prošel dveřmi do banky. Za sebou zaslechl zvuk Auřřiných bot. Pak se ozval droidův chladný hlas.

„Mohu vidět vaše občanské doklady, prosím?“ zeptal se. Dveře se zavřely a zamkly. Usmál se, když zaslechl Auřřin výkřik frustrovaného hněvu.

„Mohu vám pomoci?“

Byl to další droid. Tento měl úhledný kryt ve zlaté a stříbrné barvě. Stál před rozlehlou černou zdí. V ní byly tisíce a tisíce malých boxů označených čísly.

„Chtěl bych si vyzvednout svůj majetek,“ řekl Boba udýchaně. „Můj otec – něco mi tu zanechal než zemřel.“

„Samozřejmě,“ řekl droid zdvořile. „Mohu vidět vaši kartu, prosím?“

Boba mu ji podal. Droid se otočil a vyrazil podél zdi. Konečně se zastavil a vložil kartu do zdířky ve zdi. Jeden z boxů se otevřel. Jedna droidova paže z ní něco vytáhla. Zavřel box, otočil se a vyrazil zpátky k Bobovi.

„Toto ruší váš účet,“ řekl a podal mu malý kožený váček. Pak si kartu vložil do otvoru v hrudi. Ozvalo se zasyčení a vyvalil se proužek dýmu. Karta byla zničena.

Boba se na měšec podíval. Vypadal odporně mrňavý. Otevřel ho a vysypal si do dlaně hrstku zářivých barevných kreditů.

„To je vše?“ zeptal se a zavrtěl hlavou. „Otec mi toho nechal víc!“

„Dnes byla z účtu vybrána velká částka,“ řekl droid. „Pět set tisíc mesarků. Tohle je zbytek. Váš účet je nyní zrušený,“ dokončil droid a odvalil se pryč.

Boba se za ním nevěřícně díval. Pak se podíval na peníze ve své ruce. Z průchodu za sebou zaslechl hlasy.

„Nechte mě! Říkám vám, že moje papíry jsou pravé! Můžu mít blaster!“

Zdálo se, že Aurra Sing to má s bezpečností Aargau těžké. Jakmile se Boba otočil, otevřely se postraní dveře. Do chodby vešlo několik těžce ozbrojených vojáků ve stejných uniformách, jako měl místopředseda. Sledoval, jak s dupotem běží k místu, kde bezpečnost Aurru zadržela. O chvíli později zaslechl Auřřin vzteklý výkřik, jak jí vojáci obklíčili.

„Ne – nechte mě, nikdy – “

Boba bojoval se zachvěním. Žádnou lítost k Auřře necítil – zabila by ho stejně jako toho úředníka a ještě s větším potěšením. Ale věděl, že ztráta svobody pro ni bude mnohem horší než ztráta podílu na bohatství jeho otce.

Přesto nejspíš nebude zavřená nebo zadržená dlouho. Na to by Boba vsadil život. Ale ne teď. Teď se chystal udržet si každou cennost, kterou měl. Zadíval se na peníze ve své ruce – nebylo toho moc, ale nejspíš mu to bude stačit na vybavení lodě. Dost na to, aby se z Aargau dostal. Vrátil peníze do váčku a zavřel ho. Opatrně ho dal do kapsy k otcově knize. Pak se otočil a rychle vyrazil na Úroveň Jedna.

Kapitola 23

Nikdo se ho na nic neptal, když do lodi kupoval palivo a zásoby. Nikdo se ho neptal, když nastupoval dovnitř poté, co získal povolení k opuštění Aargau. Za peníze si štěstí koupit nemohl, ale mohl si za ně koupit spoustu dalších užitečných věcí.

Boba se usadil v kokpitu Slave I. Cítil se, jakoby se vrátil domů – poprvé. Připoutal se, vyťukal povely a pohodlně se uvelebil. Za chvilku už slyšel známý hřmot a řev vzletu.

Během pár minut nechal Aargau daleko za sebou. Boba se na ni ještě zadíval. Krátce si vzpomněl na lidi, které tam potkal. Mladý klon 9779. Clawdite Nuri – pokud to bylo jeho pravé jméno. Úskočný San Hill.

Co se s nimi asi stane? přemítal Boba. A co bude s věcí Separatistů vedených podvodným hrabětem Dooku? A co Aurra Sing?

Aurra Sing by teď měla být ve vazbě, ale Boba věděl, že tam dlouho nebude. Na to byla příliš chytrá. A až se osvobodí, bude ho hledat.

Boba se odhodlaně usmál. Až se příště potkají, bude na ní připravený. Nyní měl na starosti jiné věci.

Boba věděl, kde je jeho bezprostřední budoucnost – u známého zločince jménem Jabba Hutt!

S úšklebkem se naklonil nad kontrolní panel a zadal koordináty na planetu Tatooine.