Timothy Zahn

Přízrak minulosti

1. kapitola

Imperiální hvězdný destruktor Chimaera klouzal temnotou. Jeho světla byla jen slaboučkým zábleskem života v Černém vesmíru.

V prázdném vesmíru. V nepříjemně temném vesmíru. V osamělé dálce, světelné roky od nejbližšího z ostrůvků, kterými byly hvězdné systémy galaxie, na hraně rozmezí mezi světy Vnějšího okraje a pustým teritoriem označovaným jako Neznámé oblasti. Na úplném konci Impéria.

Nebo spíše na úplném konci ubohých trosek toho, co kdysi bylo Impériem.

Admirál Pellaeon, nejvyšší velitel Imperiální flotily, stál vedle jednoho z Chimaeřiných postranních průzorů a zíral do prázdnoty. Tíha všech těch let mu těžce dopadala na ramena. Příliš mnoho let. příliš mnoho bitev, příliš mnoho porážek.

Posádka můstku Chimaery tu tíhu možná také pociťovala. Zvuky činnosti za jeho zády dnes zněly jednoznačně tlumeněji než obvykle. Ale nejspíš to byl pouze důsledek toho, kde se nacházeli, tak daleko odkudkoli.

Ano, určitě to bylo tím. Muži Chimaery byli nejlepší, jaké mohla Flotila nabídnout. Byli to imperiální důstojníci a posádky, a Impenálové se nevzdávali. Nikdy.

Tichy zvuk kroků se ozval po jeho boku. „Admirále?“ řekl kapitán Ardiff potichu. „Jsme připraveni začít, pane.“

Na okamžik bleskla Pellaeonovou myslí vzpomínka na jiný, velmi podobný moment před deseti lety. Tehdy to byl Pellaeon a velkoadmirál Thrawn, kdo stáli tady na můstku Chimaery a pozorovali finální test maskovacího štítu, který Thrawn získal ze sbírky císařových trofejí na Mount Tantissu. Pellaeon si dokázal živě vybavit vzrušení, které tehdy cítil oproti své nechuti k šílenému jediskému klonu Joruusi C´baothovi, zatímco sledoval, jak Thrawn sám vdechuje Impériu nový život a nadšení.

Ale hora Tantiss byla minulostí, zničena agenty Nové republiky a C´baothovým vlastním šílenstvím a zradou. A velkoadmirál Thrawn byl mrtev. A Impérium umíralo.

Pellaeon se přinutil setřást ze sebe stíny minulosti. Byl imperiální důstojník a Imperiálové se přece nevzdávali. „Děkuji vám,“ řekl Ardiffovi. „Začněte dle libosti.“

„Ano, pane.“ Ardiff se pootočil a dal znamení koordinátorovi stíhaček v zákrytu posádky na levoboku. „Signalizujte k útoku,“ přikázal.

Důstojník potvrdil rozkaz a sám se otočil k jednomu ze svých mužů. Pellaeon obrátil svou pozornost zpět k průzoru…

Právě včas, aby zpozoroval osm hvězdných stíhaček SoroSuub třídy Preybird, které zezadu přisvištěly v sevřené formaci. Prolétly těsně kolem Chimaeřina velínu, minuly přední hranu lodi, pokropily ji nízkoenergetickou blasterovou salvou a potom se rozlétly do osmi různých směrů. Odkroužily beze střelby pryč, dokud nebyly mimo palebný dosah hvězdného destruktoru. Pak se ladně obrátily a znovu utvořily formaci. „Admirále?“ otázal se Ardiff.

„Necháme je proletět ještě jednou, kapitáne,“ řekl Pellaeon. „Čím víc letových údajů bude mít Predictor k analýze, tím lépe by měl fungovat.“ Zachytil pohled jednoho z velitelů posádky v zákrytu. „Stav škod?“

„Minimální poškození čelní hrany, pane,“ nahlásil důstojník. „Jedna senzorická anténa byla vyřazena, takže pět turbolaserů je teď bez zaměřovacích informací.“

„Beru na vědomí.“ Samozřejmé to bylo jen simulované poškození, vypočítané za předpokladu, že by Preybirdy používaly plně nabité turbolasery velitelských lodí. Když byl Pellaeon mladší, zbožňoval hru na válku; líbilo se mu hrát si s technikou a strategií bez rizik skutečného boje. Během všech těch let se toto nadšení kamsi vytratilo. „Kormidlo dvacet stupňů na pravobok,“ přikázal. „Turbolasery na pravoboku spustí přehradní palbu, až se stíhačky opět přiblíží.“

Preybirdy letěly nyní opět v těsné formaci a znovu se blížily ke svému cíli. Chimaeřiny turbolasery promluvily, jejich nízkoenergetická střelba pokropila předimenzované štíty Preybirdů. Po dobu několika sekund si s Preybirdy vyměňovaly palbu, potom stíhačky opět zrušily formaci a rozlétly se jako špičky prstů rozevírající se dlaně. Prolétly nad a pod Chimaerou, jak spěchaly do bezpečné vzdálenosti. „Stav poškození?“ zavolal Pellaeon.

„Tři turbolaserové baterie zasaženy,“ zavolal důstojník v odpověď Rovněž jsme ztratili jeden projektor tažného paprsku a dva iontové kanóny.“ „A poškození nepřítele?“

Jeden útočník zřejmě ztratil ochranné štíty. Dva další vykazují částečně vybité turbolasery.“

„To se ani nedá nazvat poškozením,“ zamumlal Ardiff. „Tato situace ovšem není zrovna férová. Takto malé a hbité lodě by nikdy nemohly mít tak silné štíty a palebnou sílu, jakou jsme jim udělili.“

„Jestli chcete férovost, tak si třeba pořádejte shockballové zápasy,“ řekl Pellaeon kysele, „ale nehledejte ji ve válce.“

Ardiffův ret se zachvěl. „Omlouvám se, pane.“

Pellaeon si povzdechl. Nejlepší muži, které mohla Imperiální flotila nabídnout… „Připravte se na spuštění maskovacího štítu, kapitáne,“ přikázal a sledoval slabou zář pohonných jednotek Preybirdů, které se v dálce znovu sjednotily. „Aktivujte ho na můj povel.“

„Ano, admirále.“

Pohonné jednotky náhle prudce zazářily, částečně zastíněné samotnými Preybirdy, jak nepřátelé dosáhli maximálního zrychlení. „Už jsou tady,“ řekl Pellaeon, když se jediný zářící bod rozdělil na osm blízko sebe letících lodí. „Napojte Predictora na ovládání palby. Připravte se ke spuštění maskovacího štítu.”

„Predictor a maskovací štít jsou připraveny,“ potvrdil Ardiff.

Pellaeon přikývl a pozorně sledoval Preybirdy – až téměř do momentu, kdy minule porušily formaci… „Maskovací štít: teď.“

Osvětlení můstku krátce zablikalo. Hvězdy a nalétávající Preybirdy zmizely, jak maskovací štít zahalil Chimaeru neproniknutelnou temnotou.

„Maskovací štít aktivován a stabilizován,“ řekl Ardiff.

„Kormidlo na levobok: třicet stupňů na osm,“ přikázal Pellaeon. „Kupředu zrychlení nula celá jedna. Turbolasery: pal.“

„Potvrzeno,“ zavolal důstojník. „Turbolasery v akci.“

Pellaeon přikročil k průzoru a pohlédl dolů podél Chimaeřina boku. Byly vidět zářivé výboje slabé střelby, létající z destruktoru a mizející kousek od něj, když pronikly ven z kulovitého maskovacího štítu, halícího velitelskou loď. Chimaera byla oslepená svým vlastním zařízením, které ji zároveň skrývalo před očima nepřátel, a zběsile pálila ve snaze zničit tyto nepřátele.

Ale možná že ne zběsile. Pokud Predictor funguje tak, jak jeho návrháři doufali, potom snad Impérium ještě má v téhle válce nějakou šanci.

Trvalo dlouho, než Chimaeřiny turbolasery konečně zastavily palbu. Moc dlouho. „Je to všechno?“ zeptal se Ardiffa.

„Ano, pane,“ odpověděl tázaný. „Pět set výstřelů, přesně jak jsme to naprogramovali.“

Pellaeon přikývl. „Deaktivujte maskovací štít. Podíváme se, jak jsme si vedli.“

Světla opět zablikala a hvězdy byly zpátky. Pellaeon si v duchu držel palce a podíval se ven z průzoru.

Chvíli neviděl nic. Potom zahlédl přibližující se světla motorů. Bylo jich sedm.

„Signál od velitele nepřátel, admirále,“ nahlásil komunikační důstojník! „Cíl tři nahlásil ochromující zásah a vypnul se, zbylé cíle utrpěly jen minimální poškození. Žádají rozkazy.“

Pellaeon se zachmuřil. Jeden. Z osmi cílů Chimaera dokázala zasáhnout jen jeden jediný! A k tomuto báječnému úspěchu bylo zapotřebí pěti set výstřelů.

Takhle to tedy dopadlo. Ten vychvalovaný Komputerizovaný bitevní Predictor, opěvovaný svými tvůrci a zastánci jako nejlepší způsob praktického využití maskovacího štítu, byl otestován. A vedl si skutečně lépe, než kdyby zamaskovaná Chimaera střílela náhodně. Ale nevedl si dobře. Nevedl si ani dostatečně.

„Informujte velitele nepřátel, že cvičení skončilo,“ řekl Pellaeon komunikačnímu důstojníkovi. „Ať se cíl tři reaktivuje a všechny lodě se navrátí na Chimaeru. Chci jejich hlášení do dvou hodin.“

„Ano, pane.“

„Jsem si jistý, že se jim to podaří vylepšit, admirále,“ řekl Ardiff po Pellaeonově boku. „Tohle byl teprve první bojový test. Určitě se jim to podaří vylepšit.“

„Jak?“ opáčil Pellaeon. „Naučí Predictora jasnozřivosti? Nebo číst v myšlenkách našich nepřátel?“

„Dal jste mu pouhé dva přelety, ze kterých mohl analyzovat letové vzory cílů,“ připomněl mu Ardiff. „S více informacemi by přístroj jejich chování předvídal lépe.“

Pellaeon si jemně odfrkl. „To je moc hezká teorie, kapitáne, a za určitých řízených situací by dokonce mohla fungovat. Ale boj je stěží řízená situace. Obsahuje mnoho proměnných a neznámých, zejména vezmeme-li v úvahu stovky bytostí a bojových stylů, se kterými musíme počítat. Od počátku jsem věděl, že celý ten nápad s Predictorem je nejspíš hloupost. Ale museli jsme to zkusit.“

„Nu, takže nyní se musíme vrátit do výchozího bodu,“ řekl Ardiff , Vymyslet něco jiného. Pro takový pěkný maskovací štít musí existovat nějaké praktické využití.“

„Ale samozřejmě že existuje,“ souhlasil Pellaeon ztěžka. „Velkoadmirál sám navrhl tři takové. Ale v Impériu už nezbyl žádný vojenský génius, jako byl on.“

Po dlouhou chvíli byl tichý, tlumený hovor ze stanovišť posádky jediným zvukem na můstku. „To nemůžete myslet vážně, admirále „ řekl Ar diff nakonec. „A pokud to smím říct, pane, nejvyšší velitel imperiálních sil by takhle neměl mluvit.“

„A proč ne?“ opáčil Pellaeon. „Vždyť je to očividné.“ „To určitě není, pane,“ řekl zaražený Ardiff. „Stále ovládáme osm sektorů – to je přes tisíc obydlených systémů. Máme flotilu o síle téměř dvou set hvězdných destruktorů. Stále ještě jsme dost silní, aby s námi všichni museli počítat.“

„Myslíte?“ zeptal se Pellaeon. „Skutečně si to myslíte?“ „Samozřejmě, pane,“ trval Ardiff na svém. „Jak jinak bychom se mohli proti Nové republice držet tak dlouho?“

Pellaeon potřásl hlavou. „Držíme se z toho prostého důvodu, že Nová republika je momentálně příliš zaneprázdněna vnitřními rozepřemi, než aby se mohla zabývat námi.“

„Což pracuje přesně v náš prospěch,“ přikývl Ardiff. „Dává nám to čas, abychom se postavili na nohy a vyzbrojili.“

„Vyzbrojili?“ Pellaeon po něm hodil udiveným, zamračeným pohledem. „Podíval jste se alespoň zběžně, s čím tady pracujeme?“ Mávl ven z průzoru na Preybirdy, které nyní zmizely za hranou Chimaeřina trupu a mířily do hangáru hvězdného destruktoru. „Podívejte se na ně, kapitáne. SoroSuub Preybirdy. Skončili jsme na SoroSuub Preybirdech.“

„Na Preybirdech není nic špatného, pane,“ řekl Ardiff paličatě. „Jsou to celkem dobré hvězdné stíhačky střední velikosti.“

„Jde o to, že nejsou vyráběny Impériem,“ řekl Pellaeon. „Tahají je kdoví odkud – nejspíš od nějakého pirátského nebo žoldáckého gangu. A tahají je od nich právě proto, že nám zbývá jen jedna pořádná loděnice, a ta nestíhá plnit ani naši poptávku po velitelských lodích, natož po stíhačkách. Takže mi řekněte, jak se podle vás máme ozbrojit?“ Ardiff se podíval průzorem ven. „Ještě není po všem, pane.“ Ale bylo. A Pellaeon si byl jistý, že v hloubi duše to Ardiff ví stejně dobře jako on. Zbývá jim tisíc systémů, tisíc systémů z říše, v níž jich kdysi byl milion. A dvě stě hvězdných destruktorů zbývá z flotily, která čítala přes pětadvacet tisíc lodí.

A jestě víc ho znepokojoval fakt, že stovky hvězdných systémů, které kdysi udržovaly opatrnou neutralitu, nyní žádaly Novou republiku o členství. I ony věděly, že výsledek války už dlouho není nerozhodný.

Velkoadmirál Thrawn by možná dokázal zažehnout v Impériu jiskru naděje a rozdmýchat ji v oheň vítězství. Ale velkoadmirál Thrawn byl mrtvý. „Ať navigátor nastaví kurz do systému Bastion, kapitáne,“ řekl Pellaeon Ardiffovi. „Vyšlete zprávu všem moffům. Řekněte jim, že se s nimi setkám v paláci moffa Disry. Odletíme odsud, jakmile budou Preybirdy na palubě.“

„Ano, admirále,“ řekl Ardiff. „A co když budou žádat, abych jim řekl, o čem s nimi chcete mluvit?“

Pellaeon pohlédl průzorem na vzdálené hvězdy. Hvězdy, které kdysi Impérium nazývalo svými. Mívali toho tolik… a nějak jim to všechno proklouzlo mezi prsty. „Řekněte jim,“ pravil tiše, „že je čas vypravit vyslance do Nové republiky.

Aby projednal podmínky naší kapitulace.“

2. kapitola

Konzola Millennium Falcona vydala závěrečné pípnutí odpočtu, čímž Hana Sola vytrhla ze siesty. Protáhl si ruce, rozcvičil si ztuhlé svalstvo a zběžně prohlédl displeje. Byli už skoro na místě. „Hej, Chewie, prober se,“ zabručel a párkrát šťouchl do Wookieeho sedícího vedle.

Chewbacca se s trhnutím probudil a zaburácel otázku. „Jsme tady, to se děje,“ řekl mu Han. Párkrát zamrkal, aby si pročistil zrak. Uchopil páky hyperpohonu a sledoval, jak se odpočet blíží k nule. „Připrav podsvětelné motory. Jdeme na to.“

Když odpočet dosáhl nuly, zatlačil páky dopředu. Venku před Falconovým kokpitem se strakaté nebe hyperprostoru změnilo na hvězdné čáry, které se zkrátily do hvězd. Byli na místě. „Jsme u cíle,“ poznamenal a kývl k modročervené planetce otočené na půl cyklu před nimi.

Chewbacca vedle něj zavrčel. „Jo, já vím, okolo Iphiginu je to vždycky takhle zapráskaný,“ řekl Han. Pozoroval stovky světelných teček zářících pohonných jednotek, které se pohybovaly okolo planety jako v nějakém bláznivém reji. „Je to hlavní transferový uzel tohohle sektoru a nejmíň dvou dalších. To je asi taky důvod, proč Kecal naplánoval to setkání tady – nezačneš střílet, když by se ti do cesty mohl připlést vlastní náklad.“

Chewbacca naštvaně zaryčel. „No promiň,“ omluvil se Han sarkasticky. „Tak teda prezident Gavrisom, no. Nevěděl jsem, že v tobě má tak velkýho fandu.“

Komunikátor zapípal. Chewbacca praštil mohutnou rukou do spínače

a zabručel příjem.

„Hej, Chewie,“ ozval se z reproduktoru hlas Luka Skywalkera. „Jste tady přesně na čas. Falcon výjimečně drží pohromadě, co?“

„Všechno je v pořádku, až na páčku komunikátoru,“ zabručel Han a zamračil se na Wookieeho. „Chewie ji právě rozplácnul. Kde jsi, Luku?“

„Právě přilétám z noční strany,“ řekl Luke. „Co je s Chewiem?“

„Ale nic,“ řekl Han. „Drobný neshody v politickejch názorech, to je

všechno.“

„Aha,“ řekl Luke chápavě. „Tys zase říkal prezidentu Gavrisomovi ,Kecal´ ne?“

„Aspoň ty s tím nezačínej,“ zabručel Han, zíraje na mikrofon.

Chewie zachrčel otázku. „Tak zaprvé, nikdy nedělá nic jinýho, než že pořád žvaní,“ řekl Han.

„V tom jsou Calibopové nejlepší,“ připomněl mu Luke. „Jen si to přiznej, Hane: slova jsou dnes klíčem k řešení mnoha problémů.“

„No jo, no jo,“ zašklebil se Han. „Vždyť to do mě Leia neustále hučí.“ Jeho hlas se změnil v téměř podvědomou parodii své ženy. „Už nejsme Povstalecká aliance řízená pouhými několika papaláši. Jsme diplomaté a soudci, a jsme tu proto, abychom pomohli vládám systémů a světů, aby

k sobě byly hodné a přátelské.“ „Řekla to Leia opravdu takhle?“

„Tak jsem to trochu upravil.“ Han se zamračil ven z Fakonova kokpitu a mrkl zpátky na displeje. „To jsi ty v tom X-wingu?“

„To jsem já,“ potvrdil Luke. „Proč? Myslíš, že jsem zapomněl, jak se s tím lítá?“

„Ne, jenom jsem myslel, že poslední dobou většinou používáš jeden z Lambda-raketoplánů patřících akademii.“

„To proto, že většinou létám s dalšími lidmi,“ řekl Luke. „Se studenty a tak. Artoo mi pomáhal na Yavinu s nějakými daty, takže když přišla tvoje zpráva, hupsli jsme do té staré holky a vyrazili. Co má tohle všechno vlastně znamenat?“

„Co to asi může znamenat v tomhle koutě Jádra?“ opáčil Han kousavě. „Diamalové a Ishoriové jsou zase v sobě.“

Lukův vzdech vyšel z reproduktoru jako slabé zasyčení. „Budu hádat. Spory o trh a zdroje?“

„Přihořívá,“ řekl Han. „Tentokrát je to bezpečnost přepravních letů. Diamalové nechtějí být odkázáni na místní hlídkové lodě, když létají do ishorských přístavů. A Ishoriové zase nechtějí, aby jim do systému létaly ozbrojené diamalské lodě.“

„Klasika,“ řekl Luke. „Gavrisom nemá nápad, jak to vyřešit?“

„Pokud nějaký měl, tak ho zapomněl zmínit,“ řekl Han. „Prostě mi brn knul na Wayland a řekl, abych upaloval rovnou sem. Asi abych jim pomohl, aby k sobě byli hodní a přátelští.“

„Gavrisom poslal tebe, abys je rozsoudil?“

Han si olízl rty. „No… ne tak docela. Nabyl dojmu, že Leia je s náma.“

„Aha!“

„Podívej, Luku, já jsem oficiální jednatel za Asociaci nezávislých přepravců,“ připomněl mu Han. „Nejsem v tomhle oboru nováček. A Leia už hodně dlouho neměla pořádný prázdniny – ona a děcka potřebujou nějaký čas pohromadě. Tentokrát ji prostě nenechám, aby ji spolkla nějaká diplomatická mise, zvlášť když má mít dovolenou. Zaslouží si víc.“

„V tom s tebou nemůžu nesouhlasit,“ přiznal Luke. „Ale když v poslední době párkrát opustila svůj úřad, nebyl zrovna klid. Osobně si nedovedu představit, že by právě Wayland mohl být tak vysoko na něčím seznamu odpočinkových míst.“’

„Divil by ses,“ řekl Han. „Teď už to tam nevypadá jako tehdy, když jsme se prosekávali džunglí na výpravě k Mount Tantissu. Ne se všema těma Noghriema, co se tam usadili.“

„Tomu docela věřím,“ řekl Luke. „Takže – co pro tebe můžu udělat?“

„Vymyslel jsem plán,“ řekl Han. „Víš, jaký jsou Diamalové, když přemejšlejí, viď? Ledově klidní a bez emocí. No, je to prostě jako ty tvoje Jedi-záležitosti, takže můžeš promluvit s jejich delegací. A Ishoriové jsou jejich pravý opak – nikdy nic neproberou, aniž by se při tom nenafoukli a nezačali na sebe řvát.“

„Ale oni to tak neberou,“ přerušil ho Luke. „Mají to v hormonech – ,boj myslí’, nebo tak nějak tomu říkají.“

„Jo, já vím, já vím,“ řekl Han. Lukova přednáška ho trochu pozlobila. I když byl Luke mistr Jedi, pořád neměl ani půlku Hanových zkušeností v létání po galaxii a jednání s cizími bytostmi. „Jde mi o to, že ať si řvou, jak chtějí, Wookieeho to nijak nerozruší. Takže s jejich skupinou promluví Chewie. Pak dáme všichni tři hlavy dohromady, vymyslíme řešení a je hotovo.“

„Je to inovační přístup, to uznávám,“ řekl Luke zamyšleně. „Byl bych ale radši, kdyby tu byla Leia. Má vrozený talent pro vyjednávání.“

„Tím spíš bysme to měli tentokrát udělat za ni,“ prohlásil Han temně. „Podle toho, kam se věci ubírají, by ji Gavrisom a vrchní rada nejraději posílali hasit tyhle ohníčky po zbytek jejího života.“

„Nová republika má víc než obvyklý příděl dětských nemocí,“ souhlasl Luke kysele. „Možná je to normální důsledek pádu imperiální nadvlády.“

„Anebo zbytek Impéria fouká do polívky,“ zašklebil se Han. „Pojď,

jdeme na to. Čím dřív začnem, tím dřív půjdem domů.“

*

Přistáli ve dvojitém hangáru, který jim byl vyhrazen v severním kosmodromu hlavního města. Han a Chewbacca stáli dole u Falconovy rampy a mluvili s trojicí bílých Diamalů, zatímco Luke teprve manévroval s X-wingem na přistávací plochu. Zjevně vyšel trochu ze cviku.

A ještě předtím, než nahodil repulzory, vycítil, že mají problém

„Zůstaň v lodi, Artoo,“ přikázal droidovi. Otevřel kokpit a sundal si leteckou helmu. „Dávej pozor, ano?“

R2 vyloudil potvrzující trylek. Luke hodil helmu s rukavicemi na křeslo, seskočil z boku X-wingu na zem a odebral se ke skupince čekající u Falconu. Ti tři Diamalové jej upřeně pozorovali, uvědomil si s nelibostí. A jejich výrazy mu nepřipadaly právě přátelské.

„Zdravím vás,“ kývl jim zdvořile na pozdrav a postavil se vedle Hana. „Jsem Luke Skywalker.“

Diamal stojící nejblíže se zachvěl. „My vás také zdravíme, mistře Jedi Skywalkere,“ pravil bezbarvým hlasem. Jeho obličej byl rovněž nečitelný. „Ale nevítáme vás tu.“ Luke zamrkal. Zachytil napětí v Hanově tváři a myšlenkách a pak pohlédl zpět na Diamala. „Nerozumím.“

„Řeknu to tedy jasněji.“ Růžek Diamalova sluchového ústrojí se zachvěl. „Nepřejeme si, abyste se zúčastnil těchto jednání. Žádnou z těchto záležitostí si nepřejeme s vámi probírat. Vlastně bychom dali přednost vašemu okamžitému odletu z tohoto systému.“

„Hej, počkejte,“ vložil se do toho Han. „Tohle je můj přítel, jo? Požádal jsem ho, aby se dostavil, a on přiletěl zdaleka, aby pomohl.“

„Nepřejeme si jeho pomoc.“

„No, já si ji přeju,“ odsekl Han. „A neřeknu mu, aby odletěl.“

Následovala chvíle trapného ticha. Luke sledoval Diamaly. Přemýšlel, jestli by situaci skutečně neprospělo, kdyby planetu opustil. Pokud ho tu opravdu nechtěli…

Hlavní Diamal znovu pohnul uchem. „Dobrá,“ pravil. „Mistr Jedi může zůstat. Ale pouze jako váš poradce, který zůstane stranou všech jednání. Diamalové nebudou nic projednávat v jeho přítomnosti.“

Han se zamračil, ale přikývl. „Fajn, když to tak chcete. Co kdybyste nám ukázali naše pokoje a pak začneme.“

Diamal pohnul rukou a jeden z jeho společníků podal Chewbaccovi datapad. „Přidělili jsme vám apartmá v komplexu kosmoportu,“ řekl. „Tahle mapa vás tam zavede. Ishoriové už jsou shromážděni v zasedací místnosti. Začneme, až budete připraveni.“

Všichni tři Diamalové se otočili jako jeden muž a zamířili přes hangár k jednomu ze schodišť vedoucích pryč. „No, lak to bylo zajímavé,“ řekl Luke tiše za jejich zády. „Nevíš, co to mělo znamenat?“

„Jo,“ řekl Han. „Tak trochu.“

„Tak trochu? Co to znamená?“

Han úkosem pohlédl na Luka. Jeho výraz i myšlenky byly podivně chmurné. „Hele, zatím to necháme bejt, jo? Oni – no, oni tě prostě nemají rádi. Zapomeň na to.“

Luke zíral za odcházejícími Diamaly, díval se, jak jejich lesklé hřívy vlají v lehkém vánku. Nemusel se s tímhle vysvětlením smířit; měl by vyslat Sílu a získat z cizí mysli potřebnou znalost. Tenhle problém byl jistě nějakým nedorozuměním a on jej nemohl vyřešit, dokud se nedozví, o jaký problém se jedná. Ano, to by měl udělat.

Ale přesto…

Podíval se na Hana. Han jeho pohled opětoval, na tváři stále ten znepokojený výraz. Možná přemýšlel, jestli teď Luke udělá právě to.

Ne. Jak Han řekl, nechá to plavat. Prozatím. „Dobrá,“ řekl. „jaký je nový plán?“

„Chewie a já si s nima půjdeme promluvit sami,“ řekl Han, otáčeje se k Wookieeovi. I když mu Luke neviděl do tváře, jeho tichá úleva se nedala přehlédnout. „Pokud by ti nevadilo na nás počkat, než budeme hotoví, třeba bys nám pak pomohl promyslet, jak to urovnat.“

„Jistě.“ Luke pohlédl směrem, kterým odešli Diamalové. „Říkali, že můžu být tvým poradcem. Takže myslím, že budu radit.“

Zjistil, že si ho Han prohlíží. „Tobě se to nelíbí, co?“ řekl starší z obou mužů.

Luke pokrčil rameny. „Radost mi to zrovna nedělá,“ přiznal. „Je to vždycky trochu trapné, když někomu nabídneš pomoc, a on ji odmítne. Ale předpokládám, že trocha trapnosti ještě nikoho nezabila.“

„Ne,“ řekl Han. „Někdy i pomáhá.“

Luka napadlo, že to byla trochu zvláštní odpověď. Ale než na ni mohl zareagovat, Han přistoupil k Chewbaccovi a vzal si od něj datapad. „Vykoumal jsi, kam máme jít?“

Wookiee souhlasně zamručel a ukázal chlupatým prstem na displej. „No jo, dobře,“ řekl Han. Vrátil mu datapad zpátky. „Jdi první.“ Po straně se zakřenil na Luka. „Není nad Wookieeho, kterýmu se každej radši zdaleka vyhne.“

„Uvědomuješ si, že se nás možná snaží rozdělit?“ řekl Luke tiše, když zamířili napříč hangárem. „Třeba na nás chtějí zaútočit.“

Han potřásl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Stejně bych raději dohlížel na vaše jednání,“ naléhal Luke. „Měl bych být schopný sledovat tvoji přítomnost kamkoli. Mohl bych vám pak přijít na pomoc, kdybyste mě potřebovali.“

„Ale jenom moji přítomnost, ano?“

Luke se na něj zamračil. „Samozřejmě. Nikdy bych nezkoušel bez dovolení číst tvoje myšlenky. Vždyť to víš.“

Jo,“ řekl Han. Jasně.“

*

Ukázalo se, že Luke ani nepotřeboval použít Sílu, aby mohl jednání sledovat. Jejich iphiginští hostitelé se nějak dozvěděli o podmínkách, kterými Diamalové omezili Lukovu účast, a v době, kdy Han a Chewie začali vyjednávat, stačili Iphigiňané natáhnout kabel mezi zasedacím sálem a monitorem v Lukově pokoji.

Po dvou hodinách mu došlo, že ty řeči nikam nevedou. Po další hodině dospěl ke stejnému závěru i Han. Nebo to už byl aspoň ochotný přiznat

nahlas.

„Jsou to cvoci,“ zavrčel Han, když se s Chewbaccou vrátil k Lukovi do apartmá. Na stolek hodil hrst datakaret. „Všichni jsou to úplní cvoci.“

„Takhle bych o nich nemluvil,“ zavrtěl hlavou Luke. „Možná jsou trochu paličatí, ale ne cvoci.“

„Díky,“ zabručel Han. „Tos mi fakt pomohl.“

Chewbacca varovně zaryčel. „Já neztrácím trpělivost,“ informoval ho Han stroze. „Perfektně se ovládám.“

Luke pohlédl na svého přítele a opatrně skryl úsměv. Už zase to byl ten starý dobrý Han, ten frajerský nafoukaný pašerák, kterého spolu s Obi-Wanem potkal poprvé v kantýně v Mos Eisley. Směle se vrhal do víru neznámých situací a častěji než jen občas se ocital po krk v maléru. Bylo hezké vědět, že i jako úctyhodný ženáč a důstojný představitel Nové republiky Han neztratil nic z fanfaronství, které dohánělo k šílenství jeho přátele skoro stejně často jako Imperiály. Po krk v maléru fungoval Han nejlépe. Možná si na to tak zvykl, že se tam teď cítil nejlépe.

„Tak jo.“ Han se svalil do židle naproti Lukovi. „Promyslíme to. Musí z toho vést nějaká cesta ven.“

„Co takhle zkusit politiku třetí strany?“ navrhl Luke. „Možná by Nová republika mohla eskortovat diamalské frachťáky, když budou v ishorijských systémech.“

Chewbacca zavrčel očividný problém. „Ano, vím, že si nemůžeme dovolit vyčlenit zrovna nejvíc lodí,“ řekl Luke. „Ale vrchní rada by snad někde mohla něco uvolnit.“

„Ne tolik, aby to pomohlo,“ Han potřásl hlavou. „Diamalové jsou zatraceně aktivní přepravci. Asi si neuvědomuješ, jak málo železa v těchhle oblastech máme.“

„V dlouhodobém časovém horizontu by to ale přesto bylo levnější, než kdyby na sebe Diamalové a Ishoriové začali střílet a my pak museli vstupovat mezi ně,“ odporoval mu Luke.

„Možná,“ přiznal Han. Pohrával si s jednou datakartou. „Problém je v tom, že Diamalové by nejspíš ty lodě nepřijali, ani kdybysme je měli k dispozici. Myslím, že nejsou připravený svěřit svoji bezpečnost někomu jinýmu.“

„Ani Nové republice?“ nadhodil Luke.

Han potřásl hlavou. Jeho oči se na okamžik podezíravě zapíchly do Lukova obličeje a pak stejně rychle uhnuly. „Ne.“

Luke se zachmuřil. V té chvíli zachytil stejný náznak znepokojené nálady jako předtím u Falcona. „Chápu.“

„Fajn,“ řekl Han, který zase nasadil přímý obchodní tón. „Má někdo další nápady?“

Luke pohlédl na Chewbaccu. Přemýšlel, jak to říct diplomaticky, ale nebylo to možné. „Víš, Hane, ještě není pozdě vtáhnout do toho Leiu. Zavoláme jí na Wayland a řekneme Noghriům, ať ji sem zavezou.“

„Ne,“ řekl Han pevně.

Chewbacca zaryčel na souhlas s Lukem. „Řekl jsem ne,“ opakoval Han a probodl Wookieeho pohledem. „Zvládneme to sami.“

Z konzoly zabudované do stolu se ozvalo zapípání. Luke mrkl na Hana, ale ten se pořád ještě přetahoval pohledem s Chewbaccou. Vyslal Sílu a aktivoval s její pomocí spínač. „Skywalker.“

Na hologramové ploše uprostřed stolku se objevil čtvrtinový obraz mladého Iphigiňana. Jeho kultivovaný vous neúplně zakrýval nákrční insignii Direktorátu iphiginských kosmoportů. „Omlouvám se, že narušuji vaše rozjímání, Jedi Skywalkere.“ Jeho hlas byl mnohem melodičtější, než naznačovala jeho hrubá tvář a drsné rysy. „Obdrželi jsme hlášení od novorepublikové stanice, že sem míří sarkanská nákladní loď pod rudým stupněm celního poplachu.“

Luke pohlédl na Hana. Rudý celní poplach: varování, že se na palubě nachází ilegální a vysoce nebezpečný náklad. „Identifikovali kapitána a posádku?“

„Ne,“ řekl Iphigiňan. „Slíbili dodat další informace, ale ty zatím nepřišly. Podezřelá loď se už blíží k Iphiginu a vyslali jsme skupinu našich vnitrosystémových celních fregat, aby ji zadržely. Mysleli jsme, že jako představitelé Nové republiky byste si vy a kapitán Solo mohli přát pozorovat tuto proceduru.“

Hanova nálada se rázem změnila. Luke vzhlédl. Jeho přítel zíral zamyšleně ven do vesmíru. „Oceňujeme vaše pozvání,“ řekl, když pohlédl zpátky na hologram, „ale v tuhle chvíli zrovna -“

„Odkud sem letí ten Sarkan?“ přerušil je Han.

„Sektor Tři-Besh.“ Iphigiňanův obrázek byl nahrazen schématem Iphinu a okolního vesmíru. Rudý bod blikal několik stupňů od přímky spořící Iphigin s jeho sluncem a téměř dvacet blikajících zelených bodu k němu konvergovalo z planety a přilehlého prostoru. „Jak vidíte, pokusili, jsme se vyslat sílu adekvátní k překonání jakéhokoli odporu.

„Jo,“řekl Han pomalu. „A jste si jistý, že je to Sarkan?“

„Prověřili jsme ID jeho transpondéru,“ řekl Iphigiňan. „Ta loď je corellianská Action-Keynne XII, jaká se zřídka vidí v téhle části Jádra mimo sarkanské pásmo.“

Luke potichu hvízdl. Kdysi měl možnost projít se po jedné Action-Keynne XII a opouštěl ji oslněn jak vnitřním luxusem, tak mocnou vnější výzbrojí. Ta loď byla navržena k přepravě těch nejcennějších nákladů a téměř se dala pokládat za velitelské válečné plavidlo.

A proto asi Iphigiňané posílali tolik hvězdných lodí, aby ji zadrželi. Pokud se její kapitán rozhodne nespolupracovat, Iphigiňané si pořádně zabojují.

„Fakt to vypadá na Sarkana,“ souhlasil Han možná trochu moc uvolněně. „Jen do toho; proveďte to vaše zadržení. Možná se k vám později přidáme a mrknem se na to s várna.“

„Děkuji vám, kapitáne Solo,“ řekl Iphigiňan. „Upozorním komisaře, že se k nim přidáte. Na shledanou.“

Hologram zmizel. „Na to bych nesázel,“ zamumlal Han. Shrábl datakarty z místa, kam je předtím hodil, a rychle se jimi začal probírat. „Chewie, jdi k té konzole – zkus z ní vytáhnout úplný seznam veškeré dopravy tam venku.“

„Co se děje?“ zeptal se Luke, zamračil se na Hana a snažil se přečíst jeho náladu. Špatná nálada byla najednou pryč a místo ní pocítil jakési vzrušené očekávání. „Ty víš, kdo je ten pašerák?“

„Není to pašerák,“ řekl Han. Našel kartu, kterou hledal, a vrazil ji do datapadu. „Máš to, Chewie? Bezva. Kopni nám to sem na tu hologramovou desku.“

Chewbacca zavrčel, že rozumí, a nad stolem se objevilo mnohem propracovanější schéma Iphiginu. Han na něj zamžoural a pak mrkl zpátky na datapad ve své ruce. „Bezva. Fajn, pojď sem a pomoz mi s tím.“

„Co je to?“ ptal se Luke.

„Seznam pozemních stanic a orbitální data pro jejich obrannou platformu Golan I,“ odpověděl Han a zamával datapadem, aby se k němu Chewbacca rychle vrátil. „Tak se na to podívejme…“

Několik okamžiků společně zírali střídavě na hologram a na Hanův da tapad a potichu nad tím debatovali. Luke studoval schéma, pozoroval barevně označené frachťáky a ptal se sám sebe, o co tady asi jde.

„Fajn,“’ řekl Han nakonec. „Vpadnou sem z tohohle místa. Stačí, abychom si dřepli někam do tohohle kužele a čekali. Bezva. Vrať se do Falcona a připrav ho. Hned tam budu.“

Chewbacca zamručel na souhlas a vyrazil ze dveří svižným wookieeským poklusem. „Řekl bys mi, co se děje?“ zeptal se Luke.

„Jasně.“ Han posbíral datakarty a znovu si je uschoval. „Míří sem piráti.“

„Piráti?“ zamrkal Luke. „Sem?“

Jistě. Proč by ne?“

„Netušil jsem, že se piráti odvažují takhle hluboko do Jádra, to je všechno,“ řekl Luke. „Takže ten Sarkan má jenom odlákat pozornost?“

„Jo.“ Han vstal. „Akorát to ještě neví. Je to starej trik: zavoláš bezpečnost na loď přilétající z denní strany a pak zaútočíš na cíl na noční straně, zatímco celníci mají práci na protější polokouli. Jedinej problém je v tom, aby tě nedostala pozemní a orbitální obrana. Plus musíš samozřejmě vykoumat, jak vyvolat poplach na tý druhý straně. Pojď, jdeme na to.“

„Neměli bychom nejdřív varovat Iphigiňany?“ Luke se natáhl po komunikátoru.

„K čemu? Ty, já a Chewie bysme na to měli stačit.“

„Cože – měli bychom stačit na celý pirátský gang?“

„Jasně – co by ne? V tomhle sektoru operujou jenom malý gangy – maximálně o dvou, třech lodích.“ Hanův ret se zachvěl. „A vlastně bys nás možná ani nepotřeboval.“

„Díky za důvěru,“ řekl Luke mrazivě, „ale nemyslím si, že by byl dobrý nápad, abych si je podal sám.“

Han zvedl ruce. „Hej. Neurážej se.“

„Neurazil jsem se.“ Luke ukázal na hologram s hlídkovými loděmi, které se stahovaly jako síť kolem blížícího se sarkanského frachťáku. „Ale stejně si myslím, že bychom měli zavolat Iphigiňanům.“

„To nemůžeme,“ řekl Han. „Piráti sem nejspíš předem nastrčili svýho člověka. Nejmenší známka zrady, a celý nájezd zruší. A my bysme pak vypadali jak pitomci a Nová republika by v očích Diamalů klesla ještě víc. Vrchní rada by mi za to pořádně vyprášila kožich.“

Luke si povzdechl. „Věci byly o dost snadnější, když ještě nebyly vojenské aktivity Aliance omotány politikou.“

„To mi povídej,“ zavrčel Han. „Hele, musíme sebou hodit. Jdeš s náma, nebo nejdeš?“

Luke pokrčil rameny. „Jdu s vámi,“ řekl a vytáhl komlink. „Artoo?“

*

R2-D2 z toho neměl dobrý pocit. Vůbec z toho neměl dobrý pocit. Slova, která skrolovala po počítačovém displeji X-wingu, to říkala velmi jasně.

„Ale jdi, Artoo,“ chlácholil ho Luke. „Celou válkou jsme se spolu probili. Porazili jsme nejmocnější zbraň, jakou kdy galaxie viděla. Přece mi nebudeš tvrdit, že se bojíš několika splácaných pirátskych kraksen, nebo

snad jo“?

Droid neochotně zavrněl. „To už je lepší,“ řekl Luke vděčně. „Jenom dávej pozor. Bude to v pohodě.“

Artoo znovu zapípal, evidentně nepřesvědčen, a umlkl. Luke vyhlédl z kokpitu X-wingu a snažil se zaplašit svou vlastní sbírku dotěrných pochybností. To podivné nepohodlí, které prosvítalo Hanovými emocemi – a nevysvětlené odmítnutí Diamalů ohledně jeho účasti při jednání – to všechno se přidalo k podivnému neklidu, který v něm bobtnal a narůstal během několika posledních týdnů.

Dvakrát si o tom tehdy promluvil s Leiou. Doufal, že její náhled a zkušenosti by mu mohly pomoct uspořádat nejasné záblesky v jeho mysli. Ale jediné, co mu mohla nabídnout, byla domněnka, že se snad jedná o svévolné výpady od samotné Síly. Třeba mu Síla chtěla říct, uvažovala Leia, co Luke má, nebo naopak nemá dělat.

Na její radu trávil v poslední době víc času meditací. Doufal, že mu pomůže vnořit se do toku Síly, ale zatím nedosáhl žádných výsledků.

„Luku?“ ozval se Hanův hlas v helmě. „Kde vězíš?“

Luke se znovu soustředil na momentální situaci. Jsem lehce nad tebou a nalevo,“ řekl. „Nikde kolem nevidím nic, co by vypadalo jako pirátská loď. A ty?“

„Zatím taky ne,“ řekl Han. „Ale neboj se. Až tu budou, tak to poznáš.“

„Dobře.“ Luke se rozhlédl po zářících pohonných jednotkách a provozních světlech frachťáků tam venku.

A pak tu najednou byli.

Ale nešlo jenom o dvě nebo tři lodě. Z hyperprostoru vystoupilo ne míň než osm lodí, všechny bez označení, všechny plně osazené turbolaserovými bateriemi.

Za Lukem se ozvalo vyděšené zaúpění. „Klídek, Artoo,“ konejšil Luke droida. „Dej mi jejich specifikace.“

Artoo nejistě pípnul a na Lukově senzorovém displeji se objevil seznam. Dvě zvláštně vyhlížející corellianské dělové lodi, starý, ale působivě veliký bitevní křižník Kaloth s přiměřeně starožitným iontovým kanonem KDY a-4 přivařeným neesteticky k jeho trupu a pět útočných stíhaček třídy Corsair. Celá tato skupina byla v obkličovací formaci, v níž se blížila ke dvojici středně velkých transportů letících několik kilometrů před nimi.

Ke dvojici transportů se znaky Nové republiky.

„Hane?“ zavolal Luke.

„Jo, vidím je,“ řekl Han napjatě. „Fajn. Co chceš dělat?“

Luke vyhlédl ven na blížící se piráty a pocítil podivné sevření v žaludku. Měl mnoho možností, samozřejmě. Mohl vyslat Sílu a poškodit ovládací panely lodí, čímž by je vyřadil z provozu. Snad by pomocí Síly dokázal odtrhnout z trupu celé pláty nebo zdeformovat zbraňová stanoviště. Anebo mohl prostě sáhnout do myslí členů posádky a udělat z nich bezmocné pozorovatele, nebo je donutit, aby se vzdali. Pro mistra Jedi, s nímž byla Síla, neplatily žádné limity. Vůbec žádné.

A pak z ničeho nic ztuhl a měl pocit, že mu dech uvízl v hrdle. V temnotě vesmíru před sebou rozpoznal stěží viditelné obrazy císaře Palpatina a Exara Kuna, dva největší prameny temné strany, jakým kdy musel čelit. Stáli před ním, zírali na něj.

A smáli se.

„Luku?“

Hanův hlas ho vylekal. Obrazy současně zmizely, ale ledová hrůza zůstala přítomna. Něco, co nemá dělat…

„Luku? Hej, prober se, kámo.“

„Jsem tady,“ vymáčkl ze sebe. Jeho ústa byla náhle velmi, velmi vyprahlá. „Já – radši přeber velení, Hane.“

„Jsi v pořádku? Můžeš lítat?“

Luke polkl. „Jo. Jsem v pořádku.“

„Jasně,“ řekl očividně nepřesvědčeny Han. „Podívej, radši se drž vzadu. Já a Chewie to zvládnem.“

„Ne,“ řekl Luke. „Ne, jdu na to s váma. Jen mi řekni, co mám udělat.“

„No, jestli se na to cítíš, tak bys mě mohl krýt,“ řekl Han. „Nejdřív je potřeba sejmout ten iontovej kanon.“

Luke se zhluboka nadechl, urovnal si mysl a sáhl po Síle. Dvě lodi proti osmi. Bylo to jako za starých časů, kdy Povstalecká aliance bojovala o přežití proti neskutečné moci Impéria. Tehdy nebyl zdaleka tak schopný v Síle. Stěží mu tehdy dokázala zlepšit jeho přirozené vlastnosti bojovníka a pilota.

Ale přesto se jakýmsi záhadným způsobem na ty dny pamatoval docela jasně. Vzpomínky byly jasnější než jeho mysl v mnoha, mnoha minulých dnech.

Něco, co nemá dělat…

Dobrá, pověděl svým vzpomínkám. Říkejme tomu test. „Vpřed,“ oznámil Hanovi. „Jsem hned za tebou.“

V první chvíli nebylo jasné, jestli piráti, soustředěni na svou kořist, vůbec zpozorovali starý frachtak YT-1300 a X-wing letícího vedle něho. Ale bylo nad slunce jasnější, že útok z vnějšku jejich obkličovacího kruhu byl to poslední, co čekali. Falcon prosvištěl mezi dvěma z Corsairů, kteří po něm začali střílet, až když byl daleko mimo. Vypálili jedinou neúčinnou salvu než se za ně pověsil Luke, který poslal do jejich pohonných jednotek po protonovém torpédu. Oslepující dvojitý záblesk a byli efektivně vyřazeni z boje.

X-wing prolétl mezi nimi a obloukem se vyhnul linii palby obou poničených lodí. Bitevní křižník k němu začal natáčet své střílny…

Zezadu přišlo varovné zaječení. „Já je vidím, Artoo,“ řekl Luke. Hodil

X-wing na stranu do spirály pryč z dosahu křižníku, právě když kolem

prosvištěly dva ze tří zbývajících Corsairů. Koutkem oka zachytil záblesk

světla. Pohlédl vzad a spatřil, jak se příď bitevníku rozpadá na hořící trosky. „Hane? Jsi v pořádku?“

„Jasně,“ ozval se Hanův hlas. „Sejmul jsem iontovej kanon, ale ten předtím stihl vypálit na jeden z transportů. Nevím, jestli ho znehybnil, nebo ne. Co ty?“

„Zatím žádný problém,“ odpověděl Luke. Jeho smysl pro nebezpečí se zachvěl. Smýkl X-wingem do další otočky. Nepravidelný vějíř laserové palby proťal místo, které právě opustil. Zakroužil okolo a pověsil se za jeden z útočících Corsairů. Už to bylo dlouho, co dělal tyhle věci pravidelně, ale ze cviku nevyšel ani zdaleka natolik, jak se obával. „Tyhle krámy jsou víc obrněné než stíhačky TIE, ale nejsou ani zdaleka tak pohyblivé.“

Ta slova byl málem donucen odvolat, sotva je vypustil z úst. Corsair se před ním nečekaně odklonil na pravobok, vyhnul se Lukově palebné linii a snažil se vklouznout za něho. Luke zaťal zuby a zkopíroval jeho manévr. Po několik okamžiků se pronásledovali v sevřeném kruhu a každý se snažil získat možnost palby na toho druhého. Luke vyhrál o jediný úder srdce, a Corsair se rozpadl na ohnivé trosky.

Z jeho komunikátoru vyšel úzkostlivý wookieeský ryk. „Jsem v pořádku Chewie,“ řekl Luke. Natáhl se po Síle pro uklidnění. Souboj byl až příliš těsný. „Vy dva se pořád držíte?“

„Zatím,“ vložil se do toho Han. „Dávej si bacha – teď už se asi naštvali.“

Luke se po straně usmál a rychle se rozhlédl okolo. Poslední dva Corsairy k němu miřily plnou rychlostí, ale pořád ještě měl pár sekund, aby s tím něco mohl udělat. Kus odtud viděl bitevní křižník zuřivě střílet na mnohem menšího Falcona, který klouzel jako žahavka kolem jeho trupua systematicky vyřazoval jeho zbraňová stanoviště. Na jedné straně si ty dvě dělové lodě vyměňovaly palbu s novorepublikovým transporty, které byly lépe vyzbrojeny, než se zprvu zdálo. Zbylé frachťáky z pochopitelných důvodů uvolňovaly oblast tak rychle, jak jen mohly.

Zachmuřil se a znovu se soustředil na bitevník. S jeho rozhodnutím nepoužít plnou moc Síly proti pirátům velká část jeho duševního napětí a zmatku zmizela pryč.

Ale nyní, v nastalém tichu, cítil z té lodi cosi divného. Podivnost, kterou už necítil hodně dlouhou dobu…

Artoo zapípal varování. „Dobře,“ řekl Luke a setřásl ze sebe ten pocit. Oba Corsairy se rychle blížily, wingman byl lehce vzadu nalevo za vůdcem. „Tady je plán,“ řekl droidovi. „Na mé znamení převeď veškerou energii do horního pravého motoru a do obou brzdných trysek na levoboku. Po čtyřech sekundách zruš ty trysky a všechnu energii pošli motorům. Rozumíš?“

Droid zapípal na souhlas. Lukovy prsty spočinuly na odpalovacím tlačítku torpéd. Sledoval, jak se k němu blíží Corsairy. Vyslal Sílu, aby se dotkl myslí obou pilotů. Ne aby je ovládl nebo ovlivnil, ale jen proto, aby vysledoval vzor jejich myšlenek. Držel kurz a čekal… „Teď!“ zavolal na Artoo.

Droidovo zabublání bylo přehlušeno náhlým řevem motoru. 0 sekundu později se X-wing točil okolo své vlastní osy. Oči napůl zavřené, Luke nechal Sílu, aby načasovala jeho výstřel…

A pak byl hozen zpátky do sedla, když X-wing nabral novou trajektorii a váhavě se vyprostil ze svých otoček. Luke zamrkal, jak se mu zamotala hlava, a hledal Corsairy.

Gambit fungoval. Soustředili se na jeho Gandderův spin, snažili se zjistit, jaký směr nabere, až jej přeruší, a když si všimli protonových torpéd, nejspíš už bylo pozdě.

„Luku?“ ozval se Hanův hlas z vysílačky. „Vypadá to, že se stahují.“

Navzdory protestujícímu vnitřnímu uchu Luke provedl se svým X-wingem další otočku. Bitevník mířil do hlubin vesmíru a dvojice dělových lodí hned za ním. Všiml si, že jedna z dělových lodí vykazuje značné poškození. „Artoo, dej mi seznam poškození,“ řekl Luke. Pak přepnul komunikátor na jednu z oficiálních novorepublikových frekvencí. „Transporty, tady je X-wing AA-589 Nové republiky,“ řekl. „Jaká je vaše situace?“

„Vypadá mnohem lépe než před pár minutami,“ zněla okamžitá odpověď. „Díky za pomoc, X-wingu. Potřebujete vy nebo váš kolega nějakou pomoc?“

Seznam škod od Artoo se objevil na obrazovce počítače. „Díky, já jsem v pořádku,“ řekl Luke. „Hane?“

„My jsme taky bez problémů,“ řekl Han. „Můžeme vás eskortovat dolů, jestli chcete.“

„Nemám námitek,“ řekl kapitán transportu. „Ještě jednou diky. Transporty se obrátily zpátky k Iphiginu. Luke natočil X-wing podle jejich vektoru a přepnul zpátky na soukromou frekvenci. „Jako za starých časů,“ řekl vřele Hanovi.

„Jo.“ Hanův hlas zněl nějak zamyšleně. „Všiml sis, že by některá z těch lodí měla nějaký insignie nebo označení?“

„Na Corsairech nic nebylo,“ řekl Luke. „K těm ostatním jsem se nedostal dost blízko. Proč? Ty myslíš, že to třeba nebyli piráti?“

„Ale jo, určitě to byli piráti,“ řekl Han. „Problém je, že většina pirátů ráda maluje nablejskaný drápy nebo ohnivý koule všude po svejch lodích. Snaží se zastrašit kořist, aby se vzdala bez boje. Zakrývají je většinou jen tehdy, když pracujou pro někoho jinýho.“

Luke se podíval ven z kokpitu na světla zbytku frachťaků okolo. Pomalu se vracely do běžného dopravního vzorce. Stovky exotických nákladů ze stovky různých světů… a přesto se piráti rozhodli zaútočit na pár novorepublikových transportů. „Tak tedy žoldáci,“ řekl. „Najatí Impériem.“

„Řekl bych, že je to dobrej tip,“ souhlasil Han ponuře. „Zajímalo by mě, co to bylo za gang.“

„Nebo odkud Impérium bere zdroje financí, aby jim zaplatilo,“ dodal Luke pomalu. Sáhl po Síle a vyvolal si v paměti ten divný pocit, který na něj prýštil z bitevního křižníku. „Vzpomínám si, jak mi Leia říkala, kolik stojí žoldáci. Tehdy, když je Aliance najímala na přepady imperiální přepravy. Nejsou vůbec levní.“

„Ty dobrý rozhodně ne.“ Han si odfrkl. „Ne že by tahle várka byla něco extra.“

„Nejsem si tak jistý,“ řekl Luke. Plně zaměřil svou pozornost na vzpomínky. Skutečně to bylo něco, co už kdysi cítil…

A pak to zapadlo na své místo. „Možná se pletu, Hane,“ řekl, „ale myslím, že na tom bitevníku byla skupina klonů.“

Po dlouhou chvíli byla komunikační linka tichá. „To víš jistě?“ „Ten pocit byl stejný jako tehdy, když jsme na Kataně proháněli klonované válečníky velkoadmirála Thrawna.“

Han zamyšleně zafuněl do komunikátoru. „Strašný. To by mě zajímalo, kde Impérium schovávalo klony během posledních desíti let. Myslel jsem, že už je na nás všechny dávno vybalili.“

„Taky jsem si to myslel,“ řekl Luke. „Možná rozběhli novou klonovací základnu.“ „Ach, to je veselá myšlenka,“ zabručel Han. „Podívej vyřídíme jednu krizi po druhý. Zabalíme to tady a pak na to pustíme rozvědku“.

„Nabyl jsem dojmu, že rozvědce se moc nedařilo šlapat těmhle gangům na paty.“

„Nedaří se jim to,“ přiznal Han. „A ani mejm kontaktům u Nezávislých přepravců.“

„Vypadá to, že potřebujeme někoho, kdo má styky s podsvětím.“ Luke zaváhal. „Například někoho jako Talon Karrde.“

Na druhém konci nastalo krátké ticho. „Neříkáš to moc jistě,“ poznamenal Han. „Problém?“

„Ne, vůbec ne,“ řekl Luke. Přál si, aby byl zůstal zticha. „Jenom – ale ne, o nic nejde.“

„Nech mě hádat. Mara?“

Luke se zašklebil. „0 nic nejde, Hane. Dobře? Nech to plavat.“

„Jasně,“ ujistil ho Han. „Žádnej problém. Jakmile tu skončíme, můžeš letět zpátky na Yavin a zapomenout na to. Chewie a já se domluvíme s Karrdem. Platí?“

„Platí,“ řekl Luke. „Díky.“

„Nemáš zač. Pojďme si ještě trochu promluvit s Diamaly. Třeba někteří z nich změnili svůj názor ohledně ochrany od Nové republiky.“

„Můžeme to zkusit.“ Luke zaváhal. „Hane, co se na mně Diamalům nelíbí? Opravdu to musím vědět.“

Následovala krátká pauza. „No, abych to shrnul… prostě ti nevěří.“

„Proč ne?“

„Protože jsi moc silný,“ řekl Han. „Aspoň podle nich. Říkají, že Jedi, který používá svou moc tolik jako ty, nakonec vždycky sklouzne na temnou stranu.“

Luke ucítil, jak se mu žaludek nepříjemně sevřel. „Ty myslíš, že mají pravdu?“

„Hele, Luku, já o těchhle věcech nic nevím,“ protestoval. „Viděl jsem tě dělat některý pěkně divoký kousky, a přiznávám, že mi z toho občas běhá mráz po zádech. Hele, ale jestli říkáš, že to máš pod kontrolou, tak mi to úplně stačí. Teď jsi tady rozhodně nějak moc nefrajeřil.“

„Ne, to ne,“ souhlasil Luke možná trochu defenzivně. Han měl pravdu. Luke se skutečně v minulosti několikrát choval jako frajer. Vlastně mnohokrát.

Ale jen tehdy, když to bylo nezbytné, aby dosáhl nějakého velikého a vznešeného cíle. Jeho schopnosti v Síle mu mnohokrát zachránily život, stejně tak Hanovi a bezpočtu dalších lidí. V žádném z těch případů neměl jinou možnost.

Ale přece…

Luke zíral z kokpitu na vzdálené hvězdy. Ale přece tu byl Obi-Wan Kenobi, jeho první učitel v Síle. Mocný Jedi, který se však nechal skolit na první Hvězdě smrti, i když mohl Vadera a císařské vojáky srazit k zemi mávnutím ruky.

A byl tu Yoda, který Sílu chápal ze všech bytostí nedávné minulosti snad nejlépe. Pokud mohl Luke soudit podle svých zkušeností, Yoda by jistě dokázal porazit císaře úplně sám. Ale přesto se raději rozhodl přenechat ten úkol Lukovi a Povstalecké alianci.

A byla tu Callista. Žena, kterou miloval… a která od něj utekla, protože jí připadala jeho moc příliš veliká a hrozivá.

Do jeho myšlenek se vložil Hanův hlas. „Podívej, Luku, třeba o nic nejde. Vždyť víš, jak různě někdy pracuje mysl některejch bytostí.“

„Ano,“ zamumlal Luke. Ale očividně to bylo něco, co se nedalo jen tak odbýt. Bylo to téma, nad kterým bude muset přemýšlet a probírat ho s rodinou a nejbližšími přáteli.

Otřásl se, když si znovu vybavil děsivou vizi smějícího se císaře. Bude to muset udělat brzy.

Ale jak Han řekl, jednu krizi po druhé. Zvedl nos svého X-wingu, zařadil se do doprovodné formace vedle transportů a šel na to.

3. kapitola

Dlouhou chvíli tam Leia Organa Solo prostě stála, zatímco neklidný vánek waylandského pralesa jí čechral vlasy. Zírala na zlatého protokolárního droida, který se před ní nervózně krčil. Nepřítomně si uvědomila, že v galaxii už je jen málo věcí, které jí dokázaly zcela vzít řeč. Han Solo, její manžel a otec jejích tří dětí, byl evidentně stále jednou z nich. „Co že to udělal?“

Byla to řečnická otázka, samozřejmě. Možná si tím jen chtěla potvrdit, že její hlasivky stále fungují. C-3PO si to buď neuvědomil, nebo nechtěl riskovat, že se splete. „On a Chewbacca letěli na Iphigin, Vaše Výsosti,“ zopakoval droid zkroušeně. „Před několika hodinami, těsně po tom, co jste si vyšla na výlet. Pokoušel jsem se ho zastavit, ale on mě vůbec neposlouchal. Prosím, nevypínejte mne.“

Leia se opatrně nadechla, sáhla po Síle, aby se uklidnila – zřejmě vypadala rozzlobeněji, než se cítila – a snažila se přemýšlet. Touhle dobou už Han bude na Iphiginu. Nejspíš se už baví s diamalskými a ishorijskými delegacemi. Mohla by se tam nechat doprovodit jednou z lodí čestné gardy. Mohla by předem zavolat Hanovi, aby vyhlásil pauzu, dokud tam Leia nedorazí. Děti by tu mohla nechat – zbytek Noghriů by se o ně postaral, dokud by se s Hanem nevrátili. Nebo by se mohla spojit s prezidentem Gavrisomem, aby tam poslal vyjednávat někoho jiného.

Ale každý z těchto přístupů by Hanův začátek jednání poněkud ztrapnil, a to by stěží vylepšilo v očích Diamalů už tak špatnou reputaci Nové republiky. A pokud by to Diamalové vzali osobně, dopadlo by všechno ještě hůř, než kdyby tam Leia Hana prostě nechala samotného.

Kromě toho to byl hrdina Rebelie, což oceňovali jak Diamalové, tak Ishoriové. A po všech těch letech, kdy ji viděl zvládat tolik nejrůznějších vyjednávání, určitě musel pochytit pár triků.

„Ach – a ještě jedna věc,“ promluvil váhavě Threepio. „Kapitán Solo se s někým spojil, ještě než s Chewbaccou odletěli. Věřím, že volal panu Lukovi.“

Leia se vřele usmála. Byl to její první skutečný úsměv od chvíle, kdy jí Threepio přinesl tyhle novinky. Měla vědět, že Han by na takovouhle věc nikdy nešel sám. Přemluvil Luka, aby letěl s ním.

Strnulý Threepio pořád vypadal nervózně. „To je v pořádku, Threepio,“ uklidňovala ho. „Když Hanovi něco vleze do hlavy, tak ho nic nezastaví. On a Luke by to měli zvládnout.’„

Zdálo se. že se droid zhroutí úlevou. „Děkuji vám, Vaše Výsosti,“ zabrumlal.

Leia se od něj odvrátila a pohlédla zpátky na mýtinu. Její nejmladší syn Anakin dřepěl u jednoho štíhlého spídru ze skupiny, která právě dorazila. I z téhle vzdálenosti dokázala v hlase osmiletého chlapce postřehnout směs nadšení i vážnosti, když zasvěceně rozmlouval o designu stroje s jeho noghrijským pilotem. Kousek vedle u eskortních spídrových motorek Mobquet stála dvojčata Jacen a Jaina. Vyzařovala z nich okázalá trpělivost, která se přirozeně hodila k sourozencům starším o rok a půl než jejich mladší bratr. Kolem dětí a vozidel stála skupinka malých šedých postav jejich noghrijských stráží, jejichž pozornost směřovala ven do okolí. I tady, na kraji noghrijské osady, se měli soustavně na pozoru pro případ nebezpečí. Za nimi Leia viděla špičku Mount Tantissu, tyčící se nad prales.

„Vítejte zpátky, lady Vader,“ zamňoukal vedle ní pohřební noghrijský hlas.

„Ach. jé!“ Threepio uskočil vzad.

Jen dlouhá léta zvyku – a její klid pramenící ze Síly – zabránily Leie udělat to samé. I tehdy, když se Noghriové nesnažili chodit potichu, bylo téměř nemožné je zaslechnout. Byl to jeden z mnoha důvodů, proč velkoadmiral Thrawi a před ním Darth Vader tak rádi využívali jejích služeb ve svých soukromých smrtících komandech Impéria.

Jejich schopnosti se jim tak zamlouvaly; že úmyslně zničili noghrijský domovský svět Honoghr a soustavně udržovali Noghrie na hrané katastrofy. Katastrofy, která byla pečlivě naplánována, aby je navždy udržela v císařskem područí.

Leia jim pomohla odhalit pravdu o imperiálním podvodu. Ačkoli se tím Noghnoví pevně přidali na stranu Nové republiky, v mnoha ohledech to bylo chabé vítězství. Oproti snahám, které Nová republika vkládala do obnovovacího procesu v uplynulých deseti letech, naděje na plné oživení Honoghru pomalu uvadala. A ačkoli Noghriové vypadali ve svých nových osadách na Waylandu celkem spokojeně, Leia v jejich hlasech slyšela tichý smutek, kdykoli mluvili o domově.

Alderaan, její vlastní domov, byl před jejíma očima rozdrcen na prach první Hvězdou smrti. Honoghr, nyní zahnědlý a mrtvý, byl zničen rafinovaněji, ale stejně důkladně. A mnoho dalších světů po celé galaxii bylo zpustošeno válkou proti Impériu.

Některé z těchto zranění se budou hojit dlouho. Jiné se nezhojí nikdy.

„Zdravím tě, Cakhmaime z kmene Eikh’mir,“ řekla Noghriovi vedle sebe. „Věřím, že je všechno v pořádku?“

„Všude je klid a ticho,“ řekl Cakhmaim ponuře a uctivě se po noghrijsku uklonil. „Snad s jedinou malou výjimkou.“

„Já vím,“ řekla Leia. „Han s Chewiem odletěli, když jsem byla na túře.“

Cakhmaim se zachmuřil. „Neměl snad dovoleno odejít?“ dotázal se. Jeho hlas zněl najednou temněji. „Řekl nám, že ho povolali.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Leia rychle. Vztahy mezi Hanem a Noghrii nikdy nebyly tak uvolněné, jak by si přála, a nechtěla tenhle incident přidávat na něčí seznam osobních vroubků. „Měl si se mnou nejdřív promluvit, ale je to v pořádku. Nejspíš si jenom přál, abych se na chvíli nemusela zatěžovat politikou Nové republiky.“

Cakhmaim k ní vzhlédl. „Pokud do toho mohu mluvit, lady Vader, pak musím v tomto ohledu s Hanem z kmene Solo souhlasit. Hlášení od vaší čestné gardy jasně říkají, že trávíte velmi málo času potřebným odpočinkem.“

„To nemohu popřít,“ přiznala Leia. „Je to kvůli tomu, že se musím starat jak o rodinu, tak o svou práci, a že mám každý den jen omezený počet hodin, které mezi ně mohu rozdělit. Teď, když se na chvíli chopil prezidentování Ponc Gavrisom, snad půjde všechno lépe.“

„Možná,“ řekl Cakhmaim. Neznělo to o nic víc přesvědčeně, než jak se Leia sama cítila. V galaxii bylo jen málo míst, kde se mohla se svými dětmi cítit tak bezpečně, jako v noghrijské osadě. „Ale zmínil ses o problému. Povídej.“

„Nyní váhám, zda vás tím mám obtěžovat, lady Vader,“ řekl Cakhmaim nejistě. „Přišla jste sem odpočívat, ne řešit spory. A pak, nelíbilo by se mi odloučit vás od vašich prvních synů a první dcery.“

„Dětem je dobře tam, kde teď jsou,“ ujistila ho Leia a pohlédla zpátky na skupinu. Anakin byl nyní zpola pod spídrem, pár noghrijských nohou trčel ven spolu s jeho nohami. Dvojčata měla stále ten shovívavý pohled, ale Leia si všimla, jak Jaina při konverzaci jemně hladí sedlo jedné ze spídrových motorek. „Anakin zdědil lásku svého otce k technickým hádankám,“ řekla Cakhmaimovi. „A dvojčata se zdaleka nenudí tolik, jak se snaží předstírat. Řekni mi o tom sporu.“

„Jak si přejete,“ řekl Cakhmaim. „Prosím, následujte mne.“

Leia přikývla. „Threepio, ty tady můžeš počkat.“

„Zajisté, Vaše Výsosti,“ řekl droid s velikou úlevou v hlase. Nenáviděl spory.

Ušli krátkou vzdálenost mezi stromy na další paseku. Tahle byla hlavní návsí noghrijské osady pod Mount Tantissem. Stálo tu třicet domků semknutých k sobě. Všechny byly postaveny podle stejného vzoru, jaký Leia viděla na Honoghru, ačkoli ten musel být upraven kvůli odlišnostem místního materiálu. Uprostřed stála o něco delší a vyšší dukha, středisko kmene.

Ostatní noghrijské osady na Waylandu převezly své prastaré kmenové dukhy z Honoghru a zde z nich udělaly vznešená střediska svých vesnic, stejně jako tomu bylo na jejich původním světě. Ale osada pod Mount Tantissem si určila zvláštní poslání a součástí tohoto poslání bylo nikdy nezapomenout, co císař a Impérium vzali noghrijskému lidu. Jejich kmenové středisko, nedávno vystavěné z místního dřeva a kamene, se stalo trvalou a výmluvnou připomínkou této ztráty.

U dveří dukhy stály v pozoru dvě noghrijské děti. Držely hlídku se vší vážností zvyku a rituálu mnoha minulých generací. Jedno z nich otevřelo dveře, a Cakhmaim a Leia vkročili dovnitř.

Kmenové středisko sestávalo z jediné veliké místnosti zastřešené těžkými dřevěnými kládami. Ve zdech byly náznaky prvních rytin historie a rodokmenu osady. Ve dvou třetinách k zadní zdi se nacházelo Vysoké místo, jediná židle v místnosti, která připomínala trůn.

Na podlaze před Vysokým místem seděl jakýsi Devaronian v ušpiněném oděvu. „Ach,“ postavil se a obdařil Cakhmaima letmým úsměvem. „Můj milý hostitel. Doufám, že jste přinesl jídlo; začínám mít hlad.“ Pak přenesl svou pozornost na Leiu. „A předpokládám, že vy jste ta potulná rozhodovatelka, kterou mi přislíbili?“

„Toto je vrchní radní Nové republiky Leia Organa Solo,“ představil ji Cakhmaim hlasem ostrým jako čepel dýky. „Budete k ní mluvit s úctou.“

„Samozřejmě,“ řekl Devaronian suše. Špičkami prstů pravé ruky se dotkl pravého z obou rohů na svém čele. „Jiným způsobem bych k zástupci Nové republiky ani nikdy nemluvil.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Leia stejným tónem a vyslala k němu Sílu. Devaromanští muži patřili k čilým cestovatelům a byli běžně k vidění v kosmoportech po celé galaxii, ale v Povstalecké alianci jich bylo velmi málo, pokud vůbec nějací. Leia s tímto druhem neměla skoro žádné zkušenosti. „A jaké je vaše jméno?“ zeptala se, zatímco se snažila zjistit povahu jeho myšlenek a emocí.

„Jsem Lak Jit, radní Organo Solo. Pouhý hledač pravdy a poznání.“

Leia se usmála. „Samozřejmě,“ řekla a soustředila se na jeho myšlenky ještě o trochu víc. Nedokázala najít žádnou lež, ale vzhledem k tomu, že tenhle druh moc dobře neznala, to nic neznamenalo. A stejně možná nelhal, spíš pravdu jenom překrucoval. „Pověz mi o tom sporu, Cakhmaime.“

„Tohoto cizince nalezla jedna ze zahlazovacích skupin poblíž hory Tantiss,“ řekl Cakhmaim s pohledem upřeným na Devaroniana. „Kopal v hlíně v zapovězené oblasti a nalezl šest datakaret. Když se mu je tým pokusil odebrat, tvrdil, že mu patří podle Debblovy smlouvy.“

„Skutečně?“ řekla Leia a prohlížela si Devaroniana s novým zájmem. Debblova smlouva byla narychlo připravený kompromis, který vyjednala s noghrijskými zahlazovacími týmy, jež přísahaly odstranit každou památku císařovy přítomnosti na Waylandu, a Garvem Debblem, novorepublikovým archeologem, který trval na tom, aby předměty ukradené z jiných světů byly navráceny původním vlastníkům. Smlouva byla neformální a nikdo se o ní moc nešířil. Stěží to bylo něco, o čem by se doslechl obyčejný lovec pokladů. „Řekněte mi, Laku Jite, jak jste se dozvěděl o Debblově smlouvě?“

„Počestným způsobem, radní, to vás mohu ujistit,“ řekl Devaronian. „Pracuji pro člověka, o němž se ví, že měl nějaké obchody s Novou republikou. Říkají mu Talon Karrde.“

„Chápu.“ Leia udržovala svůj hlas i obličej bez výrazu. Říct, že Talon Karrde v minulosti obchodoval s Novou republikou, bylo hrubé podcenění skutečnosti. Karrde, zprostředkovatel informací a šéf pašerácké organizace s kontakty po celé známé galaxii, po jistém váhání podpořil Novou republiku při mohutné imperiální protiofenzívě vedené velkoadmirálem Thrawnem. A víc než jen to. Založil jedinečnou koalici pašeráků, jež sehrála důležitou roli v zastavení Thrawnova postupu a přispěla k jeho porážce. Koalice se časem rozpadla, ale Leia se snažila udržovat občasné styky s Karrdem i nadále.

Pocítila další přítomnost na okraji své mysli. Jacen vklouzl do místnosti. „Mami, kdy se vydáme na horu?“ zeptal se a hodil po Devaronianovi lhostejným pohledem. „Říkalas, že se půjdeme podívat na horu, až se vrátí poslední výprava. Už je zpátky.“

„Půjdeme už brzy, miláčku,“ řekla Leia. „Nejdřív musím vyřídit jistou záležitost.“

Jacen se zamračil. „Myslel jsem, že tu nebudeme muset nic vyřizovat.“

„Bude to jen chvilka,“ ujistila ho Leia.

„Ale já se nudím,“ naléhal. Znovu pohlédl na Laka Jita a Lea vycítila, jak sahá po svých omezených silových schopnostech. „Vy jste ta záležitost

mojí mámy?“

„Ano,“ Lak Jit ukázal náznak úsměvu. „A má pravdu: bude to trvat jen chvilku. Radní Organo Solo, myslím, že je zřejmé, že historické datakarty jsou přesně tím druhem věcí, kterých se týká Debblova smlouva. A proto -“

„Máme pouze vaše tvrzení, že ty datakarty jsou historické,“ Cakhmaim mu skočil do řeči. „Musíme je prohlédnout sami.“

„Souhlasím,“ řekla Leia dřív, než Devaronian stačil cokoli namítnout. Tato prohlídka by bohužel mohla trvat celé hodiny. Děti čekaly. „Tady je má nabídka, Laku Jite. Vezmu si datakarty a zaplatím vám předem pět stovek jako zálohu. Až je prohlédnu, Nová republika vám doplatí zbytek jejich ceny, ať už bude jakákoli.“ „A kdo určí tuto cenu?“ pochyboval Lak Jit.

„Já,“ řekla Leia. „Anebo, pokud by vám to bylo milejší, je mohu vzít na Coruscant a požádat radního Sien Sieva nebo jiného historického experta, aby je ohodnotil.“

„A pokud odmítnu?“

Leia kývla směrem ke Cakhmaimovi. „Byl byste radši, kdyby cenu stanovili Noghriové?“

Škleb Laka Jita se na jeho tváři projevil jako další devaronianský poloúsměv, jen byl ještě potutelnější. „Vypadá to, že nemám na výběr.“ Postoupil kupředu a vytasil balíček datakaret. „Tak tady je máte. Prohlížejte. Jelikož jste mi nepřinesli žádné jídlo, vadilo by vám, kdybych se šel občerstvit, zatímco budete pracovat?“

„Říkalas, že to bude jen chvilka, mami,“ ozval se Jacen.

„Ticho, Jacene,“ řekla Leia. Převzala datakarty a rychle je přepočítala. Skutečně jich bylo šest a byly stejně ušpiněné jako Devaronianovo oblečení. Pravděpodobně byly tehdy vymrštěny z Mount Tantissu spolu s mračnem trosek, když Chewbacca a Lando Calrissian odpálili energetický reaktor základny, a od té doby ležely pohřbeny ve waylandské půdě.

Lak Jit zakašlal. „Smím -“

„Ano, jděte,“ přerušila ho Leia. Neuvědomila si, že Devaroniané byli takoví jedlíci, ale podrobnosti ji vůbec nezajímaly. „Jacene, buď tiše. Už jenom jednu minutku. Slibuju.“

„Prosím, pospěšte si,“ řekl Lak Jit a zmizel ze dveří.

„Mami -“

Jestli se nudíš tak požádej Cakhmaima, aby ti ukázal dějiny, které tu vyřezávají do zdí,“ navrhla Leia, zatímco spěšně otírala špínu z vrchní datakarty. „Nebo se přidej k noghrijským dětem při bojových cvičeních. Myslím, že Mobvekhar je dnes má učit chvaty spojené s užitím páky.“

Jacen si odfrkl. „Jediové to nepotřebujou. My máme Sílu.“

„Ještě nejsi Jedi,“ připomněla mu Leia a přísně se na něj podívala. Jí samotné se také příliš nezamlouvalo toto narušení jejich prázdnin a jeho kňourání je narušovalo tím víc. „Pokud bys jím byl, věděl bys, že když máš Sílu, neznamená to ještě, že můžeš zanedbávat stav svého fyzického těla. Noghrijský bojový výcvik je dobré cvičení.“

„Ale to je i výstup na horu,“ opáčil Jacen. „Tak kdy teda půjdeme?“

„Až budu hotová,“ řekla Leia stroze. Očistila datakartu a zadívala se na její popisku. Zápisy ze čtvrté pestorivské konference. Nic důležitého to nebylo. Pestorivské konference byly široce přístupné a zrovna tak i široce zdokumentované.

Pokud by ovšem císař neměl svou vlastní verzi toho, co se tam událo. Řekla si, že to prověří později, ačkoli bude muset datakartu vyčistit mnohem lépe, než se odváží vložit ji do svého datapadu. Strčila datakartu dospod a podívala se na štítek druhé karty. Byla přibližně stejně nezajímavá: cosi o ri’darských námluvních tancích. Třetí datakarta -

Ucítila, jak ji zamrazilo. Na popisce stála dvě slova, ze kterých už byla špína seškrábána.

Ruka Thrawnova.

„Mami?“ zeptal se Jacen. Jeho hlas zněl jen o málo hlasitěji než šepot. Byl sice mladý a nezkušený v Síle, ale přesto byl pocitům své matky stejně otevřený, jako pocitům své sestry Jainy. „Co se stalo?“

Leia sáhla po Síle, aby se uklidnila. „Jsem v pořádku,“ řekla synovi. „Něco na té kartě mě trochu vyplašilo, to je všechno.“

Jacen natáhl krk, aby se podíval. ,“Ruka Thrawnova’. Co to znamená?“

Leia potřásla hlavou. „Nevím.“

„Vážně?“ Jacen se na ni zachmuřil. „Tak proč jsi byla tak vyděšená?“

Leia musela uznat, že je to dobrá otázka. Mohlo ji skutečně tolik rozhodit pouhé zahlédnutí Thrawnova jména? Ani v souvislosti se vzpomínkami na vítězství, kterého téměř dosáhl, se to nezdálo pravděpodobné. „To bych taky ráda věděla, Jacene. Možná to byla jen ozvěna z minulosti.“

„Anebo pohled do budoucnosti,“ řekl Cakhmaim měkce. „Mal’ary’ush má veliké schopnosti, druhý synu Vaderův.“ (druhý syn – v noghrijštině vnuk – pozn. překl.)

„Já vím,“ řekl Jacen chmurně. „Je to moje máma.“

„A nikdy na to nezapomínej,“ připomněla mu Leia napůl žertovně, když mu přejela rukou po vlasech. „Teď buď chvilku potichu a podíváme se, co to znamená.“ Vytáhla datapad. Najednou jí bylo jedno, jestli ho poškodí prachem z datakarty, a vsunula nosič dovnitř.

„Co se tam píše?“ zeptal se tiše Cakhmaim.

Leia potřásla hlavou. „Nic,“ odpověděla. „Aspoň nic čitelného. Zkusila další část datakarty a pak ještě jinou. „Vypadá to, že celá datakarta je zničená. Deset let v hlíně to dokáže. Ale možná že odbornici na Coruscantu by mohli -“ Zarazila se. Jacenův obličej a myšlenky – „Mami!“ vyjekl. „Jaina

a Anakin!“

„Lak Jit!“ vykřikla Leia. Skrz Sílu pocítila záchvěv strachu od svých dětí. Na okamžik zachytila zprostředkovaný obraz Devaroniana ženoucího se pasekou a náhlého oblaku hustého bílého dýmu – „Cakhmaime!“

Ale Cakhmaim už byl venku ze dveří. Zakřičel na poplach chrčivý noghrijský bojový signál. Leia vrazila datapad s kartami zpátky do své brašny, popadla Jacena za ruku a spěchala za Cakhmaimem ven. Vyběhla ze dveří v okamžiku, kdy přišla od stromů noghrijská odpověď. „Jsou nezraněni,“ řekl Cakhmaim. Jeho ledovým hlasem prosvítala temná úleva. „Devaronian odcizil spídrovou motorku.“

Cakhmaimův poplach se neminul účinkem. Všude kolem se z domků hrnuli ozbrojení Noghriové. „Kterým směrem zmizel?“ zeptala se Leia za běhu napříč osadou. Po obou stranách se Noghriové zařazovali do doprovodných pozic. Vpředu mezi stromy viděla cáry rozplývajícího se dýmu. Pomocí Síly poslala svým dětem uklidnění.

Cakhmaim znovu zachrčel. Odpověď přišla, když dosáhli okraje osady. „Nevíme,“ hlásil. „Skrz kouř nemohli sledovat jeho únik.“

Když o chvíli později dorazili na mýtinu, většina dýmu se již rozplynula. Z devíti Noghriů, které tu Leia předtím zanechala, jich tu zbylo šest. Utvořili těsný obranný kruh kolem vyděšených dětí. „Jaino, Anakine,“ vydechla. Dřepla si vedle nich a oba rychle objala. Nemusela se jich ptát, jestli jsou v pořádku; její jediské smysly jí to již potvrdily. „Khabarakhu, co se stalo?“

„Překvapil nás, lady Vader,“ řekl Noghri. Jeho obličej se svíral v tiché agonii válečníka, který zklamal při plnění povinností. „Jakoby nic vkráčel na paseku a upustil svůj kopací nástroj na zem mezi nás. Část rukojeti byla zamaskovanou dýmovnicí, která při dopadu vybuchla. Slyšeli jsme, jak nahodil spídrovou motorku, ale nemohl jsem připustit, aby ho mí lidé hledali v tom dýmu. Měl jsem jednat jinak?“

„Ne „ řekl Cakhmaim prostě. „O ten stroj vůbec nešlo. Pouze bezpečí prvních dětí lady Vader bylo důležité. Tvá čest není ohrožena, Khabarakhu z kmene Kihm´bar.“

Jaina zatahala Leiu za rukáv. „Proč utíkal, mami? Bál se Noghriů?“

„Svým způsobem ano, zlatíčko,“ řekla Leia chmurně. Náhle jí celá Devaronianova přetvářka připadala jasná. Vytáhla jeho datakarty z brašny a znovu si je prohlédla.

Všechny, jak už si předtím povšimla, měly špinavé hrany. Ale jedna z nich měla špinavé pouze hrany.

„Lady Vader?“

Leia se otočila. Na kraji mýtiny dva Noghriové pomáhali na nohy zmatenému Threepio. „Už zase!“ zaúpěl droid. „Musel jsem špatně došlápnout.“

„Threepio!“ Anakin se protlařil mezi svou matkou a Cakhmaimem a běžel robotovi na pomoc. „Jsi v pořádku?“

Threepio zběžně prohlédl své končetiny. „Děkuji vám, pane Anakine, zdá se, že jsem nepoškozen,“ ujistil chlapce.

„Musíme ho najít,“ řekla Leia. Otočila se zpátky k Cakhmaimovi a Khabarakhovi a ukázala jim čistou datakartu. „Pořád ještě má jednu z karet, kterou našel na hoře.“

„Vyšlu tedy více pátračů,“ řekl Cakhmaim a vytáhl komlink. „A možná také připravím našemu zlodějovi malé překvapení.“

„Vaše Výsosti?“ zavolal Threepio. „Nevím, zda vám to k něčemu bude – nebo jestli už to třeba nevíte – ale než jsem zakopl a upadl -“

„Mluv rychle!“ osopil se na něj Cakhmaim.

Threepio se lehce stáhl. „Viděl jsem, jak ukradený spídrový motocykl ulétá tímto směrem.“ Pozvedl ruku.

„No jo, vlastně,“ řekl Anakin. „Threepio nebyl v dýmu!“

„Míří na severní stranu hory Tantiss,“ pronesl Cakhmaim znalecky. „Nepochybně tam na něj čeká jeho loď. Khabarakhu, tvoje skupina si vezme spídry a zbývající motorky a vyrazíte za ním. Já vezmu lady Vader a její první děti zpátky do osady.“

„Jenom ty děti. Cakhmaime,“ opravila ho Leia a zamířila k jednomu spídru. „Já jdu s Khabarakhem.“

Za třicet sekund byla skupina ve vzduchu. „Máš představu, kde by mohl mít tu loď?“ zeptala se Leia ve spídru svištícím nad krajinou.

„Myneyrshové to budou vědět,“ řekl Khabarakh. „Sledují veškerý pohyb kolem zapovězené hory. Možná oni jsou to překvapení, o kterém mluvil Cakhmaim.“

Leia vytáhla z přihrádky makrodalekohled. Několik sekund pozorovala prales pod sebou. Nic. „Asi letí těsně nad zemí,“ usoudila.

„To ho zpomalí,“ řekl Khabarakh. „Ale pokud nenajdeme jeho loď, unikne nám, než ho doženeme.“

A pokud spídry Noghriů nebudou náhodou těsně u lodi, až bude odlétat, dostane se z dosahu během okamžiku. Leia se znovu zadívala do dalekohledu a pokoušela se pomocí Síly odhalit Devaronianovu pozici.

V pralese před nimi nic nepociťovala. Přesto zachytila záblesk čehosi, nečekaného co se blížilo… záblesk čehosi povědomého. Sklonila makrodalekohled, zavřela oči a pokoušela se soustředit na ten pocit…

„Držte se!“ křikl Khabarakh. Spídr prudce zatočil doleva. Leia se snažila něčeho chytit a málem dalekohled upustila. Dole před nimi se nad stromy objevila stará nákladní loď Gymsnor-2. Přivřela oči, soustředila se na frachťák a konečně zachytila přítomnost Laka Jita. „Je to on,“ potvrdila. „Můžeme ho zastavit?“

..Pokusíme se,“ řekl Khabarakh.

Leia se zamračila. Udělej to, nebo neudělej. Žádné pokusy. Luke jí během výcviku tento jediský výrok často citoval.

Začínalo být čím dál jasnější, že ani tady už nemá cenu nic zkoušet. Ačkoli spídry letěly na plný výkon, Gymsnor se od svých pronásledovatelů vzdaloval. Měl volnou cestu – nebyly před ním žádné lodě, žádné kopce, žádné překážky, nic, co by ho zpomalilo. Už nyní byl výš, než kam až mohly spídrové motorky vyletět, a brzy nechá daleko za sebou i spídry.

Z reproduktoru náhle vyšel pochmurný proud mňoukavých noghrijských slov. Khabarakh odpověděl a spídry prudce zpomalily. Leia se k němu otočila. Měla na jazyku otázku, proč vzdávají tu honičku tak brzy…

Se strašlivým burácením vpravo od nich prolétla vesmírná loď. Šla přímo po Gymsnoru.

„Khabarakhu!“ křikla Leia. Proud vzduchu odražený velkou lodí lehce otřásl spídrem.

„To je v pořádku, lady Vader,“ ujistil ji Khabarakh. „Spojenec.“

„Spojenec?“ zopakovala Leia, mračíc se na loď, která se tu tak náhle objevila. Vypadala na corellianský frachtak Action VI. Byla skoro čtyřikrát větší než loď Laka Jita a podle rychlosti, jakou Devaroniana doháněla, musela podstoupit podstatnou přestavbu motorů.

Lak Jit očividně došel ke stejnému závěru. Uhnul prudce doprava, klesl dolů ke stromům a pak zatočil zpátky nahoru. Po novém vektoru začal znovu šplhat k obloze.

Byl to manévr, který Leia mnohokrát viděla ve válce proti Impériu. V souboji s velkým neohrabaným nepřítelem skoro vždycky vyšel. Ale v tomto případě nezabral. Sotva Lak Jit začal s otočkou, Action VI už se přesunula do protipozice, a když chtěl Gymsnor zamířit vzhůru, byla velká loď nad ním a zabránila mu ve stoupání, pokud nechtěl riskovat srážku. Pomalu, ale neúprosně byl Devaronian donucen k přistání

„Skvělá práce,“ řekl Khabarakh.

„Ano,“ zamumlala Leia… a konečně pochopila ten divný pocit, který ji zachvátil před pár minutami. „Tak tohle je to překvapení, které Cakhmaim slíbil.“

„Ano,“ přisvědčil Khabarakh. „Wild Karrde s vašimi spojenci Talonem Karrdem a Marou Jade na palubě.“ Prohlížel si ji skoro až omluvně. „Věřím, že jste se neurazila?“

Leia se neubránila úsměvu. Talon Karrde: svérázný pašerácký šéf, dřívější spojenec Nové republiky, vrchní radou pokládán za nedůvěryhodného. Mara Jade: bývalá agentka císaře, Karrdova zástupkyně a kromě Leiy Lukův první následovník na cestách Síly. Taktéž pokládána za nedůvěryhodnou. „Ne, Khabarakhu, vůbec jsem se neurazila,“ ujistila ho Leia. „Stejně jako Noghriové, i já si pamatuju minulost.“

*

Gymsnor seděl na pasece lehce skloněný ke straně kvůli poničené přistávací vzpěře. Jeho průlez byl otevřený a obklopený skupinou Noghriů. „Nikdy bych nevěřila, že takhle někoho dokážete donutit k přistání,“ poznamenala Leia, když si kritickým okem prohlédla frachťák. „Rozhodně ne tak, abyste při tom půl lodi úplně neodepsali.“

Karrde vedle ní skromně pokrčil rameny. „Cakhmaim říkal, relativně nepoškozenou’,“ řekl. „Snažili jsme se mu vyhovět.“

„A podařilo se vám to skvěle,“ souhlasila Leia. Dvojice Noghriů se objevila v průlezu. Krátce promluvili se stráží venku a pak znovu zmizeli vevnitř. „Jsem ráda, že jste se objevil tady na Waylandu. Co vás sem vlastně přináší?“

„Obchod.“ odpověděl Karrde. „Zkoušel jsem najímat Noghrie, aby pomáhali chránit mé lidi v některých nebezpečných či nehostinných částech galaxie.“

Leia se zamračila. „O tom jsem nic neslyšela.“

„Nikomu jsme o tom neříkali,“ vysvětloval Karrde. „Poslední dobou mě na Coruscantu nevidí zrovna rádi, a vzhledem k vašemu blízkému vztahu k Noghriům jsme nechtěli touto asociací poškodit vaši reputaci a vliv.“

„Oceňuju vaši starostlivost,“ řekla Leia. „Děkuju vám, ale svou reputaci si pohlídám sama. A co se týče pohostinnosti Nové republiky, mezi námi jsou pořád tací, kteří nezapomněli na roli, kterou jste sehrál v zastavení velkoadmirála Thrawna.“

„Já si rozhodně nemyslím, že by na to některý z kancléřů nebo senátorů zapomněl,“ opáčil Karrde. Do hlasu a nálady mu pronikla nezvyklá stopa hořkosti. „Jde o to, že mnoho z nich odmítalo pomoc mé organizace už tehdy, kdy jsme vám ji poskytovali.“

Leia k němu vzhlédla. Povšimla si jeho ztvrdlých rysů i emocí. Byla si vědoma toho, že oficiální vztahy mezi Karrdovými pašeráckými přáteli a Novou republikou se v posledních letech stále zhoršovaly, ale neuvědomila si, že se ho to tak hluboce dotklo. „Je mi to líto.“ Nic lepšího ji nenapadlo. „Jak vám mohu pomoct?“

Mávl nad její nabídkou rukou a jeho zasmušilost se proměnila v jakousi vřelou rezignaci. „Nesnažte se o to,“ řekl jí. „Pašeráci jsou součástí podsvětí, stejně jako žoldáci, podvodníci a piráti. Zkuste se nás zastat, a docílíte tím jenom toho, že vás s námi hodí do jednoho špinavého pytle.“

„Jak už jsem říkala, má reputace je mojí osobní starostí.“

„A kromě toho,“ pokračoval Karrde tiše, „kdybych teď na sebe upoutal pozornost, ohrozilo by to i Noghrie. Nebo si snad myslíte, že poskytování služeb špinavému pašerákovi je přijatelná aktivita?“

Leia se kousla do rtu. Ale měl pravdu. A jelikož se Noghriové stále cítili vinni za léta služby Impériu, jejich kmenoví vládci by byli na takováto nařknutí značně citliví. „Je mi to líto,“ řekla znovu.

„Nelitujte,“ poradil jí Karrde. „Pokud mne Nová republika nepotřebuje, tak já ji rozhodně také nepotřebuju. Aha – už to začíná.“ Leia pohlédla zpět k frachťáku. Nová skupina vystoupila z průlezu: tři Noghriové, uraženě vypadající Lak Jit a nakonec Mara Jade, jejíž zlatorudé vlasy se třpytily ve slunečním světle. „Mimochodem, co se vlastně stalo s Mařinou nezávislou obchodní společností?“ zajímala se Leia. „Slyšela jsem, že zkrachovala, ale nikdy jsem se nedozvěděla proč.“ „Nezkrachovala, Mara ji prostě zavřela,“ řekl Karrde. „A nikdy nemělo jít o nic trvalého – chtěl jsem, aby získala nějaké zkušenosti v přímém vedení malé společnosti, tak jsme jí jednu zařídili. Všechno to bylo částí procesu, který ji měl připravit na to, aby jednou dokázala převzít moji organizaci.“

Skupina přešla přes mýtinu k místu, kde čekali Karrde a Leia. Leiu vůbec nepřekvapilo, že Devaronian promluvil jako první. „Ostře protestuji proti tomuto zacházení,“ vyprskl a jeho oči i rohy se chvěly hněvem. „Nespáchal jsem žádný zločin, Leio Organo Solo, který by vás oprávnil napadnout a poškodit moji loď. Buďte si jista, že podám řádnou stížnost novorepublikové vrchní radě a senátu, sněmu za sektor Ojoster, Cechu corellianských obchodníků -“

„A vašemu zaměstnavateli, Talonu Karrdovi?“ navrhl Karrde měkce.

„Zajisté: a Talonu Karrdovi,“ souhlasil Lak Jit. „Žádám, aby mi byl okamžitě navrácen můj majetek -“

Když si všiml Karrda, úplně ztratil řeč. Leia skrz Sílu vycítila, že s úlekem poznal až teď, kdo před ním stojí. „Vy jste -?“

„Ano,“ potvrdil Karrde ledovým hlasem. Vztáhl ruku a Mara do ní vložila datakartu. „Řekněte mi, kam jste to chtěl vzít?“

„Chtěl jsem vám ji zavézt, samozřejmě,“ řekl Lak Jit.

Leia pohlédla na Maru. Stála kousek za Devaronianem s rukou lehce zapřenou o světelný meč zavěšený na opasku. Opětovala Leiin pohled s vědoucím a trochu cynickým úsměvem ve tváři. Očividně i ona postřehla zakolísání Devaronianových myšlenek. Mara přenesla svůj zrak zpátky na Karrda a sklopila hlavu trochu doleva. „To je lež číslo jedna, Laku Jite,“ řekl Karrde Devaronianovi a varovně pozvedl prst. „Ještě jednou, a budu informovat Cech corellianských obchodníků, že nelegálně používáte jejich jméno.“ Teplota jeho hlasu klesla ještě níž. „Po třetí lži budete mít problém se mnou. Tak. Kam že jste to letěl?“

Devaronian to vzdal. „Prodat tu datakartu,“ zamumlal. „Těm, kdo by zaplatili nejvíc.“ Opovržlivě se podíval na Leiu. „Mnohem víc, než kolik by zaplatila ona.“

„A kdo jsou ti štědří lidé?“ zeptal se Karrde.

Lak Jit pohnul rohy nejprve doleva, pak doprava – devaronianský ekvivalent pokrčení ramen. „To uvidíte, až si to přečtete. A až to budete číst, buďte opatrní – málem jsem si při tom zničil datapad. Je extrémně špinavá.“

„Ano, všiml jsem si.“ Karrde pohlédl na Maru. „Prohlédla jsi celou loď?“

„Noghriové ještě čmuchají uvnitř, ale tohle je prokazatelně ta karta,“ řekla Mara.

„Dobrá.“ Karrde se podíval zpátky na Devaroniana. „Jakmile budou hotovi, můžete odletět. Podle toho, co najdeme na datakartě, budete, nebo nebudete smět zůstat v mé organizaci. Váš obvyklý kontakt vám dá vědět.“

Lak Jit se škrobeně uklonil. „Děkuji za vaši velkorysost.“ V jeho tónu nebylo tolik sarkasmu, aby se to dalo považovat za urážku. Pohlédl na Leiu. „Věřím, že jste mi slíbila pět stovek zálohy?“

Leia a Karrde si vyměnili nevěřícné pohledy. „Myslím, že nárok na cokoli jste ztratil v okamžiku, kdy jste hodil dýmovnici na mé děti,“ řekla Devaronianovi. „Přesto vám zaplatíme takovou cenu, jakou té datakartě určíme, ale budete muset počkat.“

„Možná vám zaplatí,“ přidal se Karrde. „Ty peníze bych mohl chtít jako odměnu za to, že jsem vás tu přiměl zůstat.“

Lak Jit se lehce usmál. „Jak už jsem říkal, děkuji za vaši velkorysost.“

„Buďte rád, že jste to nezkoušel na Hutta,“ opáčil Karrde. „Koukejte mazat.“

Devaronian se znovu uklonil a zamířil zpátky ke své lodi s trojicí Noghriů v patách. „Věřím, že tohle je vaše,“ řekl Karrde a podal Leie datakartu. „Čisticí vybavení máme na palubě Wild Karrdu, pokud jím vezmete zavděk.“

„Abych vám umožnila přečíst si obsah karty přes mé rameno?“ prohodila Leia suše.

Karrde se usmál. „Mohli bychom to považovat za mou odměnu. Nebo si myslíte, že si ji nezasloužíme?“

Leia potřásla hlavou a rozhodla se raději rezignovat. „Někdy zapomínám jaké to je s vámi obchodovat, Karrde. Veďte mě.“

*

Poslední čitelná stránka přejela podruhé po displeji a následovaly poškozené a fragmentované části zbytku datakarty. Leia opatrně položila datapad na kraj Karrdova stolu. Cítila, jak jí srdce bije až v krku. Soukromá kancelář, která před chvílí působila útulně a teple, byla náhle velmi studená.

Koutkem oka nepřítomně zachytila pohyb – Karrde, který se usadil do křesla s vysokou opěrkou na druhé straně stolu, se natáhl pro datapad. „No,“ řekl pochmurně, když natočil přístroj tak, aby viděl na displej, „aspoň teď už víme, proč si náš bothanský přítel Fey’lya tehdy tak zoufale přál, abychom Mount Tantiss srovnali se zemí.“

Leia tiše přikývla. Deset let starý výjev jí proběhl před očima. Radní Borsk Fey’Iya stojí před Wild Karrdem v Imperiál City na Coruscantu a téměř prosí Karrda, aby letěl s Leiou na Wayland a pomohl Hanovi a ostatním zničit císařovo skladiště v Mount Tantissu. A zlověstně dodává, že jsou tam ukryty věci, které, pokud by byly nalezeny, by znamenaly pro Bothany i pro celou galaxii katastrofu.

Lak Jit to nalezl. A Fey’lya měl pravdu.

„Nepředpokládám, že je možné, aby ten záznam byl podvrh,“ Karrde zamyšleně hleděl na datapad. „Něco, co by císař vytvořil, aby mohl vydírat Bothany.“

„Pochybuju,“ řekla Leia. „Královská knihovna na Alderaanu měla docela hodně informací o útoku, který sežehl Caamas. Detaily, které se nikdy nedostaly na veřejnost.“

„Je těžké uvěřit, že by bylo možné utajit cokoli, co se týkalo Caamasu,“ řekl Karrde. „Vztek nad jeho zkázou se rozšířil celkem hodně. Ještě víc, než když byl zničen váš Alderaan.“

Leia mechanicky kývla. Její duševní zrak proti její vůli spočinul na strašlivých holozáběrech, které viděla jako dítě v historických záznamech. Destrukce Caamasu se přihodila dřív, než se narodila, ale ty obrazy byly tak živé, jako kdyby jí byla sama svědkem.

Útok byl náhlý, důkladný a tak nelítostný, že nezapadl ani v dalekosáhlém pustošení, které provázelo předchozí klonové války. Možná útočnici, spoléhal, na to, že obyvatelstvo galaxie je válkou unaveno a vyčerpáno natolik, že si nevšimne zkázy jednoho jediného světa.

Ale pokud to skutečně byla jejich strategie, pak se vážně přepočítali Caamasiové byli dobrý a vznešený lid s uměleckými sklony a velikou moudrostí, které jim zajistily hlubokou úctu i u jejich protivníků. Jejich neochvějná víra v mír skrz duševní sílu silně ovlivnila politické filozofie mnoha světů včetně Alderaanu, zatímco jejich pevná podpora zásad Staré republiky z nich udělala baštu všech jejích příznivců v době politického chaosu této éry.

Stále se nevědělo, kdo byli ti útočníci, kteří přišli odnikud, aby systematicky a nemilosrdně spálili planetu. Žádný z politických oponentů Caamasiů se k tomu neznal – jeden jako druhý se vyjádřili ve smyslu hlubokého zármutku, alespoň slovně – a dochované caamaské záznamy o bitvě byly příliš poškozeny, než aby mohly být použity k identifikaci útočníků.

Ale s datakartou Laka Jita byl nyní vyřešen alespoň kousek této hádanky.

„Byli to lidé milovaní téměř všemi,“ povzdechla si Leia, když se znovu soustředila na přítomnost. „A ještě jsou, těch několik málo, kteří zbývají.“ Mrkáním zahnala slzy. „Vy to nejspíš nemůžete vědět, ale na Alderaanu byla velká skupina caamaských uprchlíků, když jsem tam vyrůstala. Žili na Jižních ostrovech pod ochranou mého otce. Chtěli se vrátit na Caamas, až budou silnější. Chtěli se pokusit ho znovu obnovit.“

„Zajímavé,“ zamumlal Karrde a nepřítomně si hladil bradku. „Náhodou jsem o té skupině věděl – pašoval jsem jim proviant a léky, které potřebovali a které byly na alderaanském seznamu zakázaného dovozu. Vždycky jsem se divil, že si mě vaši celníci nikdy nevšimli.“

„Můj otec nechtěl, aby se cokoli oficiálního ukazovalo na záznamech o dovozu,“ řekla Leia. „Vždycky podezíral Palpatina z účasti na zničení Caamasu, ať už přímo, nebo skrz prostředníky. Zvlášť když začínalo být jasné, jakým směrem se Palpatine snažil obrátit Republiku. Caamasiové by to nikdy nepřipustili a mnohem rychleji by tu hrozbu odhalili a zareagovali na ni než my na Alderaanu.“

„Takže museli být zničeni,“ řekl Karrde těžce. „Jak říkáte, zpětně je to jasné.“ Ukázal na datapad. „Ale nikdy bych nehádal, že v tom byli zapojeni Bothanové.“

„To překvapí každého,“ Leia se zachvěla. „A nemohlo to přijít v horší chvíli. Po celé Nové republice vznikají drobné rozbroje a obnovují se staré spory. Nejsem si jistá, jestli se budeme schopni s něčím, jako je tohle, rozumně vypořádat.“

Zvenčí zachytila náznak něčí přítomnosti a otočila se ve chvíli, kdy se dveře otevřely. „Rozeslali jsme varování.“ Mara vstoupila do místnosti a posadila se vedle Leiy. „Už to vědí všechny naše lodi a pozemní základny. Taky jsem se spojila s Mazzikovými a Clyngunnovými lidmi. Pokud se k nim Lak jit přiblíží, lapneme ho.“ Kývla k datapadu. „Bylo tam ještě

něco dalšího?“

„Nic čitelného,“ řekla jí Leia. „Možná z toho technici na Coruscantu

vytáhnou ještě něco víc, ale pochybuju.“

„Právě jsme si vyměňovali střípky informací o Caamasu a následných událostech,“ řekl Karrde. „Ty náhodou nemáš co k tomu dodat?“

Mara po něm hodila chladným pohledem. „Myslíš jako jména a klany Bothanů, kteří sabotovali planetární štítové generátory Caamasu?“

„Pro začátek by to stačilo,“ souhlasil.

Mara si jemně odfrkla. „No to se vsadím, že by to stačilo. Bohužel nevím nic víc, než co je na té datakartě. A dokonce ještě míň, protože jsem netušila, že v tom jedou nějací Bothani. Nezapomínej, že Caamas už byl dávno minulostí, když mě císař našel a začal cvičit, abych se stala jeho Rukou.“

„Nikdy se o útoku nezmínil?“ zeptala se Leia. „Nevychloubal se a nemluvil o tom ze spaní? Cokoli?“

Mara zavrtěla hlavou. „Ne přede mnou. Caamasie zmínil jen jednou – to když byl přesvědčen o tom, že proti němu štvou Baila Organu, a rozmýšlel se, jestli mě má poslat, abych s tím něco udělala. Ale pak změnil názor.“

Leia pocítila, jak se jí sevřelo srdce. „K té lekci se rozhodl použít důraznější prostředek. Hvězdu smrti.“

Po dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Až potom se pohnul Karrde. „Co uděláte s tou datakartou?“ zeptal se.

Leia s námahou potlačila vzpomínky na svůj zničený domov a na ztracenou rodinu a přátele. „Nemám na výběr,“ řekla mu. „Lak Jit už si to přečetl a bude ten příběh šířit – třeba jenom ze vzdoru. Jediné, co s tím mohu udělat, je zkontaktovat Coruscant, než se tak stane. Alespoň poskytnu vrchní radě trochu času, aby se mohla připravit na to pozdvižení.“

Karrde pohlédl na Maru. „Jak vypadá náš časový plán?“

„Nacpaný k prasknutí,“ řekla. „Ale vysadit bychom ji tam stihli „

„Tedy pokud byste se chtěla svézt s námi,“ řekl Karrde, který se otočil zpátky k Leie. „Ale jelikož Solo a ten Wookiee poletují někde ve Falconu, předpokládám, že nemáte moc na výběr“

Leia se ušklíbla. „Copak jsem byla poslední na celé planetě, kdo zjistil, že Han odletěl?“

Karrde se usmál. „Pravděpodobně. ale stejně, informace jsou moje parketa.“

„Vzpomínám si, že kdysi byly i moje,“ povzdychla si Leia. „ Ano za svezen, bych byla vděčná. Máte místo i pro děti a Khabarakhův tým?“

„Někam je vmáčkneme,“ ujistil ji Karrde a natáhl se přes stůl k interkomu. „Dankine? Připrav nás k odletu. U noghrijské osady pod Mount Tantissem nabereme děti radní Organy Solo a její čestnou stráž a zamíříme pryč.“

Přijal potvrzení a odhlásil se. „Cakhmaim říkal, že Lak Jit našel šest datakaret,“ pravil a pozorně si prohlížel Leiu. „Bylo na těch ostatních něco významného?“

„Na jedné z nich možná ano,“ řekla Leia mechanicky. Náhlá myšlenka se do ní zapíchla jako nůž. Mara Jade, bývalá tajná a mocná agentka císaře… známá pouze jako Císařova ruka.

Obrátila se a pohlédla na Maru. Její zelené oči na ni zíraly zpět se stejnou intenzitou. Císařova ruka. Ruka Thrawnova…

Vybavila si vzpomínku: před deseti lety, krátce po narození Jacena a Jainy, se obě ženy setkaly v malé místnosti v Císařském paláci. Leia zírala do týchž zelených očí, když jí Mara tiše oznámila svůj úmysl zabít Leiina bratra Luka.

Už tehdy rozpoznala Mariny schopnosti v Síle. Nyní byly tyto schopnosti ještě patrnější, zdokonalené praxí a trochou Lukova výcviku. Cítila, jak jí Mara pátrá v myšlenkách a snaží se odhalit, co jí najednou dělá starosti. A napadlo ji – nebo jí ta myšlenka byla možná beze slov nabídnuta – že Mara se svým jedinečným imperiálním zázemím by mohla vědět, kdo nebo co je míněno touhle Rukou Thrawnovou.

Ale nemohla se jí na to zeptat. Ne teď. Maru a Karrda považovala za přátele, ale o tomhle by přece jen měla nejdřív slyšet Vrchní rada Nové republiky. „Nemohu o tom říct nic bližšího,“ sdělila jim. „Ještě ne.“

„Chápu,“ řekl Karrde. Jeho oči zamyšleně kmitaly mezi oběma ženami. Věděl, že pod povrchem se tu něco děje, ale byl příliš zdvořilý, než aby dál naléhal. A kromě toho o tom časem jistě něco zjistí od Mary. „Jen jsem se ptal.“

Sjel očima k datapadu. „Právě mě napadlo, že se možná té caamaské záležitosti obáváme víc, než je nutné. Stalo se to už dávno, a dnes už možná nikoho nebude zajímat, kdo je viník.“

Leia zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím ani na okamžik.“

„Ani já ne,“ řekla Mara.

Karrde se zašklebil. „Ne. Ani já ne.“

4. kapitola

Ukázal jim to a celé jim to vysvětlil, v úplných a bolestivých detailech.

A když skončil, byli, jak čekal, pořádně naštvaní.

„Vy snad žertujete, admirále Pellaeone,“ řekl moff Andray ledovým hlasem.

„Souhlasím,“ řekl moff Bemos, zatímco hladil svůj masivní codoransky prsten na ukazováčku. „My jsme Impérium, admirále. Impérium se nikdy nevzdává.“

„Pak Impérium zemře,“ řekl Pellaeon prostě. „Je mi líto, Vaše Excelence, ale tohle je konec. Impérium je poraženo. S vyjednanou mírovou smlouvou bychom alespoň mohli -“

„Už toho mám dost,“ odsekl moff Hort. Přehnaným gestem shrábl své datakarty ze stolu a odstrčil židli. „V mém sektoru mě čeká naléhavá práce.“

„A mě taky,“ přidal se moff Quillan, který vstal spolu s ním. „Takovýhle člověk nemá co velet našim vojenským silám -“

„Sedněte si,“ přikázal tichý hlas. „Oba dva.“

Pellaeon zamžoural na muže, který právě promluvil. Seděl na opačném konci stolu. Byl malý a štíhlý, s řídnoucími šedivějícími vlasy, pichlavýma modrýma očima se žlutým bělmem a s pařátovitýma rukama, které byly mnohem silnější, než vypadaly. Jeho obličej byl zbrázděn věkem a hořkostí, zatímco ústa měl zkroucená krutostí a doutnajícími ambicemi.

Byl to moff Disra. Šéf-administrátor sektoru Braxant, vládce nové imperiální hlavní planety s krycím jménem Bastion a jejich hostitel v téhle konferenční místnosti svého paláce. A ze všech osmi zbývajících moffů to byl ten, kterému Pellaeon věřil ze všech nejmíň.

Quillan a Hort také hleděli na Disru. Jejich zamýšlený velkolepý odchod se zvrhl v nejistolu. Hort se zatvářil, jako by chtěl promluvit, ale pak oba znovu zaujali svá místa.

„Děkuji vám.“ Disra přenesl svůj pohled na Pellaeona. „Prosím, pokračujte, admirále.“

„Děkuji vám, Vaše Excelence.“ Pellaeon se rozhlédl kolem stolu. „Nikomu z vás nedávám za vinu, že jste rozrušeni mým návrhem. Ani mně se neříká s lehkým srdcem. Ale nevidím jinou cestu. S vyjednanou mírovou smlouvou bychom si alespoň mohli udržet teritorium, které stále máme. Bez ní bychom byli zajisté zničeni.“

„Ale můžeme si vůbec udržet naše teritorium?“ zeptal se moff Edan. „Nová republika pořád dokola omílá tu lež, že vládneme skrz strach a násilí. Nebudou trvat na našem zničení, smlouva nesmlouva?“

„To si nemyslím,“ řekl Pellaeon. „Věřím, že můžeme přesvědčit i ty nejzapšklejší z nich, že světy pod současnou imperiální nadvládou s námi zůstávají z vlastní vůle.“

„Ne všechny,“ zabručel moff Sander. „Některé světy v mém sektoru by odpadly, jakmile by tu možnost dostaly.“

„Jistě, ztratíme nějaké systémy,“ řekl Pellaeon. „Ale na druhé straně, za hranicemi Nové republiky se nepochybně nacházejí systémy, jejichž obyvatelé by naopak upřednostňovali žít pod imperiálním řádem, kdyby dostali tutéž možnost výběru. Věci se mají tak, že u nás s takovými systémy nemůžeme nic dělat – nemáme lodě ani lidi, kteří by je hájili, ani k nim nemůžeme udržovat zásobovací cesty. Ale v případě mírové smlouvy bychom jim mohli nabídnout vstoupit k nám zpátky.“

Quillan si hlasitě odfrkl. „To je směšné. Vy skutečně věříte, že Nová republika by nám jednoduše vrátila systémy, které nám ukradla?“

„Naopak, Quillane, neměli by vůbec na výběr,“ vložil se do toho suše moff Vered. „Jejich jediný vládní argument je, že novorepublikové systémy svobodně respektují jejich vládu. Jak by se tedy mohli na tyto systémy obrátit a vynucovat si poslušnost?“

„Přesně.“ Pellaeon přikývl. „Zvlášť se všemi těmi drobnými konflikty, které v poslední době vypukly. Kdyby zakázali svým systémům, aby opustily Novou republiku, dali by nám tím do rukou mohutnou propagandistickou zbraň. Almanijský incident si určitě moc dobře pamatují.“

„Ale když mají takové problémy, proč bychom vlastně měli vůbec něco dělat“ navrhl Bemos. „Když chvíli počkáme, máme šanci, že se Nová republika rozpadne sama od sebe.“

„Řekl bych, že na to máme lepší než slušnou šanci,“ řekl Andrey. „Vždyť to bylJ hlavní filozofický princip císařova Nového řádu. Jako jediný v Imperiálním senátu pochopil, že taková spousta odlišných druhů a kultur nikdy nedokáže žít v míru, aniž by jim vládla silná ruka.

„Souhlasím „ řekl Pellaeon. „Ale v tomto okamžiku je tenhle argument irelevantní. Sebezničení Nové republiky může trvat celá desetiletí. Dávno předtím než by se sami zlikvidovali, by zajistili, aby rozmetali zbytky Impéria na prach.“ Pozvedl obočí. „Je zbytečné říkat, že bychom všichni zemřeli. Zabiti v bitvě nebo popraveni podle jejich momentálního zákona.“

„Poté, co bychom byli neseni v průvodu jako válečné trofeje před jásajícím davem podlidí,“ dodal Sander. „Pravděpodobně svlečeni donaha a -“

„Není potřeba líčit to tak barvitě, Sandere,“ zabručel podmračený Hort.

„Je potřeba říct si to na rovinu,“ ohradil se Sander. „Admirál má pravdu: teď je přesně ten správný čas pro zahájení vyjednávání. Dokud je můžeme přesvědčit, že zastavení nepřátelství je v jejich bytostném zájmu.“

Debata pokračovala celou další hodinu. A nakonec, s hlubokým váháním, jaké pociťoval i samotný Pellaeon, souhlasili.

*

Před ozdobnými dveřmi vedoucími do soukromé kanceláře moffa Disry stál jediný osamělý strážce. Byl vysoký, mladý a dobře stavěný. Když k němu Pellaeon přicházel, napadlo ho, že je pravým opakem Disry samotného. „Admirál Pellaeon,“ identifikoval se. „Přeji si mluvit s moffem Disrou.“ „Jeho Excelence o tom nic neříkala -“

„Skryté kamery jsou všude po téhle chodbě,“ přerušil ho Pellaeon bryskně. „Ví, že jsem tady. Otevřete ty dveře.“

Strážcův ret se zachvěl. „Ano, admirále.“ Ukročil stranou a dvojité dveře se majestátně otevřely.

Místnost byla stejně přeumělkovaná jako dveře, které ji uzavíraly. Takovýto přepych neviděl Pellaeon v žádném moffském paláci od dob největší slávy Impéria. Disra seděl za lesklým bílým stolem uprostřed místnosti. Za ním stál mladý vojenský pobočník s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy a insignií majora. Pobočník měl v ruce hrst datakaret; očividně buď právě přišel, nebo se chystal odejít.

„Ach – admirále Pellaeone,“ zvolal Disra a pokynul příchozímu. „Pojďte dovnitř. Myslel jsem, že připravujete svou mírovou výpravu.“

„Ještě je čas,“ řekl Pellaeon. Jak kráčel ke stolu, rozhlížel se po místnosti a v duchu sčítal cenu výzdoby. „Podle zpráv od naší rozvědky generál Bel Iblis přiletí na stíhací základnu na Morishimu nejdříve za dva týdny.“

„Ale Jistě,“ řekl Disra sarkasticky. „Vzdát se Bel Iblisovi je jaksi přijatelnější než se ponížit před někým jiným z té bandy, že?“

„Ano, mám před Bel Iblisem určitý respekt,“ řekl Pellaeon, který se zastavil metr od stolu. Všiml si, že byl vyroben z uměle vypěstovaného ivrooyového korálu, podle barvy nejspíš už před klonovými válkami. Nákladné. „Zdá se, že jste ohledně míru nějak zahořklý.“

„Nemám nic proti míru,“ opáčil Disra. „Jen je mi špatně z myšlenky na to ponížení.“

Pobočník zakašlal. „Pokud mě omluvíte, Vaše Excelence,“ zašeptal. Položil svůj balíček datakaret na stůl a obrátil se k odchodu.

„Ne, jen zůstaňte, majore,“ Disra ho zarazil rukou. „Možná byste si to rád poslechl. Znáte mého pobočníka, že, admirále? Major Grodin Tierce.“

Roh Tiercových úst sebou možná škubl; Pellaeon si nebyl jistý. „Nepamatuji se, že bychom se už potkali,“ řekl a zdvořile kývl majorovi na pozdrav.

„Ach. Moje chyba,“ řekl Disra. „Dobrá. Věřím, že jsme projednávali kapitulaci?“

Pellaeon pohlédl na Tierce. Po tom nejistém záchvěvu však zůstal majorův obličej nehybný a nedával žádnou nápovědu o tom, co si jeho vlastník myslí. „Stále jsem otevřen návrhům, Vaše Excelence.“

„Vy už znáte můj návrh, admirále,“ odsekl Disra. „Vyslat týmy, které by pomohly podněcovat meziplanetární a mezisektorové konflikty v Nové republice. Použít ten váš maskovací štít k vysazení jednotek tam, kde by z těchto rozbrojů nejvíc vytěžily. Rozšířit naše vojenské síly kamkoli a jakkoli budeme moct za všech možných způsobů.“

Pellaeon cítil, jak se mu zkroutil ret. Na tomhle místě se mleli pořád dokola. „My jsme Imperiální flotila,“ sdělil Disrovi upjatě. „My nenajímáme žoldáky a pirátské gangy z podsvětí, aby za nás bojovali naše bitvy.“

„Doporučuji vám, abyste si někdy přečetl dějiny, admirále,“ odpálil ho Disra. „Impérium vždycky využívalo takovouhle špínu. Moffové je najímali, velkomoffové právě tak – a dokonce i samotný lord Darth Vader, když to vyhovovalo jeho záměrům. A totéž dělali vrchní důstojníci té vaší milované a vzorné Flotily. Nedělejte mi tady kázání.“ Netrpělivě luskl prsty. „Jsem dosti zaneprázdněný, admirále, a vy se musíte připravit na to vaše ponížení. Chtěl jste po mně něco?“

„Několik věcí, ano,“ řekl Pellaeon. Musel se hodně snažit, aby se udržel na uzdě. „Chtěl jsem si s vámi promluvit o těch sorosuubských Preybirdech, které dodáváte Flotile.“

„Ano,“ řekl Disra, který se znovu opřel v křesle. „Vynikající malé stíhačky, není-liž pravda? Možná nemají takový vliv na psychiku jako stíhačky TIE, ale svým vlastním způsobem skvěle postačují.“

„Postačují natolik dobře, až jsem se divil, proč jsme jich za ta léta neviděli víc,“ řekl Pellaeon. „A tak jsem se v tom trochu hrabal. Ukázalo se, že v SoroSuubu projekt Preybird vůbec pořádně nerozběhli, ale zrušili ho už po pouhých několika kusech. Což mě vede k zajímavé otázce: odkud je berete?“

„Nevím, proč by mělo na jejich zdroji záležet, admirále,“ řekl Disra. „Dokud budou mít tradiční sorosuubskou kvalitu -“ „Chci vědět, s kým Impérium obchoduje,“ přerušil ho Pellaeon. „S kým

já obchoduji.“

Zdálo se, že z Disrových očí pod stříbrným obočím se zablesklo. „Skupina soukromých investorů koupila výrobní linku Preybirdů a znovu ji spustila,“ zavrčel. „Mám s nimi obchodní smlouvu.“

„Jejich jména a systémy?“

„Je to skupina soukromých investorů,“ opakoval Disra. Slova vyslovoval tak pečlivě, jako by mluvil s malým dítětem.

„To mě nezajímá,“ Pellaeon napodobil jeho tón. „Chci jejich jména, domovské systémy a obchodní styky. A způsoby, jakými jim za Preybirdy platíte.“

Disra se napřímil. „Naznačujete, že je tu něco v nepořádku?“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Pellaeon pohledem významně přejel po místnosti. „Muž vašich obrovských možností má zajisté přístup k velkému množství finančních zdrojů.“ Pohlédl zpět na moffa. „Pouze se chci ujistit, aby z té dohody mělo prospěch celé Impérium.“

Čekal, že se teď Disra urazí, ale moff se pouze usmál. „Buďte klidný, admirále,“ řekl měkce. „Prospěch z toho skutečně bude mít celé Impérium.“

Pellaeon se na něj upřeně díval. Cítil, že mu další drobná vráska zbrázdila čelo. V moffově výrazu bylo něco, co se mu vůbec nelíbilo. Něco ambiciózního a děsivého. „Chci jména těch vašich investorů.“

„Pošlu vám jejich seznam na Chimaeru,“ slíbil Disra. „A teď mě omluvte. Major Tierce a já máme práci.“

„Ovšem,“ řekl Pellaeon. Do hlasu se snažil vložit náznak uražené pýchy. Nejvyšší velitel imperiálních sil by za sebou neměl nechat dojem, že je možné ho takto jednoduše odmítnout. Ani když jde o moffa. Ne pokud by sám nechtěl odejít. „Přeji vám dobrý den, Vaše Excelence.“

Obrátil se a zamířil zpátky ke dvoukřídlým dveřím. Ano, tak to udělá. Pustí rozvědku na jména Disrovy soukromé investiční skupiny – zadá ten úkol komandéru Dreyfovi a jeho týmu co nejdřív. A když už v tom budou, mohl by jim říct, aby prozkoumali i moffovy soukromé finance. Třeba objeví nějaké zajímavé spojitosti.

Ale mezitím musí připravit diplomatickou misi. Bude-li mu štěstí přát, pak tahle válka už brzy skončí.

*

Dvojité dveře se zavřely za Pellaeonem. Disra na okamžik vpustil na svou tvář zlomek opovržení, které vůči odcházejícímu admirálovi pociťoval. Opovržení vůči Pellaeonovi jako jedinci a imperiálnímu důstojníkovi. Opovržení vůči jeho neschopnosti zvítězit nad tou nechutnou sebrankou Rebelů pářících se s cizími rasami. Opovržení vůči jeho bezpáteřnímu appeasementu.

Okamžik zloby pominul. Nyní bylo potřeba věnovat se důležitějším záležitostem, které vyžadovaly jasnou mysl. A kromě toho, pokud věci půjdou podle plánu, z Pellaeona brzy bude úplná nicka. Natočil svou židli na stranu a vzhlédl k majoru Tiercovi. „Zajímavý rozhovor, co říkáte, majore?“ pobídl ho mírně. „Řekněte mi, jaký z toho máte dojem?“

S očividnou snahou odtrhl Tierce oči od dveří, kterými Pellaeon odešel. „Omlouvám se, Vaše Excelence, ale opravdu nevím, co si mám myslet,“ řekl. Jeho ramena byla lehce svěšena ve skromnosti muže, který zná své limity, jeho výraz byl zvídavý, ale prostý. „Jsem pouhý pobočník flotily. O politice toho moc nevím.“

Bylo to od Tierce velmi povedené divadélko, uznal Disra. Určitě tím major v posledních patnácti letech obalamutil spoustu civilních i vojenských velitelů, včetně Disry samotného. Ale ten už ho měl přečteného… a divadélko co nevidět skončí. „Rozumím,“ řekl Disra. „Dobrá, vynechme tedy politiku a poslechněme si názor vojenského důstojníka. Slyšel jste můj návrh na to, jak by se Impérium mohlo vyhnout kapitulaci, kterou admirál tak moc chce. Připomínky?“

„Nu, Vaše Excelence, admirál Pellaeon je nejvyšší velitel,“ řekl Tierce váhavě. Neproniknutelný výraz na jeho tváři zůstával, ale Disra postřehl, jak se mu lehce napjala kůže kolem očí. Tušil snad, že ho Disra prokoukl? Nejspíš ne. Ne že by na tom záleželo. „Předpokládal bych, že on zná nejlíp naši strategickou situaci,“ pokračoval Tierce. „Opět se obávám, že vám nepomohu. Mé znalosti vrcholné strategie jsou velmi omezené.“

„Ach.“ Disra zakroutil hlavou. Sehnul se pod desku stolu, aby stiskl osobně zakódované tlačítko vrostlé do ivrooyového materiálu. Ozvalo se klapnutí a skrytá dvířka vestavěná pod psací deskou se otevřela. „Zarmucujete mě, majore,“ řekl, zatímco se jeho prsty probíraly půltuctem ukrytých datakaret. Oči měl stále upřené do Tiercova obličeje. „Čekal bych, že císař vybíral jen ty nejlepší.“

Teď už nebylo pochyb: Tiercovy oči se nepatrně zúžily. Ale stále ještě nebyl připraven zanechat své šarády. „Císař, Vaše Excelence?“ zeptal se a zmateně zamrkal.

„Jen ty nejlepší,“ opakoval Disra, když vybral jednu z datakaret a nastavil ji Tiercovi k prohlídce, „pro službu v Císařské gardě.“

Disra očekával, že Tierce vytáhne ze svého repertoáru překvapené gesto. Ale on jen stál s očima upřenýma na Disru, jako by to byly turbolaserové baterie. Disra opětoval jeho pohled a potlačil náhlý záchvěv pochybností. Pokud se přepočítal – pokud se Tierce rozhodl, že jeho utajení je natolik důležité, aby kvůli němu zavraždil imperiálního moffa…

Tierce vydechl. Znělo to jako zasyčení jedovatého hada. „Předpokládám, že je zbytečné, abych hlasitě protestoval, že?“ řekl. Napřímil se ze svého obvyklého přikrčení…

A Disra zjistil, že se proti své vůli tiskne k opěradlu vlastního křesla. Najednou byl ten podlézavý a jakž takž spolehlivý major Tierce, který sloužil osm měsíců jako jeho vojenský pobočník, pryč. Na jeho místě stál válečník.

Disra kdysi někde slyšel, že stormtroopera nebo císařského gardistu poznáte v jakékoli situaci, ať před vámi stojí v plné zbroji, nebo umírá na smrtelné posteli. Vždycky si myslel, že to jsou jen dětské řeči. Víckrát už tu chybu neudělá.

„Jak jste mne odhalil?“ řekl Tierce do ticha.

Disrovi trvalo dalších pár sekund, než našel hlas. „Prohledal jsem záznamy hlavní imperiální knihovny – poté, co byla přesunuta na Bastion,“ řekl. „Nacházejí se v ní též kopie císařových osobních dokumentů. Zjistil jsem, jak se do nich dostat.“

Tierce pozdvihl obočí. „Neříkejte. Ty soubory měly být dokonale zabezpečeny.“

„Žádné dokonalé zabezpečení neexistuje,“ prohlásil Disra. „Očividně ne,“ řekl Tierce. „Dobrá. Co teď?“

„Ne to, co čekáte,“ ujistil ho Disra. „Nechci vás odkopnout jako zrádce, nebo čeho se to vlastně obáváte. Impérium si nemůže dovolit mrhat svými nejlepšími lidmi.“ Přivřel oči. „A když už jsme u toho, na něco se vás musím zeptat: jak jste unikl zkáze druhé Hvězdy smrti?“

Tierce lehce pokrčil rameny. „Jednoduše. Z toho prostého důvodu, že jsem tam nebyl. My z Císařské gardy jsme bývali pravidelně posíláni na krátkou dobu k běžným vojenským jednotkám, abychom se udrželi ve formě. V té době jsem byl právě na Magagranu na Vnějším okraji, kde jsem pomáhal s dobýváním rebelské pevnosti.“ „A zbytek vaší jednotky byl zničen?“

„Jedinou rebelskou posádkou?“ Tierce si opovržlivě odfrkl. „To sotva. Dokončili jsme misi a přišel rozkaz k návratu. V té době bylo všude kolem plno klepů o tom, jestli císař na Endoru zahynul, nebo nezahynul, takže když jsme se dostali na dosah Coruscantu, utekl jsem z lodi a šel jsem zkusit něco z té situace vytěžit.“

Disra cítil, jak se mu ohrnul ret. „Pamatuji se na ty měsíce. Čistý chaos. Rebelové získávali další a další kousky Impéria, které jsme jim rovnou mohli naservírovat na podnose.“

„Ano,“ řekl Tierce s hořkostí v hlase i v obličeji. „Vypadalo to, jako by se Impérium hroutilo odshora dolů.“

„Možná to tak bylo,“ souhlasil Disra. „Pellaeon se kdysi zmínil, že velkoadmirál Thrawn o tom měl teorii.“

„Ano: že císař používal Sílu, aby ovládal své jednotky,“ řekl Tierce. „Pamatuji se na podobné diskuse na Chimaeře. Nejspíš měl pravdu.“

Disra se zamračil. „Vy jste byl na Chimaeře’?“

„Samozřejmě.“ řekl Tierce. „Kde by bylo pro císařského gardistu lepší místo než po boku velkoadmirála? Měsíc poté, co se vrátil z Neznámých oblastí, se mi podařilo zařídit si převelení do Chimaeřiných vojenských oddílů.“

„Ale proč tedy -“ začal Disra.

„Proč musel zemřít?“ Tiercovy čelisti se sevřely. „Protože jsem hádal špatně. Když jsme se střetli s nečekaně silnými nepřáteli v bitvě o Bilbringi, tak jsem útok na velkoadmirála očekával. Ale očekával jsem výsadek, který pronikne na Chimaeru ve zmatku bitvy. Luke Skywalker už tímto způsobem do téže lodi předtím jednou infiltroval, když zachraňoval pašeráka Talona Karrda. Myslel jsem si, že by to mohli zkusit znovu, takže jsem svou jednotku skryl poblíž hangáru.“

„Aha.“ Disra přikývl. Kousek historie z té bitvy zapadl na své místo. „Takže to byla vaše jednotka, která dopadla a zabila noghrijského zrádce Rukha poté, co zavraždil velkoadmirála?“

„Ano. Ale byla to chabá útěcha.“

„Hm.“ Disra si ho prohlížel. „Věděl Thrawn o vás?“

Tierce znovu pokrčil rameny. „Kdo mohl kdy tušit, co velkoadmirál věděl nebo nevěděl? Mohu říct jen to, že jsem se mu nikdy neodhalil a že mi nikdy nepřipomněl mou minulost.“

„Proč jste se mu neodhalil?“ zeptal se Disra. „Myslel bych, že císařský gardista by byl oprávněn k – ehm – zvláštním výhodám.“

„Už nikdy to neříkejte, Disro,“ pravil Tierce tichým a hrozivým hlasem. „Ani si to nemyslete. Císařský gardista nikdy nevyhledává zvláštní privilegia. Nikdy. Jeho jediný životní cíl je sloužit císaři a Novému řádu, který vytvořil. Jeho cíl za života a jeho touha ve smrti.“

„Ano,“ zamumlal Disra, proti své vůli zaskočen. Začínalo být čím dál jasnější, že pověst Císařské gardy – pověst, kterou vždycky považoval za pouhý zastrašující produkt císařových propagandistů – byla ve skutečnosti poctivě zasloužená. „Prosím za prominutí, gardisto.“

„Majore,“ opravil ho Tierce. „Pouze majore. Císařská garda už neexistuje.“

„Znovu se omlouvám, majore,“ řekl Disra. Cítil se trošku rozzlobený na svou nešikovnost. Chtěl mít v téhle konverzaci navrch, ale zdálo se, že nad ní každým okamžikem ztrácí kontrolu. „A mně budete říkat Vaše Excelence.“

Tierce se zamračil. Disra na okamžik napjatě zadržel dech. Pak se k jeho úlevě majorův ret stočil do ironického úsměvu. „Samozřejmě,“ řekl suše. „Vaše Excelence. Ukojil jste řádné vaši zvědavost, Vaše Excelence?“

„Ukojil,“ kývl Disra. „Minulost je minulostí, majore. Nyní bychom měli zvažovat budoucnost. Slyšel jste, co jsem navrhoval admirálu Pellaeonovi. Co si o tom myslíte?“

Tierce zavrtěl hlavou. „Admirál má pravdu: nevyšlo by to. Mají příliš velkou převahu.“

„Nevyšlo by to, ani kdyby se Nová republika musela zabývat tucty vnitřních konfliktů?“

„Ne.“ Tierce ukázal na Disrův stůl. „Ani s tím zajímavým hlášením označeným ,Lak Jit’ na třetí datakartě shora.“

„Oh?“ zachmuřil se Disra a vytáhl datakartu ze štůsku, který Tierce přinesl. Všechna tato hlášení měla být tajná, zakódovaná zvláštní bezpečnostní šifrou vyhrazenou pro nejvyšší důstojníky rozvědky a pro moffy samotné. Disra očividně nebyl jediný, kdo je dokázal s námahou rozlousknout. Vložil datakartu do své prohlížečky a spustil dešifrovací program.

Bylo to hlášení od rozvědky, zakoupené od devaronianského žoldáka jménem Lak Jit, a týkalo se zlomků záznamu o zničení Caamasu, které bylo objeveno u Mount Tantissu. „To je vynikající,“ řekl Tiercovi, když si to narychlo prohlédl. „Přesně tohle jsme potřebovali.“

Tierce potřásl hlavou. „Každopádně je to užitečné. Ovšem nestačí to.“

„Ale stačí,“ řekl Disra. Když dočetl hlavní body zprávy, cítil, jak mu koutky rtů cuká náznak úsměvu. „Myslím, že plně nechápete politickou situaci, v níž se Nová republika právě nachází. Nažhavené ohnisko starých sporů jako Caamas – zvláště s bothanskou účastí – uvede věci do varu. Zvlášť když je správně postrčíme.“

„Teď nemluvíme o situaci mezi Rebely,“ opáčil Tierce chladně. „Mluvíme o stavu Impéria, který zřejmě nechápete vy. Pouhé rozbití Rebelie na trosky císařův Nový řád nevrátí. Potřebujeme nějakou oporu, nějakého vůdce, kolem kterého by se mohly shromáždit imperiální síly. Admirál Pellaeon má k takovéto autoritativní osobnosti nejblíž, ale očividně ztratil vůlí bojovat.“

„Zapomeňte na Pellaeona,“ řekl Disra. „Předpokládejme, že bych mohl přivést takového vůdce. Chtěl byste se k nám v tom případě přidat?“

Tierce na něj zkoumavě pohlížel. „Co myslíte tím ,k nám’?“

„Pokud byste se k nám přidal, byli bychom tři,“ řekl Disra. „Tři, kdo by sdíleli tajemství, které jsem vám připraven prozradit. Tajemství, které by na naši stranu obrátilo celou Flotilu.“

Tierce se cynicky ušklíbl. „Odpusťte, Vaše Excelence, ale vy byste nedokázal vzbudit oddanost ani ve zdrogované bantze.“

Disra pocítil záchvěv zlosti. Jak se tenhle řadový voják opovažuje -

„Ne,“ souhlasil. To slovo prakticky vyplivl mezi zaťatými zuby. Koneckonců, Tierce byl stěží řadový voják. A co bylo důležitější, Disra zoufale potřeboval muže jeho schopností a výcviku. „Já bych byl pouhou politickou silou v pozadí. Navíc bych poskytoval vojenské prostředky a muže, samozřejmě.“

„Z flotily sektoru Braxant?“

„I z jiných zdrojů,“ řekl Disra. „A vy, pokud byste se k nám přidal, byste sloužil jako tvůrce naší celkové strategie.“

„Chápu.“ Pokud Tiercovi vadilo slovo „sloužit“, pak to nedal najevo. „A ta třetí osoba?“

„Jdete do toho s námi?“

Tierce si ho prohlížel. „Nejprve mi řekněte více.“

„Udělám něco lepšího.“ Disra odstrčil své křeslo a povstal. „Něco vám ukážu.“

Podle toho, že Tierce nijak nezareagoval na přítomnost domněle tajné chodby mezi soukromou kanceláří a Disrovým apartmá, pro něj nebyla chodba žádným překvapením. Avšak zamaskované dveře v polovině chodby ano. „Nainstaloval ji sem bývalý vlastník paláce,“ vysvětloval Disra, když kráčeli úzkým průchodem k malé kabince turbovýtahu. „Vede dolů do hloubky padesáti metrů. Odtamtud můžete jít buď do mučírny pod podlažím kobek, nebo do tajného únikového tunelu vedoucího na sever do kopců. Občas mě napadá, který směr asi používal častěji.“

„Který dnes použijeme my?“ zeptal se Tieree, když kabina zahájila svůj rychlý sestup.

„Ten do mučírny,“ řekl Disra. „Je to nejbezpečnější a nejdůvěrnější místo v paláci. A tím pádem i kdekoli na Bastionu. Třetí člen naší skupiny nás tam očekává.“

Kabinka zastavila a dvířka se rozevřela. Hned před turbovýtahem se rozbíhaly dva úzké, nahrubo vysekané tunely. Disra smetl stranou tenkou pavučinu a vykročil do chodby po pravé ruce. Končila u zaprášených kovových dveří s kolem uprostřed. Disra uchopil kolo a otočil jím. Se zaskřípáním, které se strašidelně rozléhalo v stísněném prostoru, se dveře otevřely.

Bývalý vlastník by dnes svou mučírnu poznal jen stěží. Nástroje bolesti a hrůzy byly odstraněny a nahrazeny výbavou moderního apartmá, zdi byly čisté a podlaha pokryta koberci.

Ale v této chvíli Disru komnata vůbec nezajímala. Veškerá jeho pozornost se soustředila na Tierce. Bývalý gardista vstoupil do místnosti.

Vstoupil do místnosti… a spatřil jejího jediného obyvatele, sedícího v jejím středu v přesné kopii kapitánského křesla z hvězdného destruktoru.

Tierce ztuhl. Úlekem vytřeštil oči a celým tělem mu trhlo, jako by jím projel elektrický proud. Jeho oči skočily k Disrovi, pak zpátky ke kapitánskému křeslu, prolétly kolem místnosti, jako by hledaly důkaz, že je to past nebo halucinace nebo jeho vlastní šílenství, a potom zase ke křeslu. Disra zadržel dech…

A pak se Tierce prudce napřímil do ukázkového pozoru. „Velkoadmirále Thrawne, pane.“ řekl po vojenském laserově ostrém formálním způsobu. „Stormtrooper TR-889 se hlásí do služby.“

Disra přenesl svou pozornost na obyvatele místnosti, který se právě chystal povstat. Na jeho modrou kůži. modročerné vlasy, zářící rudé oči a bílou uniformu velkoadmirála. Zářící oči se střetly s Disrovýrni a pak se obrátily zpět na Tierce. „Vítejte zpátky ve službě, stormtroopere,“ řekl hrobově. „Ale obávám se, že vám musím sdělit -“ znovu pohlédl na Disru – „že nejsem tím, za koho mě máte.“

První náznak znepokojení zbrázdil Tiercův obličej. „Pane?“

„Když dovolíte,“ řekl Disra. Prošel místností, uchopil rukáv bílé uniformy a přistrčil muže o krok blíž k Tiercovi. „Majore Tierci – dovolte mi, abych vám představil svého společníka Flima.

Vysoce schopného podvodníka.“

Na dlouhý okamžik v místnosti zavládlo takřka hmatatelné ticho. Tierce zíral na dvojníka v bílé uniformě. Ve tváři se mu mísila nedůvěra se zklamáním spolu se vztekem a pocitem zrady. Disra sledoval tuhle hru emocí a cítil, jak mu srdce nepříjemně buší až kdesi v krku. Pokud Tierce dá průchod své pýše – pokud se urazí nad přetvářkou, jakou mu právě předvedli – pak ani Disra, ani Flim neopustí tuto místnost živí.

Tierce upřel svůj zrak na Disru. Boj emocí se ztratil pod maskou z kamene. „Vysvětlete to.“ řekl temně.

„Sám jste říkal, že Impérium potřebuje vůdce.“ připomněl mu Disra. „Jakého lepšího velitele bychom mohli mít než velkoadmirála Thrawna?“

Pomalu a váhavě se Tierce podíval zpátky na velkoadmirála. „Kdo jste?“ naléhal.

„Jak vám Jeho Excelence už řekla, mé jméno je Flim,“ odvětil ten druhý. Jeho hlas se jemně změnil a jeho chování pozbylo silnou a důstojnou auru velkoadmirála. Byla to přesně stejná proměna, uvědomil si náhle Disra, jakou před pár minutami prošel nahoře v kanceláři samotný Tierce, jenže v opačném směru.

Možná si toho Tierce rovněž povšiml. „Zajímavé,“ řekl a přistoupil blíž, aby se zblízka zadíval do Flimova obličeje. „To je neuvěřitelné. Vypadáte přesně jako on.“

„To by měl.“ řekl Disra. „Trvalo mi skoro osm let, než jsem našel někoho, kdo by tuhle maškarádu zvládl. Plánoval jsem to opravdu dlouho.“ „To vidím.“ Tierce ukázal rukou. „A ty oči?“

„Kontaktní čočky,“ odpověděl Disra. „Mají samostatné napájení, které zajišťuje rudou záři. Ten zbytek jsou pouze obarvené vlasy a kůže, plus pozoruhodné hlasové schopnosti a přirozený herecký talent.“

„Už jsem takhle zosobňoval mnoho lidí,“ řekl Flim. „Tohle je jen další z mých rolí.“ Pousmál se. „Ačkoli teď mám šanci na mnohem větší odměnu.“

„Je to pozoruhodné,“ řekl Tierce a pohlédl na Disru. „Je tu jen jeden drobný problém: Thrawn je mrtvý, a všichni to vědí.“

Disra pozvedl obočí. „Ach, skutečně to vědí? Bylo řečeno, že je mrtvý, zajisté. To může něco znamenat, ale taky nemusí. Možná byl po Rukhově útoku pouze v bezvědomí. Možná byl převezen na nějaké tajné místo, kde se dlouhá léta zotavoval.“ Kývl směrem k Flimovi. „A možná na můstku Chimaery ve skutečnosti zemřel pouhý dvojník jako tady Flim. Říkal jste, že jste na Bilbringi očekával útok na jeho život. Možná jej Thrawn očekával také, a provedl svá vlastní soukromá protiopatření.“

Tierce si odfrkl. „Přitažené za vlasy.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Disra. „Ale to není důležité. Stačí uvést Thrawna na scénu a zbožná přání za nás udělají zbytek. Celé Impérium v čele s admirálem Pellaeonem v něj bude chtít co nejrychleji uvěřit.“

„Takže tohle je váš plán?“ zeptal se Tierce. „Představit Thrawna Pellaeonovi, strčit ho zpátky na Chimaeru a použít ho jako soustředný bod pro celé Impérium?“

„V podstatě ano,“ přisvědčil Disra zachmuřeně. „Proč?“

Tierce byl chvíli tiše. „Říkal jste, že mimo flotilu sektoru Braxant máte i jiné zdroje,“ řekl pak. „Co jsou zač?“

Disra pohlédl na Flima, ale podvodník si se zaujetím prohlížel Tierce. „Mám dohodu s piráty Cavrilhu,“ řekl gardistovi. „Je to velká a vysoce sofistikovaná skupina pracující s -“

„Já vím, co je gang kapitána Zothipa zač,“ prohlásil Tierce. „Podle mě až tak sofistikovaný není, ale velký je dost. Jaká je to dohoda?“

„Vzájemně výhodná,“ vysvětloval Disra. „Ze zpráv od imperiální rozvědky zjistím údaje o užitečných novorepublikových nákladních letech, na které potom Zothip zaútočí. On získá veškerou kořist, kterou unese, a my získáme další destabilizaci nepřítele.“

„A podíl na sorosuubských Preybirdech, které vyrábí Zothipova výrobní linka?“ tipl si Tierce.

Disra sevřel rty. Buď Tierce věděl o moffových tajemstvích mnohem víc, než by měl, nebo byl bystřejší, než Disra čekal. Tak či onak, nelíbilo se mu to. „Vlastně dostáváme všechny ty Preybirdy,“ řekl. „Zothip už žádné další stíhačky nepotřebuje.“ „Jak mu za ně platíte?“

„Tak vynikající pomocí, jakou Zothip nikde jinde nesežene,“ řekl Disra a obdařil Tierce mazaným úsměvem. „Pronajímám mu jisté velice speciální válečníky: oddíly klonů z Thrawnova Mount Tantissu.“

Uspokojilo ho, když viděl, jak Tiercovi poklesla čelist. „Oni ještě nějací zbyli?“

„Zbývají jich ještě celá hnízda,“ prozradil mu Disra. „Náš chytrý velkoadmirál jejich oddíly pečlivě ukryl po celé Nové republice. Co s nimi zamýšlel, nevím; v jeho záznamech nebylo nic, co by se týkalo konkrétně -“ „Vy jste našel Thrawnovy záznamy?“ přerušil ho Tierce. „Tím myslím jeho osobní záznamy?“

„Ovšem,“ Disra se lehce zachmuřil. Na okamžik se v gardistově výrazu objevilo cosi podivně napjatého. „Jak jinak si myslíte, že bych zjistil, kam ukryl všechny ty klony?“

Záblesk zájmu už stihl zmizet za Tiercovou kamennou maskou. „Samozřejmě,“ řekl tiše. „Co tam ještě bylo?“

„Byl tam návrh velkolepé strategie,“ řekl Disra, zatímco ho pozorně sledoval. Ale ať Tiercův zájem vyvolalo cokoli, bylo to pryč. „Jeho plány na dalších pět let tažení proti Nové republice. Neuvěřitelně podrobné, ale v tuto chvíli bohužel naprosto nepoužitelné.“

„Raději bych byl opatrnější s označením čehokoli, co Thrawn kdy udělal, za naprosto nepoužitelné,“ opravil ho Tierce měkce. „Ještě něco tam bylo?“ Disra pokrčil rameny. „Osobní memoáry a tak. Můžete si je později prohlédnout, když budete chtít.“

„Děkuji.“ řekl Tierce. „Myslím, že to udělám.“

„Doufám,“ vložil se do toho Flim, „že plánujete něco ambicióznějšího než mého Thrawna pouze použít jako soustředný bod?“

Tierce zlehka naklonil hlavu k podvodníkovi. „Skvělý postřeh, admirále,“ řekl. „Ano, myslím, že dokážeme víc. Vlastně mnohem víc. Je tady dole počítačový terminál? – Ach, výborně. Budu potřebovat ty datakarty, které jsme nechali na vašem stole, Vaše Excelence. Mohl byste je přinést?“ „Mohl,“ zamumlal Disra. „Hned jsem zpátky.“

Tierce už pracoval u počítačového terminálu a neobtěžoval se s odpovědí. Pár okamžiků zíral Disra zezadu na jeho hlavu. Ptal se sám sebe, jestli se náhodou nepřepočítal. Major Tierce, bývalý gardista, by byl dobrý služebník. Ale špatný pán.

Ovšem v tuto chvíli se oba navzájem potřebovali. Disra spolkl svá slova i svou pýchu, vstoupil do tunelu a zamířil zpátky k turbovýtahu.

5. kapitola

Radní Borsk Fey’lya vzhlédl od datapadu, fialové oči rozšířené, krémově zbarvenou srst pevně přitisknutou k tělu. „Takže to přece jen vyšlo najevo.“

„Ano, vyšlo,“ řekla Leia. „A žádá si to vysvětlení.“

Fey’lya potřásl hlavou. „Není co vysvětlovat,“ pravil zasmušile. „Je to pravda.“

„Aha,“ hlesla Leia. Ucítila, jak se jí na ramenou usadil těžký balvan. Ani si neuvědomila, jak moc doufala, aby se splnila Karrdova domněnka, že by Caamaský dokument mohl být podvrh. „A jste si jistý?“

„Ano,“ řekl Fey’lya. Jeho zrak sklouzl z Leiy zpátky k datapadu.

„Takže víte, kdo v tom byl zapojen.“

„Ne,” řekl Fey’lya. „To je jádro problému, radní Organo Solo. A důvod, proč jsme o tom tak dlouho mlčeli. Víme pouze to, co nyní víte i vy – že skupina Bothanů pomohla agentům senátora Palpatina získat přístup ke štítovým generátorům Caamasu. Nevíme ani, ze kterého klanu byli, a už vůbec neznáme konkrétní viníky.“

„Snažili jste se to zjistit?“ zeptala se Leia bez okolků.

Fey’lyova srst se zavlnila. „Samozřejmě. Ale Palpatine po sobě zahladil stopy příliš dobře. Dokonce až dlouhou dobu po té události, až na počátku Povstání se naši klanoví vůdci dozvěděli o bothanské účasti na Caamasu. Vlastně to byl náš šok nad tímto zjištěním, co náš lid zavázalo poskytnout své služby Povstalecké alianci a přivodit Palpatinův pád. Ale to už byla stopa příliš vychladlá, než aby ji bylo možno vysledovat.“

Leia si povzdechla. „Rozumím vám.“

„Věříte mi, že?“ naléhal Fey’lya. „Musíte mi věřit.“ Po několik okamžiků Leia nepromluvila. Zírala do jeho tváře a pomocí Síly se snažila najít jakýkoli náznak přetvářky a klamu. Ale pokud tam byl, pak ho nemohla nalézt. „Věřím vám, že mluvíte pravdu, alespoň tak, jak ji znáte vy,“ sdělila Bothanovi. „Já naneštěstí nejsem jediná, koho budete muset přesvědčit.“

Fey’lya se otřásl a po těle se mu tu a tam naježily chomáčky srsti. „Ne,“ souhlasil pochmurně. „Najde se příliš mnoho těch, kdo budou věřit, že ty zločince kryjeme ve jménu bothanské solidarity.“

Leia sebrala datapad a potlačila úšklebek. V tom měl rozhodně pravdu. Bothanský přístup k mezihvězdné politice byl mnohem kousavější a neproniknutelnější, než se mnoha novorepublikovým hodnostářům líbilo. I druhy, které nemyslely na nic jiného než na vzájemný boj, se musely uskrovňovat, když jednaly s ostatními. Fakt, že Bothani nebyli schopni ani ochotni udělat totéž, jim vynesl víc než jen spravedlivý díl zlé vůle v diplomatických kruzích. „Souhlasím,“ řekla. „A to je jen další důvod, proč tu věc vyřešit co nejrychleji.“

„Ale jak?“ ptal se Fey’lya. „Bothani pátrali dlouho a pečlivě po seznamu viníků, a to jak v oficiálních klanových knihovnách na Bothawui, tak na našich koloniích a enklávách. Ten seznam prostě neexistuje.“

„Tady existoval,“ připomněla Leia, když vytáhla datakartu z datapadu. „Jsem o tom přesvědčená. Uvidíme, jestli ho technici dokážou zrekonstruovat. Pokud ne, pak budeme muset někde vypátrat jinou kopii. Alespoň teď víme, co hledat.“

„Můžeme to vyzkoušet,“ řekl Fey’lya pochybovačně. „Ale co máte v plánu udělat mezitím?“

Leia přejela prstem po datakartě. „Nemůžu na tu záležitost prostě zapomenout, radní Fey’lyo – to jistě uznáte. Musím ji aspoň přednést na zasedání vrchní rady. Ale pokusím se přesvědčit prezidenta Gavrisoma, aby nic nezveřejňoval. Aspoň ne do té doby, dokud se technici nepodívají na ty poničené údaje.“

„Rozumím,“ řekl Fey’lya. Jeho srstí i myslí probíhaly další vlny. „Ale jestli o tom budou mlčet i ti technici, to je zcela jiná otázka. A co ten pašerák, Talon Karrde? Zmínila jste se, že to také ví.“

„Dal své slovo, že nikomu nic nepoví,“ pověděla mu Leia. „A zbytku svých lidí rozeslal zprávu, aby se porozhlédli po tom Devaronianovi, který tu kartu našel. Možná ho chytí dřív, než to stihne někomu říct.“

Fey’]ya si odfrkl. „Skutečně si myslíte, že už to nikomu dávno neřekl? Potom, jak jste se k němu s Karrdem chovali?“ „Dělali jsme, co jsme v danou chvíli považovali za nezbytné,“ řekla Leia. Přísně v sobě potlačila náhlý záblesk zloby na toho Bothana. „Byl byste raději, aby byl Wayland opustil i s touhle datakartou?“

„Upřímně řečeno, ano,“ pravil Fey’lya upjatě. „My jsme očividně byli ti, kterým ji chtěl původně prodat. Požadoval by obrovskou finanční částku, my bychom mu ji vyplatili a bylo by po všem.“

Leia vzdychla. „Nebylo by po všem, radní. Nebude po všem, dokud nevyjde celá pravda na světlo a dokud nebudou viníci potrestáni.“

„Nic jiného nám skutečně nezbývá,“ řekl Fey’lya a vstal. „Děkuji vám za vaši zdvořilost, že jste mi to řekla předem mezi čtyřma očima, radní Organo Solo. Nyní půjdu připravit svou obhajobu.“

„Tady nejste před soudem, radní,“ připomněla mu Leia.

Fey’lyova srst zplihla. „Budu,“ řekl měkce. „Stejně jako celý bothanský národ. Uvidíte.“

*

Shada D’ukal se nepamatovala, že by putyka Dona Laza byla někdy takhle přeplněná. Byla nacpaná takřka ode zdi ke zdi bytostmi víc jak tuctu odlišných druhů a všech sociálních tříd od nižší střední dolů. „Dneska večer je to nějak oblíbené místo,“ prohodila směrem ke svému šéfovi, který seděl u stolu těsně vedle ní.

„Jsou na řadě v Boga Minawk,“ vysvětloval Mazzic, zatímco líně hladil hřbet Shadiny ruky. „Nevěřila bys, jak jsou tady na tu soutěž v létání natěšení.“

„Takže ty myslíš, že proto si vybral tohle místo?“ zeptala se Shada. „Kvůli tomu davu?“

„Neboj se, Cromf ho přivede,“ uklidňoval ji Mazzic. „Stačí dát mu hodně peněz a začne být pozoruhodně spolehlivý. Zvlášť když druhou část platby neobdrží, dokud nám ho nedoručí.“

Shada se rozhlédla po bytostech mačkajících se kolem jejich stolu. „Spíš mi dělá starosti, jak ho dostaneme ven potichu, když je tu tolik lidí.“

„Nebudeme spěchat,“ řekl Mazzic. „Vzhledem k potížím, kterými jsme museli projít, si aspoň předtím vyslechneme to jeho veliké temné tajemství, které nám chce svěřit. A potom mu nasadíme roubík.“

Shada se na něj podívala koutkem oka. „Karrdovi se to nebude líbit,“ upozornila ho. „Dal jasně najevo, že Lak Jit nemá s nikým mluvit.“

..My nejsme na výplatní pásce Talona Karrda,“ připomněl jí Mazzic ostře. „S Cromfovým horentním nálezným z téhle věci nic nevytěžíme. Pokud má to tajemstvíčko nějakou obchodní cenu, pak si zasloužíme trochu si z něj ukrojit.“

Shada se od něj odvrátilu. Vlna temnoty se převalila přes její už tak černou náladu. O nic jiného ve světě pašeráků nikdy nešlo: jen o peníze a zase peníze a o provozování jakýchkoli rejdů a podvodů, aby se jich přikutálelo co nejvíc. Principy jako loajalita a čest -

„Ale jdi, Shado,“ plísnil ji Mazzic, když jí znovu poklepal na ruku. „Tyhle pocity viny si nemůžeš dovolit. Tohle jsou prostě pravidla hry. Víš to přece.“

„Jistě,“ zamumlala Shada. Věděla to moc dobře. Nejvíc ji bolela skutečnost, že dvanáct let byla ochotnou účastnicí toho všeho. Ochotnou a velmi schopnou.

Za bezesných nocí si někdy kladla otázku, co se to s galaxií stalo. Ale možná byla jen přecitlivělá.

V davu se objevil mladý Garoos, který protlačoval sebe a svůj naložený podnos mezi dvojicí hlučných, divoce gestikulujících Ishoriů. Povedlo se mu to, aniž by nápoje vylil, a zhroutil se do křesla vedle Mazzika. „Pfuj!“ vypískl a vzal si z podnosu jeden ze čtyř nápojů. Jeho růžové žábry se rytmicky nafukovaly, jak dýchal. „Já nemyslel, že to já zvládnout.“

„Ale odvedl jsi prozatím dobrou práci, Cromfe,“ ujistil ho Mazzic. Vybral si dvě ze čtyř zbývajících sklenic a jednu postavil před Shadu. „Co naše kořist?“

„Já neviděl ho,“ řekl Cromf. Opatrně si usrkl ze svého nápoje a nervózně se rozhlížel kolem sebe. Jeden jeho ušní chomáč se krátce pootevřel, když se poblíž někdo chraptivě rozchechtal, a pak se zase uzavřel. „Mně nelíbí se to, Maz’ku. Mnoho lidí tady dívat se.“

„Žádný strach,“ tišil ho Mazzic. „Dostaň ho k našemu stolu. My se postaráme o zbytek.“

Jedna ze zatočených jehlic do vlasů u Shadina levého ucha dvakrát tiše pípla. „Znamení od Griva,“ sdělila Mazzikovi. „Pravděpodobný cíl.“

„Dobře,“ řekl Mazzic. „Jdi pro něj, Cromfe – vedlejší vchod. Mysli na druhou část svého nálezného.“

Garoos opět napůl vypískl, vstal od stolu a vmísil se znovu do davu. Shada se zhluboka nadechla, přešla do bojové pohotovosti a věnovala svému okolí poslední prohlídku. Pokud ten Devaronian vycítí problém a bude chtít vyklouznout, nejspíš vyrazí doleva…

Cromf byl najednou zpátky s rohatým Devaronianem v závěsu. „Pfuj,“ hvízdl a posadil se k Mazzikovi. „Tady ale plno. To Lak Jit. To paš’ák Maz’k.“

„Rád vás poznávám, Laku Jite,“ řekl Mazzic a nabídl Devaronianovi čtvrtou sklenku z podnosu. „Věřím, že pijete brandy Vistulo?“

„Když platí někdo jiný,“ odpověděl Lak Jit, který už se stačil posadit naproti Mazzikovi. „Chci, abyste předem věděl, Mazziku, že ačkoli vám povím čistou pravdu, chápu, že nemohu žádat peníze. Už nemám neprůstřelný důkaz, jen svědectví svých očí.“

„Rozumím,“ přisvědčil Mazzic a položil svou ruku doprostřed stolu Když ji stáhl, objevila se hromádka vysoce hodnotných mincí. „Přesto by měl počestný gentleman za obdrženou hodnotu rád zaplatit.“

Lak Jit udělal svůj úzký devaronianský úsměv a natáhl se po mincích -

A Mazzikovy prsty mu pevně sevřely zápěstí. „Za obdrženou hodnotu,“ připomněl mu Mazzic chladně. Druhou rukou shrábl mince ze stolu zpátky k sobě. „Takže,“ řekl, když pustil Devaronianovu ruku, „poslechneme si, co máte.“

Lak Jit se nahnul nad stůl. „Vezměte na vědomí, že to, co se vám chystám povědět, je tajné a exkluzivní,“ zašeptal. „Nikdo jiný kromě novorepublikové vlády to neví.“

„Samozřejmě,“ řekl Mazzic suše. Jeho tón nenechal Shadu na pochybách, že tomu nevěří o nic víc než ona sama. Ten Devaronian už pravděpodobně tuhle „exkluzivní“ informaci prodal nejmíň půltuctů dalších lidí. „Poslouchám.“

Lak Jit se kvapně rozhlédl kolem sebe a naklonil se ještě blíž. „Týká se to Caamasu,“ řekl. „Existuje důkaz, že to opravdu byli agenti tehdejšího senátora Palpatina, kdo způsobil jeho zkázu.“

Shada cítila, jak se jí ruka pod stolem svírá v pěst. Caamas. Už to bylo dlouho, co naposledy myslela na ten svět. Celou dobu se snažila vytlačit z mysli to slovo a dětské vzpomínky na její rodný svět Emberlene, které v ní vyvolávalo. Nyní se všechno začínalo vracet.

Nečekala, že to s Mazzikem zamává jako s ní. A nezamávalo. „To je stěží převratná zpráva,“ pokrčil rameny. „Tohle byla vždycky převládající teorie – už od doby, kdy dohořela poslední caamaská ohnivá bouře.“

„Ale tohle je důkaz,“ naléhal Lak Jit. „Záznam získaný z císařova osobního skladiště na Waylandu.“ „Záznam, který ovšem nemáte.“

„Ale je toho víc,“ zasyčel Devaronian. Naklonil se kupředu, až se jeho rohy téměř dotýkaly Mazzikova čela. „Teď už víme, proč byla planeta tak snadno zničena. Štítové generátory byly záměrně vyřazeny.“ Píchl prstem ke stolu pro zdůraznění. „Skupinou Bothanů.“

Mazzic pohlédl úkosem na Shadu. „Vážně?“ řekl nenuceným hlasem, ve kterém se však skrýval neomylný náznak zájmu. „Znáte jejich jména?“ „Naneštěstí ne,“ odpověděl Lak Jit a opřel se v křesle. „Tato část dokumentu byla příliš poškozena, než aby ji můj skromný datapad dokázal přečíst. Ale předpokládám, že je to jedno. Tak či onak, Bothany čekají krušné časy. Chytrý obchodník by měl něco vytěžit ze znalosti takovéto nadcházející krize.“ Ukázal na hromádku mincí před Mazzikem. „Nebo snad nesouhlasíte?“

„Ale souhlasím.“ řekl Mazzic. Pohlédl na Shadu a mrkl. „Dobrá. Shado, pomohla bys našemu příteli?“

„Není třeba,“ řekl Lak Jit. Znovu se naklonil přes stůl. hrábl po mincích -

A Shada, napůl zvednutá ze svého místa, udeřila klouby své pravé ruky těsně pod jeho levý roh.

Složil se bez hlesu. Obličejem udeřil do stolu a levým rohem málem převrhl Mazzikův nápoj. Barabel a dva Durosové vzhlédli a pak své zraky zase odvrátili: bezvědomí zákazníci byli zřejmě v Dona Laze na denním pořádku. „Pfuj!“ vypískl Cromf. který vyvalil oči na zhroucené tělo. „Být on ne -“

„Samozřejmě že není.“ řekl Mazzic. Natáhl ruku, aby třikrát klepl do signalizátoru ukrytého ve Shadině vlasové jehlici. „Nikdo nás neplatí za zabíjení.“

Griv si protlačil cestu davem a objevil se u stolu. „Hotovo?“ zeptal se.

„Hotovo,“ přikývl Mazzic a shrábl mince do dlaně. Čtyři podal Cromfovi: zbytek nasypal do kapsy. „Odneste ho ven do spídru.“

Griv si přehodil Devaroniana přes rameno a začal se protlačovat znovu davem. „To teda byla ztráta času,“ prohodil Mazzic.Vstal a zdvořile nabídl Shadě ruku. „Můžeme za něj zkusit z Karrda vymáčknout o něco víc. Aspoň za to pití.“

„Nebudeme s tou zprávou nic dělat?“ zeptala se Shada.

„Nebuď směšná,“ ušklíbl se. „Koho zajímá nějaká planeta zničená před půlstoletím?’„

Shadě se sevřel žaludek. Caamas… a Emberlene. „Nikoho,“ souhlasila hořce. „Vůbec nikoho.“

*

Trvalo jim to nějakou dobu – každý to přečetl alespoň dvakrát, odhadoval Disra, když zvolna přecházel za svým ivrooyovým stolem. Snažil se tvářit spíš netrpělivě než napjatě. Konečně poslední ze čtveřice imperiálních kapitánů dočetl a zvedl oči od datapadu. „Se vší úctou. Vaše Excelence, tento návrh mi připadá nesmyslný,“ prohlásil kapitán Trazzen z Obliteratoru tichým hlasem, který poněkud odporoval jeho pověsti nelítostného velitele. „Jistě si uvědomujete, že nemůžete prostě vzít čtyři hvězdné destruktory ze sektorové flotily a očekávat, že zbylé síly oblast adekvátně uhájí.“

„Souhlasím,“ přisadil si kapitán Nalgol z Tyrannicu. Prstem hladil svůj hřebenatý kuatský rodinný prsten, který stále nosil. „A krom toho – a také se vší úctou – bych si dokonce dovolil zpochybnit vaši pravomoc nařídit tyto dvě mise. Všechny výpady do novorepublikového prostoru mají spadat pod přímé velení nejvyššího velitele flotily Pellaeona.“

„Možná,“ řekl Disra. „Možná ne. Zatím to necháme stranou. Ještě nějaké otázky?“

„Já mám jednu,“ promluvil kapitán Dorja z Relentlessu. „Týká se mise na Morishim. na kterou se mám vydat. Co přesně má být ta kurýrní loď, o jejíž zadržení mě žádáte?“

Disra pozvedl obočí. „,Žádám’, kapitáne? ,Žádám’?“ „Ano. Vaše Excelence,“ řekl Dorja upjatě. „Kapitán Nalgol má pravdu: vy jste nejvyšší velitel braxantské sektorové flotily, jen co se týře operací uvnitř sektoru Braxant. Mise na Morishim a Bothawui pod tuto pravomoc nespadají.“

„Chápu.“ Disra pohlédl na čtvrtého kapitána. „Vy jste nějak potichu, kapitáne Argono.“

„Ironhand je samozřejmě pod vaším velením, Vaše Excelence, a půjdeme, kamkoli nás vyšlete.“ řekl Argona tiše. „Ale přesto musím souhlasit s postřehem kapitána Trazzena. Odvelení čtyř ze třinácti hvězdných destruktorů sektorové flotily byste neměl brát na lehkou váhu.“

„Zvlášť když tři z nich poletí na dlouhodobou misi do systému Bothawui.“ dodal Trazzen. „Dovolte, abych vám připomněl, že povaha té mise navíc nepřipouští možnost jejich rychlého stažení.“

„Je to tak,“ řekl Argona. „Musel byste za námi vyslat fyzické posly, aby nás zkontaktovali. V naléhavém případě by se těch potřebných několik dnů navíc mohlo zle vymstít.“

„Nic cenného nikdy nezískáte bez rizika,“ řekl Disra ledově. „Začínám mít pocit, že jsem udělal chybu, když jsem vám tyhle mise nabídl. Jestli chcete vycouvat z vojenské kampaně historického významu -“

„Ne.“

Ten hlas přišel od vstupu do Disrovy tajné chodby. Kapitánové se otočili -

A do kanceláře vstoupil velkoadmirál Thrawn.

Kdosi zalapal po dechu. Hlasité polknutí se vytratilo do ticha. „Promiňte, admirále?“ zeptal se Disra opatrně.

„Řekl jsem, že nebudou omluveni z této mise, Vaše Excelence,“ řekl Thrawn klidným a chladným hlasem. Přešel ke stolu a posadil se do Disrova křesla. „Měl jsem své důvody, proč jsem zvolil právě tyto hvězdné destruktory a jejich kapitány. Tyto důvody se nezměnily.“

Na okamžik se jeho zářící oči zaměřily na kapitány, kteří před ním stáli ve zmateném pozoru a vyměňovali si s ním zkoumavé a hodnotící pohledy. Pak se opřel v křesle a lehce se pousmál. „Sledujte je, Vaše Excelence,“ pokynul Disrovi směrem k důstojníkům. „Jsou skrz naskrz otřeseni mým nečekaným objevením, ale přesto už se z toho téměř vzpamatovali. Rychlé a pružné mysli kombinované s bezvýhradnou loajalitou k Impériu. To je kombinace, jakou potřebuji. A já ji také budu mít.“

„Ovšem, admirále,“ řekl Disra.

Thrawn obrátil svou pozornost zpátky ke kapitánům. „Máte pochopitelně otázky,“ řekl. „Naneštěstí v tuto chvíli nemohu zodpovědět tu, která vás všechny zajímá nejvíc. Jelikož se připravuji k převzetí velení, metoda, která mi pomohla přežít pokus o vraždu před deseti lety, musí zůstat důvěrná. Také vás musím požádat, abyste zatím můj návrat drželi v tajnosti a řekli o něm pouze svým starším důstojníkům, a to až ve chvíli, kdy opustíte imperiální prostor. Ale jiné otázky -“ Naklonil hlavu ke straně. „Věřím, že se tu vyskytly pochybnosti ohledně velitelské pravomoci?“

„Žádné pochybnosti, admirále,“ řekl Trazzen téměř omluvným tónem. „Už ne.“

„Dobře.“ Thrawn svraštil modročerné obočí směrem k Nalgolovi. „Z vašeho výrazu seznávám, kapitáne Nalgole, že vy se svými kolegy nesouhlasíte?“

Nalgol si podvědomě odkašlal. Rukou tiskl prsten, jako by se z jeho vyrytého hřebínku snažil vymačkat trochu sebevědomí. „Rozhodně nezpochybňuji vaši autoritu, admirále Thrawne,“ řekl. „Ale velmi bych ocenil, kdybyste mohl své rozhodnutí něčím podložit. Znám to v systému Bothawui a nevidím důvod, proč by se o něj mělo Impérium z vojenského hlediska zajímat. A už vůbec ne natolik, abychom tam poslali tři destruktory.“

„Vaše zhodnocení situace je celkem správné,“ souhlasil Thrawn. „Není to však ten systém, co mě zajímá, nýbrž události, které se zanedlouho nad bothanskou domovinou odehrají. Události, které chci obrátit ku prospěchu Impéria.“

„Ano, pane,“ řekl Nalgol. „Ale -“

„Časem bude vše jasné,“ přerušil ho Thrawn. „Prozatím vás musím požádat, abyste důvěřoval mému úsudku.“

Nalgol se napřímil. „To vždycky, admirále.“ Postoupil kupředu a podal mu přes stůl svou ruku. „A smím-li to říct, vítejte zpátky. Impérium vaše velení těžce postrádalo.“

„Stejně jako jsem já postrádal tu čest mu velet,“ řekl Thrawn, vstal z křesla a krátce stiskl nabídnutou dlaň. „Doplňování výbavy vašich tří hvězdných destruktorů už začalo a bude dokončeno do dvou dnů. A pokud jde o vaši misi, kapitáne Dorjo, imperiální kurýr, kterého máte zadržet u Morishimu, odtud odletí za dvacet hodin. Budete mít dostatek času, abyste se vrátil na Relentless a dosáhl morishimského systému dříve než on?“

„Bez problému, admirále.“ Dorjův ret se stočil do toho, čemu poslední dobou říkal úsměv. „A mohu-li, pane, rád bych vyjádřil stejné pocity jako kapitán Nalgol. Jsem poctěn, že smím opět sloužit pod vaším přímým velením.“

Disra pohlédl na Dorju a cítil, jak se mu sevřela hruď. Dorja dříve sloužil přímo pod Thrawnem?

„A já jsem potěšen, že vás znovu mohu vést, kapitáne,“ řekl Thrawn vážně. „Za mých časů na Chimaeře se mi často zdálo, že máte více vůdčího potenciálu, než kolik vám ho okolnosti dovolily projevit. Možná budeme mít brzy příležitost to napravit.“

Dorja téměř zářil. „Vydám ze sebe maximum, abych vás uspokojil, pane.“

„Víc než vaše maximum nemohu žádat,“ řekl Thrawn. „A nepřijmu o nic méně,“ dodal a pohlédl postupně na každého z kapitánů. „Máte své rozkazy. Můžete jít.“

„Ano, admirále,“ řekl Trazzen za všechny. Otočili se a odešli. Disrovi se zdálo, že teď kráčeli mnohem živěji, než když sem před půlhodinou vstupovali. Dvojité dveře se za nimi majestátně zavřely…

„Báječní gentlemani,“ prohlásil Flim a zajel prstem pod límeček bílé velkoadmirálské uniformy. „Možná tak trochu ťulpasové, ale pořád gentlemani.“

„Jsou báječní, to tedy rozhodně,“ zavrčel Disra, zatímco zíral na tajné dveře, kterými předtím podvodník provedl svůj velkolepý vstup na scénu. „A také jsou výjimečně nebezpeční. Tierci? Kde jste?“

„Právě tady,“ řekl Tierce, když vystoupil z tajných dveří. „Co se děje?“

„Co se děje?“ opáčil zlostně Disra. „Jako by nestačilo, že tři ze čtyř kapitánů, které jste vybral, ke mně nejsou zrovna loajální. Ale někdo, kdo sloužil přímo pod Thrawnem? Zbláznil jste se?“

„Nechte si ty urážky,“ řekl Tierce chladně a přistoupil ke stolu. „Musel jsem do toho zatáhnout někoho, jako je Dorja. Každý prvňák studující taktiku vám to řekne.“

„Já nemyslím podle taktiky,“ odsekl Disra. „Alespoň ne podle té vaší. Proto přece vaše znalosti potřebujeme, ne?“

„Uklidněte se, Vaše Excelence,“ ozval se Flim. Opatrně si vyňal zářící čočku ze svého levého oka. „Dříve nebo později bych tak jako tak musel čelit někomu, kdo znal Thrawna osobně. Jaká by k lomu byla lepší příležitost než tady, kde bychom se všech čtyř mohli v případě potřeby zbavit tiše a diskrétně?“

„Přesně tak,“ řekl Tierce. „A co se týče mého výběru velitelů – Flimovým kouzlem jsme potřebovali zapůsobit právě na ty, kdo k vám nejsou osobně loajální.“

„A napadlo vás, co třeba udělají, až se dostanou z dosahu toho kouzla?“ opáčil Disra. „Co když si řeknou, že vlastně nejsou tak úplně přesvědčeni, a půjdou si to nějak ověřit?“

„Ale nepůjdou,“ ujistil ho Tierce. „Z toho důvodu jsem chtěl, aby byl v této první skupině právě Nalgol. Pochází z dávného rodu kuatské šlechty a věděl jsem, že bude mít svůj prsten pro vpichování jedu.“

Flim se zarazil v půli vyjímání druhé svítící čočky. „Svůj co?“

„Svůj prsten pro vpichování jedu,“ zopakoval mu to Tierce. „Travičství má na Kuatu tradici starou celá staletí. Ach, jen klid – Nalgol v tom prstenu nenosí jed už celé roky.“

„To jsem rád, že si to myslíte,“ řekl Flim podrážděně. Prohlížel si zblízka ruku v místě, kde ji Nalgol uchopil. „Nebyla to vaše ruka, kterou potřásl, a -“

„Řekl jsem klid,“ okřikl ho znovu Tierce, tentokrát už ostřeji. „Nechtěl do vás nic vpíchnout. Chtěl vám něco vzít.“

„Malý vzorek kůže, abychom byli přesní,“ došlo Disrovi, „se kterým nepochybně honem poběží do archivů, aby jej porovnal s genetickým profilem ve Thrawnově identifikačním záznamu.“

„Přesně tak,“ řekl Tierce. „A až bude přesvědčen – a zajisté se o svůj objev podělí s ostatními – nebude nic, co by pro nás neudělali.“

„Divil jsem se, proč jste tak naléhal, abychom včera v noci ty záznamy změnili,“ poznamenal Disra. „Takovéhle kličky mi nejsou příjemné. Řada věcí se může zvrtnout.“

„Zvlášť když veškeré riziko neseme my dva,“ přidal se Flim. „Vždyť jste teď tady ani nebyl s námi.“

„Uklidněte se, oba dva,“ řekl Tierce s náznakem opovržení. „Ještě máme před sebou dlouhou cestu. Doufám, že už neztrácíte nervy.“

„Naše nervy nechte na pokoji, majore,“ odsekl Disra. „Starejte se radši, aby ta vaše strategie skutečně vyšla.“

„Vyjde,“ ujistil ho Tierce. „Věřte mi. Nehledě na předběžné šarvátky, první bitva občanské války, která zničí Rebelii, bude vybojována nad Bothawui. Caamaský dokument to zajistí. Musíme naplánovat detaily tohoto tažení co nejlépe, a musíme se ujistit, že imperiální přítomnost u Bothawui poškodí obě strany co nejvíce.“

„Ať už uděláme cokoli, měli bychom si s tím pospíšit,“ varoval ho Disra. „Pellaeon už ze tří čtvrtin odhalil mé spojení s piráty Cavrilhu a jejich společníky. Pokud provede kontrolu a zjistí, že v mé sektorové flotile chybí čtyři hvězdné destruktory, půjde po mně.“

„S rozvrhem toho moc nenaděláme,“ připomněl mu Tierce. „Ty tři, které poletí do systému Bothawui, nebudou v útočné pozici po někok týdnů“

„Tak bychom mohli vynechat tu kometu,“ navrhl Disra. „Mohou se schoval do nějaké jiné skrýše.“

„Žádná jiná tam není,“ namítl Tierce trpělivě. „Aspoň ne žádná, která by pro ně byla bezpečná. Budete muset použil svůj přirozený šarm, abyste udržel Pellaeona v patřičných mezích.“

„Vydám ze sebe maximum,“ odsekl Disru sarkasticky. „A jaký šarm mám podle vás použít na kapitána Zothipa?“

„Co je s kapitánem Zothipem?“ zajímal se Flim.

„Major Tierce mu zavolal a řekl mu, že mu žádné další klony nedáme,“ zabručel Disra. „Zothip je z toho poněkud rozladěný.“

Tiereovi docházela trpělivost. „Tohle už jsme probírali,“ řekl. „Teď ty klony potřebujeme sami. Zothip nemá proč si stěžovat – už tak dobře vydělává na těch, které má na svých lodích. A vůbec, čeho se bojíte? Že sem přijde a bude chtít náhradu?“

„Vy neznáte Zothipa,“ řekl Disra těžce.

„Je to jenom špína z podsvětí,“ ohrnul Tierce ret. „Zaplaťte mu, nebo ho umlčte – je mi to jedno.“

„Větší starosti než Zothip mi dělá váš přístup,“ opáčil Disra. „Od této chvíle budeme muset dělat takováto důležitá rozhodnutí společně. Nedopustím, abyste zmarnil to, co jsem budoval, a pak mi vše po kouscích vrátil, abych to zase složil dohromady.“

Tierce si ho dlouze změřil. „Ujasněme si jednu věc předem, Disro,“ řekl konečně ledovým hlasem. „Já rozhoduji o vojenských aspektech této operace. O všech. To jste mi nabídl a já to přijal. Vaše současná role – vaše jediná současná role – je poskytovat lodě a muže, které potřebuji, a zvládat všechny politické aspekty, které z toho vyplynou.“

Disra se na něj znovu zavile zahleděl, ale cítil, že se ta zavilost začíná jaksi otupovat. Jakému monstru to pomohl na světlo? „Takže to je všechno, čím pro vás jsem?“ zeptal se majora tiše. „Váš zásobovací důstojník?“

Tiercův ret se stočil v nezúčastněném úsměvu. „Bojíte se, že ztrácíte kontrolu nad plánem, který jste stvořil? Tak to se nebojte. Můj cíl – můj jediný cíl – je pomstít císařovu smrt a vymazat Rebelii ze všech map galaxie. Potom bude můj úkol skončen. Vláda nového Impéria, které se zrodí, bude jen a jen na vás.“

Disra si ho chvilku prohlížel, snažil se proniknout za jeho kamenný vyraz, snažil se, aby zbožné přání neovlivnilo jeho úsudek. Jestli ten chlap

lže…

Ne. Tierce byl voják. Neobyčejně dobrý voják, ale pořád jen voják Co do politických schopností a zkušeností nesahal Disrovi ani po paty. I kdyby mu moc zachutlala, pořád by Disru po skončení bojů potřeboval.

„Většina triumvirátů dlouho nevydrží, Vaše Excelence,“ promluvil Flim. „Já to znám z podsvětí. U pirátských a pašeráckých spolků jsem to viděl mnohokrát. Ale tenhle triumvirát je jiný. Nikdo z nás se bez druhých dvou neobejde.“

„Má pravdu,“ souhlasil Tierce. „Takže přestaňte skučet a dělejte svou část. Jinak všichni tři skončíme v trestanecké kolonii.“

„Souhlasím,“ řekl Disra váhavě. „Omlouvám se, majore.“

„Dobrá,“ řekl Tierce bryskně. „Zpátky do práce. Budu potřebovat kopii dešifrovacího algoritmu, který jste použil, abyste se dostal do císařových a Thrawnových soukromých záznamů.“

Disra se zachmuřil. „Proč?“

„Abych z nich vytáhl kompletní seznam spících cel klonů, které Thrawn vysázel v týlu Rebelie,“ vysvětlil Tierce. „Budeme potřebovat všechny vycvičené imperiální vojáky a piloty, ke kterým se můžeme dostat.“

To znělo celkem rozumně. „No dobře,“ řekl Disra. „Ale ten seznam vám z nich vytáhnu sám.“

„Bylo by užitečné, kdybych se mohl do těch souborů podívat, kdykoli budu potřebovat,“ podotkl Tierce.

„Pro mě by zase bylo užitečné vědět pár věcí, které vy nevíte,“ opáčil Disra. „Ve jménu rovnováhy a tak.“

Tierce potřásl hlavou. „Dobře. Takže si budeme hrát. Prostě mi tedy přineste ten seznam.“

Disra se ironicky uklonil. „Hned, majore.“

Ne, už si nemohu dovolit žádné výpadky, umínil si Disra, zatímco kráčel napříč kanceláří do tajného tunelu. Ale to neznamenalo, že na své společníky nebude dávat pozor. A jestliže ho oni budou potřebovat pořád, pak jednou může přijít den, kdy on nebude potřebovat je.

O tom stálo za to přemýšlet.

6. kapitola

Byla malá, byla chlupatá, byla hlučná a byla rozhodnutá prodat mu meloun. „Je mi líto,“ řekl Wedge Antilles, zatímco se snažil co nejrychleji vycouvat z přeplněného tržiště na Morishimu. Vztáhl před sebe ruce dlaněmi ven. „Dneska nemám chuť na melouny wk’ou, díky.“

Buď Morishanka nerozuměla basiku, nebo ještě nebyla ochotna přiznat porážku. Následovala ho podél celého prodejního pultu, strkala do něj bledě červeným melounem a neustále cosi žvatlala ve svém jazyku. „Dneska ne,“ zopakoval Wedge důrazně. Rozhlédl se kolem a snažil se v nakupujícím davu najít některého z ostatních členů eskadry Rogue. Janson a Tycho prý trochu morishsky uměli, ale nikde je neviděl.

V záplavě chodců se vedle něj udělala mezera. „Možná zítra,“ zavolal za prodavačkou ovoce wk’ou a zahájil ústup.

„Na to, že jsi veliký zlý válečník z X-wingu, ti fakt dělá problém říct ne,“ ozval se vedle Jansonův hlas.

„Nekoupil jsem to, nebo snad ano?“ opáčil Wedge a otočil se ke svému křenícímu se společníkovi. „Kdes byl, když jsem tě potřeboval?“

„Ale, většinu toho výstupu jsem stihnul,“ řekl Janson. Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Nejlepší byla ta část, když jsi jí před obličejem zamával těma dlaněma.“

Wedge přivřel oči. „Copak ono to v téhle díře neznamená ,ne’?“

„Ne tak docela,“ řekl Janson, který se očividně dobře bavil. „Znamená to, že se ti tahle cena nelíbí, a ať zkusí lepší nabídku.“

„Aha, tak dík, žes mi to řekl,“ zabručel Wedge. „Není divu, že mě nechtěla pustit.“

„Galaxie je velká,“ řekl Janson filozoficky. „Je hodně co se učit. Pojď už – narazil jsem tady na tvýho starýho kámoše.“

„Snad mi nebude chtít nic prodávat,“ zabublal Wedge, zatímco ho Janson vedl mezi nakupujícími. „Nějaká zpráva ze základny?“

„Ani náhodou,“ řekl Janson přes rameno. „Setkání začalo teprve před půlhodinou. A vzhledem k tomu, jaký je Bel Iblis generál, se asi ještě nedostali přes úvodní komplimenty. Á, tamhle. Hej – generále!“

Za hradbou lidí se objevil povědomě vyhlížející muž v černém hávu, který se otočil za zvukem Jansonova hlasu.

„Ale ale,“ řekl Wedge. Protáhl se mezi kolemjdoucími a napřáhl ruku vpřed. „Generále Calrissiane.“

„Teď je ze mne pouze prostý Calrissian,“ opravil jej Lando. Přehodil si meloun wk’ou, který nesl, clo druhé ruky a stiskl Wedgovu dlaň. „Moje vojenské dny už jsou dávno minulostí. Rád tě zase vidím, Wedgi.“ „Já tebe taky,“ řekl Wedge. „Co děláš v téhle části galaxie?“ „Chci si promluvit s generálem Bel Iblisem,“ odpověděl Lando a kývl hlavou směrem k pyramidám odpalovacích věží novorepublikové základny stíhaček, které se za městem zvedaly k obloze. „Musím to zatrhnout těm pirátům, co nás obtěžují poblíž Varnu.“ „Napadali vaše lodě s rudou?“ zeptal se Wedge. „A tím taky zastrašovali potenciální zákazníky,“ řekl Lando. „Nevím, jestli jsem vám to už někdy říkal, ale na Deep Pockets jsem přidal kasino a vyhlídkovou plošinu.“

„Vypadá to opravdu jako velkej hit,“ odtušil Janson suše. „Divil by ses, jak je zajímavé sledovat těžbu pod vodní hladinou,“ řekl mu Lando. „Kdyby bylo kasino plné, možná by vydělalo víc než samotné těžební operace. Ale to se nestane, když se tam všichni budou bát chodit.“ „Pirátské gangy rostou jako houby po dešti,“ souhlasil Wedge. „I v systémech Jádra. Zkoušel jsi volat Coruscant?“

„Až do ochraptění,“ řekl Lando hořce. „Nic jsem tím nezískal. Ti byrokratičtí příživníci jsou stejně špatní jako za Impéria.“ Janson si odfrkl. „Někteří z nich tam zůstali.“

„Nejnovější politická reorganizace by měla pomoct,“ řekl Wedge. Snažil se odvést rozhovor od tématu, které už jemu i jeho parťákům z eskadry Rogue nadělalo dost vrásek. „Přesunout maximum politické moci na úroveň jednotlivých systémů a sektorů je každopádně správný přístup. Impérium jasně dokázalo, že centralizovaná vláda nefunguje.“

Vzhlédl k jasně modré obloze nad hlavou. „Ale stejně je to zvláštní, jak se věci změnily. Pokud by ses před pár lety ocitl takhle blízko imperiálnímu prostoru, tak by to znamenalo, žes usnul ve svém X-wingu. Ale teď jsme tady a promenádujeme se tu, jako bychom byli na Svivrenu nebo Ord Mantellu.“

„Na tvém místě bych nebyl tak přehnaně sebevědomý,“ varoval ho Janson. „Impérium ještě zcela nezemřelo. Kdyby chtěli, pořád by ještě dokázali uštědřit pěkný políček.“

„I dřív se občas zdálo, že se chystají složit karty,“ přidal se Lando. „Pamatujete se, jaké to bylo těsně před tím, než přišel velkoadmirál Thrawn, ať už byl zašitý kdekoli?“

„Wedgi?“ zavolal hlas zpoza masy těl. „Hej, Wedgi!“

Wedge zamžoural do davu. Spatřil šošolku rozcuchaných světlých vlasů a zvedl ruku. „Tady jsme.“

„Kdo je to?“ zeptal se Lando. Natáhl krk, aby se mohl lépe rozhlédnout.

„Jmenuje se Tycho Celchu,“ řekl mu Wedge. „Jeden z mých lidí z eskadry Rogue. Nevím, jestli se znáte.“

Tycho si k nim protlačil cestu. „Wedgi, musím ti ukázat jednoho chlapíka.“ řekl zasmušile. „Pojď – je tamhle.“

Vedl je napříč tržištěm k malému stánku, pod nímž dřepěl starý shrbený Morish. „To je on,“ oznámil Tycho, když se ostatní shromáždili před stánkem. „W´simip’rotou?“

„M’rish’kavish f´oril,“ zapištěl Morish. „M’shisht C´aama’, por kri’vres’mi B’oth.“

Janson hvízdl. „Co říká?“ zeptal se Wedge.

„Říká, že se právě našly nové informace o zkáze Caamasu,“ řekl Tycho pochmurně. „A že za ni mohli Bothani.“

Wedge zíral na Tycha. „Ty si děláš legraci,“ řekl.

„Vypadám snad na to?“ ohradil se Tycho a v modrých očích mu zablesklo. „Ale je jim to podobné, že? Endor, Borleias a teď tohle.“

„Klid.“ Wedgův hlas byl chladný jako ocel. „Za Borleias Bothani přece vůbec nemohli.“

Tychovi trochu poklesla ramena. „Ne tak úplně, to je pravda,“ přiznal neochotně.

Wedge pohlédl na Landa. „Ty jsi někde nezaslechl něco nového o Caamasu?“

„Ani tuk.“ Lando si podezřívavě měřil Morishe. „Zeptejte se ho, od koho to slyšel.“

„Dobrá.“ Tycho znovu promluvil k Morishovi a dostal odpověď. „Říká, že od starého poustevníka,“ vysvětloval. „Žije v jeskyni ve Vysoké Tatmaně. Prý ví o všem, co se v galaxii šustne.“

Wedge se obrátil a zahleděl se k Tatmanským horám, jejichž zubatý hřeben tvořil obzor na opačné straně od města, než na jaké se nacházela novorepubliková základna. Bylo absurdní věřit, že nějaký tamní samotářský kmet bude mít byť jen tušení, co se děje tady dole ve městě, o celé galaxii ani nemluvě.

Ale na druhou stranu, Wedge dobře znal Luka Skywalkera a věděl, že v galaxii je spousta nevysvětlitelných věcí. Možná, že tenhle starý poustevník je jedním z těch skrytých uživatelů Síly, které se Luke vždycky snažil nalézt.

A stejně teď neměli moc co na práci. „Zeptej se, jak toho starého poustevníka najdeme,“ vyzval Tycha.

„Ty chceš tam nahoru?“ zeptal se Lando, když Tycho začal znovu mluvit s Morishem. „U všech světů, proč?“

„Zvědavost,“ řekl mu Wedge. „Máme čas – generál nás nebude potřebovat dřív než za několik dalších hodin. Jdeš s náma?“

Lando si povzdechl. „Až po tobě.“

*

Do trojice X-wingů se přestal opírat vytrvalý vítr, až když se stroje usadily na skalní plošině, odkud byl výhled na celé město. „Vám se to řekne,“ zamumlal si Lando pod vousy. V duchu si změřil těsný kousek prostoru, který mu X-wingy nechaly pro Lady Luck. Bude to jen tak tak. Hrdost mu však nedovolila vycouvat, a tak šel raději rovnou na věc.

Bylo to opravdu riskantní přistání, které mu ještě ztížil vítr. Přesto se mu podařilo s Lady Luck dosednout bez větších obtíží – a co víc, aniž se před ostatními shodil. Nastavil motory do pohotovostního režimu, slezl po žebříku hned za můstkem kokpitu a vydal se k průlezu jachty.

Wedge, Janson a Tycho už na něj čekali dole pod rampou. „Tady je ale mráz,“ zacvakal zuby a přitáhl si plášť blíž k tělu. „Doufám, že jeskyně toho starého poustevníka bude vyhřívaná.“

„Aspoň tam nebude foukat vítr,“ souhlasil Janson, který ukazoval na úzkou, dva metry vysokou trhlinu ve skále. „To je určitě ono. Pojďme.“

Jeskyně byla mnohem rozsáhlejší, než Lando podle malého vchodu čekal. Také v ní bylo až překvapivě teplo. „Jde sem odněkud světlo,“ řekl Wedge. Jeho hlas zněl v sevřeném prostoru zvláštně. „Tamhle za tou zatáčkou.“

„Nevím, jestli bychom se měli ohlásit,“ řekl Lando a neklidně se rozhlížel kolem. Létání na stísněných kosmických lodích mu nikdy ani trochu nevadilo, ale jít úzkou chodbou s těžkou horou nad hlavou bylo něco úplně jiného.

Nebo mu tohle místo možná přespříliš připomínalo vnitřek Mount Tantissu. Tak či onak, když vešli do zatáčky, sevřel pravičkou rukojeť blasteru v pouzdře.

Malebnosti scény před nimi to rozhodně nijak nepomohlo. Na druhé straně jeskyně seděl osamělý prastarý Morish, ještě starší než ten ze stánku. Zamyšleně hrabal do strun jakéhosi hudebního nástroje. Po jeho pravé ruce stál malý vojenský pracovní světlomet, po levé starožitná kamínka na dřevo. Obě strany jeskyně lemovaly různé předměty, částečně ozařované světlometem; zjevně to byly domácí potřeby starého poustevníka. Za ním visel ručně zdobený závěs z těžké látky, který stěží zakrýval zadní stěnu jeskyně.

Pokud starého poustevníka jejich příchod překvapil, pak to nedal najevo. Chvíli si je mlčky prohlížel. Když se k němu přiblížili na několik metrů, obrátil svůj zrak zpět ke svému hudebnímu nástroji a zamumlal cosi ve svém jazyce.

„Zdraví nás,“ překládal Tycho. „Tak nějak. Také se důrazně ptá, co chceme.“

„Řekni mu, že jsme zaslechli něco o zkáze Caamasu,“ řekl Wedge. „A že chceme slyšet víc.“

„Bude chtít prachy,“ varoval Janson.

„Ano,“ řekl Tycho. „Nabídnu mu padesát.“

Morish se pohnul. „Tři stovky,“ řekl čistým basikem téměř bez přízvuku. „Tenhle příběh má cenu tři stovky.“

„Ale ale,“ řekl Wedge suše. „Ti se nám vybarvili. Hned jsem si myslel, že rozumějí basiku líp, než dávají najevo. Dám ti stovku.“

„Tři stovky,“ trval starý poustevník na svém. „Jinak žádný příběh.“

„Sto padesát,“ nabídl Wedge. „Novorepubliková měna. Víc s sebou nemám.“

„Tři stovky. Ne míň.“

„Já to zatáhnu,“ promluvil Lando, který se rozhlížel po jeskyni. Na tomhle místu bylo cosi divného. Něco, co vyvolávalo jisté velmi nepříjemné vzpomínky…

„Tak dobře,“ vzdychl Wedge. „Tak tedy tři stovky. Ale ať to stojí za to.“

„Stojí,“ ujistil ho starý poustevník. „Když se temná bojová flotila shromáždila nad Caamasem -“

A najednou to Landovi došlo. Protáhl se kolem ohřívače, uchopil kraj závěsu -

„Ka´alee!“ zavřeštěl Morish. Odhodil svůj hudební nástroj stranou a vrhl se po pracovním světlometu. Jeho ruka pod něj zajela -

„Ani hnout!“ vyštěkl Wedge. Všichni tři piloti eskadry Rogue zaklekli do bojového podřepu, blastery namířené na Morishe. „Vytáhni tu ruku,“ přikázal Wedge. „Prázdnou.“

Starý poustevník na ně zlobně hleděl, ale ruku vytáhl. Janson přistoupil ke světlometu, dřepl si a vyndal zpod něj malý, ale nebezpečně vypadající blaster. „Dobrá,“ řekl Wedge, když se Janson vrátil k Tychovu boku. „Teď tam koukej sedět a sekat dobrotu. A měj ruce tak, abychom na ně viděli.“ Vrazil blaster do pouzdra, prošel kolem svých kolegů a přidal se k Landovi. „Co jsi našel?“

„Zdroj té jeho vševědoucnosti,“ řekl Lando pochmurně a poodhrnul závěs. „Jen se podívej.“

Wedge tiše hvízdl. I Lando, který víceméně věděl, co má čekat, musel přiznat, že to na něj udělalo dojem. Do široké štěrbiny mezi podlahou a stropem byla nacpaná plně funkční imperiální komunikační stanice včetně šifrovacích modulů, vstupních zdířek pro řadu různých droidů a senzorů, modulu monitorujícího planetu i okolní prostor a soběstačného energetického generátoru Generations III. „Ale ale,“ poznamenal Wedge. „Skvělý objev, Lando. Jak jsi na to přišel?“

„To ten zápach,“ prozradil mu Lando. Nedobrovolně se zachvěl. „Zaprášená elektronika je cítit jako nic jiného ve vesmíru. Přesně takhle páchla i komora se spaartiskými klonovacími válci v Mount Tantissu.“

„Museli to tady zařídit těsně předtím, než jsme si od nich vzali Morishim zpátky,“ nadhodil Janson. „Museli tím špehovat naši základnu.“

„Taky se jim to hodilo pro tvorbu propagandy a rozbrojů mezi místními,“ řekl Wedge a odhrnul závěs úplně. „Přímé napojení na imperiální i coruscantské zpravodajství.“

„Bylo by zajímavé nechat někoho projít nedávné záznamy,“ řekl Lando, „a zjistit, jestli v něčem neměli prsty.“

„Ano,“ souhlasil Wedge. „Museli to tu opustit nakvap, když tu po sobě nechali tolik vybavení…“

Zarazil se a zamračeně hleděl na vesmírný monitorovací displej. „Tycho, jdi do X-wingu a zavolej základně. Vypadá to, že sem letí corellianská korveta. Vysílá imperiální ID -“

Strnul. „Změna,“ vyštěkl. Pustil závěs a prohnal se kolem starého poustevníka. „Do stíhaček – honem!“

Ostatní vyrazili za ním. Skupinka zmizela za zatáčkou tunelu. „Co se děje?“ naléhal úzkostlivě starý poustevník. „Vy – člověče – co se děje?“

Landovi stačil jediný pohled na displej. „Imperiální hvězdný destruktor,“ řekl. „Těsně za korvetou. Letí sem.“

*

„Lando?“ Wedgův hlas se ozval z konzoly v Lady Luck. „Slyšíš mě?“ „Čistě a zřetelně,“ řekl Lando, který provedl ještě jednu poslední úpravu nastavení reproduktoru.

„Drž se blízko,“ upozornil ho Wedge. „Tohle míchání frekvencí proti jejich rušení nezabere, když se dostaneme moc daleko od sebe.“

„Jasně.“ Lando mrkl na zmatené údaje svého komunikačního systému. Byl ještě zánovní s několika exotickými přídavky navrch, ale běžně nebyl určen k tomu, aby se vypořádal s novorepublikovými vojenskými frekvencemi a šifrováním. Ale zatím to vypadalo, že provizorní zařízení, které sdrátoval za letu, drží. „Jak jsme na tom?“

„Zkontaktoval jsem základnu, zatímco ses připravoval,“ řekl Wedge „Zbytek eskadiy Rogue je na cestě s každou stíhačkou, kterou mohla základna poslat.“

Hrstka X-wingů a A-wingů proti imperiálnímu hvězdnému destruktoru. Příšerné. „A co Peregrine a ta útočná fregata, se kterou přiletěl admirál Vriss?“

„Peregrine je na cestě, ale bude muset obletět půlku planety,“ odpověděl Wedge. Do jeho chladného profesionálního hlasu pronikla stopa pohrdání. „Ta útočná fregata je z toho bohužel mimo úplně. Očividně nechali systémy klesnout pod pohotovostní úroveň.“ „Lemplové,“ zasupěl Lando. „Kdo jí velí?“

„Výbor Bagmimů,“ řekl mu Wedge. „Posádka se skládá zejména z Bagmimů, lidí a Povanarianů.“

„Bagmimové jsou celkem dobří bojovníci, když je někdo driluje.“ „Tak by je měli drilovat ještě víc,“ řekl Wedge. „Teď jen zbytečně vydejchávají vzduch.“

„Nemá cenu se o to starat,“ řekl Lando. Dal si pozor, aby Wedgovi nepřipomněl, že to on předtím říkal něco o tom, jak se poměry uvolnily. Jaký je plán?“

„Pokusíme se je zdržet,“ řekl Wedge. „Peregrine je na cestě a generál si zažádal o dva hvězdné křižníky z Haverlingu. Než se sem dostanou, jsme na to sami.“

Tři X-wingy a jachta se přehouply přes obzor Morishimu. Byly tam: hrozivý trojúhelník imperiálního hvězdného destruktoru a korveta, která před ním letěla k planetě. A vtom se Lando zamračil. „Wedgi?“

„Vidím to,“ zamumlal Wedge. „Rogue Sedm, proveď rychlou analýzu.“ „Není pochyb, veliteli Rogue,“ řekl vzápětí Tychův hlas. „Ta střelba není náhodná – hvězdný destruktor tu korvetu zaměřuje. Korveta letí na plný výkon, zadní deflektory na maximum. Destruktor ji pronásleduje!“

„A taky ruší její vysílání,“ dodal Janson. „Projekce kurzu ukazuje, že korveta míří rovnou k energetickému štítu základny. Vypadá to, že tu máme krádež a zběhnutí.“

„Možná,“ řekl Wedge opatrně. „Taky by to mohl být trik, jak dostat neprověřenou loď pod náš energetický štít.“

„Takže co uděláme?“ zeptal se Janson.

„Zasáhneme,“ řekl Wedge. „Rogue Dva, Rogue Pět: leťte kolem pravoboku korvety a zkuste přilákat pozornost destruktoru. Já poletím druhou stranou. Pozor na tažné paprsky – mohli by se pokusit korvetu k sobě přitáhnout.“

„Rozumím, veliteli Rogue.“

Oba X-wingy se ladně oddělily od Wedge a Landa. „A co já?“ zeptal se

Lando.

„Radši zůstaň tady vzadu,“ řekl mu Wedge. Sám taky zrychlil. „Tvoje jachta není dobrá pro tenhle druh manévrování. A možná tě budeme potřebovat jako prostředníka mezi námi a našimi posilami.“

Ještě to ani nedořekl, když od korvety přišel ohnivý záblesk následovaný mrakem trosek. „Zasáhli jejich vrchní senzory,“ nahlásil Janson. „Oheň na palubě – nejspíš budou muset vypnout hlavní reaktor.“

Což znamenalo žádný pohon, žádné štíty a žádnou naději na útěk. Lando tlumeně zaklel a zapnul svůj sekundární komunikační systém, aby mohl brouzdat napříč kanály. Statická elektřina na něj zasyčela na každé frekvenci, kterou Imperiálové rušili.

„Aktivovali tažný paprsek,“ řekl Tycho napjatě. „Snaží se ji zachytit… mají ji.“

„Blíží se posily,“ ozval se Janson. „Zbytek eskadry Rogue plus tři letky A-wingů a dvě letky X-wingů. ETA asi čtyři minuty.“

Wedgův povzdech byl tichou ozvěnou sykotu rušení. „Pozdě, moc pozdě,“ řekl váhavě. „Zrušte akci. Už pro ni nic nemůžeme udělat.“

Lando vyhlédl ven na korvetu. Frustrovaně praštil pěstí do své ovládací desky. Ochromená a bezmocná korveta bude zajata nebo zničena, aniž by se dozvěděli, kdo byl na palubě a proč sem přiletěl. Ledaže…

„Wedgi?“ zavolal. „Mám nápad. Zaplňte všechny vysílací frekvence, jaké můžete – plný výkon, maximální šifrování. Možná se nám podaří jejich rušením proniknout aspoň natolik, abychom zachytili něco z té korvety.“ „Za pokus to stojí,“ řekl Wedge. „Pojďme na to, Roguové.“ Lando se s židlí otočil ke komunikačnímu pultu. Zapnul jeden z těch exotických doplňků, které ho stály tolik peněz. Asi to nevyjde. Vlastně to nevyjde skoro určitě a ten pokus by mohl Imperiály rozlítit natolik, aby ho smetli z oblohy. Ale aspoň něco dělal. Zíral na údaje komunikační stanice, zadržel dech…

A pak, k jeho ohromení, se ve statické elektřině cosi ozvalo. „Vydržte,“ zakřičel na Wedge a na ostatní a bláznivě třásl s pultem. Zvuky se zesilovaly, slábly, mizely, znovu sílily…

A náhle odumřely docela. Lando vzhlédl právě včas, aby spatřil závěrečný náznak klamného pohybu, jak hvězdný destruktor zmizel v hyperprostoru. „Tak to by bylo,“ řekl Tycho.

„Nedíval jsem se,“ řekl Lando. „Vzali s sebou tu korvetu?“

„Vtáhli ji do hangáru a vypadli,“ řekl mu Wedge. „Máš něco?“

„Nevím.“ Lando spustil přehrávání. „Pustím to.“

Z reproduktoru vybuchla statická elektřina, a pak se ozvalo několik slabých slov, téměř pohřbených v sykotu. „– je pluko……….. zh

Ver…….štní posel adm…………ona. Byl……….án, abych………..aktoval gen……el Iblis………..dnán……..ové smlo……Impériem a Novou repub……………………..útoč…..zrádci Imp………..neočekávám …..ežiji. Pokud bude Nová re………………..ávat, adm …… Pel…………….sic če……….těného důlního……itiin………kuji: tady je……..nik Me……..Vermel…“

Záznam skončil. „Moc toho není,“ řekl Wedge.

„Není,“ přiznal Lando. „Co teď?“

„Asi bude nejlepší, abys to zavezl dolů Bel Iblisovi,“ řekl Wedge. „My tady raději ještě zůstaneme.“

„Pro případ, že tohle byla jenom předehra?“ nadhodil Lando.

„Jeden nikdy neví.“

Lando zíral do míst, kde korveta prohrála svůj beznadějný zápas, a nepříjemný mráz mu přejel po zádech. Celá tahle záležitost se podezřele podobala závodu, který nad Tatooinem před dvěma desetiletími prohrála konzulární loď princezny Leiy s hvězdným destruktorem Darth Vadera. Stal se zlomovým bodem odboje proti tyranii Impéria, ačkoli to tehdy ještě nikdo nemohl tušit.

A teď, nad Morishimem, se stejná scéna odehrála znovu. Mohly se za ní skrývat podobně dalekosáhlé důsledky? „Wedgi?“

„Ano?“

„Neunikly čistě náhodou -“ Lando zaváhal, bál se, že to bude znít hloupě – „z té korvety nějaké záchranné moduly?“

„To bylo první, na co jsem myslel,“ řekl Wedge unaveně. „Neunikly.“

„Ani jsem to nečekal,“ odtušil Lando a setřásl ze sebe vzpomínky na minulost. Historie se přece jen nikdy neopakovala do písmene. Nejspíš to bylo tak, jak říkal Janson: pouhá krádež a pokus o zběhnutí.

A nejspíš se to nikdo z nich už nikdy přesně nedozví.

*

Ta planeta se oficiálně nazývala Muunilinst; neoficiálně ji mnozí znali jako Mnohozisk. A pokud byl Bastion politickým centrem Impéria, pak byl Muunilinst jeho finančním jádrem.

Důvodů pro to bylo mnoho a sahaly až do dávných časů Staré republiky. Fakt, že si Muunilinst svou roli dokázal udržet i v těchto temných dnech, spočíval jak v síle zvyku a tradice, tak zejména ve dvou obranných platformách Golan III, které líně obíhaly vysoko nad planetou.

Pellaeon stojící u okna v konferenční místnosti vzhlédl, když jedna z platforem na okamžik zastínila místní slunce. Vzpomínal si, že když se imperiální centrum stěhovalo na Bastion, moff Disra se snažil přesunout tam i obě tyhle Golanky. Hádal se, že imperiální vládní sídlo potřebuje ochranu víc než nějací zazobaní bankéři. Byl to jeden z mála okamžiků, kdy se Disra přepočítal, a jedna z jeho nejtrapnějších politických porážek.

Za Pellaeonem někdo diskrétně zakašlal. „Ano?“ zeptal se Pellaeon a otočil se zpátky ke stolu.

Všech šest vyšších důstojníků shromážděných u stolu na něj pohlíželo. „Předpokládám, admirále,“ řekl tiše vrchní generál Sutt Ramic, „že tohle není pouze nějaká zkouška. Vy a moffové už jste tento postup schválili, nebo ne?“

Pellaeon chvíli studoval jeho obličej. Generál Ramic, velitel jedné z těch Golanek, byl významný muž muunilinstské obrany, jak díky zkušenostem a úctě, tak co do hodnosti. Pokud se rozhodne oponovat návrhu mírové smlouvy, pak se k němu ostatní pravděpodobně přidají.

Nejspíš však svá slova nemyslel jako výzvu, ale jako pouhou otázku. „Moffové jej schválili, ano,“ řekl Pellaeon. „Jestli vám to pomůže, nebyli jím potěšeni o nic víc, než my ostatní.“

„Myslel jsem, že to vy jste vymyslel ten návrh,“ poznamenal generál Jaron Kyte, oči a hlas plné podezření. „Jak tedy můžete říkat, že jste proti němu?“

„Neřekl jsem, že jsem proti němu,“ opravil ho Pellaeon, „jen jsem řekl, že se mi moc nelíbí. Ale podle mého profesionálního úsudku už nám žádná jiná možnost nezbývá.“

„Nabyl jsem dojmu, že máme k dispozici nové revoluční vybavení a technologie,“ řekl Ramic.

Jedno ze světélek na Pellaeonově komunikačním panelu zablikalo. Vynikající načasování. „Některé z těch technologií se neukázaly být natolik užitečné, jak jejich konstruktéři doufali,“ řekl Pellaeon a přistoupil ke svému křeslu, aby se naklonil a stiskl potvrzující tlačítko. „A co se týče vybavení, některá z nich jsou pravděpodobně pošpiněna zradou.“ Dvěře konferenční místnosti naproti Pellaeonovi se rozevřely -

A vstoupil štíhlý muž s tradičním přehozem a přívěskem muunilinstského bankéře.

Jeho reakce na místnost plnou důstojníků mohla být zajímavá, ale Pellaeon se nedíval. Zkoumal důstojníky samotné. Jejich výrazy překvapení či znechucení nad jeho nepřímým obviněním byly pozměněny tímto nenadálým vyrušením. Obrátili se, většina z nich zlostně, aby zjistili, kdo se opovažuje rušit jednání o záležitostech Flotily. Generál Kyte nalevo od Pellaeona sebou škubl.

Nebyla to nijak velká reakce, spíše jen trhnutí hlavou a náznak údivu ve tváři, než se opět ovládl. Ale vzhledem ke lhostejné zvědavosti ostatních se vyjímala jako naváděcí světlo v přistávacím doku.

„Ach, lorde Graemone,“ řekl Pellaeon, když se konečně podíval na bankéře. „Děkuji vám, že jste přišel. Počkáte-li na mě ve vedlejší místnosti, hned se vám budu věnovat.“

„Jak si přejete, admirále Pellaeone,“ řekl Graemon. Pellaeon si všiml, že než přistoupil ke dveřím vedlejší místnosti, jeho oči na okamžik zalétly ke Kytovi.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Ramic.

Ten člověk byl skutečně bystrý. Evidentně poznal, že bankéřův příchod nebyla žádná náhoda. „Mluvil jsem o zradě,“ řekl Pellaeon. Mávl rukou k vedlejší místnosti. „Lord Graemon je jednou z nitek v její pavučině.“

Vlna překvapení proběhla kolem stolu, ale Ramic samotný se ani nepohnul. „Můžete to dokázat?“ žádal.

„Víceméně ano,“ řekl Pellaeon. „Je jedním z finančníků, kteří pumpovali imperiální prostředky do konsorcia produkujícího Preybirdy. Ty nyní na palubách našich lodí nahrazují tradiční stíhačky typů TIE.“

„Co je na tom za zradu?“ zasupěl kdosi. „Zdá se mi, že Impériu se jeho peníze v těch Preybirdech vrátí.“

„Zrada spočívá ve faktu, že ten obchod nebyl proveden řádným a oficiálním způsobem,“ řekl Pellaeon. „A ve faktu, že jistí vysocí imperiální úředníci odsávají z těchto prostředků významná procenta ve svůj prospěch.“

Záměrně přenesl svůj zrak na Kyta. „A ve faktu, že ten obchod zahrnuje poskytování imperiálního vybavení a personálu různým pirátským gangům.“

Kyte opětoval jeho pohled bez mrknutí oka, ale jeho obličej nepatrně zbledl. Pellaeon všechno věděl a Kyte si nyní byl vědom, že ví.

„Vy myslíte, že smlouva s Novou republikou by nám pomohla učinit tomu přítrž?“ zeptal se Ramic.

„Spolupráce a volná komunikace by nám umožnila vysledovat ostatní komplice mnohem rychleji,“ řekl Pellaeon. „A tito komplicové by už nemohli předstírat, že se pouze snaží pomáhat Impériu svým vlastním, řekněme tvořivým způsobem.“

„Takže si myslíte, že v tom je zapojen i někdo z Flotily?“ zeptal se další z důstojníků.

„Nemyslím si to,“ prohlásil Pellaeon. „Vím to.“

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Pellaeon vyčkával. Když bylo ticho takřka hmatatelné, ukázal na datapady. které před nimi ležely. „Ale to není předmětem dnešního jednání. Hovoříme zde o navrhované mírové smlouvě a o tom, jestli ji podpoříte. Navrhuji v jednání pokračovat za hodinu, abyste mohli zvážit všechny důsledky a možnosti. Proberte to mezi sebou, jestli chcete; pokud se potřebujete na něco zeptat jen mě, budu tady.“

Postupně pohlédl všem do očí. „Až ta hodina uplyne, očekávám vaše odpovědi. Nějaké otázky? Dobrá. Můžete jít.“

Obrátil se znovu k oknu, zády ke stolu. Důstojníci posbírali datapady s datakartami a tiše opustili místnost. Dveře se zavřely a Pellaeon se opatrně nadechl. „Vaše připomínky?“ zeptal se, když se otočil zpátky do místnosti.

Ramic se nevzdálil ze svého místa. „Nemohu s tím souhlasit,“ řekl vrchní generál na rovinu. „Nová republika spěje k sebezničení – vy to víte stejně jako já. Jediná otázka je, jak velká to bude exploze a jestli ji dokáže spustit ta caamaská záležitost, o níž sem tam slýcháme, nebo něco jiného. Nemáme zapotřebí takhle ztrácet tvář před ne-lidmi a jejich poskoky.“ „Chápu vaše stanovisko,“ řekl Pellaeon. „Je to vaše poslední slovo?“ Ramicovy úzké rty se krátce pevně sevřely. „Nepodporuji tu vaši smlouvu, admirále,“ řekl a povstal. „Ale jsem imperiální důstojník a budu poslouchat své nadřízené. Vy a moffové jste ji odsouhlasili, a pokud bude dán povel k zastavení nepřátelství, pak ho uposlechnu.“

Část tíhy z Pellaeonových ramen spadla. „Děkuji vám, generále,“ řekl tiše.

„Poděkujte mé rodině a její dlouholeté hrdé službě,“ opáčil Ramic. „To ona ve mně vypěstovala smysl pro povinnost a věrnost.“ Pohled mu sklouzl na stůl a začal shrnovat své datakarty. „Myslíte, že Nová republika přijme vaši nabídku ke schůzce?“

„To brzy zjistíme,“ odtušil Pellaeon. „Plukovník Vermel by měl právě touto dobou dosáhnout Morishimu.“

„Ano,“ zamumlal Ramic. Vykročil ke dveřím, zaváhal a otočil se nazpět. „Jste si jistý, že jsou tady v něčem zapojeni piráti?“

„O tom není nejmenších pochyb,“ ujistil ho Pellaeon. „Podle obrázku, jaký jsem si poskládal dohromady, jsou najímáni, aby útočili na určité nákladní lodi Nové republiky. Piráti dostanou kořist; Impérium získá zmatek v Nové republice a stínoví partneři, kteří vědí, jaké dodávky zboží budou napadeny, vydělají peníze na obchodních a komoditních transakcích.“

Ramic pokrčil rameny. „Až na ten poslední faktor to vypadá jako celkem rozumné využívání nájemných pirátů.“

„Snad,“ připustil Pellaeon. „Problém je v tom, že konečná rozhodnutí, jaké dodávky budou napadeny, pocházejí od stínových partnerů, a ne od vrchního velení nebo od impenální rozvědky. A také se objevují sílící ná-znaky, že spící cely zřízené velkoadmirálem Thrawnem jsou zneužívány, aby poskytovaly gangům posádky.“

„Pokud ty údajné spící cely vůbec existují,“ zaduněl Ramic. „Já osobně jsem o tom nikdy nebyl přesvědčen.“

„Pokud ti vojáci nepocházejí ze spících cel, pak je spiklenci získávají odjinud,“ řekl Pellaeon. „Jediná jiná možnost je, že berou vojáky z našich aktivních jednotek.“

Ramicův obličej ztvrdl. „Pokud dělají tohle, osobně vám pomohu potřít pachatele. V současnosti nemáme vojáků ani posádek nazbyt.“ Jeho oči se lehce zúžily. „A koho z nás podezíráte, že v tom jede s lordem Graemonem?“

„Generál Kyte byl jediný, kdo zareagoval na jeho vstup,“ řekl Pellaeon. „A jako takový je mým hlavním podezřelým. S trochou štěstí zpanikaří a dovede můj výzvědný tým k některým dalším komplicům.“

„Kyte nezpanikaří,“ namítl Ramic. „Ale mohlo by ho napadnout, že by bylo moudré své přátele varovat.“

„To by mi rovněž vyhovovalo,“ řekl Pellaeon. „Nyní mě prosím omluvte. Potřebuji si promluvit s lordem Graemonem.“

„Další vlákno v pavučině?“

Pellaeon se chmurně pousmál. „Něco takového. Uvidíme se za hodinu.“

„Dobrá, pane.“ Ramic mu chvíli hleděl do očí. „Ale radím vám, buďte opatrný. Každá pavučina má ve svém středu něco ošklivého… a ať je uprostřed téhle sítě kdokoli, mohl by se rozhodnout, že s rozpracovanou mírovou smlouvou už Impérium nejvyššího velitele nepotřebuje. Zvlášť ne takového, který mu z pavučiny bere kořist.“

Pellaeon se podíval k místnosti, v níž čekal lord Graemon. „Ano,“ řekl

tiše. „Už mě to taky napadlo.“

*

Tajné dveře se rozevřely a Disra vzhlédl k Tiercovi, který vstoupil do místnosti. „No?“ tázal se. „Spojil jste se s Dorjou?“

„Ano, konečně.“ přikývl Tierce. „Hlásí, že mise byla víceméně úspěšná.“

„,Víceméně’?“

Tierce pokrčil rameny. „Dorja hlásí, že zahájil rušení napříč celým spektrem v okamžiku, kdy vystoupil z hyperprostoru, ale že část vysílání plukovníka Vermela mohla proniknout, než stačili vzít jeho korvetu na palubu.“

„Ten nešika!“ procedil Disra mezi zuby.

„Jentýž názor mu už sdělil náš velkoadmirál,“ pokračoval Tierce. „Když opustil hyperprostor, nad Morishimem zřejmě byly nějaké X-wingy a neidentifikovaná jachta, které se vyskytly v příletovém vektoru korvety.“

Disra si odfrkl. „Podle mých zkušeností se X-wingy prostě ,nevyskytují’ na náhodných místech ve vesmíru.“

„Souhlasím,“ řekl Tierce. „Domnívám se, že lodě nějak zpozorovali a letěli se na ně podívat. Možná použili starou imperiální špehovací centrálu, kterou jsme zanechali na povrchu. Ačkoli netuším, jak ji mohli objevit.“

„Měl Dorja nějakou představu, kolik toho mohlo z Vermelovy zprávy uniknout?“

„Maximálně několik slov,“ ujistil ho Tierce. „A navíc jen za předpokladu, že jedna nebo několik lodí, které se nacházely nablízku, měla správné vybavení, což je nepravděpodobné.“

Disrovi se ulevilo. „Ano,“ přiznal. „A pokud by ho měli, několik slov nebude nikoho zajímat. Aspoň ne nikoho, s kým je třeba počítat.“

„Zvlášť když zvážíme, že budou mít plné ruce práce s mnoha dalšími krizemi,“ souhlasil Tierce.

„Správně,“ řekl Disra. „Co jste Dorjovi přikázal, aby udělal s lodí a posádkou?“

„Momentálně je na cestě zpátky sem. Za letu provede předběžný výslech. Předpokládám, že většina členů posádky nemá představu, jaké bylo Vermelovo poslání. Můžeme je vzít zpátky do služby s kusými informacemi v tom smyslu, že Vermel plánoval nějakou zradu. A co se týká Vermela samotného -“ pokrčil rameny. „Nejlepší bude zavřít ho na nějakém odlehlém místě. Možná nám ještě k něčemu bude.“

„To zní rozumně,“ přisvědčil Disra. „Přišlo něco od Trazzena a těch ostatních?“

„Obdrželi jsme jejich poslední plánované hlášení,“ řekl Tierce. „Nyní budou mimo kontakt, dokud to nezačne.“

„Hm,“ zabručel Disra. Zdálo se, že všechno jde podle plánu. Ale přesto ho celá tahle záležitost s Vermelem a možným únikem jeho zprávy nepřestávala trápit. Určitě z ní nikdo nemohl nic zachytit, a pokud by se mu to přece podařilo, určitě by ji pustil z hlavy jako neúspěšný pokus o pašování, krádež nebo zběhnutí. „Zdá se mi, majore,“ řekl pomalu, „že bychom možná měli trochu uspíšit náš časový plán. Pro všechny případy.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Předpokládám, že by to snad bylo možné, řekl Tierce. „Ale nemyslím si, že je to nutné. Ten incident nad Morishimem nebude nikoho zajímat.“ Digra se na něj přísně podíval. „Jste si tím jistý?“

Tierce se slabě pousmál. „Za to vám ručím.“

*

Nahrávka dojela potřetí ke konci a generál Garm Bel Iblis ji konečně vypnul. „Čista jako zatažená obloha,“ prohodil směrem k Landovi „Ale přesto bych se býval vsadil, že byste skrz to rušení nic nedostal. Opravdu dobrá práce.“

„Škoda, že jsme toho nezískali víc,“ řekl Lando. „Janson si myslí, že šlo nejspíš o nepovedený pokus o krádež a zběhnutí.“

„Ano, skutečně to tak vypadá.“ Bel Iblis si zamyšleně hladil knír. „Ale něco mi říká, že to tak nebylo.“

Lando se mu podíval do očí. „Tak jak to bylo?“

„Ještě nevím,“ odtušil Bel Iblis. „Ale zvažte fakta: impérium zdaleka nemá tolik hvězdných destruktorů, aby jimi mohlo takhle plýtvat. Navíc chtěli uprchlíka živého a snažili se zabránit tomu, aby něco prozradil.“

„A on věděl, že jste byl tady,“ podotkl Lando. „Jako by tam byla slyšet slova ,generál Bel Iblis’.“

„Ano,“ souhlasil Bel Iblis. „Ačkoli místo, kde se nalézám, už rozhodně nebývá žádným velkým tajemstvím. Už nejsme zdaleka takoví tajnůstkáři, jakými jsme byli ještě před pěti lety.“

I s židlí se otočil ke svému počítači a začal ťukat do kláves. „Zdá se mi, že je tam slyšet i slovo ,Vermel’. Pokud mě paměť neklame, tak se jmenuje jeden imperiální důstojník ze sboru admirála Pellaeona.“

Lando vyhlédl průzorem na křivku planety pod nimi a na vzdálené světelné stopy X-wingů, pořád ještě brázdících nebe. „Myslím, že to by nasvědčovalo teorii o zběhnutí,“ prohodil. „Nechtěli by rovnou zabít někoho tak důležitého a rozhodně by nechtěli, abychom o tom věděli.“

„Snad.“ Bel Iblis zamžoural na displej. „Ano, tady je. Plukovník Meizh Vermel.“

Lando rozpřáhl ruce. „A je to jasné.“

Bel Iblis se znovu dotkl svého kníru. „Ne,“ řekl pomalu. „Mé instinkty říkají ne. Proč použít ke zběhnutí corellianskou korvetu? Proč ne něco rychlejšího nebo lépe vyzbrojeného? Nebo něco s menší posádkou, pokud tedy všech sto jejích členů nechtělo zběhnout najednou?“

„To netuším.“

„Ani já ne.“ Bel Iblis vysunul datakartu s Landovou nahrávkou. „Ale myslím, že udělám několik kopií a pokusím se to zjistit.“

Lando pozvedl obočí. „Ve vašem volném čase, kterého máte požehnaně?“

Generál pokrčil rameny. „Stejně jsem potřeboval koníčka.“

8. kapitola

Velká sněmovní hala Senátu Nové republiky byla dokončena teprve před třemi měsíci. Její výstavba se ukázala být nutností poté, co Kuellerův bombový útok nenapravitelně poničil strukturu staré senátní haly. Ačkoli ještě zbývalo dokončit výzdobu a některé další detaily, celkový efekt byl už teď tak působivý, jak návrháři slibovali. Stará úprava – kdy byly lóže delegátů uspořádány v soustředných polokruzích, před nimiž se tyčilo vyvýšené místo předsedajících – nahradila soustava proměnlivě velkých a různě tvarovaných bloků míst, které byly vzájemně propojeny krátkými schodišti nebo rampami. Ty byly zdánlivě uspořádány náhodně, ale přesto si udržovaly jednotný styl a eleganci. Skupiny sedadel oddělovaly skleněné panely, ozdobné mříže či pouze nízká zábradlí a pár metrů prostoru, to podle rozmaru návrhářů. Každý blok sedadel měl ničím nerušený výhled na ústřední lóži, stejně jako displej, který mohl zabírat buď ji, nebo jiný libovolný blok sedadel v hale.

V mnoha ohledech tohle místo Leie připomínalo velkolepé divadlo Corioline Marlee na Alderaanu. Bylo to vyhlášené sídlo umění, které si v mysli vždy spojovala se zdvořilostí, kulturou a civilizovaností. Tajně doufala, že obdobný plán velké haly pomůže ve shromážděných senátorech probudit stejné hodnoty.

Bohužel se zdálo, že dnes tomu tak rozhodně nebude.

„Dovolte mi, abych se ujistil, že vám správně rozumím, prezidente Gavrisome,“ zaburácel drsný opquiský hlas ze zvukového systému haly. „Tvrdíte nám, že Bothani byli klíčem ke zkáze Caamasu a ke genocidě spáchané na caamaském lidu. Ale přesto nám zároveň říkáte, že nebudete hledat spravedlnost v odpověď na ten hnusný čin?“

„Něco takového jsem vůbec neřekl, senátore,“ odpověděl prezident Ponc Gavrisom mírně. Pohnul svým ocasem a pak jej vrátil zpátky mezi své zadní nohy. „Dovolte, abych vám to zopakoval: malá skupinka – malá skupinka – dosud neidentifikovaných Bothanů byla zodpovědná za tu tragédii. Pokud, nebo až se dozvíme jejich jména, každopádně dáme v plném měřítku průchod spravedlnosti, kterou všichni hledáme. Ale do té doby to prostí nejde.“

„Proč ne?“ dožadovala se senátorka s vlnitou modrozelenou srstí a dlouhým štíhlým obličejem. Forshulka, uvědomila si Leia. Reprezentuje osmdesát sedm obydlených světů sektoru Yminis na Vnějším okraji. „Radní Fey’lya nepopírá, že za to mohli Bothani. To stačí. Potrestáme je všechny za tuto ohavnou skvrnu na galaktické civilizaci.“

Leia pohlédla přes pódium na Borska Fey´lyu, usazeného naproti v ohbí řady vyšších kancléřů. Bothan měl výraz i srst pevně pod kontrolou, ale její jediské smysly bystře zachytily pod jeho tváří úzkost. Věděla, že před tímto jednáním si na Bothawui dlouze promluvil s hlavami Sdružených klanů. Z tvrdosti jeho výrazu seznávala, že to nebyl příjemný rozhovor.

„Chápu vaše pocity, senátorko,“ řekl Gavrisom. „Ale musím poukázat na skutečnost, že právní předpisy Nové republiky nejsou totožné s tradičními zásadami forshulského soudnictví.“ Rozvinul svá křídla ze svých zad a natáhl je před sebe. Chápavé špičky křídel ťukly do kláves na pultu a část novorepublikového trestního zákona se objevila na displeji nad jeho hlavou. „Tyto předpisy nám nedovolují potrestat celý bothanský lid za zločiny několika jedinců.“

„A jak to, že neznáme jména těchto takzvaných několika jedinců?“ vykřikl ishorský senátor. „Vidím, že radní Fey’lya sedí po vaší pravici. Co na to řekne?“

Gavrisom otočil hlavu, aby se podíval přes své pobočníky na Fey’lyu. „Radní Fey’lyo, přejete si odpovědět?“

Bothan očividně zaťal zuby a povstal. „Chápu hněv, který v mnoha z vás vzbudilo tohle odhalení,“ řekl. „Ujišťuji vás, že my, vůdcové bothanských klanů, pociťujeme stejný hněv a stejnou touhu, aby byli pachatelé tohoto strašného zločinu postaveni před soud. A můžete si být jisti, že kdybychom věděli, kdo tito pachatelé jsou, už bychom se s nimi dávno vypořádali. Problém je v tom, že to nevíme.“

Ozvalo se krátké, bublavé zaječení. Leia reflexivně vyskočila a pak si vzpomněla, že tenhle krev mrazící ryk je aryouský ekvivalent skeptického zafrkání. „Čekáte, že uvěříme -“

„Prezidente Gavrisome, ještě jednou vás žádám, abyste přikázal senátorovi ze sektoru Moddell, aby nevydával tento zvuk!“ přerušila ho jiná senátorka vztekle. „Kvůli tomu jeho ječeni už jsem na tomto zasedání rozsedla dvě vajíčka, a pokud nebudu schopná vysedět mé potomky včas, ztratím jak svůj status, tak jakoukoli možnost znovuzvolení radou mého sektoru!“

„To by byla úleva!“ poznamenal někdo další, než stihl Gavrisom odpovědět. „Některé z nás už nebaví poslouchat, jak těmi svými pitomými vajíčky omlouváte všechno, co se vám nelíbí -“

Špička Gavrisomova křídla se dotkla klávesy. Zvukový systém se vypnul a hlas se vytratil. Ještě minutu se ozývaly zlostné hlasy. Rezonovaly v různých částech haly a pak konečně váhavě umlkly, když si jejich vlastníci uvědomili, že žádný z jejich verbálních útoků nedospěl k zamýšleným příjemcům. Gavrisom vyčkal několik dalších sekund, než zvukový systém znovu zapojil. „Úvod novorepublikové ústavy,“ řekl tiše, „zavazuje všechny členské světy, aby se k sobě navzájem chovaly přijatelným a civilizovaným způsobem. Měl by snad pro členy tohoto Senátu platit nižší standard?“

„Mluvíte o civilizaci, prezidente Gavrisome,“ řekl vysoký Bagmim temně. „Jak se můžeme v Nové republice cítit civilizovaně, když neukážeme, že zavrhujeme odporný zločin spáchaný na Caamasu?“

Leia si odkašlala. „Dovolím si připomenout Senátu,“ řekla, „že ať sehrála jakákoli skupina Bothanů jakoukoli roli, není žádný důkaz, že se kdokoli z nich zúčastnil vlastního zničení Caamasu. Zdá se mi, že to zničení by mělo být ohniskem našeho hněvu a spravedlnosti.“

„Takže vy se snažíte Bothany bránit?“ ptal se senátor, kterého nerozpoznávala.

„A kromě toho, skuteční pachatelé byli nepochybně agenti senátora Palpatina,“ dodal někdo další z opačného konce haly. „Všichni takoví agenti byli jistě zabiti během naší neúnosně dlouhé války s Impériem.“

„Jste si tím jistý?“ zazněl další hlas. „Neustále zjišťujeme další a další dopady piklí císaře Palpatina proti národům galaxie. Kdo může tvrdit, že se jeho agenti volně nepohybují mezi námi ještě teď?“

„Chcete z toho nařknout někoho z nás?“

„Že jste se ozval zrovna vy,“ odsekl ten druhý. „Pořád se objevují zvěsti, že v našich řadách jsou imperiální agenti -“

Gavrisom znovu vypnul zvuk, a debata se znovu proměnila ve vzdálené hlasy, které na sebe zcela zbytečně pokřikovaly. Leia poslouchala, jak se hádky tiší, a už po tisící děkovala Síle, že alespoň prozatím nemusí být v čele tohohle blázince.

Hlasy se vytratily do napjatého ticha. Gavrisom opět zmáčkl klávesu. „Jsem si jistý, že senátor ze sektoru Chorlian mluvil pouze obrazně,“ řekl svým obvyklým neochvějným hlasem. „V každém případě tato debata ztratila svůj smysl, a proto bude odložena. Pokud se podaří zrekonstruovat dokument, který přinesla radní Organa Solo, do takové míry, že budeme moct zjistit jména, znovu zahájíme diskusi. Do té doby se budeme věnovat jiným záležitostem, které si žádají naši pozornost.“

Mrkl na svůj displej a pak pohlédl doprava. „Začneme se zprávou ekonomického výboru. Senátore Quedlifu?“

*

Zpráva ekonomického výboru byla delší než obvykle. Celému Senátu byly postoupeny ke zvážení dva dlouhé zákony. Už to bylo značně neobvyklé – jelikož každý senátor mohl navrhnout jeden zákon ročně a jelikož byla v dané komisi potřeba k jeho schválení nadpoloviční většina, naprostá převaha navrhovaných zákonů nikdy nezískala potřebnou podporu, aby se vůbec dostala do Senátu. A navíc jen malý zlomek této hrstky prošel senátním pitváním, aby se skutečně stal zákonem.

A přesně tak měl systém fungovat. Senátorů bylo už teď skoro tisíc a každý z nich reprezentoval padesát až dvě stě celých světů, takže nebylo možné, aby Coruscant sledoval zájmy úplně všech bytostí v Nové republice. Tato poslední úprava zredukovala roli Senátu na něco jen o málo významnějšího než poskytování obecné ochrany a usměrňování sporů členských sektorů. Běžné každodenní záležitosti se odehrávaly na sektorové, systémové, planetární, regionální, oblastní a místní úrovni.

Někteří senátoři, již pamatovali slavné dny Staré republiky, nad Senátem často ohrnovali nos, protože jim připadalo, že se z něj stal jen nezávazný diskusní kroužek. Ale většina měla živější vzpomínky na tyranskou vládu Coruscantu za temných dnů Impéria. Relativně slabá ústřední vláda bylo přesně to, co chtěli.

Ukázalo se, že kromě ekonomického výboru už nikdo nechce navrhnout žádné zákony ani nahlásit něco nového. Gavrisom prošel zbytek výborů se zkušeným klidem a přímostí, takže jednání skončilo necelé dvě hodiny poté, co začalo.

Když se Leia vnořila do davu bytostí valících se z haly, tušila však, že žádný ze senátorů či vrchních radních se to odpoledne nebude zabývat svými obvyklými záležitostmi. Každý bude myslet na Caamas. Na Caamas a na spravedlnost.

Anebo na pomstu.

„Vaše Výsosti?“ zavolal napjatý hlas skrz hluk hovoru.

Leia se zastavila a zamávala. „Tady, Threepio.“

„Ach,“ řekl droid a neohrabaně se k ní prodíral davem. „Věřím, že jednání probíhalo dobře?“

„Vzhledem k okolnostem probíhalo tak dobře, jak jsem čekala,“ sdělila mu Leia. „Nějaké zprávy od techniků o té datakartě?“

„Obávám se, že ne,“ řekl Threepio lítostivě. „Ale mám pro vás zprávu od kapitána Sola. Vrátil se a čeká na vás.“

Leia cítila, jak se jí zrychlil tep. „Říkal něco o své misi na Iphigin?“

„Obávám se, že ne,“ omlouval se Threepio znovu. „Měl jsem se ho zeptat?“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistila ho Leia.

„Nepřipadal mi příliš dychtivý po konverzaci,“ poznamenal droid. „Možná by mi nic neřekl, ani kdybych se ho zeptal!“

Leia se usmála. „Nejspíš ne,“ souhlasila. Hlavou jí prolétla stovka milých vzpomínek na manžela. Původně zamýšlela odebrat se rovnou do své kanceláře, aby se začala prohrabávat horou práce, která ležela na stole. Ale nyní si řekla, že to má čas. Han na ni čeká…

„Radní Organo Solo?“ promluvil kdosi vedle ní.

Leia se obrátila a ucítila, jak se jí v žaludku usazuje těžký balvan. Ten hlas a mentální profil…

Nemýlila se. Skutečně to byl Ghic Dx’ono, ishorský senátor. „Ano, senátore Dx’ono?“

„Promluvil bych si s vámi, vrchní radní,“ řekl naléhavě. „Ve vaší kanceláři. Hned teď.“

„Zajisté,“ řekla Leia. Balvan se o něco zvětšil. Ishoriovy emoce naznačovaly neklid, ale víc z nich vyčíst nedokázala. „Pojďte se mnou.“

Společně zamířili napříč proudem bytostí a zahnuli do postranního koridoru, kde měli své kanceláře členové vrchní rady. Threepio se snažil udržet s nimi krok. Leia zahlédla Fey’lyu, jak mizí ve své kanceláři. Pak prošli zatáčkou…

Leia se prudce zastavila. Zalapala po dechu, než se dokázala přemoct. Byla tak zabraná do svých myšlenek a tak znepokojená Dx’onovou výraznou přítomností vedle ní, že její smysly nedosáhly dopředu do chodby. Tři osoby stály před dveřmi do její kanceláře – jeden z Dx’onových pobočníků a dvě štíhlé bytosti zcela zahalené do plášťů s kápěmi.

„Přejí si s vámi mluvit,“ řekl Dx’ono stroze. „Promluvíte si s nimi?“

Leia polkla. Její mysl zalétla zpět na Alderaan do doby, kdy ji její adoptivní otec Bail Organa vzal s sebou na soukromý výlet na Jižní ostrovy…

„Ano,“ odpověděla Dx’onovi tiše. „Bude mi ctí promluvit si s vašimi caamaskými přáteli.“

*

Vzhledem k tomu, jak jednání Senátu obvykle probíhala, Han očekával, že bude trčet v Leiině kanceláři minimálně ještě jednu další hodinu, než se vrátí. Proto ho mile překvapilo, že se ještě ani pořádně nezabydlel v zadní části kanceláře své ženy, když mu zasyčení hydrauliky prozradilo, že dveře do přední části se právě otevřely.

Shodil nohy z jejího stolu a položil je tiše na podlahu. Zrovna tak tiše vstal z její židle a připlížil se ke dveřím, které oddělovaly obě části kanceláře. Za starých časů by se ji pokusil překvapit tím, že by na ni vybafl, objal by ji a pořádně políbil. Ale její rostoucí jediské schopnosti už dávno z pokusů vybafnout na ni udělaly neúčinné cvičení.

A kromě toho, kdyby ji shodil nějakým klackovským kouskem, mohl by ji rozzlobit ještě víc než tou záležitostí s Iphiginem. Zvlášť pokud s sebou měla společnost.

Měla. S uchem přitisknutým na dveřích rozpoznal kromě Leiina minimálně dva další hlasy.

Chvíli tam stál, čekal, jestli Leia zavede návštěvníky dovnitř, nebo jestli ho pozve, aby se s nimi přivítal. Teď už každopádně musela vědět, že se skrývá v zadní části kanceláře. Možná chce, aby se radši vůbec neukazoval…

Na Leiině stole se náhle zapnul interkom i s displejem. „– pochopte, že nemáme zájem dělat komukoli problémy,“ říkal kdosi. „Nepřejeme si pomstu a na spravedlnost už je příliš pozdě.“

Han se zachmuřil a přistoupil zpátky ke stolu. Tak dobrá. Leia si přála, aby si tu konverzaci vyslechl, ale nepřála si, aby se jí zúčastnil. Nebo si nepřála, aby její společníci zjistili, že jim naslouchá ještě někdo další.

A pak poprvé pohlédl na displej a rázem pochopil důvod její zdrženlivosti. Byli tam dva Ishoriové… a dva Caamasiové.

„Tady vůbec nejde o pomstu,“ trval na svém jeden z Ishoriů. Nejspíš to byl senátor, řekl si Han, pokud tedy mohl soudit podle složitě zdobené ramenní spony. „A na spravedlnost není nikdy pozdě.“

„Ale jakému účelu by tato takzvaná spravedlnost sloužila?“ opáčil tiše jeden z Caamasiů. „Náš svět je zničen, je nás málo a jsme rozprášeni po celé galaxii. Kdyby byli Bothané potrestáni, vrátilo by nám to snad nějakým zázrakem náš svět a rodiny?“

„Možná že ano,“ řekl Ishori, jehož hlas začal nabírat na výšce. Jeho mysl teď určitě pracovala na plné obrátky, podpořena nefalšovaným ishorským hněvem. Han se zašklebil, když si bolestně vzpomněl na své diplomatické pokusy na Iphiginu. „Pokud by byla na Bothany uvalena vina a byli by donuceni platit reparace -“

Na druhé straně desky zapípal komunikátor. Han si rozezleně všiml, že to byl Leiin soukromý kanál. Zrovna když ten rozhovor začínal být zajímavý. Nejspíš to bylo některé z dětí; skutečně by to radši měl vzít. Přepnul systém interkomu tak. aby nahrál konverzaci odehrávající se za dveřmi – což bylo patrně nezákonné, ale na to kašlal -, snížil hlasitost reproduktoru a ťukl do spínače.

Nebyly to děti, ani Winter. ani žádný z Noghriú. „Nazdar, Solo,“ řekl Talon Karrde. „Nečekal jsem, že vás najdu na tomhle kanálu.“

„Nápodobně.“ řekl Han. Zamračil se na pašeráka. „Jak jste získal tuhle frekvenci?“

„Váže žena mi ji dala, samozřejmě.“ odpověděl Karrde. Dokázal se tvářit zvrhle i nevinně zároveň. „Přivezl jsem ji zpátky z Waylandu na Wild Karrdu. Myslel jsem, že to víte.“

„Jo. poslala mi o tom krátkou zprávu.“ potvrdil Han. „Jenom jsem nevěděl, že jste z ní vytáh její soukromou frekvenci.“

Karrde se pousmál a pak zvážněl. ,,Všichni teď sedíme na vysoce výbušné půdě, kamaráde.“ řekl. „Leia a já jsme se rozhodli, že by mohlo být užitečné, abych ji mohl zkontaktovat, řekněme, diskrétně. Říkala vám už o té caamaské datakartě. kterou jsme přivezli z Waylandu?“ Hanovy oči zalétly k displeji interkomu se dvěma Caamasii. „Ne, ještě

jsem s ní nestačil promluvit, co jsem zpátky,“ řekl. „Ale jak už to chodí,

v přední kanceláři právě má dva Caamasie. A taky páreček Ishoriů.“

Karrde tiše zasykl. „Takže Ishoriové se do toho zapojili. Což znamená, že Diamalové se nepochybně přidají ke dtuhé straně.“

„To nepochybně,“ souhlasil Han. „Ke druhý straně čeho?“ „Předpokládám, že už to není žádné tajemství.“ řekl Karrde. „Aspoň ne v těch významných kruzích, ve kterých se v současnosti pohybujete. Jsem si jistý, že vám Leia dodá podrobnosti později, ale v podstaté jde o to, že jsme zjistili, že to byla skupina doposud neidentifikovaných Bothanů, kdo sabotoval štíty Caamasu v předvečer jeho destrukce.“

Hanovi se sevřel žaludek. „Skvělý.“ zavrčel. „Fakt skvělý. Jako by už tak nebylo dost těch, kdo Bothany nenávidí. To nám ještě scházelo.“

„Tak nějak.“ řekl Karrde. „Doufám, že to Senát zvládne udržet aspoň trochu pod kontrolou. Hlavní důvod, proč volám, je, abych řekl Leie, že náš přítel Mazzic chytil Laka Jita, Devaroniana, který první našel tu datakartu. Máme ho pod zámkem a zůstane tam tak dlouho, jak bude Leia chtít. Bohužel to vypadá, že už stihl novinku rozšířit tak daleko, kam ho jeho nohy a příval kreditů zanesly. Nemyslím si. že bude možné udržet to v novorepublikové hierarchii v tajností.“

„No jo, všechno šlo zatím až moc hladce,“ odrušil Han kysele. „Díky.“ „Není zač,“ řekl Karrde uhlazeně. „Víte, že jsem vždy k vašim službám.“ „Jo je dobře,“ řekl Han. „Protože mám další problém, do kterýho byste se moh pustit.“

„Zajisté. Platba předem, nebo potom?“

„Nad Iphiginem jsme narazili na nějaký piráty,“ řekl Han a ignoroval jeho otázku. „Celkem pěkná tlupa. Měli bitevní křižník Kaloth, skupinu corellianskejch dělovejch lodí a několik stíhaček Corsair.“

„Dobře vybavená skupina,“ souhlasil Karrde. „Na druhé straně, jen hlupák by útočil na místo jako Iphigin bez odpovídající palebné síly.“’

„I tak mě to trochu překvapilo,“ řekl Han. „Ale teď se podržte: Luke říkal, že ten bitevní křižník měl na palubě klony.“

Karrdův výraz se nezměnil, ale koutky jeho očí se nepatrně zúžily. „Ale to se podívejme,“ prohodil. „Měl nějakou představu jaké klony?“

„Nic bližšího neříkal,“ řekl Han. „Slyšel jste o nějakým pirátským gangu s klonovanou posádkou?“

„Pokud ano, tak se na to nepamatuju,“ odpověděl Karrde a zamyšleně si hladil knír. „Hádal bych, že to jsou zbytky z té velké imperiální ofenzívy před deseti lety. Velkoadmirál Thrawn držel Mount Tantiss dost dlouho na to, aby jich stačil vyrobit pěknou řádku.“

„Ale co potom dělají v pirátským gangu?“ divil se Han. „Nemyslíte si, že zbytek Impéria by si je radši nechal pro sebe?“

„Pravda,“ přiznal Karrde. „Na druhou stranu, možná si řekli, že bude efektivnější pronajímat je jednomu nebo více gangům jako vojenské poradce nebo elitní bojovníky. A oplátkou by třeba mohli spolurozhodovat o výběru cílů nebo získat podíl na kořisti.“

„Tak by to mohlo bejt,“ řekl Han. „A taky by to mohlo bejt tak, že nějaká pirátská skupina našla svůj vlastní zdroj klonovacích válců.“

Karrde zaškubal rty. „Ano,“ souhlasil ponuře. „Skutečně by to bylo možné.“

„Takže co s tím budeme dělat?“

„Myslím, že se na to radši mrknu,“ řekl Karrde. „Podívám se, jestli něco nezjistím.“ Lehce pozvedl obočí. „Předem, nebo potom?“

Han obrátil oči v sloup. Vždycky, když mu připadalo, že Karrde konečně udělá něco vznešeného nebo ctnostného, pokaždé našel způsob, jak Hanovi připomenout, že jeho vztah s Novou republikou je přísně obchodní. „Já to vzdávám,“ řekl. „Co by vás dokázalo přetáhnout na naši stranu?“

„Eh, to já nevím,“ přemítal Karrde. „Co dokázalo vás vytrhnout z bezstarostného života nezávislého dopravce?“

Han se zašklebil. „Leia,“ řekl.

„Přesně,“ řekl Karrde suše. „No, možná kdyby měla sestru – nemá nějakou?“

„O žádný nevím,“ řekl Han. „Ale u Skywalkerů nikdy nevíte.“

„Nebudu zdržovat,“ řekl Karrde. „Takže tedy potom. Cenu určíme později.“

„Máte zlatý srdce.“

„Já vím,“ odpovéděl Karrde. „Komu se mám hlásit, vám nebo Lukovi?“ „Radši mně,“ řekl Han. „Luke bude asi mimo dosah; sám vyrazil na menší honičku pirátů.“

„Skutečně,“ zachmuřil se Karrde. „Po kom jde, smím-li se zeptat?“ „Po gangu Cavrilhu. Od novorepublikový rozvědky získal polohu jedný jejich základny – je to pole asteroidů v systému Kauron – a rozhod se proniknout tam a trochu se porozhlídnout kolem.“

„Chápu,“ řekl Karrde. „Předpokládám, že už je pozdě zavolat ho zpátky?“

„Pravděpodobně,“ přisvědčil Han. „Nebojte se, Luke se o sebe postará.“

„O něho se nebojím,“ odtušil Karrde. „Spíš se obávám, aby je jeho nečekaná návštěva nezahnala někam mimo náš dosah.“

„No, jestli se dají tak lehce zastrašit, tak nepředstavujou velkou hrozbou, ne?“ prohodil Han.

„I tak se na to dá dívat.“ Karrde se zarazil a zdálo se, že po jeho obličeji přelétl stín. „Když už mluvíme o Lukovi, jak se mu vlastně vede?“

Han si prohlížel pašeráka a snažil se odhalit příčinu změny jeho výrazu. „Myslím, že celkem dobře,“ odpověděl opatrně. „Proč?“

„Jenom takový pocit,“ řekl Karrde. „Mara je poslední dobou nějak paličatá. Nevypadala ve své kůži, když jsme na Waylandu narazili na Leiu. Myslel jsem, že by to s ním mohlo souviset.“

„Zvláštní, že se o tom zmiňujete,“ prohodil Han, zatímco se zamyšleně škrábal na tváři. „Stejnej dojem jsem měl z Luka, když jsem se před ním naposledy zmínil o Maře. Náhoda?“

„Snad,“ přisvědčil Karrde. „Ale na druhou stranu jsou oba velmi schopní v Síle. Možná se schyluje k něčemu, co oba cítí.“

„Možná,“ opakoval Han pomalu. Ale to by nevysvětlovalo ty ostatní věci, které se s Lukem děly na Iphiginu. Nebo ano? „Třeba ty klony?“

Karrde pokrčil rameny. „Zkusím si s ní o tom promluvit. Možná se nám podaří dát je dohromady.“

„Jo, už se dlouho neviděli,“ souhlasil Han. „Až se Luke vrátí, zkusím na něm v tomhle směru zapracovat.“

„Dobře,“ řekl Karrde. „Já se zatím radši pustím do těch pirátů. Buďte tak laskav a vyřiďte ode mě pozdrav Leie. Zase se ozvu.“ „Jasně,“ řekl Han. „Šťastnej lov.“ Karrde se usmál a displej pohasl.

Han se opřel o opěradlo židle a zíral do prázdna. Caamas. Jak říkal Karrdovi, zrovna tohle Nové republice ještě scházelo.

Nešlo totiž jen o Caamas, ačkoli to bylo samo o sobě už tak dost špatné. Větší potíž byla v tom, že když vytáhnou Caamas znovu na světlo, vyvolají tím vzpomínky na tisíce dalších zvěrstev, která kdysi způsobili jedni či druzí. Staré zášti, staré spory, staré konflikty – galaxie jimi přetékala. Právě tohle umožnilo lidem jako Karrde – nebo Chewiemu a jemu samotnému – vydělávat si na živobytí pašováním. Taková spousta konfliktů měla ještě větší spoustu různých znesvářených stran, kterým se dalo pašovat všechno možné.

Během posledních desetiletí byly tyto šarvátky odsunuty stranou díky společnému vzdoru proti imperiálnímu útlaku. Ale teď už to neplatilo. Hrozba Impéria byla nepatrná, téměř k smíchu. Pokud kvůli Caarmasu vybublají všechny tyhle staré spory na povrch…

Trhl sebou, když se dveře po jeho levici otevřely. „Ahoj,“ řekla Leia tiše a vstoupila do místnosti.

„Eh, ahoj,“ pozdravil Han. Zvedl se na nohy a hodil opožděný pohled na displej interkomu. Byl natolik zaujatý Karrdem a pak svými vlastními myšlenkami, že ani nepostřehl odchod Leiiných hostů. „Promiň – jsem trochu mimo.“

„To nevadí,“ řekla Leia a vklouzla do jeho náruče, aby ho krátce objala. Možná ne tak úplně krátce. Zůstala v jeho náruči a pevné se k němu přitiskla. „Právě jsem mluvil s Karrdem,“ řekl Han. Její vlasy ho lechtaly na rtech. „Řekl mi, co jsi zjistila o Caamasu.“

„Máme problém, Hane,“ řekla Leia. Její hlas byl přidušen jeho košilí. „Oni si to ještě neuvědomují, většina z nich. Ale tohle je možná největší hrozba, jaké kdy Nová republika čelila. Mohla by nás doslova roztrhat na kousky.“

„Dopadne to dobře,“ utěšoval ji Han. Oproti vážnosti situace se cílil trochu samolibě. Většina senátorů nerozpoznala nebezpečí téhle caamaské záležitosti, ale on ano. „Tou almanijskou rebelií jsme prošli v pořádku, ne?“

„Tohle je něco jiného,“ řekla Leia. „Kueller byl nešťastný člověk, který tloukl okolo sebe, a Nová republika se ho snažila zastavit tak, aby přitom nevypadala jako nová verze. Impéria. Caarnas roztříští dobré, čestné lidi do různých táborů, které budou ochotné násilím prosadil svou představu ”Spravedlnosti.“

„I tak to dopadne dobře,“ prohlásil Han. Jemně jí uchopil za ruce a pohlédl jí pevně do očí. „Nebudeme se vzdávat, když jsme ještě ani nezačali. Platí?“

Zarazil se, jak jím projelo ošklivé podezření. „Jestli,“ dodal pomalu „už není rozhodnuto. Víš něco, co já ne?“

„Já nevím,“ řekla Leia a sklopila zrak. „Cítím, že se v nejbližších dnech něco chystá. Nějaký – já nevím – nějaký zlom, kdy se něco životně důležitého může převážit na jednu nebo druhou stranu.“

„Souvisí to s Caamasem?“ zeptal se Han.

„Nevím,“ vzdychla Leia. „Snažila jsem se meditovat, ale zatím jsem na nic víc nepřišla. Vím jen, že to začalo, když jsem na Waylandu potkala Karrda a když jsme si přečetli tu datakartu.“

„Hm,“ řekl Han. Najednou litoval, že Luka nepřesvědčil, aby se nevydával po stopě těch pirátů. Třeba by dokázal Leie pomoct usměrnit tyhle pocity. „No, neboj se, ty na to přijdeš. Chvilka odpočinku se svým manžílkem – a samo to na tebe vyskočí.“

Leia se na něj usmála, přičemž trocha napětí opustila její obličej. „Takže o to ti teď jde? O chvilku se svou ženuškou?“

„První věc, o jakou mi jde, je dostat tě odtud,“ řekl jí Han. Vzal ji za ruku a postrčil ke dveřím. „Potřebuješ klid, a až se děti vrátí ze školy, obojího bude málo. Musíme toho využít.“

„To zní docela dobře,“ vzdechla Leia. „Stejně se teď všichni jenom hádají o spravedlnosti a pomstě. Zvládnou to i beze mě.“

„Jasně,“ řekl Han. „V následující hodině se v celé galaxii nestane nic důležitýho.“

„Jsi si jistý?“

Han ji uklidnil stiskem ruky. „Za to ti osobně ručím.“

*

Světla můstku krátce zablikala a za průzorem se strakaté nebe hyperprostoru vytratilo do prázdnoty.

Ne do obvyklého gejzíru hvězdných čar. Když strakaté nebe zmizelo tentokrát, nahradila ho naprostá temnota.

A naprostá slepota.

Po dlouhou chvíli zíral kapitán Nalgol z průzoru Tyranniku ven do prázdna a zápasil s nepěkným pocitem zranitelnosti. Jistě, při skoku měl jeho hvězdný destruktor zapojené maskování, takže se u Bothawui vynořili naprosto slepí a hluší, což mohla být pro bojovou loď katastrofální situace. Ale v tomto případě samozřejmě maskovací štít fungoval i druhým směrem a skrýval je zrakům nepřátel. Ačkoli si byli kvit, do takovéhoto obchodu by sám od sebe dobrovolně nevstoupil.

„Hlášení z hangáru,“ zavolal koordinátor stíhaček. „Průzkumné lodé jsou v prostoru.“

„Beru na vědomí,“ řekl Nalgol. Snažil se prohlédnout co největší kus temnoty, aniž by musel otočit hlavou; nevypadlo by dobře, kdyby posádka můstku viděla, jak se rozhlíží sem a tam po ničem. Zpod lodního trupu zachytil záblesk záře jedné z pohonných jednotek. Pak průzkumná loď prolétla okrajem maskovacího štítu a zmizela.

Zhluboka se nadechl a znovu se ptal sebe sama, co tady u všech impérií on i ostatní dělají. Když seděl v kanceláři moffa Disry spolu s Trazzenem, Argonou a Dorjou, znělo to celkem rozumně. Tady venku v divočině systému Bothawui už mu to nepřipadalo jako dobrý nápad.

Ale na druhou stranu, kolik plánů velkoadmirála Thrawna kdy vypadalo rozumně, dokud je nepoužili proti nepříteli?

Nalgol tiše zasupěl. Nikdy nesloužil přímo pod Thrawnem ani pod jiným z císařových velkoadmirálů, takže si nikdy nedokázal udělat svůj osobní obrázek o jejich schopnostech. Ale přesto, i z okraje Thrawnovy válečné kampaně, kde Tyrannic sloužil po většinu délky jejího trvání, musel Nalgol přiznat, že si Impérium vedlo docela slušně, když Flotile velel velkoadmirál. Dokud nebyl zavražděn tím noghrijským zrádcem Rukhem.

Nebo přesněji, dokud nebyl zdánlivě zavražděn. To byl opravdu pěkný kousek. Jak to dokázal Thrawn tak dobře narafičit?

A co víc, kde se po celá ta léta schovával? Proč nechal megalomanské pitomce, jako byla admirál Daala, tolik plýtvat imperiálními zdroji?

A proč, když se vrátil, se spojil ze všech lidí právě s moffem Disrou?

Nalgol se zašklebil. Neměl Disru rád. Nikdy mu nevěřil – vždycky Nalgolovi připadal jako člověk, který bude za každou cenu bojovat o svůj podíl v Impériu, místo aby se zasadil o jeho růst ve prospěch někoho jiného. Pokud se s ním Thrawn spřáhl, pak možná nebyl tak mazaný, jak vyprávěly legendy.

Dorja se ovšem nekompromisně zaručil jak za Thrawna, tak za jeho taktickou genialitu. Ale Argona zase zrovna tak podpořil kompetenci moffa Disry. Takže co mohli ti dva vědět?

Aspoň že to skutečně byl Thrawn. Genetická analýza, kterou provedl, to dokázala nade vší pochybnost. Byl to Thrawn, a všichni říkali, že je génius. Bude muset doufat, že měli pravdu.

Jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb nalevo. Otočil se a spatřil jednu z průzkumných lodí, jak prolétá skrz maskovací štít. Změnila kurz, aby zůstala uvnitř. „No?“ tázal se Nalgol.

„Jsme skoro nad tím, pane,“ hlásil komunikační důstojník. „Malá úprava kurzu a budeme tam.“

„Předejte ten kurz kormidelníkovi,“ přikázal Nalgol, ačkoli by se rozzlobil, kdyby to už neudělali. „Kupředu. Komunikační, co Obliterator a Ironhand?“

„Naši průzkumníci se setkali s jejich, pane,“ nahlásil kontrolor stíhaček. „Koordinují naše kurzy, abychom do sebe nenarazili.“

„No to by měli,“ varoval ho Nalgol ledové. Kolize tří oslepených hvězdných destruktorů by jen završila už tak dost velké profesionální ponížení z té nedůstojné hry na schovávanou. A tím spíš, kdyby při ní vysadily maskovací štíty a ponižující úkaz by mohlo obdivovat celé Bothawui.

Ale v tuto chvíli je samozřejmě nikdo nemohl vidět. To byl ostatně smysl celého cvičení. Z hlediska obranného systému bothanského domovského světa tady venku nebylo nic než stopy zplodin hrstky malých lodí poletujících bezcílně kolem.

Stopy zplodin malých lodí… a jedna ne tak docela malá kometa.

„Jsme v pohybu, kapitáne,“ ohlásil kormidelník. „ETA pět minut.“

Nalgol přikývl. „Beru na vědomí.“

Minuty ubíhaly pomalu. Nalgol sledoval temnotu za průzorem. Občas zahlédl záři pohonné jednotky, když se ta či ona průzkumná loď vrátila pod maskovací štít, aby prověřila postup Tyranniku, a pak zase vyklouzla ven. Odpočet doběhl k nule – cítil, jak velká loď zpomaluje -

A pak se tu najednou objevila, poněkud na pravoboku: výseč špinavé skály a ledu čouhající skrz okraj štítu, která klouzala rychle k zádi. „Tamhle!“ křikl. „Ať ji nepropásneme!“

„Pracujeme na tom, pane,“ odpověděl kormidelník. Nalgol spatřil, že se okraj komety přestává pohybovat a pak se ustálil, takže vyčníval ze štítu na pravoboku přímo před velitelskou superstrukturou. „Jsme stabilizováni, kapitáne.“

„Příchytná lana?“

„Raketoplány s nimi už jsou na cestě, pane,“ nahlásil jiný důstojník. „Budou připevněna do deseti minut.“

„Dobře.“ Příchytná lana samozřejmě nebyla zdaleka tak silná, aby dokázala udržet kometu a hvězdný destruktor u sebe. Jejich účelem bylo poskytnout kormidlu potřebné informace, aby mohli udržet destruktor ve stále stejné relativní vzdálenosti od komety, zatímco pomalu klouzala k Bothawui. „Nějaká zpráva od zbylých dvou hvězdných destruktorů?“

„Ironhand úspěšně zakotvil,“ nahlásil komunikační důstojník. „Obliterator je v pozici. Měl by se přichytit zhruba ve stejnou dobu jako my.“

Nalgol přikývl, zhluboka se nadechl a pak vzduch tiše vypustil. Takže to zvládli. Byli tady a Bothani je podle všech předpokladů nezpozorovali.

A teď už zbývalo jenom čekat. A doufat, že velkoadmirál je opravdu takový génius, jak o něm každý tvrdil.

8. kapitola

„No jo, jasně,“ řekl umaštěný muž na komunikačním displeji, oči přivřené podezřením. „Zkus to znova.“

„Už jsem vám to říkal dvakrát,“ řekl Luke. Do svého hlasu a výrazu se snažil vložit trochu otrávené únavy. „Nezmění se to jen proto, že si myslíte, že by mělo.“

„Tak mi to řekni znova. Tvoje jméno je -“

„Mensio,“ odpověděl Luke otráveně. Vyhlédl průzorem na stovky asteroidů klouzajících kolem a ptal se sám sebe, na kterém z nich se tenhle strážný asi schovává. „Pracuju pro Wesselmana a mám tady pro vás náklad. Kterou část z toho jste nepochopil?“

„Začneme tou částí s tebou a Wesselmanem,“ zabručel muž. „Nikdy se nezmínil o nikom jménem Mensio.“

„Až se vrátím, řeknu mu, aby vám poslal kompletní seznam posádky,“ řekl Luke sarkasticky.

„Dávej si bacha na hubu,“ odsekl ten druhý. Dlouhou chvíli se mračil Lukovi do obličeje. Luke mu pohled oplatil; snažil se vypadat tak znuděně a lhostejně, jak jen to šlo. Obličej Luka Skywalkera patřil k těm nejsnáze rozpoznatelným v galaxii. Se ztmavenou kůží a vlasy, falešným vousem, šikmým gorezhským makeupem v rohu očí a dvojicí jizev napříč tváří by však měl projít bezpečně nepoznán.

„Další věc. Tuhle dodávku většinou vozí Pinchers,“ řekl konečně strážný. „Jak to, že tu není?“

„Něco se mu stalo a nemůže lítat,“ prohlásil Luke. To byla víceméně pravda. Pinchers by měl touhle dobou ještě hezky pochrupovat na Wistrilu pod vlivem jediského uzdravovacího transu, do kterého jej Luke uvedl.

Jeho společníci nebudou rádi, že se nechal Lukem takhle překvapit. Na drahou stranu, až se z transu probere, bude zdravější než kdykoli předtím.

„Podívejte, já se tady s várna nemůžu vybavovat celej tejden,“ pokračoval Luke. „Pustíte mě dolu, nebo to mám odvézt zpátky k Wesselmanovi a nechat vás zacvakat dvojnásob? Mně je to jedno – já dostanu zaplaceno tak jako tak.“

Strážný zavrčel něco nesrozumitelného. „No jo, nechej blaster v pouzdru. Co teda máš?“

„Od všeho trochu,“ sdělil mu Luke. „Zvedáky DR-X55, balík nouzových záchranných člunů Praxon, několik energetických zbrojí GTU. Plus pár překvapení.“

„Jo? Kapitán nesnáší překvapení.“

„Tyhle se mu budou líbit,“ sliboval Luke. „Překvápko číslo jedna je sada urychlovačů hyperpohonu. Překvápko číslo dva je špionážní droid SB-20.“ Pokrčil rameny. „Samo, jestli je nechce, tak si je můžu nechat.“

„No to se vsadím,“ zafrkal strážný. „No jo, dobře, tak teda pojď. Znáš příletovou cestu, nebo ti mám namalovat mapu?“

„Znám ji,“ řekl Luke a držel si palce. Skrz tohle bludiště asteroidů vedly podle všeho jen dvě bezpečné cesty k místní základně pirátů Cavrilhu – jedna pro let na základnu, druhá ven. Záznamy obou cest vytáhl z Pinchersovy mysli, když ho ukládal do hojivého transu, a měl dojem, že by je ve svém X-wingu dokázal vysledovat bez problémů.

Pokusit se o totéž v rozpadajícím se thalassianském nákladním tahači Y60 bylo něco úplně jiného. Zvlášť když tenhle Y60 už za centrální skupinou pohonných trysek neměl žádné podsvětelné jednotky.

„To jistě,“ poškleboval se strážný. „Snaž se nesejmout nic velkýho.“

Obraz z displeje zmizel. Luke ho vypnul a pak zapnul podomácku vyrobený interkom, který nacpal do vyplundrované schránky, kde kdysi byly centrální pohonné jednotky. „Jsme na cestě,“ oznámil. „Vede se ti tam dobře?“

Od Artoo přišlo potvrzující zapípání spolu s trylkem, který zněl neomylně nervózně. „Neboj se, zvládneme to hladce,“ konejšil ho Luke. Jen dávej pozor, aby byla loď připravená k letu.“

Droid znovu zatrylkoval a Luke si na moment vzpomněl na fintu, kterou kdysi spolu s novorepublikovou rozvědkou připravili pro jeho průnik na imperiální svět Poderis během Thrawnova tažení. Tehdy měl také Artoo s X-wingem ukryté ve větší lodi pro případ potřeby.

Ale teď letěli v pašeráckém frachťáku a ne v pečlivě navrženém rozlomitelném plavidle. Bude mnohem obtížnější dostat se s X-wingem ven pokud budou potřebovat rychle vypadnout.

No, přes tuhle dunu přeleze, až k ní dojde. Mezitím bude lepší snažit se, aby vůbec nemuseli provádět rychlý únik. A prvním krokem k dosažení tohoto cíle bylo přesvědčit pirátské stráže, že skutečně je legitimním členem jejich dodávkové sítě.

Položil ruce na řízení frachťáku a provedl několik jediských uklidňovacích cvičení. „Ať mě Síla provází,“ zamumlal, a vyrazil.

Nebylo to zdaleka tak zlé, jak očekával. S typickou pašeráckou finesou upravil Pinchers motory a řízení frachťáku, aby byla Y60 rychlejší a obratnější, než naznačoval její nevábný vzhled, a ačkoli byla centrální pohonná sekce odstraněna, pořád měla energie dost. Loď hladce zvládala všechny prudké obraty a kličky nezbytné k vyhnutí se obranným zařízením pirátů a stejně snadno si poradila i s o něco přízemnějším problémem nenarazit do některých z okolních asteroidů.

Celá tahle cesta Lukovi připomněla jednu z Leiiných válečných historek, tu o Falconově napínavé honičce napříč pásem asteroidů po evakuaci Povstalců z Hothu. On tady ovšem nemusel letět plnou rychlostí, vždyť mu na paty nešlapaly ani imperiální hvězdné destruktory, ani stíhačky TIE.

Na cestě ven tomu samozřejmě možná bude jinak.

Dosáhl středu bludiště a zjistil, že se blíží k velikému, ale nikterak pozoruhodnému asteroidu. Podle chabých informací od novorepublikové rozvědky, podpořených útržky z Pinchersovy mysli, pirátská základna sestávala ze série tunelů a komor původně vykutaných do asteroidu při jakési neúspěšné těžební akci ještě před klonovými válkami. Přistávací doky byly na nepravidelném povrchu zamaskovány jako údolí, a když se Luke přiblížil k asteroidu, mezi dvěma ostrými hřebeny se rozzářil kruh světel, který označoval jemu přidělené místo přistání. Navedl frachťák do otvoru – pocítil slabé trhnutí, když loď pronikla atmosférickým štítem – a s několikanásobným zaduněním přistávacích vzpěr frachťák dosedl na zem.

Osamocený muž na něj čekal dole u rampy. „Vy jste Mensio?“ tázal se nevrle. Lukovu zamaskovanému obličeji věnoval jen zběžný pohled. Jeho ruka, všiml si Luke, spočívala bez jakéhokoli náznaku nenápadnosti na pažbě zapouzdřeného blasteru.

„Čekal jste někoho jinýho?“ opáčil Luke. V odpověď položil ruku na svůj vlastní blaster a rozhlédl se napříč hangárem. Místnost pod atmosférickým štítem byla víceméně kruhová, hrubě vysekaná do skály asteroidu, s půltuctem tlakových dveří rozmístěných víceméně pravidelně po jejím odvodu. Učiněná strohost. „Jo, jsem Mensio. Máte tady fakt pěknej flek.“

„Líbí se nám tu,“ odtušil chlap. „Právě jsme mluvili s Wesselmanem.“

„Fakticky?“ opáčil Luke, zatímco se stále ještě rozhlížel. Agent novorepublikové rozvědky na Amorrisu měl držet Wesselmana po několik následujících dní pod zámkem. Pokud selhal – nebo pokud se dodavateli nijak podařilo upláchnout – „Doufám, že jste ho ode mě pozdravovali.“

„Pozdravovali,“ přitakal pirát ponuře. „Nikdy o tobě neslyšel.“

„Opravdu,“ řekl Luke lhostejně a vyslal k němu Sílu. V pirátově mysli bylo určité podezření, ale ani stopa po jistotě, která by dokazovala, že se takový rozhovor skutečně odehrál. Musel to být bluf.

Nebo spíš zkouška. „To je zvláštní, že jste s ním mluvili,“ pokračoval Luke. Dokončil prohlídku a zaostřil svůj zrak na piráta. „Wesselman mně řekl, že bude několik následujících dní mimo dosah.“ Zapátral v jeho mysli trochu hlouběji – „Mířil do sektoru Morshdine, pokud si vzpomínám. Chtěl tam pro vás nabrat neregistrovaný náklad tibannovýho plynu.“

Pirát ho obdařil úsměvem, který byl z poloviny úšklebkem, ale jeho podezření zmizelo. „Jo, tam někam letěl, správně,“ přiznal. „Ale ještě se tam nedostal. Pořád se ho snažíme zkontaktovat.“

Luke pokrčil rameny. Přál si, aby byl věděl, jaký byl Wesselmanův přesný itinerář. Pokud se dodavatel zpozdí přespříliš, piráti by ho mohli opět začít podezírat. Ale teď už je pozdě s tím něco dělat. „No, až se vám to podaří, pozdravujte ho,“ řekl. „Tak co. Prošel jsem?“

Pirát se znovu zašklebil a zvedl levou ruku. Čtyři ze šesti tlakových dveří se otevřely a čtyři drsně vypadající pořízci vstoupili do hangáru. Své vytasené blastery zasunuli do pouzder a zamířili k Lukově frachťáku. ,Jo, prošels,“ řekl. „Máš v nákladovým prostoru nějaký fígle nebo pastičky, o kterejch bysme měli vědět?“

„Ne, nic takovýho,“ řekl Luke. „Poslužte si. Máte tady nějaký jídlo? Ty lodní potraviny dělaj čím dál horší.“

„Jasnačka,“ odpověděl pirát. Ukázal na jedny ze dvou dveří, zpoza kterých nevyšla stráž. „Bufáč je tamhle. Moc nechlastej – vykládání tvýho nákladu nějakou tu hoďku potrvá a já nechci, aby ses mi tu motal vožralej. Byl by z toho bordel a já bych ho musel uklízet.“

Určené dveře vedly do místnosti deset metrů dlouhé a čtyři metry široké, uprostřed s párem stolů vybavených lavicemi. U zdi po pravé ruce stály rozličné hudební a vidové konzoly, u opačné zdi byl po pás vysoký pult, za nímž čekal nablýskaný obslužný droid SE-5.

„Dobrý den, milostpane,“ řekl droid vesele, když Luke vstoupil do místnosti. „Čím vám mohu posloužit?“

„Máš karkanový ribeny s kořením tomo?“ ptal se Luke, zatímse rozhlížel kolem. Neviděl žádný východ, který by z této místnosti vedl do zbylku komplexu. To nebylo překvapivé vzhledem k nátuře návštěvníků kteří zde bývali obsluhováni.

„Ano, zajisté, milostpane,“ ujistil ho droid. Odpotácel se několik kroků na stranu a zpod pultu vytáhl krabici. „Počkejte si chvilku, než je připravím.“

„Fajn,“ zabručel Luke.

Přesněji to droidovi trvalo necelé čtyři minuty, než ohřál ribenové plátky a rozmístil je vkusně po talíři. Luke tu dobu strávil přecházením po místnosti. S předstíraným zájmem si prohlížel vidové konzoly, ale ve skutečnosti hledal skryté špehovací kamery.

Než bylo jídlo hotovo, našel tři takové. Ani v tak izolované místnosti nechtěli piráti Cavrilhu nic ponechat náhodě.

„Smím vás oblažit něčím k pití?“ zeptal se droid, když přinesl Lukovi talíř.

„Neobtěžuj se,“ odpověděl Luke. „Na lodi mám něco lepšího.“

„Ah,“ řekl droid. „Budete potřebovat příbor?“

Luke po něm hodil opovržlivý pohled. „Na kořeněný ribeny? Ty si děláš srandu.“

„Ach,“ zamumlal droid, vypadal trochu zaraženě. „Tak tedy… dobrou chuť, jemnostpane.“

Luke se odvrátil a potlačil nutkání droidovi poděkovat – vypadalo by to podezřele. Utrhl kus jedné ribeny, zahryzl se do ní a vyšel zpátky do hangáru.

Piráti v jeho nepřítomnosti nezaháleli. Spustili širokou nákladovou rampu Y-šedesátky a na repulzních vozících začínali vyvážet velké krabice s nákladem. „Dávejte bacha na rohy,“ varoval Luke jednoho z nich a ukázal na vozík nakousnutou ribenou. „Nechci, abyste mi omlátili upoutávací kruhy.“

„Neotvírej si na nás zobák,“ zavrčel ten druhý. Potřásl hlavou, aby hodil pramen vlasů zpátky za rameno. „Nic nevomlátíme. Leda tak tebe, když se nám budeš plíst do cesty.“

„Jo – vy a kdo další?“ střelil po něm Luke odpověď a protáhl se kolem něj na rampu. „Radši si to sám zkontroluju.“

„Akorát se nepleť do cesty.“

V nakládacím prostoru byli dva další piráti, jeden právě ukládal krabici na vznášecí vozík, druhý už mířil se svým nákladem k rampě. Luke přistoupil k postrannímu průchodu, předstíral, že kontroluje upoutávací kruhy, a vyslal Sílu. Poměrně blízko, kdesi v chodbách asteroidu, vycítil ještě dva piráty, kteří se vraceli pro další náklad. Odhadl načasování… ano. Jen tak tak by to měl stihnout.

Poslední z obou pirátů byl skoko u rampy. Luke spokojeně zamručel nad stavem kruhů, změnil směr a zamířil přes nákladový prostor ke dveřím vedoucím do obytné sekce frachťáku. Pirát manévroval se svým vozíkem dolů po rampě a pak zmizel za hranou lodi.

A na nějakých deset sekund Luke osaměl.

Neměl času nazbyt, ale on a Artoo měli na nácvik dost času během letu a vypilovali ho k dokonalosti. Luke si ležérně pohvizdoval, vlezl do krabice, kterou tu připravili, a zároveň Sílou uchopil talíř s ribenami a poslal jej hladce napříč nákladovým prostorem. Artoo uslyšel hvízdavý signál a otevřel přístupové dveře, když se k nim talíř přiblížil. Luke obětoval další okamžik, aby Sílou zatlačil talíř tak daleko do obytné sekce, kam dohlédl, položil ho na podlahu a otevřel postranní panel krabice vedle sebe.

Uvnitř, dobře zabalený proti náhodným nárazům, byl Wesselmanův opěvovaný špionážní droid SB-20. Pirátům už k ničemu nebude, jelikož měl většinu vnitřku odstraněnou, ale vnější kryt, který zůstal, bude ideálním úkrytem pro tiché proniknutí do jejich základny. Luke se stočil do klubíčka, vmáčkl se do těsného prostoru a znovu uzavřel postranní panel krabice.

Právě včas. Paluba se pod ním lehce zachvěla, jak vracející se piráti kráčeli nahoru po rampě. Luke z nich Sílou vycítil náhlé podezření. Zkusil některou z technik pro posílení smyslů -

„Kontrolore, tady je Grinner,“ pronikl k Lukovým uším znepokojený hlas tak jasně, jako by pirát stál hned vedle něj. „Nevidíš někde toho pašeráka?“

„Když jsem ho viděl naposled, mířil do nákladovýho prostora,“ odpověděl slabší hlas piráta, se kterým Luke předtím mluvil. „Říkal, že se bojí o svý upoutávací kruhy.“

„Jo, díval se na ně, když jsme odcházeli,“ souhlasil další hlas.

„Fajn,“ řekl Grinner. „Takže kde je teď?“

„Asi vevnitř,“ řekl druhý hlas. „Mířil tam, když jsme s Fulkesem odcházeli. Nimral se v talíři s ribenama.“

„Já bych řek, že hledal něco, čím by moh spláchnout koření tomo,“ dodal nový hlas. „Řek obsluhovacímu droidovi, že má na palubě ňákej dobrej chlast.“

„Možná,“ zachrochtal Grinner. To slovo téměř zaniklo v zašustění kovu o kůži, jak vytasil blaster. „Nebo zkouší ňákej trik, jako třeba schovat se v jedný z těchhle krabic. Chceš sem poslat skenovací tým, Kontrolore?“

„Klídek, Grinnere,“ klidnil ho neznámý hlas. „Nejdřív to prověřím.“

Po dlouhou chvíli bylo v nákladovém prostoru ticho. Luke Sílou uchopil stěnu krabice a sevřel světelný meč. Pokud na to neskočí, bude je muset zneškodnit…

„Můžete si oddechnout,“ řekl Kontrolorův hlas. „Šel opravdu dovnitř. Talíř, kterej si odnesl z bufetu je pět metrů za těma dveřma před váma Není možný, aby ho tam položil a vrátil se zpátky do nákladovýho prostoru za – moment – za devět sekund, po který byl mimo dohled.“

Ozvalo se slabé zafunění a zvuk Grinnerova blasteru klouzajícího zpátky do pouzdra. „No dobrá, řekl. „Na tom chlápkovi se mi stejně něco nelíbí.“

Luke sundal ruku ze světelného meče a dlouze vydechl úlevou. Jeho původní nápad, když si půjčil tuhle loď, byl prostě si vzít s sebou všechno ukořistěné jídlo do krabice. Ale z onoho plánu měl pořád špatný pocit, takže spolu s Artoo vypracovali tuhle obměnu. Teď byl moc rád, že to udělali

„Tak to vyložte, ať může vypadnout,“ řekl Kontrolor. „Vidíte někde toho droida SB-20, kterýho říkal, že přivez? Tak teď vemte toho.“

„Uhh… ne. V jediný bedně na droidy, jakou vidím, je jednotka R2.“

„To je ono,“ řekl Kontrolor. „SB-20 je kryt z R2 se špionážním vybavením a programováním uvnitř.“

Lukova krabice se otřásla, jak pod ni piráti nasunuli vznášecí vozík. „Vo tom jsem nikdy neslyšel.“

„V reklamních ceníkách ho asi nenajdeš,“ poznamenal Kontrolor kysele. „Kapitán chtěl z Wesselmana jednoho vytřískat celý roky.“

Grinner zafuněl. „A vobjeví se tady zrovna dneska, hm? Zvláštní.“

„Uklidni se, Grinnere,“ řekl druhý pirát v nákladovém prostoru. „Fajn, máme droida. Kam ho chceš?“

„Do elektronický dílny,“ řekl Kontrolor. „Kapitán chce, aby se na něj Pap a K’Cink mrkli.“

„Jasně.“

Za okamžik se dala bedna do pohybu, dolů po rampě a napříč podlahou hangáru. Luke se zapřel o kryt droida, naslouchal zvukům kolem a snažil se zvládat prudké otřesy, které ve skutečnosti byly jen nepatrným kodrcáním a chvěním vznášecího vozíku. Doufal, že ho zavezou tam, kam míří i zbytek nákladu, což by mu umožnilo nepozorovaně vylézt z krabice. Na druhou stranu, elektronická dílna se nacházela nejspíš blíž k velínu základny, který byl jeho hlavním cílem. Podtrženo sečteno, férový kompromis.

Prošli prvními tlakovými dveřmi. Po několik minut se ozývaly jen kroky pirátů a hučení repulzorů vznášecího vozíku. Postupně se začínaly přidávat další zvuky: nové hlasy a kroky, většinou vzdálené, ale někdy procházející i docela blízko. Luke vyslal Sílu a vycítil podivnou změnu ozvěny, když zřejmě opustili koridor a vstoupili do větší místnosti; následovala další změna, tentokrát obrácená, když místnost opustili a opět vešli do chodby. Vznášecí vozík zahnul za roh, pak zase; vplul do dalšího otevřeného prostoru zaplněného nezřetelným mumláním hlasů -

„Laniusi?“ ozval se Kontrolor.

„Jo, tady jsem,“ odpověděl pirát tlačící Lukův vozík.

„Změna plánů – Papovi se v dílně něco podělalo a nemá tam na toho droida místo. Zaparkuj ho do skladiště čtyři.“

„No jo.“ Vznášecí vozík zpomalil a změnil směr. „Mohli byste se příště rozmyslet předem?“

„Moc vtipný,“ zavrčel Kontrolor. „Mrskni sebou, jo?“

„Mrskám, mrskám,“ procedil Lanius mezi zuby.

Vozík se dal do pohybu. Když vjel do další chodby, Luke pocítil, jak se mu na okraji mysli rozezněla podivná předtucha. Někde – nějak – se něco právě pokazilo.

Znovu sáhl po Síle a snažil se ten pocit sledovat. Před nimi se se zasyčením otevřely dveře a vozík opět vplul do velké místnosti. Zdálo se, že mu to trvá napříč dlouhou dobu…

A pak se vozík prudce zastavil. „Co to má -“ vyprskl pirát.

„Uhni z cesty, Laniusi,“ zaburácel Kontrolorův hlas z tlampače. „Máš černýho pasažéra.“

Pirát skousl kletbu a ozvalo se rychlé zašoupání nohou, jak odskočil od vozíku. „Dobrá, ať jsi kdo jsi,“ pokračoval Kontrolor, „víme, že jsi tam – v bezpečnostním koridoru jsme získali jasnej sken. Vylez ven.“

Luke se zašklebil. Tak tohle byl ten nejasný pocit: předzvěst kaše, do které se právě dostal. Škoda, že mu nevěnoval větší pozornost, ačkoli ho momentálně nenapadalo nic, čím by mohl svou situaci změnit.

A kromě toho mu nijak nepomůže, když se bude pohlavkovat za chyby v úsudku. Vytáhl komlink a palcem ho zapnul. „Artoo?“ řekl tiše.

Nedočkal se odpovědi, jen zaprskání statické elektřiny. „Jo, a taky rušíme tvoje vysílání,“ dodal Kontrolor. „Obávám se, že jedinej, s kým můžeš mluvit, jsem já.“

Takže Luke byl na to sám. Světelný meč vrazil ještě hlouběji do skrýše a překryl ho cípem tuniky. „Dobrá,“ zavolal. „Nestřílejte – lezu ven.“

Uvolnil stisk Síly, kterou přidržoval postranní panel, a nechal ho otevřít. Viděl tři piráty, kteří stáli v uctivé vzdálenosti od krabice a mířili na něj blastery. Cítil, že pět dalších bylo rozmístěno kolem krabice mimo úhel jeho pohledu.

Pět dalších plus Defel číhající kdesi v přítmí jako záloha. Ani teď nic neponechávali náhodě.

„Ale, ale,“ ozval se Kontrolorův hlas, když se Luke vyprostil z vykuchaného droida a vstal. „Špatně jsi odbočil, co, Mensio?“

„Ne, myslím, že to byl Lanius, kdo špatně odbočil,“ řekl Luke. Ruce držel daleko od blasteru a rozhlédl se. Byli ve velké místnosti s vysokým stropem, podél dvou zdí byly narovnány krabice. Jeho bedna ležela v jinak prázdném rohu daleko od zbytku zboží; osm pirátů stálo v půlkruhu kolem něj. Defela nenašel, ale musel být někde mezi ním a jedinými dveřmi, kdesi v místnosti za kruhem blasterů. „Jsem tu kvůli vašemu kapitánovi, ne kvůli arzenálu.“

Jeden z pirátů zavrčel cosi nesrozumitelného. „Měl bys vědět že tamhle Hensing fakt nesnáší sarkastický frajírky,“ poznamenal Kontrolor.

„Fakt?“ opáčil Luke. Vyslal ještě jeden nenápadný pohled ke dveřím. Spínač osvětlení byl rovnou vedle nich: mohl ho stisknout s použitím Síly. Perfektní. „To nerad slyším.“

„Brzy budeš rád ještě míň,“ varoval ho Kontrolor. „Má teorii, že frajírci jsou hned míň sarkastický, když jim ustřelí ruku, nebo dvě.“

Luke se ponuře usmál. Sevřel prsty své umělé pravé ruky. „V tom má pravdu,“ řekl. „Můžete mi to věřit.“

„Já jenom abysme si rozuměli,“ řekl Kontrolor. „Vyndej blaster – jsem si jistej, že víš, jak to chodí dál.“

„Jistě,“ řekl Luke. Vytáhl blaster a s přehnanou péčí ho položil před sebe na podlahu. „Chcete taky zásobníky?“ zeptal se a ukázal na dva malé balíčky na druhé straně opasku.

„Ne, klidně si je sežer, jestli chceš,“ odpověděl Kontrolor. „Ale ten blaster odkopni od sebe.“

Luke poslechl. Použil Sílu, aby zajistil, že blaster se zastaví těsně u Hensingových nohou. „Spokojení?“

„Spokojenější, než budeš ty,“ zavrčel Kontrolor. „Nejspíš si neuvědomuješ, do jakýho maléru ses dostal, Mensio.“

Luke si řekl, že je čas obrátit list. „Dobře, už žádné nesmysly,“ řekl a vložil důraz jak do hlasu, tak do svého postoje. „Přišel jsem, abych s vaším kapitánem uzavřel obchod.“

Pokud na Kontrolora nový Mensio zapůsobil, pak to jeho hlas nedal najevo. „No to určitě,“ řekl. „Proč sis nedomluvil schůzku?“

„Chtěl jsem prověřit vaši bezpečnost,“ odpověděl Luke. „Abych zjistil, jestli by se mému zaměstnavateli vyplatilo s vámi vůbec jednat.“

„A čeho by se to jednání jako mělo týkat?“

„Mám pokyny probrat to s vaším kapitánem,“ prohlásil Luke povýšeně. „Ne s jeho poskoky.“

Hensing znovu zavrčel a pozvedl svůj blaster. „Potom je tvůj zaměstnavatel buď blbej, nebo blázen, nebo obojí,“ řekl Kontrolor. „Máš pět sekund na to, abys ze sebe vymáčknul něco pořádnýho. Jinak na tebe pustím Hensinga.“

„Když na tom trváte,“ pokrčil rameny Luke. Založil si ruce na hrud, a pohlédl na spínač osvětlovacích panelů. Varovný pocit se vratil… „Vyrozuměli jsme, že na některých svých lodích používáte klony jako členy posádky. Chtěli bychom si od vás nějaké pronajmout.“

Kontrolor udělal tsss. „Lituju – špatná odpověď. Sejměte ho.“ Piráti pozvedli blastery -

A Luke vyslal Sílu a vypnul osvětlovací panely.

Někdo vyprskl kletbu, jež téměř zanikla v kaskádě laserových výbojů, které prořízly vzduch v místě, kde Luke stál. Ale Luke už tam nebyl. Sílou prodloužený skok ho přenesl přes jejich hlavy ke dveřím, světelný meč připravený v ruce. Pokud si věřili natolik, že přede dveřmi nenechali stráž -

Jeho myslí bleskla předtucha a vytasil světelný meč právě v okamžiku, kdy zpozoroval Defelovy světle červené oči, které na něj shlížely svrchu jedné haldy krabic. Vycítil, spíš než spatřil zbraň, která se k němu obracela, a zapnul světelný meč právě v okamžiku, kdy před červenýma očima třeskl blaster.

Zelená čepel prozářila okolí, ve tmě vypadala strašidelně zelená, a odrazila Defelův Masterovy výboj neškodně stranou. I když Luke zatím přežil, uvědomil si, že Defel tohle kolo vyhrál. Jeho střela sice minula, ale donutil Luka k odhalení jeho pozice i pravé totožnosti.

Ostatním pirátům to také neušlo. Někdo v místnosti zaklel – „Je to Skywalker!“ zařval další – a nová záplava laserových výbojů svištěla vzduchem k němu.

Luke uskočil ke dveřím a nechal Sílu, aby vedla jeho obranu. Dveře byly patrně uzamčeny. Vrhl se ke straně, aby ho nepřátelé neměli stále na mušce, a dvakrát sekl mečem. Proskočil otvorem a byl volný.

Chodba za dveřmi byla opuštěná. Vyškrábal se na nohy, světelný meč připraven, a pomocí Síly propátrával okolí. Hledal léčku, která tu na něj někde určitě číhala. Přítomnost nikoho dalšího však nezjistil. „To už se vzdáváte?“ zavolal.

„Sotva.“ Kontrolorův hlas vyšel z reproduktoru na stropě několik metrů od Luka. „Byla to od tebe pěkná hloupost, prozradit se tak brzy.“

„Já bych tomu radši říkal zdravá sebedůvěra,“ opáčil Luke a pátral ještě silněji. Pořád nic; pokud je opravdu překvapil, pak by nebylo moudré dát jim čas na to, aby se vzpamatovali. Rychlým poklusem se rozeběhl směrem, kudy ho sem předtím přinesli. „Tak už mi konečně řeknete, odkud berete ty klony?“ dodal směrem k reproduktoru. „Byl bych nerad, abych musel honit vašeho kapitána a ptát se ho osobně.“

„Hoň si, co chceš,“ zaburácel Kontrolor, jehož hlas nyní vycházel z jiného reproduktoru dál v chodbě. Očividně sledovali Lukův pohyb. „Tady nenajdeš nikoho, kdo to ví. Ale díky, žes nám potvrdil, žes sem přišel právě kvůli tomu.“

„Nemáte zač,“ řekl Luke a zaťal zuby, jak se o něj znovu pokoušel hněv Vpředu se koridor stáčel doprava a kdesi za zatáčkou konečně vycítil další mysli, které na něj čekaly.

Byla to klasická léčka typu slepé uličky: uzavřít nepřítele do zatáčky nebo úhlu, kde bude lapen v křížové palbě, aniž by se oba její konce vzájemně ohrožovaly. Cítil, jak se piráti, které zanechal ve skladišti, valí ven do chodby; ještě několik úderů srdce a bude mít blasterovou palbu v zádech.

Ale příprava pirátů na různé situace patrně nezahrnovala Jediho pobíhajícího volně po jejich základně. Ve zdi chodby byly těžké pancéřové dveře, které ukrývaly koridor vedoucí ven z pasti. Blaster, který zanechal ve skladišti, by do nich neudělal ani škrábanec, ale naštěstí měl k dispozici mnohem účinnější způsob otvírání dveří, než mohli piráti očekávat. Zastavil před pancéřovými dveřmi, aktivoval světelný meč a přesekl zámek. Dveře se začaly neochotně rozjíždět do stran -

Luke pocítil varovný záchvěv a otočil se právě včas, aby světelným mečem odrazil tři přilétávající blasterové střely. Piráti ze skladiště spatřili, že jejich léčka selhala, řítili se k němu a stříleli za běhu. Luke odrazil dva další výboje – zbytek šel mimo – a protáhl se stále se otvírajícími dveřmi do široké chodby.

Vzhled chodby ho překvapil. Na rozdíl od koridorů zbytku základny, které byly nahrubo vytesané do skály, tato chodba vypadala, jako by sem byla přenesena rovnou z útrob velitelské hvězdné lodi. Hladké, kovem lemované zdi formovaly koridor čtyři metry široký a chodba samotná byla dlouhá dvacet metrů, než skončila na křižovatce tvaru T s další, typickou chodbou vytesanou do kamene.

Jediné světlo sem přicházelo z koridoru za Lukem a podobná záře byla vidět i na druhém konci. Ale i tak tu bylo dost světla, aby viděl, že veškerý povrch koridoru – zdi, strop i podlaha – byl pokryt dekorativním vzorem třícentimetrových kroužků rozmístěných deset centimetrů od sebe.

Koridor samotný byl opuštěný a Luke neviděl nikoho, kdo by se schovával za rohem vpředu. Zřejmě je opravdu nachytal nepřipravené.

Ale jeho smysl pro nebezpečí se pořád varovně ozýval. Souviselo to s touhle chodbou? Vzhledem k tomu, že měl za sebou dvě skupiny nepřátel, mu nezbývalo nic jiného, než jít kupředu. Nastražil všechny smysly na případnou past a vyrazil koridorem vpřed.

Udělal čtyři kroky, když se gravitace bez varování obrátila a vymrštila ho ke stropu.

Neměl možnost se na to fyzicky nebo mentálně připravit. Hlavou a rameny narazil do kovu a pocítil v nich záchvěv bolesti, zbytek jeho těla se zřítil s tupým žuchnutím a další bolestí. Zalapal po vzduchu – pád mu vyrazil dech – ale než se stačil byť jen z poloviny nadechnout, opět padal, tentokrát k jedné z postranních zdí.

Uhodil se prudce do pravého boku. Osten čerstvé bolesti mu projel ramenem a stehnem. Snažil se někde zachytit, ale na hladkém kovu nebylo za co. Skrz Sílu pocítil, že se gravitační pole opět začíná měnit. Vzápětí se z jeho nové podlahy stal opět strop a on padal ke vzdálené zdi.

Ale tentokrát už nenarazí na plochý kov. Naklonil hlavu a zjistil, že to, co považoval za dekorativní kroužky, byly ve skutečnosti ploché vršky kovových tyčí. Ty se nyní vysouvaly ze zdi, zvedaly se z ní jako les tupých kopí, aby se do něj zapíchly.

Luke zaťal zuby, přivolal si Sílu a vztáhl ruce, aby se utkal s blížícími se tyčemi. Byly u sebe tak blízko, že neměl možnost mezi nimi proklouznout, ale pokud by dokázal dvě z nich uchopit a zpomalit tak svůj pád, alespoň by do nich nenarazil v plné rychlosti. Chytil dvě, které mu mířily na obličej a hruď, a sáhl po Síle, aby dokázal zpomalit tělo. Podařilo se mu to a na okamžik se napůl vznášel ve vzduchu…

A pak byl stejně mrštěn přímo do nich, když podobná sada tyčí tvrdě vrazila do jeho zad a nohou. Zachrčel, když znovu ztratil dech, a snažil se otočit čelem k novému lesu tyčí, který se do něj zarýval.

Ještě ani nestihl vyprostit svou levou ruku ze sevření, když další dvě sady tyčí vyklouzly ze stropu a podlahy, narazily do jeho ramenou, hlavy a nohou a uvěznily ho ještě těsněji. Následoval krátký sled dalších gravitačních změn. které nedosáhly ničeho jiného, než že každou část jeho těla nacpaly ještě těsněji mezi husté mřížoví…

A pak se gravitace ustálila ve svém původním vektoru a nechala ho trčet přibližně vpravo nahoře v prostoru chodby.

„Ale, ale,“ ozval se do ticha Kontrolorův posměšný hlas. „Překvápko, co?“

„Trochu,“ přiznal Luke. Bojoval proti závrati ze všech těch gravitačních změn a rozhlížel se, jak jen mohl s hlavou pevně sevřenou na místě. Z celého koridoru se stala obrovská trojrozměrná džungle tyčí, která vyplnila celý prostor mezi pancéřovými dveřmi, nyní uzavřenými na obou koncích, a uvěznila ho v sobě.

„Tuhle pastičku jsme tady nastražili před pěti lety,“ pokračoval Kontrolor. „Ta tvoje akademie na Yavinu začala zamořovat galaxii nafoukanejma chlapečkama, který si hráli na Jedie, takže jsme si řekli, že je jen otázkou času, kdy nás některej z nich poctí návštěvou. Proto jsme pro ně přichystali překvápko. Ani jsme nedoufali, že sem zavítá samotnej velikej vrchní moffíček. Takže co si o tom myslíš?“

„Je to vynalézavé, to se musí nechat,“ řekl Luke. Rameny a pažemi se snažil vyzkoušet pevnost tyčí. Mohl si tu námahu klidně ušetřit. „Doufám, že nečekáte, že mě to udrží dlouho.“

„Budeš se divit,“ odtušil Kontrolor. „Asi sis nevšiml, kde skončil tvůj světelnej meč?“

Luke si ani nepamatoval, kdy ho mezi těmi všemi změnami gravitace upustil. Zašilhal a jen stěží zahlédl svou zbraň patnáct metrů daleko Byla vklíněna stejně jako on mezi sevřené řady tyčí. „Všimni si, že na tom konci jsou tyče hustější,“ podotkl Kontrolor. „Drží tu věc pěkně pevně na místě.“

Luke se pousmál. Oproti všem svým přípravám toho ten pirát nevěděl o Jediích dost. Vyslal Sílu a aktivoval spínač světelného meče. Ozvalo se klap-bzzz a zelená čepel vyjela z rukojeti. Luke se pokusil Sílou obrátit rukojeť na stranu.

Nic se nestalo.

„Vidíš genialitu toho zařízení?“ prohodil Kontrolor konverzačním tónem. „Drží meč právě pod takovým úhlem, aby čepel čouhala do skuliny mezi tyčema a nedotkla se některý z nich. Chytrý, co?“

Luke neodpověděl. Zdálo se, že světelný meč je skutečně pevně vklíněn mezi tyče… ale pokud se jich čepel nedotýkala, pak by měla rukojeť volně klouzat vpřed nebo vzad. Uchopil ji Sílou a posunul ji vpřed.

„Tímhle směrem se pohybovat může, to ano,“ řekl Kontrolor, když se světelný meč dal do pohybu. „Pokud se nezachytí za spínač nebo tak něco. Ale to ti nijak nepomůže. Čepel se nikde tyčí nedotkne -“

Špička čepele se nyní přiblížila ke zdi. Luke stále tlačil meč tímto směrem a čepel vjela do kovového plátování.

„– a samozřejmě nejsme tak hloupí, abysme za zdi dali důležitý vybavení, do kterýho bys mohl sekat,“ dokončil Kontrolor. „Teď už to na nás zapůsobilo trochu víc, co?“

„Možná trochu,“ řekl Luke. „Co bude teď?“

„Co myslíš?“ opáčil Kontrolor náhle zlověstným hlasem. „Víme, co vy Jediové dokážete, Skywalkere – nemysli si, že ne. Je mi jasný, že během svý malý exkurze po tyhle naší základně jsi už na náš malej podnik vyhrabal tolik špíny, že by to stačilo, abysme všichni na příštích dvacet let zkejsli na Fodurantu nebo Beauchenu. Jestli si myslíš, že tady budeme jenom tak sedět a necháme tě to udělat, tak jsi blázen.“

Luke se zašklebil nad tou ironií. Kontrolor měl pravdu – kdyby byl použil své jediské schopnosti naplno, docela určitě by se mu bývalo podařilo do myslí pirátů tak hluboko zasáhnout. Ale vzhledem ke své čerstvé neochotě používat Sílu při každé příležitosti nic takového neudělal. „Tak co tedy chcete? Domluvit se?“

„Sotva,“ řekl Kontrolor. „Chceme, abys zemřel.“

„Opravdu,“ řekl Luke suše. Tyče byly skutečně příliš silné na lidské svaly, ale to byl pro Jediho stěží omezující faktor. Ohnout dostatek tyčí z cesty, aby mohl získat světelný meč, by byla dlouhá a únavná práce, ale v Síle byl mocný natolik, aby to dokázal. „Sešlostí věkem, nebo máte na mysli něco rychlejšího?“

„Vlastně je mi to tak trochu líto,“ odtušil Kontrolor. „Je to plýtvání, takhle se tě zbavit. Zvlášť když zvážíme, na kolik nás přišla tahle past na Jedie. Dneska už ovšem nikdo nenabízí odměny za zajatý Jedie. A i kdyby nabízel, pochybuju, že by tě past udržela natolik dlouho, abysme si ji stihli vybrat. Takže jdeme na to. Sbohem, Skywalkere.“

Ozvalo se cvaknutí, reproduktor se odmlčel… a Luke v nastalém tichu zaslechl zvuk, který tam předtím nebyl.

Tiché syčení unikajícího plynu.

Zhluboka se nadechl a natáhl se po Síle. Existovaly techniky neutralizující jedy, které by měly zvládnout cokoli, co mu sem pouštěli. Přesto by raději neměl otálet s hledáním cesty k úniku. Zavřel oči, ještě hlouběji se vnořil do Síly, a začal ohýbat jednu z tyčí stranou od svého obličeje -

A pak se jeho oči prudce otevřely, když ho konečně zasáhla celá pravda.

Piráti nevpouštěli dovnitř jedovatý plyn. Oni vypouštěli vzduch ven.

A ani Jedi nedokáže dlouho přežít bez vzduchu.

Luke se znovu zhluboka nadechl a potlačil vzrůstající strach. Jedi musí jednat klidně, v souladu se Sílou. Fajn. Artoo a X-wing už jsou možná v pirátských rukou. I pokud by nebyli, v žádném případě by se nepodařilo promanévrovat sem X-wing skrz úzké a klikaté koridory. Byl tady úplně sám a neměl žádné vybavení kromě toho, co měl u sebe: komlink, zářičku, datapad -

A dva zásobníky do blasteru.

Luke vyslal Sílu, aby oddělil obě malé ploché krabičky od opasku a přenesl je tam, kde na ně viděl. Kdysi, ještě během Povstání, technický génius generál Airen Cracken vymyslel způsob, jak narafičit blasterové zásobníky tak, aby vybuchly. K tomu stačily minimálně dva zásobníky připevněné k sobě v místě odstraněných pojistek proti přetížení. Do třiceti sekund vybuchnou silou středně velkého granátu.

Exploze by měla být dostatečně velká na to, aby rozdrtila nebo ohnula některé z tyčí v jeho bezprostřední blízkosti. Naneštěstí by mohla zranil i samotného Luka.

Ale s trochou vynalézavosti…

Odstranit pojistky ze zásobníků bylo dílem okamžiku. Pak je k sobě přitiskl pomocí Síly a opatrné je sunul skrz změť tyčí směrem k zadním pancéřovým dveřím. Pokud ho Kontrolor stále ještě monitoroval – a pokud piráti znali jeho trik – pak si patrně domyslí, že se Luke snaží prorazit díru do pancéřových dveří a získat nějaký vzduch. Také si nepochybně odvodí, že kov je silný víc než dost, aby takovou explozi přestál.

A to se Lukovi hodilo. Čím déle budou piráti pracovat se špatnými závěry, tím déle se budou vzpamatovávat, až zjistí, co skutečně zamýšlel.

Jeho narychlo vyrobená bomba už byla skoro u pancéřových dveří. Do výbuchu zbývalo nějakých deset sekund. Udržoval bombu v pohybu a Sílou posunul světelný meč zpátky v jediném možném směru, dokud se jeho konec nedotýkal zdi. Bomba dosáhla druhého konce dráhy světelného meče a Luke ji tam posadil na jednu z tyčí.

Jak dobře věděl, kriticky důležitá otázka nyní zněla, zda exploze a následná sprška trosek nepoškodí světelný meč. V náhlém hnutí mysli vyslal Sílu a zapnul ho. Zelená čepel mířila přímo k bombě. Čepel by měla zlikvidovat cokoli, co do ní narazí, a poskytnout alespoň nějakou ochranu rukojeti a mechanismu uvnitř. Teď zbývalo jen čekat a snažit se neomdlít v rapidně řídnoucí atmosféře -

A s mohutným ohnivým zahřměním, o tři sekundy dřív, než čekal, zásobníky vybuchly.

Luke zaťal zuby bolestí, když se mu do levého boku a ruky zabodl tucet do ruda rozžhavených kovových střepin. Dopadlo to však tak dobře, jak jen mohl doufat. Napříč místností bylo skrz rozplývající se kouř vidět, že důmyslně propletené tyče byly výbuchem narušeny. Ne moc, ale snad dostatečně. Sáhl po Síle, přesunul světelný meč k tyčím zohýbaným explozí a otočil rukojetí.

Ne moc, ale skutečně to stačilo. Světelný meč, částečně vyproštěný ze svého vězení, nyní sahal do strany právě natolik, že prosekl konec jedné z nejbližších tyčí. Luke znovu zakroutil rukojetí a tentokrát zazvonily na podlaze dvě další tyče. Točil mečem znovu a znovu, každým seknutím šířeji a šířeji, a metodicky vysekával kolem světelného meče volný prostor -

A najednou byla zbraň volná, točila se jako vrtule a kosila všechno, co jí stálo v cestě.

Bílé mžitky se roztančily před Lukovýma očima. Konečně se mu podalo vrazit zbraň do pancéřových dveří. Vysekla trojúhelníkový otvor, z něhož se začal do částečného vakua valit vítaný proud vzduchu. Zhluboka se vdechl. Když se mu pročistil zrak, přivolal světelný meč zpátky k sobě. Točící se čepel sekala tyče jako kosa obilí.

O minutu později byl zpátky v kamenných koridorech. Pádil zpátky k hangáru s lodí a za běhu zapnul komlink. „Artoo?“ zavolal. Jsi tam.

Jedinou odpovědí mu bylo další zapraskání statické elektřiny. Zrychlil, použil jediské techniky k potlačení bolesti v boku a ruce, a připravil se na příští tah pirátů.

Ale ten tah nepřišel. Vyřítil se z chodby do velké, ale opuštěné komory a pronikl do dalšího koridoru, aniž by někoho spatřil nebo vycítil.

Od svého úniku z pasti na Jedie vlastně necítil vůbec nikoho. Copak všichni někde schovávali? Nebo si prostě sbalili kufry a odletěli?

Skalní podlaha se pod jeho nohama lehce otřásla a odkudsi z dálky přišla slabá ozvěna výbuchu. Když doběhl do další místnosti, uslyšela ucítil druhou explozi. Tahle byla o poznání blíž.

A najednou jeho komlink zacvrlikal. Zapnul ho – „Artoo?“

„Ne tak docela,“ odpověděl povědomý hlas suše. „To už jsi zase v kaši, Skywalkere?“

Luke zamrkal překvapením a usmál se. Poprvé od příletu na tohle místo pocítil skutečné potěšení. „Samozřejmě že jsem,“ řekl Maře Jade. „Copak jsem někdy nebyl?“

9. kapitola

„Máš pravdu, nevzpomínám si,“ musela Mara přiznat. Zírala průzorem můstku Starry Ice na pole asteroidů rozprostírající se před ní. „Ačkoli musím říct, že troufalost zaútočit sám na hnízdo plné pirátů překonává dokonce i tvou běžnou úroveň drzosti. Co tam vlastně děláš?“

„Snažím se dostat ven,“ odpověděl suše Luke. „A co tady děláš ty?“

„Karrde mě požádal, abych na tebe dohlédla,“ řekla. „Zřejmě si myslel, že bys mohl potřebovat pomocnou ruku.“

„To potřebuju,“ připustil. „Kde jsi?“

„Momentálně jsme venku a nakukujeme dovnitř,“ vysvětlovala Mara a zachmuřila se. Nevybuchlo právě něco na cavrilháckém hlavním asteroidu? „Ty tam odpaluješ bomby, nebo co?“

„Ne, ale někdo jiný ano – z dálky slyším výbuchy. Nevidíš náhodou, co se děje?“

Kapitán Shirlee Faughn, usazená u vedlejší konzoly, poklepala Maře na ruku. „Podívej se na pravou polokouli asteroidu,“ zamumlala a ukázala prstem. „Menší flotilka zdrhá do vesmíru. Celkem… osmnáct lodí.“

„Děsné,“ zamumlala Mara. „Máš problém, Luku – krysy hromadně opouštějí loď. Faughn registruje osmnáct lodí; možná jich bude ještě víc. Šance deset ku jedné, že ty výbuchy, které slyšíš, působí autodestrukční systém základny. Máš tam nějaký dopravní prostředek?“

„Když jsem přiletěl, měl jsem frachťák Y60 s Artoo a s X-wingem na palubě,“ odpověděl Luke. „Ale nepodařilo se mi ho zkontaktovat.“

„No, ještě nepanikař,“ poradila mu Mara. Rychle přejela displeje pohledem. „Primární frekvence tvého komlinku je pořád ještě rušena – náhodou máme vybavení, které jím dokáže souzvučně proniknout. Jak daleko jsi od svého hangáru?“

„Přesně nevím -“

Faughn luskla prsty a ukázala na jeden z Mařiných displejů. „Počkej“ přerušila ho Mara. „Jejich rušení právě přestalo. Napojíme se na primární frekvenci tvého komlinku.“

Pohlédla přes můstek ke komunikační stanici. „Corvusi?“

„Hotovo,“ nahlásil. „Přepnu tě na primární.“

Z reproduktoru náhle vybuchlo staccato astromechova trylkování. „Zpomal, Artoo,“ vložil se Lukův hlas do pípání a pískání. „Nerozumím ničemu, co povídáš.“

„Povídá, že on a X-wing jsou v pořádku,“ vysvětlovala mu Mara, zatímco sledovala, jak po displeji počítače přejíždí překlad. „Šli si pro něj, takže vyrazil s X-wingem z úkrytu -“

Ušklíbla se. „A vyhnal je tím, že rozstřílel generátor atmosférického štítu hangáru.“

Následovalo dlouhé ticho. „Což znamená, že teď je hangár plný vakua?“

„Až po okraj,“ potvrdila Mara. „Předpokládám, že by bylo zbytečné doufat ve skříňku s vakuovými skafandry někde poblíž hangáru.“

„Nevím, ale nesázel bych na to,“ řekl Luke.

„Já taky ne,“ souhlasila Mara. „Faughn, ty jsi létala s Y-šedesátkami, ne?“

„Častěji, než se mi líbilo,“ potvrdila druhá žena. „Snad nemyslíš, aby to zkusil bez skafandru?“

„Je to nejjednodušší způsob, jak ho odtamtud dostat,“ řekla Mara. „Zvládl by to?“

„Pochybuju,“ mínila Faughn. „Skywalkere, je rampa frachťáku vytažená, nebo spuštěná?“

„Před chvílí byla spuštěná.“

Ozvalo se zacvrlikání jednotky R2 a droidovo potvrzení se rozeběhlo po displeji. „Pořád je spuštěná,“ hlásila Mara.

„V tom případě nemá šanci,“ Faughn zavrtěla hlavou. „Mechanismus rampy u Y60 je kus šrotu. Uzavřít loď a obnovit atmosféru by trvalo minimálně čtvrt hodiny.“

„Toho jsem se bála,“ řekla Mara. „Na tak dlouho zadržet dech nedokáže.“ „A co jeho X-wing?“ navrhla Faughn. „Nemůže trvat moc dlouho obnovit vzduch v kokpitu téhle velikosti.“

„Až na to, že kryty většiny dnešních stíhaček jsou tlakově zabezpečeny,“ podotkla Mara. „Když do ní pustíš vakuum a nevyřadíš ručně bezpečnostní systémy, tak katapultuješ pilotní křeslo. Je to napevno vestavěný bezpečnostní mechanismus – Artoo ho asi nedokáže obejít „

„Máš pravdu, nedokáže,“ řekl Luke. „Radši budu doufat, že najdu vakuový skafandr.“

„Jasně.“ Mara vydechla mezi zaťatými zuby a očima změřila vzdálenost k asteroidu. Šance, že piráti budou mít připravené vakuové vybavení na dosah potenciálních uprchlíků, byla malá až žádná. „Pro případ, že nenajdeš, letíme tam.“

Koutkem oka zahlédla, jak se k ní Faughn polekaně obrátila. „Jade, neznáme bezpečnou cestu dovnitř.“ zamumlala žena.

„My ne, ale Skywalkerův astromech ano,“ připomněla jí Mara. „Droide, co takhle nám poslat nějaká ta čísla?“

R2 zabublal, že rozumí, a na počítačovém displeji se objevil nákres kurzu. „Máme to,“ řekla Mara. „Jdeme na to.“

Faughn se otočila zpátky ke kormidlu. Pořád nebyla nijak nadšená z toho, že musí takhle riskovat svou loď. Starry Ice se prudce pohnula kupředu. „Cesta nevypadá tak zle,“ řekla jí Mara, která si prohlížela displej.

„Nevypadala,“ opravila ji kapitánka a poklepala na svůj navigační displej. „Je tu jen jeden drobný problém: asteroidy už nejsou ve stejném vzájemném postavení.“

Mara přenesla svou pozornost k vlastnímu navigačnímu displeji. „Zatraceně – promíchali je,“ řekla. Vstala z křesla a zamířila ke dveřím. „Budeme se muset dovnitř probourat jako bantha. Beru si jedničku; pošli Elkina a Torva na zbylé dvě.“

Sotva dorazila na své turbolaserové stanoviště, ozvala se Faughn. „Právě jsme narazili na automatickou boji, která nás varuje, abychom letěli pryč,“ nahlásila kapitánka. „První vlna problémů tu bude coby dup.“

„Rozumím,“ řekla Mara. Nahodila turbolaser nouzovým způsobem a už podvacáté od začátku tohohle výletu si přála, aby Jades Fire netrčela na Duroonu, kde jí vylepšovali navigační systémy. Karrde odvedl při vyzbrojování svých frachťáků dobrou práci, ale Fire disponovala mnohem větší palebnou silou než Starry Ice a navíc se s ní i lépe manévrovalo.

Ale neměla ji tu a nic s tím nemohla dělat. Krátce si otřela dlaně o kombinézu, aby je osušila, pevně uchopila ovládání a natáhla se po Síle. Možná nebyla tak slovutná a mocná Jedi jako veliký Luke Skywalker, ale svou dokonale vyladěnou schopnost předvídat nebezpečí by proti té jeho vsadila kdykoli.

Jediný problém spočíval v tom, že schopnost předvídat nebezpečí neoznamovala i příslušný směr. A tam venku byla spousta směrů, z nichž mohly přijít potíže.

„Už jdeme, Luku,“ zavolala do mikrofonu u brady. „Máš poslední šanci mávnout rukou a smést všechny pasti pryč.”

V okamžiku, kdy ta slova opustila její ústa, zalitovala, že je vůbec vyslovila. Luke byl příliš daleko, aby se mohla plně dotknout jeho mysli, ale i tak pocítila, jak se při její poznámce otřásl. Otevřela ústa, aby se mu omluvila -

A náhle pocítila nebezpečí. Blízký asteroid zachytil její plnou pozornost. Na jeho povrchu zahlédla nepřirozeně hladký kruh – odlesk kovu -

Z jejího turbolaseru se zablesklo. Podezřelý asteroid se rozpadl na kamení a štěrk. Z rozšiřujícího se oblaku prachu vyšel jediný reflexivní laserový výboj. Příliš pozdě a zcela mimo cíl.

„Dobrá rána, Maro,“ ozval se v jejím uchu Elkinův hlas.

Mara přikývla. Byla příliš zaměstnaná svým úkolem a výčitkami za svou předchozí jízlivou hlášku, než aby odpověděla. Výčitkami a rostoucím vztekem na sebe samu za to, že se vůbec cítila provinile. Byl to přece Skywalker a jeho učedníci Jedi, a ne ona, kdo si neustále zahrával se Sílou. Pokud mu vadilo, že mu to někdo připomněl, pak to byl jeho problém, ne její.

Projel jí další varovný záchvěv, ale než stačila zjistit zdroj nebezpečí, několik rudých záblesků vyšlehlo z Torvova turbolaseru a řetěz menších balvanů vybuchl v mračno ostrých kamenných úlomků. Mara se zachvěla, když se přímo před ní několik štěpin odrazilo od ochranného štítu Starry Ice, a pak už byla loď venku z pasti a mířila k další. Mara vrátila své prsty na ovládání a znovu se vnořila do Síly.

Než Starry Ice prorazila k hlavní základně, všichni tři společně zlikvidovali ještě osm dalších pastí. „Jsme tady,“ ohlásil Faughnin hlas Maře do ucha. „Skywalkere? Kde jste?“

„Jsem u hangáru,“ odpověděl Luke. „Artoo, vystřel několikrát ke kraji, ať vidí, kde to je.“

Droid zapípal a stín mezi dvěma skalnatými hřebeny prozářila laserová palba. „Fajn, máme to,“ řekla Faughn. „Letíme tam.“

Laserové záblesky ustaly. Zároveň povrchem asteroidu otřásla další tlumená exploze, nepříjemně blízko k cílovému hangáru. „Další výbuch,“ poznamenala Mara.

„O většinu představení přicházíte,“ řekl Luke. „Exploze tu slyším každých deset sekund. Zdá se, že směřují ke mně.“

Bleskla další exploze, která byla k hangáru ještě blíž. „Podle mě to bude, těsné,“ zabručela Faughn. „Opravdu chceš riskovat přistání, Jade?“

„Nijak zvlášť,“ přiznala Maru, „ale nemáme moc na výběr. Luku, za tohle u nás budeš mít pěkně velký vroubek.“

„Přidám ho k těm ostatním.“ slíbil Luke. „Radši si pospěšte – ne, počkat. Zpátky!“

„Cože?“ divila se Faughn.

„Slyšelas ho,“ odsekla Mara, když rovněž pocítila hrozící nebezpečí „Zpátky!“

Starry Ice se naklopila vzad. V témž okamžiku počal jeden z hřebenů kolem hangáru vybuchovat v sérii malých explozí jako multifázová rachejtle na Endorský den. „Jade, to je šílenství,“ řekla Faughn. „Nemůžu tam přistát. Celá oblast se může kdykoli zhroutit.“

„Má pravdu,“ řekl Luke… a Mara skrz Sílu ucítila chmury v jeho emocích. „Myslím, že nám zbývá už jen jedna možnost.“

Mávnout rukou a smést všechny pasti pryč? Jaká?“ zeptala se nahlas.

„Budu se s vámi muset setkat na půli cesty,“ řekl. „Máte na palubě místo pro můj X-wing?“

„Máme dvojici portů s pomocnými tažnými paprsky,“ informovala ho Faughn. „Kolem kokpitu tam pak bude opět vzduch.“

„Dobře. Artoo, okamžitě odstartuj a přistaň u nich -“

„Počkej chvíli,“ přerušila ho Mara. Cosi ve Skywalkerově hlasu a myšlenkách jí říkalo, že chce zkusit něco opravdu hloupého. „Nechceš k nám přeplachtit bez skafandru, že ne? Tak blízko se nedostaneme.“

„Já vím,“ řekl Luke. „Pokusím se přejít do jediského hibernačního transu, jakmile proniknu pancéřovými dveřmi.“

Řekla si o to. Opravdu to bylo něco hloupého. „A jak toho chceš dosáhnout?“ ptala se. „Budeš muset přejít do transu hned, jak prorazíš dveře. Nezbude ti žádný vzduch.“

„Pokud dveře proseknu správně, pak by se mnou měl jít ven proud vzduchu,“ podotkl Luke. „Ten mi dá dostatek kyslíku, než upadnu do transu, a právě tak mě postrčí vaším směrem.“

„Máš mizivou šanci na přežití.“

„Plány na poslední chvíli už takové bývají. A pokud o tom budeme žvanit ještě dlouho, tak nebudu mít už vůbec žádnou šanci.“

„To zní jako některá ze Solových hlášek,“ zavrčela Mara. Ale měl pravdu a jakoby pro zdůraznění jeho slov počal vybuchovat i druhý hřeben. „Vyhráls. Pojďme na to.“

„Správně,“ řekl Luke. „Artoo, do toho.“

Droid vydal nešťastné zaúpění, ale X-wing se poslušně zvedl z přistavací plochy a zamířil ke Starry Ice. „Faughn?“ zavolala Mara. „Pomocné tažné paprsky jsou připravené,“ hlásila Faughn. „Vnější dveře přechodové komory na pravoboku jsou otevřené, atmosférická bariéra je na místě a Krickle stojí uvnitř s lékárničkou. Můžeme jít na to, až bude chtít.“

„Slyšels to, Luku?“

„Ano,“ řekl. „Zafixuju si frázi ,vítej na palubě’, která mě probere z transu.“

,“Vítej na palubě’, dobře.“

„Fajn, jdeme na to. Ať mě nemineš.“

Mara se napjatě usmála. Ať mě nemineš. Kdysi by pro ni tato slova měla i úplně odlišný význam. Luke Skywalker v mířidlech jejího blasteru; císařův poslední povel, aby ho zabila, rezonující v její mysli…

Ale touto krizí už prošla před deseti lety v Mount Tantissu a císařův hlas byl nyní jen vzdálenou a bezmocnou vzpomínkou.

Skywalker si bude brzy muset projít vlastní krizí. Možná už byl v ní.

Doufala v to.

Pocítila záchvěv Lukových emocí. Soustředila se. Zdálo se jí, že vidí, jak jeho světelný meč prosekává silný kov pancéřových dveří -

A pak ho najednou ztratila.

„Faughn?“ zavolala Mara. Zavřela oči a pátrala v Síle tak pečlivě, jak jen mohla. Lukova přítomnost však už nebyla postřehnutelná, alespoň ne pro ni. Buď vstoupil do svého hibernačního transu, nebo byl mrtvý.

„Blíží se,“ řekla Faughn.

Mara otevřela oči. Byl tam. Vypadal jako zhroucená loutka. Klouzal rychle směrem k Starry Ice. Končetiny mu bezvládně povlávaly a tělo se pomalu převracelo. Občasné záblesky z postupující autodestrukce asteroidu dodávaly celému výjevu surrealistický nádech.

S trhnutím, které ji vylekalo, se Starry Ice počala pohybovat dolů k povrchu. Faughn manévrovala s lodí tak, aby ji vyrovnala s Lukovou trajektorií.

Nebo se o to spíš jenom pokoušela. Mara se zachmuřila na blížící se postavu, snažila se propočítat její dráhu a rychlost při dopadu -

Faughn s přístupem do lodního počítače získala odpověď dřív. „Máme problém,“ řekla přiškrceným hlasem. „S rychlostí, jakou musím letět, abychom ho chytili, se buď přerazí o trup, nebo vletí do přechodové komory tak prudce, že si zlomí vaz.“

„Snaž se dostat ho dovnitř,“ řekla Mara. Vytrhla se ze sevření bezpečnostních popruhů a vyskočila na nohy. „Já zajistím, aby to přežil.“

Když Mara vrazila do přechodové komory, už byl skoro tam. Řítil se k nim mnohem rychleji, než bylo zdravé. „Počítač říká, že jsme přesně v cestě cíle,“ zavolal Faughnin hlas z reproduktoru, když se Mara zadívala atmosférickou bariérou ven. „Dopad za deset sekund.“

Mara se zhluboka nadechla, opřela se o zeď v přechodové komoře a sáhla po Síle.

Císař ji naučil základy použití Síly k pohybování předměty. Sám Skywalker její základní výcvik ještě rozvinul během cesty waylandským pralesem a během krátké doby na té jeho yavinské akademii. I poté na sobě sama pracovala a připadalo jí, že tuhle techniku zvládla docela dobře.

Ale pohybování malých předmětů jako její světelný meč byla jedna věc. Chytit Luka, který se k ní řítil, bylo něco úplně jiného. Bylo to podobné, jako kdyby se zuby snažila zastavit Starry Ice. Vložila do své snahy všechno. Uvědomovala si, jak jí vypětím tuhne tělo, snažila se ho alespoň zpomalit, než proletí kolem ní skrz atmosférickou bariéru. Vycítila, že zpomaluje – věděla, že to nebude stačit -

A v poslední sekundě odstoupila od zdi rovnou jemu do cesty.

Vrazil do ní plnou silou, náraz je oba strhl dozadu a dolů. „Vítej na palubě,“ zalapala Mara po dechu, než sebou oba práskli na podlahu.

Přistání bylo mnohem méně bolestivé, než čekala. Zamrkala, snažila se vytřást z očí tancující hvězdičky -

„Díky,“ zamumlal jí Luke do ucha.

Hvězdičky zmizely a Mara zjistila, že vzhlíží k podivnému obličeji. Uvědomila si, že je to Lukův obličej, ale byl pořádně zamaskovaný. Seděl na ní obkročmo, ruce a nohy na podlaze. Očividně se vytrhl z transu právě včas, aby stačil schytat svůj díl dopadu a nepřidal jí mrtvou váhu navíc. „Nemáš za co,“ vypravila ze sebe. „Hezký převlek.“

„Díky,“ řekl. „Však taky fungoval. Celkem.“

,“Celkem’ znamená nic moc, co?“ opáčila. „Proč jsi nepoužil iluzi Síly jako dřív?“

„Poslední dobou se snažím nepoužívat Sílu, pokud to není absolutně nezbytné,“ vysvětloval. „V tomhle případě mi to nezbytné nepřipadalo.“

„Aha,“ řekla Mara. To bylo zajímavé. Opravdu velmi zajímavé. „Tak. Slezeš ze mě, nebo si děláš pohodlí?“

„Och – jistě,“ řekl neohrabaně. Něco ze starých rozpaků farmářského chlapce se mu objevilo na tváři. Slezl z ní. „Promiň.“

„To nic,“ řekla Mara. Vstala a kritickým okem si ho prohlédla. V oblečení měl ošklivě vypadající trhliny, pod nimiž se určitě skrývala neméně ošklivá zranění. „Vypadá to, že potřebuješ exkurzi po ošetřovně.“

„Není čas,“ zavrtěl hlavou. „Prozatím jsem v pořádku. Musíme odsud vypadnout. Je už máj X-wing tady?“

„Nevím,“ odpovídala Mara. Plácla do ovládací destičky, aby zavřela vnější dveře přechodové komory. „Faughn?“

„Máme ho v portu B,“ oznámila kapitánka. „Skywalkere, znáte z téhle smrtonosné pasti nějakou bezpečnou cestu ven?“

„Znával jsem.“ Luke otevřel vnitřní dveře. „Ale bohužel teď zřejmě není o nic bezpečnější než jakákoli jiná cesta.“

„Budeme následovat piráty,“ rozhodla Mara. Zamávala na Krickleho, aby šel s lékárničkou pryč, a vedla Luka chodbou směrem k portům Starry Ice. „Pravděpodobně na nás budou střílet, ale nemůžeme mít všechno.“

„Problém: zdá se, že nám došli piráti, které bychom mohli následovat,“ řekla Faughn. „Za poslední dvě minuty nic z asteroidu neodletělo.“

Mara cítila, jak se jí sevřely svaly kolem žaludku. „Což znamená, že mohutné finále jejich autodestrukce je každou chvilkou blíž a blíž.“

„Pravděpodobně,“ souhlasila Faughn. „Co uděláme? Nabereme směr a poletíme?“

„Víceméně,“ řekla jí Mara. „Začni se vzdalovat od hlavní základny, ale ne moc rychle. Chci být u turbolaseru, až narazíme na něco ošklivého.“

„Dejte čas i mně, abych se mohl dostat ven,“ dodal Luke. „Poletím před vámi a budu likvidovat pasti.“

„Jen jestli je uvidíš,“ podotkla Mara a přísně si ho změřila. „Já umím líp předvídat nebezpečí než ty; možná bych si měla já vzít tvoji loď a čistit cestu.“

„Zvládnu to,“ řekl pevně. „A kromě toho – mám za vás zodpovědnost. Jste tady kvůli mně.“

Na tom něco bylo. „Když si to tak přeješ,“ řekla Mara a mávla rukou do chodby. „První zatáčku doleva, pak doprava. Pospěš si.“

Starosti si dělala zbytečně. Ve chvíli, kdy se usadila na svém turbolaserovém stanovišti, už X-wing letěl prostorem před nimi. „Jsem připravená,“ ohlásila, když se opět připoutala. „Do toho, Luku. Hodně štěstí.“

„Ať tě Síla provází,“ odpověděl. Zdálo se jí, že v jeho hlase zachytila mírnou výtku. „Mějte oči na stopkách.“

Let mezi asteroidy napnul její nervy k prasknutí, ale cesta ven byla k Marině překvapení až směšně jednoduchá. X-wing každou chvíli lehce změnil kurz a vypálil, čímž zneškodnil vzdálenou přehradní past, nálož trhaviny nebo automatizované turbolaserové hnízdo většinou ještě dřív, než tato nebezpečí zachytily Mariny vlastní smysly. Postupně se z toho stala pravidelná rutina: X-wing pokaždé provedl manévr, vystřelil a uhnul, Starry Ice ho následovala v těsném závěsu, její vlastní turbolaserová posádka musela jen občas odstřelovat zbytky. Ať už úmyslně nebo náhodou letěl X-wing lehce nad frachťákem a odstraňoval překážky přímo v Marině palebném úhlu. Většina likvidace zbytků tedy zbyla na Elkinovi nebo Torvovi. Mara měla jen málo práce, a tak alespoň propátrávala okolí pro případ, že tu piráti zanechali nějaká překvapení. Trpělivě čekala, až zůstane pole asteroidů za nimi, a zlostně se ptala sama sebe, jestli ji Luke tak přehnaně ochraňuje jen proto, aby ji naštval.

Když opět přejela pohledem obzor, spatřila loď.

Nejprve se domnívala, že je to stíhačka TIE. Byla přibližně stejně velká a na první pohled měla podobný tvar. Ale když otvírala ústa, aby na ni upozornila ostatní, loď se otočila -

„Máme společnost,“ křikla. „Čmuchá na kraji pole asteroidů, souřadnice dvacet na padesát.“

„Mám to,“ řekla Faughn. „Vypadá jako… jako co vlastně?“

„Dostalas mě,“ řekla Mara. „Myslela jsem, že je to imperiální stíhačka, ale ty věci na bocích nejsou solární panely TIE.“

„Ať je to cokoli, má je celkem čtyři,“ podotkl Elkin.

„Což nezbytně neznamená, že není imperiální,“ zavrčela Faughn. „Skywalkere? Vyznáte se v současném designu imperiálních strojů?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Luke. V jeho hlase byly znát známky úsilí, když musel dělit svou pozornost mezi vetřelce a poněkud naléhavější práci před sebou. „Ale nikdy jsem nic takového neviděl.“

Mara zírala ven na vzdálené vesmírné plavidlo. Očividně je sledovalo. Uvědomilo si, že je zpozorovali? „Myslím, že bychom se mu měli podívat na zoubek.“

„To bych neřekla,“ zavrčela Faughn. „Nepotřebujeme víc potíží, než kolik jich už máme.“

„A kromě toho, s naším štěstím to bude zase jeden z těch nanicovatých qellských krámů,“ dodal Corvus opovržlivě. „Jako ten, co se za ním Calrissian honil přes půl galaxie.“

„Řekla jsem, že se na něj podíváme,“ trvala na svém Mara. Do hlasu vložila tolik rozhodnosti, že z toho udělala rozkaz. „Luku, ty máš rychlejší loď. Chceš ho zkusit dohonit?“

„Zkusím to,“ řekl podivným tónem. Měl z té lodi podobný pocit jako ona? „Obejdete se beze mě?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Mara. „Už musíme být skoro venku z pirátského obranného prostoru.“

„Dobrá. Artoo, zapni všechny nahrávače a senzory. Budeme chtít kompletní záznam o té věci.“

Droid zapípal na souhlas, a s rychlostí, jaká překvapila i Maru, X-wing zatočil a vyrazil směrem k narušiteli. Kličkoval mezi vznášejícími se asteroidy, co nejblíž u nich, aby byl maximálně krytý. Mara zamířila turbolaser na druhé vesmírné plavidlo. Přemýšlela, jestli se rozhodne uniknout, nebo bojovat.

Ale X-wing se k němu stále přibližoval a žádná reakce nepřicházela. Díval se snad narušitel jinam? Směšné. Tak na co tedy čekal?

Luke už byl téměř na dostřel od něj. Zbloudilý asteroid pozvolna vklouzl mezi vetřelce a Starry Ice do Marina úhlu pohledu -

Dostalo se jí jediného varování v podobě náhlého škubnutí Lukových emocí. Vzápětí vetřelce na okamžik zahlédla. Vystartoval neuvěřitelnou rychlostí napříč oblohou a uháněl k okraji pole asteroidů.

„Tamhle je!“ štěkl Torve. Mara se snažila strhnout turbolaser na stranu, aby zacílila vzdálenou loď. Pozdě. Další asteroid vklouzl mezi ně a opět jí zablokoval palebný úhel. Z okraje pole asteroidů přišel záblesk předstíraného pohybu a loď byla pryě.

Z interkomu vyšla čísi tlumená kletba. „Já to vzdávám,“ řekla Faughn. „Co to bylo?“

„Dostalas mě,“ řekla Mara. „Luku? Jsi tam ještě?“

„Tady,“ odpověděl Luke. „Viděli jste to?“

„Jenom kousek,“ řekla mu Mara. „Čekal, dokud nebudeme za asteroidem, a pak skočil.“

„Zajímavé,“ poznamenal Luke. „Ta loď měla při skoku velmi nezvyklou signaturu – nahrál jsem, co jsem mohl, ale pochybuju, že moje senzory zachytily víc jak zlomek.“

„Asi proto čekal, až ho nebudeme moct vidět.“

„Možná,“ souhlasil Luke. „Nejspíš uhodl, že loď vaší velikosti bude mít lepší senzory než moje.“

Mara si zamyšleně hladila rty. „No, pokud nechceš sledovat jeho hyperprostorový vektor, tak s ním toho teď asi moc nenaděláme. Co kdybys nám poslal, co mají tvoje senzory?“

Astromechanický droid vydal hrubý zvuk. „To je v pořádku, Artoo,“ uklidňoval ho Luke. „Budeme to považovat za jejich odměnu za záchranu.“

„Za část odměny za záchranu,“ opravila ho Mara. „Zbytek urovnáme později.“

„Rozumím,“ souhlasil Luke. „Už to tam letí.“

„Mám to,“ potvrdila Faughn.

„Díky,“ řekla Mara. „Potřebuješ ještě něco, Luku?“

„Ne, při vašich cenách,“ odpověděl suše. „Ale vážně – díky za všechno.“

„Rádi jsme pomohli,“ řekla Mara. „Nezapomeň: ať se ti někdo podívá na ta zranění.“

„Nezapomenu,“ ujistil ji. „Artoo už chystá seznam nejbližších novorepublikových lékařských stanic. Uvidíme se později.“

10. kapitola

Na téhle části Dordolumu byl horký den, horký a slunečný. Polední vzduch zůstával nepříjemně těžký a bez vánku; zdálo se, že obaluje dav jako mokrá chlupatá deka.

Mluvčí, který právě křičel na dav ze svého hradu na vršku Tribuny veřejných promluv, to horko ještě umocňoval. Ale na rozdíl od vedra byl jeho žár pečlivě promyšlený. Byla to směsice ohnivých slov, myšlenek a přetvářky propočítaná tak, aby zažehla emoce a rozdmýchala tucty dávných sporů. Prakticky všichni, kdo mu dnes naslouchali, v sobě skrývali nějakou takovou zášť, ať už ji měli Ishoriové proti Diamalům, Barabelové proti Rodianům, nebo třeba Aqualishové proti lidem.

Nebo téměř všichni proti Bothanům. Drend Navett zabloudil pohledem přes dav k propracovanému logu Bothany vlastněné přepravní společnosti Solferin vpravo od shromaždiště a dovolil si tajný úsměv.

Byl to den jako stvořený pro výtržnost.

Mluvčí se právě dostával ke svému hlavnímu tématu. Když hřímavým hlasem barvitě líčil hrůzu, jakou byla zkáza Caamasu a bothanská zbabělá a hnusná role v ní, Navett vycítil, že hněv davu se konečně zvrhává do nepříčetné zuřivosti, na kterou čekal. Pomalu, tak, aby jeho pohyb nevytrhl z rozčarování ty kolem něho, se počal přesouvat blíže k budově přepravní společnosti. Klif byl možná geniální demagog, ale byl to on, Navett, kdo uměl rozpoznat náladu davu a vycítit správný okamžik k činu.

Ten už skoro nastal. Navett se dostal na kýžené místo – přepravní společnost byla na dosah. Vsunul ruku do batohu, který visel nenápadně po jeho boku, vytáhl svou oblíbenou zbraň a čekal. Ještě několik sekund… a … teď.

„Spravedlnost pro Caamas!“ zařval. „Spravedlnost hned teď!“ Zamířil na bothanskou budovu, rozpřáhl se a hodil -

Přesně na cíl. Přezrálý kus ovoce blicci zasáhl dveře, rozcákl se s nechutným šplouchnutím a zanechal po sobě oslnivě červenou šmouhu.

Dva Durosové stojící poblíž vyděšeně zalapali po dechu. Ani oni, ani nikdo jiný v davu však nedostane tolik času, aby se mohli zamyslet nad tím, do čeho jsou tu vtahováni. Z půltuctu dalších míst z davu jako ozvěna přišlo volání po spravedlnosti a půl tuctu dalších kusů ovoce se rozmázlo na budově. „Spravedlnost pro Caamas!“ zakřičel Navett znovu a hodil další blicci. „Pomstu za genocidu!“

„Pomstu!“ opakoval někdo jeho výkřik. Řev doprovázela další sprška odpadků. „Pomstu za genocidu!“ Navett hodil další blicci, a další -

Potom odkudsi přišel mocný chraptivý hlas, který opakoval volání po pomstě… a jako by to byl jakýsi signál, dav se náhle jako divá lůza obrátil žádoucím směrem. Déšť ovoce začal bombardovat budovu, živený nepříčetným vztekem a šílenou zuřivostí, které v nich Klif tak obratně probudil.

Navett tuhle zuřivost nehodlal vyplýtvat jen na několik šmouh. Sáhl znovu do batohu a zpod posledního kousku blicci vytáhl ostrý kámen. Násilí plodí násilí, bleskla jeho hlavou stará pravda, a hodil kamenem.

Okno, na které mířil, zasáhl přímo doprostřed. Zvuk tříštěného plastu byl skrz ryk davu stěží slyšet. „Pomstu za genocidu!“ řval Navett, zatímco hrozil pěstí na budovu a vytahoval další kámen.

Dav se učil rychle. Déšť ovoce a vajíček pokračoval, ale brzy se k němu přidaly dlažební kostky, které lemovaly chodníky náměstí a záhony květin. Než Navett stačil hodit další kámen, ze čtyř oken už se staly zubaté díry. Pak na okamžik zvedl hlavu, aby rychle přehlédl oblohu. I když se jim podařilo nachytat dordolskou správu na švestkách, její překvapení nebude trvat věčně.

Očekávaná reakce se ostatně rychle blížila – ze směru letiště sem přilétala trojice jasně zbarvených policejních vzdušných spídů s eskortou půltuctu spídrových motocyklů. S rychlostí, jakou se pohybovali, tu budou do

dvou minut.

Což znamenalo, že je čas zmizet. Navettova ruka vklouzla do tuniky ke skrytému komlinku a dvakrát se dotkla volacího tlačítka – signál pro zbytek agitačního týmu, aby se přesunul na okraj davu a zmizel do odpoledního slunce. Pak sáhl naposled do batohu. Jeho ruka minula zbývající dva kameny a vytáhla poslední dárek, který si pro Bothany připravil.

Byl to granát, samozřejmě. Ale byl to velmi zvláštní granát. Navelt ho osobně vyňal z mrtvé ruky myomarského odbojáře před deseti lety za krátké imperiální vlády nad Myomarem během tažení velkoadmirála Thrawna. Tento konkrétní granát se hodil zejména proto, že odbojářské skupině se tehdy podařilo přemluvit jakéhosi Bitha, který tam byl na návštěvě, aby jim navrhoval zbraně. Až budou zbytky granátu prohlédnuty – a to zcela jistě budou – dojde Nová republika nutně k závěru, že už i všeobecně mírumilovní Bithové se nechávají strhnout protibothanskými náladami.

Možná na tom nezáleželo. Možná na ničem z tohohle vůbec nezáleželo Možná že podlidi a jejich kamarádíčci natloukli Impériu natolik, že žádná věc, kterou Navett a jeho tým provedou, už nemůže nic změnit.

Ale z hlediska jejich úkolu nezáleželo ani na žádné ze zmíněných možností. Navett uzřel slávu Impéria, stejně jako jeho temné dny… a pokud ta sláva nemůže být vzkříšena, pak bude jen spravedlivé, když ji pomůže pohřbít v popelu Nové republiky.

Odjistil detonátor, aktivoval jej a hodil. Granát prolétl jedním z rozbitých oken v horním podlaží a zmizel uvnitř. Navett se tlačil davem pryč, když vybuchl. Střecha se zhroutila a oslnivý ohnivý oblak vyšlehl k obloze.

Když policie dorazila na místo činu, byl už pryč z náměstí a kráčel nezaujatě ulicí spolu s ostatními komplici.

*

Dlouhý seznam signatářů skončil. Leia vzhlédla od petice na svém datapadu se sevřeným žaludkem. Nebylo divu, že prezident Gavrisom vypadal tak zachmuřeně, když ji uváděl do své kanceláře. „Kdy to přišlo?“ zeptala se.

„Přibližně před hodinou,“ řekl Gavrisom. Špičky jeho křídel nepokojně přejížděly po hromádkách datakaret, které si žádaly jeho pozornost. „Vzhledem k okolnostem jsem se domníval, že vy a radní Fey’lya byste se o tom měli dozvědět předem.“

Leia pohlédla na Fey’lyu. Bothan seděl shrbený ve svém křesle, srst pevně přitisknutou k tělu. „Proč já?“ zeptala se.

„Zejména proto, že jste našla Caamaský dokument,“ řekl Gavrisom. Ohnul svůj ocas v calibopském ekvivalentu pokrčení ramen. „Stejně jako Caamasiové i vy jste přišla o váš svět, a můžete tedy jejich situaci pochopit lépe než kdo jiný. A jako zasloužilá hrdinka boje za svobodu máte stále na členy Senátu velký vliv.“

„Nikdy nemohu mít takový vliv jako tyto podpisy,“ varovala ho Leia a ukázala na datapad. „A kromě toho -“ zaváhala a znovu pohlédla na Fey’lyu – „nejsem si jistá, zda s nimi nesouhlasím v tom, že je to rozumný kompromis.“

„Kompromis?“ opáčil Fey’lya bezbarvým hlasem. „Tohle není kompromis, radní Organo Solo. Tohle je rozsudek smrti pro bothanský lid.“

„My tři jsme v této místnosti sami, radní Fey’lyo,“ připomněl mu Gavrisom mírně. „Nemusíte dramaticky přehánět.“

Fey’Lya pohlédl na Calibopa. Jeho oči byly stejně bez výrazu jako jeho hlas. „Nemluvím dramaticky, ani nepřeháním, prezidente Gavrisome,“ řekl. „Možná nerozumíte, kolik času a úsilí by bylo zapotřebí obětovat třeba jen k nalezení neobydleného světa, který by byl vhodný pro zbývající Caamasie.“ Jeho srst se zachvěla. „Ale ještě trvat na tom, abychom uhradili náklady spojené s přeměnou tohoto světa, aby měl všechny původní rysy Caamasu? Něco takového si rozhodně nemůžeme dovolit.“

„Jsem si vědom pravděpodobné výše nákladů na takovýto projekt,“ prohlásil Gavrisom stále ještě trpělivě. „Za časů Staré republiky byl proveden přinejmenším pětkrát -“

„Národy, které se topily v moci a bohatství,“skočil mu živě do řeči Fey’lya. „Bothanský lid nemá ani takovou moc, ani bohatství.“

Gavrisom pohodil svou hřívou. „Ale jděte, radní. Buďme k sobě upřímní. Současný stav celkových bothanských aktiv docela dobře postačuje k pokrytí takovéhoto projektu. Jistě by vás to něco stálo, ale nepoložilo by vás to. Dokonce si dovoluji tvrdit, že to je pro vás jedinečná možnost vyřešit tuto záležitost rychle a mírově.“

Fey’lyovou srstí projelo škubnutí. „Vy tomu nerozumíte,“ řekl tiše. „Aktiva, o kterých mluvíte, neexistují.“

Leia se zamračila. „Co říkáte? Viděla jsem obchodní zprávy. Jsou tam celé stránky seznamů bothanského majetku.“

Fey’lya jí pohlédl přímo do očí. „Jsou to lži,“ řekl. „Není to nic víc, než chytře vymyšlená datapadová iluze.“

Leia se podívala na Gavrisoma. Jeho nepokojná křídla se náhle přestala pohybovat. „Vy tvrdíte,“ zeptal se Calibop opatrně, „že vůdci Sdružených bothanských klanů jsou zapojeni v podvodu?“

Bothanova naježená srst strnula ještě víc. „Měla to být jen dočasná šalba,“ řekl s naléhavou prosbou ve hlase. „Stejně jako jsou naše finanční problémy pouze dočasné. Několik špatných obchodních rozhodnutí vyčerpalo zdroje Sdružených klanů a zavinilo, že jsme po krk v dluzích. A pak přišla tahle nová katastrofa, která způsobila ještě větší nejistotu. Potřebovali jsme nové investory a kontakty, a tak…“

Došla mu slova. „Chápu,“ řekl Gavrisom. Jeho hlas byl stále klidný, ale v jeho dlouhém obličeji se objevil výraz, jaký tam Leia ještě nikdy neviděla. „Stavíte mě do velmi nepříjemné situace, radní Fey’lyo. Jak mám podle vás postupovat?“

Fey’lyovy fialové oči se střetly s Calibopovými bleděmodrými. „Dokážeme se z toho vzpamatovat, prezidente Gavrisome,“ odpověděl, „jen to nějaký čas potrvá. Předčasné odhalení této informace by zničilo nejen nás, ale i ty, kdo u nás investovali.“

„Ty, kdo vám důvěřovali,“ opravil ho Gavrisom chladně.

Fey’lyovy oči uhnuly před tím obviňujícím pohledem. „Ano,“ zamumlal. „Ty, kdo nám důvěřovali.“

Na dlouhou chvíli zavládlo v místnosti ticho. Potom Gavrisom znovu potřásl hřívou a pohlédl na Leiu. „Vy jste rytíř Jedi, radní Organo Solo „ řekl. „Jako taková máte moudrost věků a vede vás Síla. Rád bych si poslechl vaše doporučení.“

Leia si povzdechla. „Kéž bych nějaké měla,“ řekla.

„Pokročili jste nějak v pátrání po jménech Bothanů zapletených do zničení Caamasu?“

„Zatím ne,“ odpověděla Leia. „Naše tajná služba stále zkoumá původní datakartu, ale hlavní šifrér Ghent mi řekl, že už toho z ní víc nedostanou. Rovněž jsme prohledali staré imperiální archivy na Kamparasu, Boudolayzu a Obroa-skai, ale dosud jsme nic nenašli.“

„Pravděpodobně to bylo v utajených souborech,“ řekl Gavrisom s povzdechem, který připomínal zaržání. „V záznamech, které měly imperiální síly přikázáno před ústupem zničit.“

„Pravděpodobně,“ souhlasila Leia. „Stále doufáme, že se někde mohla dochovat další kopie.“

„Naděje je však malá.“

„Ano,“ musela přiznat Leia. „Fey’lyo, jak dlouhou dobu potřebují Sdružené klany, aby se postavily na nohy?“

„Podle současného rozvrhu budeme mít hlavní dluhy splacené během tří měsíců,“ řekl Bothan. „Ale v té době budeme ještě velmi daleko od finanční pozice, v níž se nyní zdánlivě nacházíme.“

Gavrisomovi zachrčelo v krku. „A za jak dlouho budete schopni zahájit onen projekt?“

Fey’lya zavřel oči. „Možná za deset let. Možná nikdy.“

Leia pohlédla znovu na Gavrisoma. „Ráda bych vám poradila, prezidente Gavrisome,“ pravila, „ale v tuto chvíli mě žádné jasné řešení nenapadá.“

„Rozumím,“ řekl Gavrisom. „Mohu vás požádat, abyste se pokusila meditovat a nalézt nápovědu v Síle?“

„Určitě to udělám,“ ujistila ho Leia. „Jedna věc je ale jasná už teď. Bothani nedokážou v brzké době splnit požadavky té petice.“

„Vskutku,“ přisvědčil Gavrisom těžce. „Budu se muset pokusit získat nějaký čas.“

„Jak? Předložit ji k debatě?“ zapochybovala Leia. „To by mohlo být riskantní.“

„Víc než riskantní,“ souhlasil Gavrisom. „Pokud by se někdo rozhodl udělat z ní oficiální nařízení, Senát by to jednohlasně schválil. A v té chvíli bych neměl už vůbec žádný manévrovací prostor.“

Leia svraštila čelo. Gavrisom by neměl manévrovací prostor a tím míň Bothani. Museli by zařídit Caamasiům nový domov, nebo Celit důsledkům pohrdání zákony Nové republiky.

„Ale jak víte, prezident není zcela bez prostředků,“ pokračoval Calibop. „A existují určité parlamentní triky, které mohu použít. Myslím, že to dokážu na chvíli zdržet“.

Leia pohlédla na Fey’lyu. „Ale ne na deset let.“

„Ne.“

Následovala další chvíle ticha. „No,“ řekl Gavrisom. „Zdá se, že toho momentálně můžeme udělat jen málo. Až na jednu věc. Chci, aby někdo prověřil finanční záznamy Sdružených klanů, aby se potvrdilo, že situace je opravdu tak vážná. Radní Organo Solo, byla byste ochotna vyrazit za tímto účelem na Bothawui?“

„Já?“ opáčila Leia překvapeně. „Nejsem finanční expert.“

„Váš otec Bail Organa vás zajisté naučil základům, když jste byla mladší,“ podotkl Gavrisom.

„Základům, to ano,“ připustila Leia. „Ale tím to končí.“

„Bude to stačit,“ ujistil ji Gavrisom. „Potíž by byla s falešnými dokumenty, ne s těmi pravými.“ Ukázal jedním křídlem na Fey’lyu. „Bude jí dovoleno nahlédnout do těch pravých, nebo snad ne?“

„Ovšem,“ potvrdil Fey’lya. Jeho srstí proběhl nešťastný záchvěv. „Upozorním Sdružené klany, že přiletíte.“

„Nic takového neuděláte,“ řekl Gavrisom přísně.

Ve Fey’lyových očích se zablesklo. „Urážíte spolehlivost klanových vůdců, prezidente Gavrisome.“

„Říkejte tomu, jak chcete,“ prohlásil Gavrisom. „Ale nikdo je nesmí předem varovat. A nezapomínejte, že radní Organa Solo je rytíř Jedi. Pokud vaši klanoví vůdci nebudou upřímně překvapeni nad jejím příletem a žádostí, pak si toho bude okamžitě vědoma.“

Leia udržela svůj obličej bez výrazu. Vlastně jí vždycky připadalo poněkud obtížné vyznat se v průměrném Bothanovi a vůbec si nebyla jistá, zda dokáže poznat, jestli byli klanoví vůdci varováni.

Ale Fey’lya to samozřejmě nevěděl. „Rozumím,“ zabručel. „Kdy si přejete, aby vyrazila?“

„Co nejdříve,“ řekl Gavrisom. „Radní Organo Solo?“

„Nejspíš budeme moct odletět během několika hodin,“ odpověděla Leia. Proběhla svůj mentální seznam nezbytných opatření. Han bude chtít samozřejmě letět taky. Když se nad tím zamyslela, vlastně to pro ní bude dobrá příležitost být chvíli spolu. „Chewie a Noghriové tu mezitím mohou Pohlídat naše děti.“

„Noghriové,“ zavrčel Fey’lya se stopou hořkosti ve hlase. „Měli na Waylandu toho Devaroniana zabít. Nic z tohohle by se nestalo.“

„Devaronian neprovedl nic, za co by zasluhoval smrt,“ řekl Gavrisom tiše. „A v galaxii už tak bylo příliš mnoho zabíjení.“

„A bude ho ještě víc,“ dodal Fey’lya ponuře. „Copak by byl tak špatný obchod obětovat jeden život, aby se tomu zabránilo?“

„Tuhle otázku si nakonec kladou všechny bytosti,“ řekl Gavrisom. „Pro ty, kdo chtějí zůstat civilizovaní, existuje jenom jediná odpověď.“ Usadil svá křídla zpět do odpočinkové pozice přes záda. „Děkuji vám oběma, že jste přišli, radní. Ještě si promluvíme později.“

*

Moff Disra odložil svůj datapad. „Velmi uspokojivé,“ prohlásil a podíval se na své společníky. „Zdá se, že vše probíhá docela dobře.“

„Zdá se, že vše probíhá docela pomalu,“ opáčil Flim kysele. Opřel se ve svém křesle s nohama opřenýma o kraj Disrova ivrooyového stolu. „Na kontě máme co? Několik pirátských nájezdů a několik set výtržností?“

„Trpělivost je přednost,“ připomněl mu Tierce. „I u vojáků. Zvlášť u vojáků.“

„Ach, tak v tom je ta potíž,“ opáčil Flim. „Já jsem podvodník a umělec, ne voják. Ale mohu vám říct, že v mém světě si nemůžete dovolit tahat za provázky moc dlouho. Musíte oklamat cíl, hodit mu mašli a hop s ním přes palubu – šup, šup, šup. Jak mu dáte čas na přemýšlení, ztratíte ho.“

„My naši příležitost neztratíme,“ mírnil ho Tierce. „Věřte mi. Vaříme tady jemnou, citlivou kašičku. Ještě potřebuje chvíli bublat.“

„Tak byste měl možná přiložit víc dřeva,“ řekl Flim. „Tohle je zatím má největší role, a jediní lidé, kdo ji viděli, jste vy dva plus čtyři kapitáni hvězdných destruktorů. Kdy se budu moct konečně pořádně předvést?“

„Ještě slovo a nakonec se možná nepředvedete vůbec,“ okřikl ho Disra, který se ze všech sil snažil nevybuchnout. Flim začínal vykazovat veškerou excentricitu a výstřelky do sebe zahleděného jevištního baviče, což byl osobnostní typ, jaký Disra nikdy nemohl vystát.

„Nebojte se,“ uklidňoval ho Tierce. „Dostanete příležitost přinejmenším k soukromému vystoupení před Rebely. Ale ne dřív, dokud nezjistíme, kde to přinese nejlepší ovoce. Potřebujeme vědět, které cizinecké vlády jsou pro tvrdé sankce proti Bothanům a které jsou pro odpuštění a pokojné smíření.“

„Což znamená, že se nejspíš budete předvádět před nějakým Mon Calamarijcem nebo Durosem,“ zabručel Disra a zamračil se na Tierce. Tento konkrétní nápad byl jedním z nejnovějších gardistových výplodů a Disra si pořád nebyl jistý, jestli s ním souhlasí. Původní myšlenka byla použít Flima k tomu, aby tiše povzbuzoval jejich imperiální jednotky a ne aby zastrašoval Novou republiku, která by by jim mohla dát za vyučenou.

„Ten čas už se přiblížil mnohem víc, než se zdá,“ pokračoval Tierce, který ignoroval Disrovu poznámku. „Naši špehové na Coruscantu zaslechli klepy o nějaké petici, která se dostala k prezidentovi. Pokud se jim podaří získat kopii a zveřejnit ji, celý proces by se tím měl urychlit. Myslím, že za několik dnů už budeme moct přejít do další fáze.“

„To doufám,“ řekl Flim. „Mimochodem, předpokládám, že vás asi napadlo, že existuje velmi jednoduchý způsob, jak by Nová republika mohla odvrátit celou tuhle krizi a podrazit nám nohy.“

„Samozřejmě že napadlo,“ odsekl netrpělivě Disra. „Stačilo by jim zjistit, kteří konkrétní Bothani byli spojeni s Palpatinovými agenty na Caamasu.“

„A podnikl jste kroky, abyste tomu zabránil?“

„Za co mě máte, za blázna?“ obořil se na něj Disra. „Samozřejmě že jsem je podnikl. Jediná neporušená kopie záznamu byla tady na Bastionu, a s tou už jsem se vypořádal.“

„Ve skutečnosti to není tak úplně přesné,“ řekl Tierce zamyšleně. „Záznamy na ubiktorátní základně u Yagy Minor možná také obsahují kopii.“

Disra se na něj zamračil. „Proč jste o tom nikdy nic neřekl?“

„O nájezdech nepřítele za informacemi dosud nepadla zmínka,“ namítl Tierce. „Věděl jsem, že jste se postaral o bastionské záznamy; předpokládal jsem, že jste vyřídil i kopie na Yaze Minor.“

„Neudělal jsem to, ale mohu,“ řekl Disra. „Na Yagu Minor vyrazím ještě dnes večer.“

„To není zrovna nejlepší nápad,“ varoval ho Tierce. „Tedy, kdybyste šel osobně. Generál, který velí základně, zná admirála Pellaeona docela dobře, a jelikož tady máte bastionskou knihovnu přímo pod nosem, těžko byste hledal výmluvu, proč musíte prohlížet tamní záznamy.“

Disra se nepřestával mračit. „Takže kdo tam poletí? Vy?“

„Já jsem logická volba,“ podotkl Tierce. „Generál Hestiv mě nezná ani osobně, ani jménem, a mohu si vymyslet historku, která mě s vámi nebude pojit. Pokud tam Pellaeona jeho velká cesta kolem Impéria nezanese ve stejnou dobu, kdy tam budu, neměl by v tom být žádný problém.“

„A jak se chcete dostat do sekce zvláštních souborů?“ tázal se Disra.

Tierce pokrčil rameny. „Použiju kopii vašeho dešifrovacího klíče, samozřejmě.“

Disra se zamračil ještě víc. „Víte, tohle je už podruhé, co se ze mě snažíte vymámit tu šifru,“ podotkl. „Až se jeden diví, proč ji tak moc chcete

„Byl byste raději, kdyby se ke Caamaskému dokumentu dostali dřív Rebelové?“ opáčil Tierce. „U Impéria, čeho se vlastně bojíte.?“

„Nejsem si jistý,“ řekl Disra ponuře. „Možná že jediné, co doopravdy chcete – jediné, co doopravdy chcete už od samého začátku – je dostat se do těch souborů. Možná se bojím, že až dostanete to, co hledáte – ať už je to cokoli – zmizíte a necháte nás v téhle kaši samotné.“

Tierce se nepatrně pousmál. „Před chvílí jste se rozčiloval, že přebírám kontrolu nad vaším velikým plánem,“ podotkl. „A teď se zase bojíte, že ho opustím? Tak už se rozhodněte.“

„Neodpověděl jste mi na otázku,“ odsekl Disra. „Co v těch souborech chcete najít?“

„Nevím,“ řekl Tierce. „Císař měl mnohá tajemství a některá z nich by nám mohla být užitečná. Ale nemohu vědět která, dokud nedostanu příležitost to zjistit, nebo ano?“

„Pokud je to tak prosté a samozřejmé, proč jste to nenavrhl hned?“ naléhal Disra. „Mohl jsem vám dovolit nahlédnout do bastionských záznamů.“

„Dobrá,“ řekl Tierce. „Vezměte mou žádost na vědomí. Ačkoli kdybych si mohl projít i souboriy na Yaze Minor, když už tam budu, třeba bych tak vyřešil dva problémy naráz, nebo ne?“

Moff se zašklebil. Až na to, že při pátrání na Yaze Minor se nebude moct dívat gardistovi přes rameno.

Na druhé straně stolu se Flim neklidně ošil. „Jedeme v tom společně, Vaše Excelence,“ připomněl Disrovi. „Ať už major Tierce vyhrabe jakákoli tajemství, sám je nemůže využít tak efektivně jako společně s námi.“

„Přesně,“ kývl Tierce. „A povím vám ještě něco: jeden ze souborů, v jehož nalezení doufám, mi bude užitečný pouze ve spojení s vámi dvěma.“

Takže to bylo něco specifického, po čem Šel. „A toto záhadné tajemství je-“

Tierce zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Každopádně budu vás dva potřebovat k jeho využití, ale je možné, že vy dva byste nepotřebovali mě. Nic proti, ale v tomto okamžiku preferuji zůstat nepostradatelný.“

Disra svraštil čelo, ale viděl, že tahle část rozhovoru skončila. Zatlačil Tierce tak daleko, kam až byl gardista ochotný nechat se zatlačit, dozvěděl se všechno, co se od něj mohl dozvědět, a to bylo všechno.

Alespoň prozatím. „Stále jste nepostradatelný jako hlavní taktik naší skupiny,“ připomněl mu Disra a zamával rukama. „Ale když vám to dodá pocit bezpečí -“

Přerušilo ho tiché pípnutí ze stolu. „Co je to?“ neptal se Flim.

„Moje soukromá frekvence,“ řekl Disra, který se zamračil, když se podíval na přístupový kód. Co v celém Impériu -?

„Vezmete to?“ pobídl ho Flim.

„Jděte mimo dohled,“ řekl Disra úsečně. „Oba.“

Napřímil se a otočil se k displeji na svém stole; do výrazu nechal proniknout něco tvrdosti a vznešenosti. Hlášení o situaci z jeho displeje zmizelo a nahradil je obličej…

„Dobrá, Disro,“ zavrčel kapitán Zothip. „Tak si to poslechněme. Co to kruci vyvádíte?“

„Pro vás jsem Vaše Excelence, kapitáne,“ opravil ho Disra. „A chtěl jsem vám položit stejnou otázku. Znáte pravidla o tom, jak mě máte kontaktovat.“

„K Vaderovi s vašimi pravidly! Chci vědět -“

„Znáte pravidla,“ opakoval Disra. Jeho ryze ledový hlas toho druhého zchladil. „Tento kanál může být použit jen v naléhavých případech.“ Pozdvihl obočí. „Nebo se mi snad snažíte namluvit, že se stalo něco, co piráti Cavrilhu nezvládnou?“

„Ach, zvládli jsme to,“ řekl Zothip zlověstně. „Stálo mě to dva muže a jednu z mých nejlepších základen, ale zvládli jsme to. Co chci já vědět od vás, je, jak a proč nás Skywalker poctil návštěvou.“

Disra se zachmuřil. „O čem to mluvíte?“

„Přestaňte mě vodit za nos, Disro,“ varoval ho Zothip. „Skywalker byl na Kauronu a vyptával se na ty vaše drahocenné klony. Zdrhl z naší jediské pasti a museli jsme to za sebou odpálit a vypadnout.“

„Máte mou upřímnou soustrast,“ řekl Disra sarkasticky. „A v čem to se mnou souvisí?“

„V čem to s vámi nesouvisí?“ vypálil Zothip. „Nejdřív si vezmete zpátky všechny klony – bez vysvětlení – a pak se najednou Skywalker zastaví na návštěvu.“ Pirátův pohled ztvrdl. „Víte, co si já myslím? Že jste se zkrátka rozhodl, že už nás nepotřebujete, a postrčil jste Skywalkera naším směrem, aby nás zrušil. Co na to říkáte?“

„Říkám, že vidím pirátského šéfa, kterému spadlo srdce do kalhot,“ odpověděl Disra stroze. „Co v celém Impériu bych získal eliminací pirátů Cavrilhu? Za předpokladu, že bych vůbec dokázal tak úctyhodný výkon?“

„To máte vědět vy,“ skřípal Zothip zubama. „Slyšel jsem, že lidi admirála Pellaeona čenichali kolem bot našich finančních společníků na Muunilinstu a na Borgo Prime. Možná se snažíte za sebou spálit mosty dřív, než si nás spojí dohromady.“

Disra si posměšně odfrkl. „Něco vám povím. Nejenže se nebojím admirála Pellaeona, ale ani vy ani kdokoli jiný nemá důvod se ho bát. Alespoň

ne na dlouho.“

„Nepovídej,,,“ zabručel Zothip a škrábal se ve svých huňatých černých

vousech Myslel jsem, že hodní Imperiálové už se navzájem nevraždí.“ „Nebude zabit,“ujistil ho Disra se samolibým úsměvem. „Jen přestane

být hrozbou, to je celé.“

Po straně stolu Tierce cosi procedil skrz zuby a chňapl po Disrově datapadu. „No jo, jasně,“ řekl Zothip. „Takže co tam teda Skywalker dělal?“

Disra pokrčil rameny. Sledoval Tierce koutkem oka. Zdálo se, že major zuřivou rychlostí píše nějakou zprávu. „Možná vás vysledoval po tom vašem fiasku na Iphiginu,“ nadhodil Zothipovi. „Sám jste říkal, že vás zahnaly lodě YT-1300 a X-wing. Solo a Skywalker?“

„Snad to tak mohlo být,“ přiznal pirát neochotně. „Ale přesto odněkud věděl, že jsem používal vaše klony.“

Disra zamítavě mávl rukou. „Střílel naslepo, Zothipe. Snažil se najít spojitost – jakoukoli spojitost – mezi vámi a Impériem. Nic neví.“

„Možná nic o vás,“ zasyčel Zothip. „Ale co o mně? Nezapomeňte, že je to mistr Jedi. Na moje muže mohl vyhrabat kdejakou špínu.“

„Tak byste se radši měli někam na chvíli zahrabat, ne?“ navrhl Disra. Cítil, že mu začíná docházet trpělivost. Neměl na tohle čas. „Někam, kde vás veliký zlý Jedi nenajde.“

Zothipův obličej potemněl. „Nesnažte se mě odkopnout jako starou bačkoru, Disro,“ varoval a z jeho hlasu sálal náznak hrozby. „Naše spojenectví bylo vysoce výhodné pro oba. Ale nepřejte si mít mě za nepřítele. To mi můžete věřit.“

„Nápodobně,“ opáčil Disra. Tierce dokončil to, co psal, a obešel stůl. Nastavil displej datapadu tak, aby na něj Disra viděl. „A mně můžete věřit zase tohle,“ pokračoval moff a nahnul se nenápadně dopředu, aby mohl mluvit a číst zároveň. „Není důvod ukončit naši spolupráci kvůli něčemu tak triviálnímu.“

„Triviálnímu?“ Zothip nevěřil svým uším. „Ztratil jsem důležitou základnu – to že je triviální?!“

„A kromě toho mám pro vás další práci,“ pokračoval Disra. Opřel se znovu v křesle a věnoval Tiercovi letmý úsměv. Další bod pro pana stratéga. „Pokud máte ovšem zájem.“

Zothip si podezřívavě prohlížel Disrův obličej. „Poslouchám.“

„Přibližně za tři týdny admirál Pellaeon a Chimaera opustí imperiální prostor. Poletí na tajné setkání na Pesitiin,“ řekl Disra. „Chci, abyste tam na něj zaútočil.“

Zothip se zasmál. Znělo to jako štěknutí ranphyxe. „Dobrá, Disro. Zaútočit na imperiální hvězdný destruktor s několika Telgorn Pacifiery a možná s jedním dvěma bitevními křižníky Kaloth. Jistě, žádný problém.“

„Nemyslím, abyste na něj zaútočili s úmyslem vážně ho poškodit,“ vysvětloval Disra trpělivě. „Pouze je nezbytné, aby se ocitl pod palbou. To snad dokážete, nebo ne?“

Jasně že to dokážu,“ řekl Zothip. „Otázka je, proč bych to měl dělat?“

„Protože vám zaplatím dvojnásobek vaší obvyklé odměny za obtěžování novorepublikové dopravy,“ Disra nechal svůj hlas sklouznout do měkkého předení. „A protože jestli to uděláte, piráti Cavrilhu budou první na řadě až tohle všechno skončí a bude se rozdělovat odměna.“ „To myslíte, že budete mít tolik k rozhazování?“ „Víc, než kolik si patrně umíte představit.“

Zothip zafuněl. „Divil byste se, jakou mám představivost,“ řekl. Z jeho pohledu však bylo zřejmé, že přemýšlí. „Dobrá, zkusím to s vámi ještě jednou. Říkáte Pesitiin?“

„Správně,“ potvrdil Disra. „A ještě jedna věc: chci, aby všechny lodě, které vyšlete proti Chimaeře, nesly corellianské označení.“

„Ale nepovídejte,“ řekl Zothip, který se opět začal škrábat pod vousy. „Nějaký konkrétní důvod?“

„Stejný důvod, proč nechci, abyste ho nějak vážně poškodil,“ odpověděl Disra. „Proč na to nezkusíte přijít sám?“

„Zkusím to,“ slíbil Zothip. „A mezitím vy zkuste přijít na to, jak dostat odměnu na náš účet, platí?“

Disra se nepatrně pousmál. „Je potěšení s vámi spolupracovat, kapitáne Zothipe.“

„Jako vždy, moffe Disro,“ opáčil ten druhý. „Ozvu se.“

Displej vybledl. „Příště skrz řádné kanály, prosím,“ zamumlal Disra k prázdné obrazovce. Klesl zpátky do křesla. Po konverzaci se Zothipem se pokaždé cítil vyčerpaný. „Tak či onak, alespoň nám chvíli nebude funět na krk.“

„A prokáže nám užitečnou službu,“ dodal Tierce. Vzal si zpět svůj datapad a vypnul ho. „Tady máte další vojenskou ctnost, Flime: nikdy neodhazujte spojence, dokud si nejste absolutně jistý, že už je nikdy nebudete potřebovat.“

„V podsvětí máme podobná pravidla,“ prohodil Flim suše. „Ačkoli nejsou formulována tak působivě, samozřejmě. Co přesně mělo tohle všechno znamenat?“

„Co, Zothipův útok na Pellaeona?“ zeptal se Disra.

„Útok jako takový chápu,“ řekl Flim. „Chcete, aby si Pellaeon myslel, že Nová republika zamítla jeho mírovou nabídku a místo toho na něj útočí.“

Disra zvedl obočí směrem k pobočníkovi. „Velmi dobře – učíte se. Ačkoli zpětně je všechno mnohem jasnější.“

„Jste příliš laskavý,“ řekl Flim a posměšně mu poděkoval úklonem hlavy. „Nechápu ale, proč corellianská označení a ne novorepubliková.

„Protože by to bylo příliš okaté,“ vysvětloval Tierce. „Naznačovalo by to, že Coruscant jednohlasně zamítl ten nápad se setkáním. Pellaeon ví, ře to by se nestalo, a uhodl by, že je to nastrčené.“

„Takhle se bude zdát, že jen Corellian Bel Iblis s ním nechce jednat,“ dodal Disra. „Zamaskování za Corelliany také pomůže vysvětlit, proč se přepadu nezúčastní žádné hvězdné křižníky nebo jiné velké velitelské lodě.“

„Správně,“ potvrdil Tierce. „A také mějte na paměti, že nechceme, aby se Pellaeon zcela vzdal té myšlenky na kapitulaci, alespoň ne hned. Pokud uvěří, že Bel Iblis odmítl jeho návrh bez oficiálního posvěcení, pak Pellaeon nejspíše vyhledá někoho jiného, komu by přednesl svou nabídku. To zabere čas, což nám hraje do karet. A co víc, také ho to donutí k předčasnému opuštění Pesitiinu. I pokud se dostatečná část Vermelovy zprávy dostala ven, než byl zajat u Morishimu, je pravděpodobné, že se Pellaeon a Bel Iblis vzájemně minou.“

„Skutečně by to mohlo docela dobře vyjít,“ řekl Disra zvolna, ale opatrně skrýval své překvapení. Ta poslední část ho vůbec nenapadla, dokud se o ní Tierce nezmínil, ale neměl v úmyslu dát to ostatním najevo. Tierce byl očividně až příliš sebevědomý a Flim nebyl zdaleka tak uctivý k oběma svým nadřízeným, jak by se Disrovi líbilo. „Mezitím, řečeno slovy majora Tierce, naše kašička ještě potřebuje chvíli bublat. Už jsme připraveni spustit nepokoje na Bothawui?“

„Pokud ne, tak jsme k tomu velmi blízko,“ odpověděl Tierce. „Myslím, že použijeme Navettův tým – z našich agitátorů jsou nejúspěšnější.“

„A rozhodně chceme, aby tenhle nepokoj vešel do historie,“ souhlasil Disra. „Odvelím je na místo.“

„Také bychom měli začít aktivovat zbytek spících cel,“ nadhodil Tierce. „Náš rozvrh není možné přesně načasovat, a já nechci, aby stále ,spali’, až je budeme potřebovat.“

„Ano.“ Disra jemně zafuněl. „Zvlášť když uvážíme, že pokud by velel opravdový Thrawn, měl by celou operaci načasovanou na minutu přesně.“

„Budeme se prostě muset snažit,“ řekl Tierce. „A věřit našim nepřátelům, že si správně doplní prázdná políčka. Mezitím zaletím na Yagu Minor a uvidím, co se mi podaří vyhrabat.“

„Doufám, že najdete něco použitelného,“ řekl Flim a vstal. „Jedna věc mi pořád vrtá hlavou: co dělal Skywalker u té základny pirátů Cavrilhu?“

„Jak jsem říkal Zothipovi, snažil se najít pojítko mezi námi a jimi,“ pravil Disra. „Nebojte se, nepovede se mu to.“

„Ale -“

„A navíc na tom nezáleží,“ přerušil ho Tierce. „Hrstka klonů a pirátský gang se brzy stanou tou nejmenší starostí, kterou bude Rebelie mít.“

11. kapitola

Dveře se rozevřely a Karrde vstoupil na můstek Wild Karrdu. „Dobré odpoledne, pánové,“ pravil. „Jak si vedeme?“

„Skvěle, šéfe.“ Dankin se napůl otočil v kormidelnickém křesle, aby na něj mohl pohlédnout. „Jsme skoro v systému Nosken – ještě pár minutek.

„Výborně.“ Karrde vykročil směrem k němu, přelétl pohledem okolní

stanoviště -

A zamračeně se zastavil. „Co tam děláš, H’sishi?“ zeptal se mladé Togoriánky u senzorové stanice.

Obrátila se k němu tváří v tvář. [Dankin mě požádal, abych převzala toto stanoviště,] řekla. Její mňoukavá togoriánská výslovnost byla stejně kočičí jako její zjev. [Říkal, že je čas, abych získala nějaké zkušenosti na

můstku.]

Karrde se podíval na Dankina. Ten znovu soustředěně zíral na svou desku, ale i ze strany Karrde viděl tajné pobavení, které bublalo v jeho tvař,. „Ano, myslím, že je čas,“ řekl a znovu se rozhlédl po můstku po ostatních postech. Odonnl v křesle kopilota měl stejný výraz jako Dankin. A měl ho i Pormfil u monitorování pohonu, ačkoli na jeho kerestianské tváři byl hůře rozpoznatelný. A dokonce i Chin, který se poslední dobou choval k novým rekrutům takřka dědečkovsky, měl co dělat, aby se neusmíval. „Provedla jsi kontrolu stavu oproti základním parametrům?“ ptal se Karrde, když pohlédl zpátky na H’sishi.

Zdálo se, že Togoriánčiny oči na okamžik pokryl mrak. [Ne, šefitáne,] přiznala. [Provedu ji, pokud si to přejete.]

„Prosím,“ přikývl Karrde. „Datakarta s parametry je ve strojovně.“

[Dle rozkazu.] H’sishi zvedla své pružné tělo z křesla. Prošla kolem a opustila můstek. Její drápy při chůzi tlumeně cvakaly o kovovou podlahu.

„Takže, pánové,“ řekl Karrde měkce, když se za ní zavřely dveře. „Budu muset hádat?“

„Ach, vždyť o nic nejde, šéfe.“ Dankin vyzařoval auru totálně nepřesvědčivé nevinnosti. „Ona ještě nikdy nebyla v Terrikově skrýši. Chtěl jsem, aby měla co nejlepší výhled, až opustíme hyperprostor.“

„Aha,“ odtušil Karrde. „A jsi zvědavý, jak vysoko vyskočí?“

„Ehh… jo, tak trochu,“ přiznal Dankin.

„My to spíš bereme jako její plné začlenění do posádky,“ dodal Odonnl snaživě.

„Chápu.“ Karrde se rozhlédl po ostatních. Všichni se teď křenili zcela nepokrytě. „Předpokládám, že vás nenapadlo, že může být trošku nebezpečné, vyděsil tímto způsobem Togoriánku?“

„Ale jděte, kapitáne, je to neškodná zábava,“ řekl Odonnl. „Mara nás to nechá dělat, když je ona na můstku.“

„A krom toho je to dlouhá tradice, kápo,“ řekl Chin. „Billeyho chlápci na vás určitě taky ušili něco podobnýho, když jste se k nim přidal, hé?“

„Billeyho lidé nebyli zdaleka tak kreativní,“ prohlásil Karrde suše. „A co se Mary týče, ta má omluvu, že chce Sílou sledovat, jak se noví členové posádky chovají pod tlakem situace.“

„To zní jako dobrej důvod,“ poznamenal Dankin. „Lepší, když zjistíme hned, z jakýho jsou těsta, než ve skutečný krizi.“

„Už zase se vymlouváš,“ podotkl Karrde.

„Asi jo,“ souhlasil Dankin bezelstně. „No tak, šéfe, nechte toho. Poslední dobou je tu zatraceně ticho.“

„Rozlícená Togoriánka by každopádně zčeřila naše stojaté vody,“ Karrde potřásl hlavou. Ale přesto si musel přiznat, že v něčem měli pravdu. Pokud se má H’sishi stát trvalou členkou posádky Wild Karrdu, pak skutečně potřebovali zjistit, jak reaguje, když je vyděšená. „No co – vám utrhne hlavu, ne mně. Já to budu pozorovat tamhle odtud.“

Přešel k výklenku vedle China, odkud měl dobrý výhled nu senzorovou stanici. Sotva se tam doslal, dveře se rozevřely a H’sishi vkráčela zpátky dovnitř. [Mám datakartu, šéfitáne Karrde,] řekla a nastavila mu ji k prohlídce.

„Dobře,“ potvrdil Karrde, když narychlo zkontroloval štítek. H’sishi uměla mluvený basic docela dobře, ale ve čtení aurebeshe byla pořád ještě trochu nejistá. „Jdi na věc a připrav to.“

[Dle rozkazu.] Znovu se posadila ke své konzole. Prsty s drápy jemně poklepávaly po ovládání.

„Jsme tady,“ řekl Dankin. „Připravit podsvětelné motory.“ Uchopil páky a stáhl je k sobě. Strakaté nebe hyperprostoru se protáhlo do hvězdných čar, ze kterých se staly hvězdy…

A tam, v temnotě přímo před nimi, se objevil imperiální hvězdný destruktor.

H’sishi napůl vyskočila ze svého místa. Ve svém jazyce zasyčela cosi hrubého, co Karrde nezachytil. Její ústa byla doširoka otevřená, tesáky se jí bíle leskly ve slabém osvětlení můstku. Srst jí trčela strnule na všechny strany, takže tělo vypadalo dvakrát větší, než obvykle, a v očích měla podivný oheň.

„Hvězdný destruktor přímo před námi,“ ohlásil Dankin, jako by ho mohl někdo na můstku přehlédnout. „Vzdálenost dva kilometry.“

„Turbolaserové baterie se natáčejí k nám,“ vložil se do toho Odonnl. „Pormfile?“

„Motory na plný výkon,“ řekl Kerestian. Jeho osm nosních dírek na čelisti rytmicky hvízdalo.

„Přichází zpráva, kápo,“ ohlásil Chin.

„Vezměte to,“ řekl Karrde, zatímco si zblízka prohlížel H’sishi. Nepohnula se, ale pořád napůl vestoje zírala na temnou masu se zářícími světélky před nimi. „Aktivují nějaké tažné paprsky?“

Zdálo se, že na půl sekundy zadržel celý můstek dech. Potom s tichým zasyčením klesla H’sishi zpátky do křesla a počala mačkat klávesy na svém kontrolním panelu. [Žádné tažné paprsky ještě nebyly aktivovány,] zamňoukala. [Turbolaserové baterie…]

Její strnulá srst se snad trochu zachvěla, když zmáčkla dalších pár kláves. [Není v nich energie,] řekla zmateně. [Ne. Energie je v…]

Otočila se ke Karrdovi. Její žluté oči se zúžily. [Mají tři funkční turbolaserové baterie,] řekla. [Ne víc.]

„Dobře,“ řekl Karrde tiše. „To znamená, že jsme na správném místě. Je vždycky dobré to vědět. Chine?“

„Vlastník čeká, kápo.’„ řekl Chin. Když aktivoval komunikátor, vesele se šklebil. „Rád by s váma mluvil.“

„Děkuju,“ pravil Karrde. „Ahoj, Boostere. Jak se vede?“

„Nikdy se nevedlo líp, ty starej piráte,“ bodrý hlas Boostera Terrika vybuchl z reproduktoru můstku. „Vítej na Errant Venture. Dneska nakupuješ, nebo jenom pasuješ novýho člena posádky?“

H’sishi tiše zasyčela, její prsty jemně přejížděly po ovládacím panelu. „Nakupujeme,“ odpověděl Karrde. „Sháníme hlavně informace.“

„Ale neříkej,“ řekl Booster tónem, při němž si ho Karrde představil, jak si mne ruce. „Dobrá, dobrá. Tohle je očividně můj hvězdný den. Chceš vzít Wild Karrda na palubu, nebo ti mám poslat raketoplán?“

„Přistaneme na palubě, pokud máš místo,“ vybral si Karrde. „Sám nesháním žádný šrot, ale myslím, že někteří z mých lidí by se rádi podívali co máš na skladě.“

„No, tak tedy pojďte,“ řekl Booster vesele. „Obchodnická ulička je otevřená a nedočkavá na byznys, stejně jako naše ostatní butiky. Pojďte a vemte si – momentík – přistávací plochu patnáct. Pošlu tam pro tebe někoho, aby tě zavedl na můstek, až vypustíš svoje lidi. A nezapomeň jim připomenout, že Obchodnická ulička bere jenom hotovost.“

„Samozřejmě,“ řekl Karrde. „Brzy na shledanou.“

Mávl na China, aby přerušil spojení. „Hoď nás tam, Dankine. Víš, jak se dostat do hangáru?“

„Bez problémů,“ řekl Dankin a dal se do toho.

U senzorového stanoviště H’sishi povstala a otočila se ke Karrdovi. [Takže to byl vtip, šéfitáne?] zeptala se. Její tón i výraz byly bezbarvé a neprozrazovaly nic z toho, co si myslela. [Nelíbí se mi, když ze mě někdo dělá hlupačku.]

„Nevypadala jsi jako hlupačka,“ ujistil ji Karrde. „Pouze jsi vypadala vyplašeně – a pak ses vrátila ke svým zadaným povinnostem.“

Togoriánka se zběžně podívala po ostatních. [Lidé rádi dělají z ostatních hlupáky.] V jejím hlase byl patrný náznak hrozby.

„Lidé rádi žertují,“ potvrdil Karrde. „Ale humor nebyl primárním účelem tohoto cvičení.“

H’sishina naježená kůže počala slehávat. Pomalu se usadila do původní polohy. [Chtěl jste vidět, jestli se neleknu a neuteču.]

„Nebo jestli neztuhneš, nezpanikaříš,“ souhlasil Karrde. „Pokud bys to udělala -“

[Byla bych popravena?]

Karrde potřásl hlavou. „Já nepopravuju svoje lidi, H’sishi,“ řekl jí. „Pokud nebyl proti mně nebo proti organizaci spáchán vážný zločin. Ne, prostě bys byla přesunuta na jinou pozici, na nějaké místo, kde bys nemusela čelil tomuto typu zátěže. Možná sběrač informací nebo stínový obchodní prostředník.“

H’sishiny uši se zachvěly. [Nepřeju si takové místo.]

„To rád slyším,“ řekl Karrde. „Mezi námi – byla by tě tam škoda. Mnohem užitečnější bys byla na palubě Wild Karrdu nebo na jiné z mých lodí.“

Zdálo se, že o tom Togoriánka přemýšlí. [Ráda bych zůstala tady, jestli je to možné.]

„Je to možné docela dobře,“ potvrdil Karrde. „Později si o tom ještě promluvíme.“ Mávl rukou k jejímu počítači. „Datakartu můžeš vrátit do výpočelního sálu – tu kontrolu nebudeme potřebovat, dokud nepoletíme pryč.“

H’sishi znovu ukázala zuby. [Dle rozkazu, šéfitáne,] řekla. Špičkami drápů jemně vytáhla datakartu ze zdířky a opustila můstek.

„No, pánové.“ řekl Karrde, když se postavil za H’sishino uprázdněné křeslo. „Tak jste si zažertovali a všichni jsme to přežili. Prošla?“

„Každopádně,“ odpověděl Dankin. „Dokonce s fanfárou, řekl bych.“

„Souhlasím,“ přikývl Odonnl. „Chvilku jí trvalo, než se zmátořila, ale pak šla rovnou na věc.“

„A na rozdíl od jiných ani nezapomněla, jak používat svou konzolu,“ dodal Pormfil, hvízdaje procítěně svými nosními dírkami. „Věřím, že tak dobře si nevedl ani Elkin, když jsme ho takhle zkoušeli.“

„Možná,“ odtušil Karrde. „Ale vsadím se, že po H’sishi tu zbylo něco, co po Elkinovi ne.“

Pormfil začichal ve vzduchu. „Zápach potu z nervozity?“

„Ne.“ Karrde ukázal na skupinu malých zářezů na hraně Hsishiny kontrolní desky. „Stopy drápů.“

*

Když Karrde a Odonnl zamířili dolů po rampě Wild Karrdu, na přistávací ploše už na ně čekala známá postava. „Ach – kapitáne Karrde,“ řekl Nawara Ven a sklonil hlavu ve formálním twi’leckém pozdravu. „Je příjemné vás znovu vidět.“

„Vás taky, Vene,“ přikývl Karrde. „Věřím, že se k vám život chová pěkně?“

„Tady na Errant Venture je to samá radost,“ Ven se pousmál. „Pojďte. Booster na vás čeká na můstku.“

Twi’lek je zavedl k výklenku turbovýtahů. Lehce pokulhával na svou umělou nohu. „Všimli jsme si, že jste přišli o některé z vašich turbolaserů,“ poznamenal Karrde. „Moji lidé zaznamenali jen tři aktivní baterie, když jsme přilétali.“

„Vrtochy byznysu, obávám se.“ Ven zmáčkl tlačítko přivolávající turbovýtah. „Dva z nich jsme museli rozebrat, abychom měli součástky pro tři jiné, ale pak jsme ty tři museli prodat, abychom si mohli dovolit komponenty hyperpohonu.“

„Pokud mě paměť neklame, tak by vám i bez nich mělo zbývat pět baterií z vašich původních deseti,“ podotkl Karrde.

„Ano,“ potvrdil Ven a přesunul svůj hlavový ocas na rameni. Dveře se skřípavě otevřely. „Ty zbylé dva momentálně potřebují opravit.“

„Ach.“

Vstoupili do turbovýtahu. Dveře se zavřely a kabina se dala do pohybu. „V téhle sekci fungují jenom dva z turbovýtahu,“ poznamenal Ven. „Žasl byste, kolik věcí se může na hvězdném destruktoru porouchat.“

„Dovedu si to představit,“ řekl Karrde. „Za časů Rebelie jsem slyšel jak jeden speciální agent popisoval hvězdný destruktor jako balík 174 000 konstrukčních chyb čekajících na využití.“

Ven potřásl hlavou. „Nízký odhad. Booster se naštval a najal dvě stovky techniků – převážně Verpinů – aby vylepšili některé z našich systémů. To bylo před sedmi měsíci, a ještě pořád na tom dělají.“

„Předpokládám, že se to dalo čekat, když se pokoušíte provozovat loď téhle velikosti s menší než minimální základní posádkou,“ prohodil Karrde a oči mu těkaly po kabince. „Potíže tak vždycky budou pár kroků před vámi. Mám za to, že Boostera nenapadlo tuhle loď prodat?“

Ven ho obdařil mazaným úsměvem. „Proč? Chtěl byste ji snad koupit?“

„Možná bych se nechal přesvědčit,“ odpověděl Karrde. „Zvlášť pokud by měla ta loď spadnout do klína někomu jinému. Nechtěl bych v téhle věci potkat nějakého Hutta.“

„No, tak to nevím,“ řekl Twi’lek suše. „Vzhledem k minulým výstupům Huttů by to mohla být celkem komická podívaná.“

„Ne pokud by to byl někdo jako Jabba.“

„Pravda,“ přiznal Ven. „V každém případě Boosterovi přednesu vaši nabídku.“

Kabina turbovýtahu se poněkud kymácivě zastavila a dveře je vypustily na zadní můstek. „Booster mě požádal, abych ho omluvil za to, že vás nepřivítal osobně,“ řekl Ven a popoháněl je k průchodu vedoucímu na hlavní můstek. „Za okamžik pochopíte, proč nemohl.“

„Žádný problém.“ Karrde se nevzrušeně rozhlédl kolem po konzolách zadního můstku. Tu a tam nějaký indikátor stále blikal, ale většina konzol byla momentálně uspaná nebo vypnutá docela. Vykročil do průchodu. Mrkl zpátky na hologramovou plochu můstku, která také vypadala vypnutá -

„Talon Karrde!“ zaburácel Boosterův hlas. „Vítej na palubě.“

Karrde dokončil svůj obrat. Booster k nim rázoval z velitelského ochozu, aby je uvítal, ruce široce rozpažené.

A těsně za ním v patách – „A podívej se, kdo taky přišel navštívit starýho dědka,“ pokračoval Booster a stejně velkoryse ukázal na ty za ním.

„Ale to se podívejme,“ řekl Karrde a pobídl Odonnla kupředu. „Odonnle, nemyslím si, žes už někdy potkal Boosterovu rodinu. Tohle je jeho líbezná dcera Mirax a jeho zeť, komandér Corran Horn. Bývalý – omlouvám se, současný člen proslavené eskadry Rogue generála Wedge Antillese.“

„Ah,“ řekl Odonnl ostražitě. „Rád vás poznávám. Eskadra Rogue je stejná skupina, s jakou létal tady Ven, že?“

„Nawara a já jsme spolu kdysi létali, ano,“ potvrdil Corran stejně ostražitým tónem. „Boostere, ani mi nevadí, že Karrde ví, že jsme tady ale -“

„Klídek, Corrane,“ utěšoval ho Booster. Vykročil vpřed a krátce stiskl Karrdovu ruku. „Karrdovi vrchní lidé jsou stejně důvěryhodní jako on sám.“

Corran střelil po Karrdovi rozporuplným pohledem. „Tak teď jsi mě tedy opravdu uklidnil.“

„Nebojte se,“ ujistil ho Karrde a podal mu ruku. „Neřekneme na Coruscantu, že se jeden z největších hrdinů sdružuje se škodnou.“

Corran potřásl nabídnutou rukou a na obličej vpustil lehký úsměv. „To oceňuju. Jak se poslední dobou vede Maře?“

„Docela dobře, díky,“ řekl Karrde. „Vlastně by se k nám měla každou chvílí přidat – dočasně létá na Starry Ice, která mě tu má vyhledat.“ Přenesl svůj pohled na ženskou postavu. „Ahoj, Mirax; dlouho jsme se neviděli. Kde je prcek?“

„Valin je tam dole.“ Mirax obdařila Karrda mnohem upřímnějším úsměvem než její manžel a ukázala k zákrytu pro posádku. „A je mu šest let – už to není žádný prcek.“

„No ne, opravdu,“ podivil se Karrde, když přistoupil k okraji a pohlédl dolů do šachty. Chlapec seděl na několika polštářích položených na jedné židli a zaujatě zíral na jeden z displejů. Vůbec si nevšímal návštěvníků nahoře ani několika Boosterových lidí, kteří dole ovládali některé z dalších konzol. „Učí se řídit loď?“

„Sotva,“ řekla Mirax, která si stoupla vedle něj a láskyplně se usmívala na syna. „Táta mu předělal jednu z konzol tažného paprsku, aby na ní mohl hrát hry. Chcete ho pozdravit?“

„Nerušte ho,“ řekl Karrde. „Možná bude čas později. Pořád je tolik zapálený pro hudbu?“

„Jako mynock s hořícím chvostem,“ potvrdil Booster kysele. „Právě jsem mu koupil nové chordokeylo – to první už zlikvidoval. Ale vážně, Karrde – byl bych rád, kdybys nikde nežvanil o Corranově přítomnosti taty. Tohle má být tajné setkání – ví o něm jen hrstka novorepublikových úředníků.“

„Chápu,“ přikývl Karrde a znovu si prohlédl Corrana. „Tajná mise, co? Plášť a dýka, prolézání sešeřelých kantýn, šeptání hesel s podezřelými kontakty – takovéhle ty věci?“

„Jsem rád, že si uvědomujete, že to s vámi nemůžeme probírat,“ prohodil Corran s takřka kamenným výrazem.

„Ano, samozřejmě,“ zasmál se Karrde. „Už mi nic neříkejte „ Kývl k zákrytu pro posádku. „Ačkoli nemůžu říct, že bych souhlasil s vášimi nadřízenými, kteří vám dovolili vzít rodinu s sebou na tak nebezpečnou misi.“

„Tak to vůbec není,“ namítl Booster lehce rozhořčeně. „Corran jenom potřebuje malou informaci -“

„Boostere!“ spustil Corran s pohledem upřeným na tchána. „Zavři ten svůj hangár, ano?“

„Třeba bych mohl pomoct,“ nabídl se Karrde. „Mám jisté vlastní informační zdroje. Odvažuju se tvrdit, že některé z nich jsou ještě lepší než Boosterovy.“

„Díky za nabídku,“ řekl Corran. „Obejdeme se bez nich.“

„On má pravdu, Corrane,“ podotkl Booster, který se zamyšleně škrábal na tváři. „Možná bys mu měl vysvětlit situaci.“

„Ne.“ Corran potřásl hlavou. „Nic proti vám, Karrde, ale tohle je vysoce tajná záležitost. Nejste oprávněn k tomu, abyste o ní cokoli věděl.“

„No jo, ale -“ začal Booster.

„Ne, to je v pořádku,“ Karrde zvedl ruku. „Pokud jeho nadřízení nechtějí, aby nezasvěcení věděli, že on a jeho rodina jsou tady, pak by už vůbec nechtěli, aby mluvil o důvodech svého výletu.“

„Přesně,“ přisvědčil Corran. „Díky, že to chápete.“

„Takže pokud bych mohl, půjčil bych si na chvíli Boostera, abychom probrali pro změnu můj výlet,“ pokračoval Karrde. Sáhl do kapsy své bundy a vytáhl z ní datakartu. „Ale abych nezapomněl, Mirax, tohle jsem přinesl vašemu synkovi.“

Mirax se zamračila na datakartu, kterou jí podal. „Co je to?“

„Karta ettianských tónů pro jeho chordokeylo,“ mrkl na ni spiklenecky Karrde. „Domnívám se, že je řádným zvykem, aby host přinesl dárek dětem svých hostitelů.“

Corran se naklonil přes její rameno, aby se podíval na datakartu. Téměř mu poklesla brada, ale včas se vzpamatoval. „Ale jak jste věděl -“ Podíval se znovu na Karrda a pak přenesl tvrdý pohled na svého tchána. „Boostere?“

„Jsem nevinen,“ pospíšil si Booster a zvedl obě ruce. „Neřekl jsem nikomu, že přiletíš. Dokonce ani mým vlastním lidem.“

„Jak jsem říkal,“ opakoval Karrde tiše, „mé informační zdroje jsou docela dobré.“

Chvíli bylo na můstku ticho. Corran se podíval na Boostera, pak na Mirax. Ani jeden z nich mu nepomohl, takže se konečně otočil zpátky na Karrda. „Co mě to bude stát?“ vzdechl.

Karrde pokrčil rameny. „Podle toho, jakou to má hodnotu, samozřejmě O ceně můžeme smlouvat později.“

Corran pohltil na Boostera. „Tohle už jsem jednou slyšel.“

„Pokud bysto byl radši, mohli bychom to nechat na radní Organě Solo „ navrhl Karrde. „V minulosti jsme já a ona vždycky dokázali dosáhnout vzájemně výhodné dohody.“

„Nechci ani pomyslet na to, co by nás taková dohoda mohla stát,“ zabručel Corran. „No jo, dobře. Předpokládám, že víte. že u nás nedávno proběhla spousta demonstrací a výtržností proti bothanským podnikům u konzulátům.“

„Kvůli odhaleným informacím z Caamaského dokumentu,“ zamumlal Karrde.

„Správně. A ve všech těch protestech čím dál tím častěji slýcháme slovo ,Pomsta’. Ne jako běžnou mstu, ale jako název skupiny nebo organizace.“

Karrde pohlédl na Odonnla. „Nezaslechli jsme o tom něco?“

„Já osobně ne,“ prohlásil Odonnl. „Ale z našich zdrojů toho přichází tolik, že nemám řas to všechno prohlížet.“

„Projdeme naše data, až se vrátíme na Wild Karrda“ řekl Karrde. „Jaké z toho Coruscant vyvodil závěry?“

„Zatím žádné závěry, jenom otázky,“ řekl Corran. „Ta hlavní je, kdo a co ta Pomsta vlastně je… a jestli jsme si ji vypěstovali sami, nebo jestli dostává pomoc zvenčí.“

„Budu hádat: Impérium?“

Corranovy oči se lehce zúžily. „Říkáte to, jako byste tomu nevěřil.“

„Ne tak docela,“ opravil ho Karrde. „Říkám to jako někdo, kdo si poněkud cynicky povšiml, že kdykoli je v Nové republice něco špatně, oficiální prst okamžitě ukáže na Impérium.“

„To je od tebe trochu nefér,“ poznamenal Booster. „Zvlášť když si uvědomíš, že Imperiálové mají dlouhou historii takovýho vměšování.“

„Já neříkám, že v tom nemají prsty,“ řekl Karrde. „Jen varuju před automatickým předpokladem, že za všechno můžou oni.“

„Ale-“

„Ne, on má pravdu,“ potvrdil Corran váhavě. „Spousta lidí si pamatuje, že nám Impérium dělalo přesně totéž: vinilo Rebelii úplně ze všeho a pak to použilo jako záminku pro zesílení stisku. To je vlastně důvod, proč měla být moje přítomnost tady tajná – generál Bel Iblis nechtěl, aby se ven doslal třeba jen náznak, že uvažujeme tímhle směrem.“

Karrde kývl. Měl uhodnout, že tím, kdo strčil tuhle ratitskou našeptavačku do Corranova ucha, byl právě Bel Iblis. Na rozdíl od mnoha jiných novorepublikových velitelů si Bel Iblis uměl pohlídat svůj cíl. A,m když to bylo nezbytné, uměl i přehlížet výstřelky svých lidí, které by jinak musel při cestě za svým cílem řešit. „Rozumím,“ řekl. „Projdeme naše soubory. Když tam nic nebude, zahájíme pěkně potichu vyšetřování a uvidíme najdeme.“

„To zní rozumně.“ řekl Booster. „A když nám tady tak hezky plníš naše přání, ty jsi vlastně taky něco chtěl, nemám pravdu?“

„Jen jsem se chtěl zeptat na dvě věci,“ začal Karrde. „Zaprvé: náš přítel Luke Skywalker se snaží vypátrat piráty Cavrilhu. Nevíte, na jaké hroudě se asi tak mohli zahrabat?“

„Vím, že mají základnu na Amorrisu,“ odpověděl Booster. Vytáhl datapad a zapnul ho. „A podívejme se – myslím, že jejich hlavní pevnost je – á,. tady to je. Vykotlanej asteroid v systému Kauron.“

Karrde potřásl hlavou. „Ten Amorris už opustili.“ řekl Boosterovi „A podle Mary je Skywalker právě vyhnal z toho asteroidu.“

„Pročpak to dělal?“ Booster zvedl ruku. „Ne, to je jedno, nechci to vědět. No, pokud jsou z těchhle základen pryč, tak ti asi nepomůžu. Druhá otázka?“

„Než letěl na Kauron,. pomohl Skywalker zastavit pirátský nájezd na Iphigin,“ pokračoval Karrde a opatrně se rozhlédl po můstku. Nikdo další nebyl na doslech. „Neví se, jaká to byla skupina. Během bitvy se mu zdálo, že na palubě jedné z pirátských lodí cítí skupinu klonů.“

Nikdo se nepohnul, ale atmosféra najednou zhoustla. „Myslela jsem, že Impérium už svou zásobu klonů z Mount Tantissu vyčerpalo,“ ozvala se Mirax se stopou hrůzy v hlase.

„To tvrdí Coruscant,“ přisvědčil Booster. Neříkal to o nic veseleji než jeho dcera. „Aspoň nám nezasvěceným. Corrane?“

„Pokud vím, tak je to pravda,“ prohlásil Corran. „Už to jsou roky, co jsme naposled ve vojenské akci narazili na klony.“

„A kdy jste po nich naposledy pátrali?“ nadhodil Odonnl.

„Dobrá připomínka,“ přiznal Corran. „Nevím.“

„Je těžký uvěřit, že ještě nějaký zbývají.“ řekl Booster. „Byli to nejlepší vojáci, jaký Thrawn měl. Čekal bych, že je Daala nebo někdo jinej vyplejtval už dávno.“

„Pokud je Thrawn neukryl tak dobře, aby je Daala nenašla,“ řekl Karrde.

„Proč?“ ušklíbl se Booster. „Schovávat je? K čemu?“

„A proč by se teď najednou měli objevovat?“ dodal Corran.

„Nevíme jistě, jestli se teď, najednou objevují’,“ připomněl mu Odonnl ostře. „Možná tady pobíhají celou dobu, akorát jste si toho vy vojenští frajírci ještě nevšimli.“

Corran k němu udělal půlkrok. „Tak podívej, Odonnle, když se snažíme udržovat v galaxii mír -“ „Klid, pánové,“ mírnil je Karrde. Vstoupil mezi ně a pozvedl prst.

Zkusme si zapamatovat, že jsme na stejné straně, ano?“ Odonnl našpulil rty. „Jo. Jasně.“

„Co kdybys šel zpátky do Wild Karrda, Odonnle.“ navrhl Karrde.

Pusť se do prohlížení těch dat.“ „Jasně,“ zamumlal Odonnl znovu. „Dobrý nápad.“

„Já vás doprovodím,“ nabídl se Ven a vykročil vpřed. Karrde na něj pohlédl lehce překvapeně – Twi’lek byl tak potichu, až na něj skoro zapomněl. „Na lodi téhle velikosti se dá snadno zabloudit.“

Výraz na Odonnlově obličeji dával jasně najevo, že to bral jako výmluvu, ale pouze přikývl a zamířil dozadu s Venem po boku. „Přijměte mou omluvu, komandére Horne,“ řekl Karrde tiše, když ti dva zmizeli v průchodu do zadní části můstku. „Odonnl nemá na novorepublikové vojenské síly tak pěkné vzpomínky jako já.“

„To nic,“ řekl Corran temně. „Já mám zase jisté nepěkné vzpomínky na pašeráky.“

„Corrane,“ napomenula ho Mirax a uchopila ho za paži.

Pilot X-wingu jí poklepal na ruku. „Kromě zde přítomných, samozřejmě,“ dodal. „Pojďme zpět k věci.“

„Díky,“ řekl Karrde. „Co víme jistě – a všechno, co víme jistě – je fakt, že Skywalker na těch lodích cítil klony. Náš první úkol je zodpovědět jedinou prostou otázku: jestli to jsou zbytky imperiálních zásob, nebo jestli našel někdo jiný skrýš klonovacích válců.“

„Někdo jako piráti Cavrilhu?“ zeptala se Mirax.

„Přesně to mě taky napadlo,“ souhlasil Karrde prostě. „Moje dvě otázky pro tvého otce jsou možná vzájemně propojeny.“

Usmál se na Boostera. „A v tom případě samozřejmě očekávám slevu.“

Booster komicky obrátil oči v sloup. „Ale ty jeden -“

„Hej, kapitáne,“ zavolal hlas ze zákrytu posádky.

„Co se děje, Shishu?“ zavolal Booster v odpověď.

„Přilétá loď – registrace Starry Ice,“ nahlásil Shish. „Její pilotka žádá instrukce k přistání. Mám to zařídit?“

„Přepoj mi to vysílání,“ přikázal mu Booster a vytáhl svůj komlink. „Stejně by se po tobě ptala,“ dodal ke Karrdovi, když mu podával ten štíhlý váleček. „Ušetřil jsem nám trošku času.“

„Děkuju.“ Karrde zapnul palcem komlink. „Maro, tady je Karrde. Jak to šlo?“

„Docela dobře, díky,“ odpověděla Mara. Pokud byla překvapená, když zaslechla jeho hlas, pak to nedala najevo. Ačkoli když se nad tím zamyslel, jen málo věcí ji kdy dokázalo překvapit. „Je mi líto, ale nestihli jsme odbočit k Dronseenu pro ten náklad.“

„Nevadí,“ řekl Karrde. „Faughn ho může vyzvednout, až tě tady vyloží. Jaká byla honička s piráty?“

„Úplná katastrofa,“ přiznala. „Sledovali jsme jejich vektor na Di’wor, ale pak jsme je úplně ztratili. Byla tam strašně hustá doprava – Starspeedery 3000 všude kolem.“

„Je sezona pylu zpívajícího ovoce,“ zamumlal Booster. „Mír plodí turisty-“

Karrde přikývl. „Nedělej si s tím hlavu,“ řekl Maře. „Ani jsem nečekal že by po sobě nechali stopu, kterou bys mohla sledovat. Ať Faughn přistane se Starry Ice na palubě a pak -“

„Jade!“ přerušil ho Faughnin hlas. „Tamhle – na pravoboku!“

„Vidím,“ řekla Mara nečekaně břitkým hlasem. „Terriku, máte společnost – jedna-jedna-sedm na patnáct vzhledem k vašemu vektoru.“

Booster už pádil po velitelském ochozu k čelnímu průzoru s Corranem v patách. „Jedna-jedna-sedm na patnáct, Bodwae,“ křikl. „Co je tam?“

„Njic,“ řekl zmatený laerdocianský hlas z jednoho ze stanovišť. „Tyhle shas ‘mink senzory -“

„Je to špatně vidět,“ vložila se do toho Mara, její hlas nyní vycházel z hlavního reproduktoru můstku. „Malé a tmavé – vypadá to jako přestavěná stíhačka TIE.“

„Na senzorech se to taky moc dobře nezobrazuje,“ dodala Faughn.

„Pořjád njic,“ trval na svém Bodwae.

„Sklapni,“ okřikl ho Booster popuzeně. On a Corran nyní stáli před čelním průzorem. Boosterova hlava se pomalu nakláněla nahoru a dolů, jak prohledával oblohu. „Nahoďte deflektorní štíty a připravte turbolasery.“

„Stjíty už zase vypadly,“ řekl Bodwae. „Turbolasery -“

„Registruju vysílání,“ štěkl Shish. „Silný signál. Je to… zatraceně, nevím, co to je.“

„Maro?“ zeptal se Karrde.

„Taky něco chytáme,“ potvrdila Mara. „Ale tady je to moc slabé. Počítač z toho zatím nic nedostal.“

„Tamhle je,“ křikl Corran a ukázal prstem. „Letí přímo na nás.“

„Nahoďte deflektorní štít můstku!“ zařval Booster. „Okamžitě!“

„Maro?“ zavolal Karrde.

„Jsme mimo palebný dosah,“ řekla napjatě. „Radši se schovejte.“

Karrde se rozhlédl kolem. Ptal se sám sebe, kde je asi Mirax. Zahlédl jí – hnala se do relativního bezpečí zadního můstku se svým zmateným synem Valinem v náručí. Na okamžik ho napadlo běžet za ní, pak si uvědomil, že je pozdě, a otořil se zpátky k čelnímu průzoru. Už spatřil tu neznámou loď svištěla vesmírem přímo k nim. Takovou loď ještě nikdy neviděl…

„Defljektor můstku nenaskočjí,“ zaryčel Bodwae. „Loď narazjí „

„K zemi!“ křikl Booster. Hodil sebou na ochoz a strhl Corrana s sebou. Karrde přikročil k nejbližšímu zákrytu pro posádku. Uvědomil si, že do něj nestihne seskočit. Zastavil se. Vetřelec se stále blížil -

A pak, v poslední sekundě, provedl podivný šroubovitý manévr a prolétl nahoru nad můstek.

Karrdovi okamžik trvalo, než se mu vrátil hlas. „Maro?“

„Jste v pořádku?“ zeptala se úzkostlivě.

„Ano, jsme v pohodě,“ ujistil ji. Setřásl ze sebe ochromení a vyrazil po ochozu k Boosterovi a Corranovi, kteří ještě leželi na palubě. „Kam zmizel.“

„Prolétl kolem velitelské superstruktury, vzal to dozadu k motorům, abychom ho neviděli, a pak skočil do světelné rychlosti,“ hlásila mu. „Stejný týpek jako ten, kterého vyplašil Luke.“

Karrde se zamračil ven z průzoru. „To byl stejný typ?“

„Vypadal tak,“ potvrdila Mara. „Torve právě srovnává údaje senzorů.“

Booster a Corran už byli na nohou, když k nim Karrde přistoupil. „Viděls to?“ zlobil se Booster a vrtěl nasupeně hlavou. „Ten nafoukanej pitoměj hazardér -“

„Kapitáne, tady Torve,“ přerušil ho mladý mužský hlas. „Je to potvrzeno: stejná loď jako předtím.“

„Kde jste viděli tu loď poprvé?“ zajímal se Booster.

„Mezi asteroidy u kauronské základny pirátů Cavrilhu,“ odpověděl Karrde. „Maro, co to vysílání?“

„Pokoušíme se ho přehrát,“ řekla. „Zdá se, že je to krátká zpráva, následovaná pauzou a opakováním stejné zprávy. Zatím jsme nezjistili, co je to za jazyk, kód nebo šifru.“

„Asi to byla nějaká nanicovatá kraksna jako ta qellská loď, kterou Calrissian honil přes celou galaxii,“ poznamenal Booster s opovržlivým odfrknutím.

„Taky nám to tak původně připadalo,“ řekla Mara. „Ale teď už si to nemyslím.“

„Proč?“ zeptal se Booster. „Jenom proto, že něco vysílala?“

„Protože to vysílala přímo téhle lodi,“ řekl Karrde. „A fakt,.že přestala vysílat a pak zprávu opakovala, naznačuje, že čekala odpověď.“

Booster se poškrábal na tváři. „Zdá se, co? Maro, taky na to zkoušíte použít imperiální kódy, že?“

„Ty jsme zkusili jako první,“ řekla mu. „Není jim to ani trochu podobné.“

„Ale přesto se přiletěli zblízka podívat na hvězdný destruktor,“ dumal Karrde. „A předtím zase čmuchali kolem pirátské základny, která měla mít styky s Impériem.“

„Zdá se, že jsou buď spřeženci Impéria, nebo chtějí být,“ řekla Mara.

„A nebo je to úplně jinak,“ vložila se do toho Faughn. Její hlas zněl nezvykle chraptivě. „Právě jsem provedla zvukovou analýzu toho vysílání a myslím, že jsem tam objevila slovo ,Thrawn’.“

Karrde se zachmuřil. „Přehraj nám to.“

Následovala krátká pauza. Potom se z komlinku ozvalo drmolení neznámého jazyka. A přibližně uprostřed té hatmatilky -

„Zaslechl jsem to,“ řekl Booster. „Ale bylo to nějak zkomolené, jako by koktal nebo tak něco.“

„To proto, že jste slyšel celé jeho jméno,“ řekla Mara pochmurným tónem. „Mitth’raw’nuruodo. Thrawn byla jen zkratka.“

Koutkem oka Karrde spatřil, jak cosi problesklo Corranovým výrazem. „Takže vy jste se s tím chlápkem znala tak dobře?“ zeptal se Booster s hranou lhostejností.

„Sotva,“ odtušila Mara. „Ale znala jsem jeho celé jméno. A takových lidí v celém Impériu mnoho nebylo.“

Karrde se kousal do spodního rtu. „Víš něco o jeho minulosti? Chci říct, o jeho prvních letech v Impériu?“

„Nic moc,“ odpověděla. „Nějaký imperiální velitel na něj narazil na opuštěném světě na kraji Neznámých oblastí při pronásledování pašeráků. Jeho taktické schopnosti na něj zapůsobily, takže ho odtamtud odvezl na Coruscant. Říkalo se, že ho tam poslal do vyhnanství jeho vlastní národ.“

„Proč?“ ptal se Booster.

„To nevím,“ řekla Mara. „Ale možná že v té lodi byli právě oni a že po něm teď pátrají.“

Booster zafuněl. „Tak to budou opravdu zklamaní, až zjistí, že mají deset let zpoždění.“

„Možná ne,“ namítl Corran. „Možná nehledají Thrawna.“

Karrde si prohlížel jeho obličej. Něco tušil. „Předpokládám, že to není jen pouhá domněnka,“ řekl měkce. „Podělil byste se o ni s námi?“

Corranův ret se zachvěl. „Neměl jsem o tom říkat nikomu jinému než Boosterovi,“ promluvil váhavě. „Ale vzhledem k okolnostem… Pamatujete se na toho Devaroniana, kterému jste sebral Caamaský dokument, Karrde? Našel i jiné datakarty. Jedna z nich byla označena ,Ruka Thrawnova’.“

Karrde pomalu přikývl. Tak to bylo to tajemství, které před ním Leia na Waylandu schovávala. A důvod, proč se tak divně dívala po Maře.

„Ta datakarta byla tak zle poničená, že z ní nic nedostali,“ pokračoval Corran. „Radní Organa Solo si myslí, že by to mohla být Thrawnova verze Císařovy ruky. Generál Bel Iblis chtěl, abych se zeptal Boostera, jestli se tím výrazem už někdy nesetkal.“

„Nikdy.“ Booster zavrtěl hlavou. „Karrde? Maro?“ „Ne,“ potřásl hlavou Karrde.

„Já taky ne,“ přidala se Mara. „A osobně si nedovedu představit, že by Thrawn měl takového tajného agenta. Nebyl politický manipulátor jako císař. A pokud potřeboval provést něco speciálního, tak od toho měl přece Noghrie.“

„Ale přesto byla v císařových soukromých souborech datakarta s tímto titulkem,“ podotkl Karrde. „Musí to něco znamenat.“

„Jak víš, že to bylo z jeho soukromých souborů?“ zeptal se Booster.

„Protože kdyby to bylo něco, co by si Bel Iblis mohl vyhledat v archivech na Kamparasu, neposlal by Corrana, aby se tě na to zeptal,“ podotkl Karrde.

„Pravda,“ zabručel Booster. „Takže vy si myslíte, že tyhle lodě hledají buď Thrawna nebo tuhle Ruku Thrawnovu?“

„Anebo taky osoba v té lodi může být Ruka Thrawnova,“ nadhodila Mara. „Tak či onak, začíná být čím dál důležitější, abychom se pokusili tyhle lodě vysledovat.“

„Souhlasím,“ řekl Karrde. Jak navrhuješ začít?“

„Máme vektor z jejich skoku před několika minutami,“ řekla Mara. „Také máme vektor z lodě od Kauronu. Faughn počítá jejich průsečík.“

„Mám ho,“ řekla Faughn. „Je to neprozkoumaný svět v sektoru Gradilis na hranici mezi divokým vesmírem a Neznámými oblastmi. Je tu zanesen jako systém Nirauan, takže už ho někdo musel navštívit, ale nic bližšího tu k němu není.“

„Zní to až moc jednoduše,“ zavrčel Booster. „Přece by nebyli tak hloupí, aby skočili rovnou zpátky k základně. Zvlášť když jsme tu byli my.“

„To záleží na tom, jakým způsobem své skoky provádějí,“ podotkl Karrde. „Možná nemají na palubě techniku potřebnou k výpočtu komplikovaných hyperskoků. Nebo je jejich zpáteční kurz dopředu naprogramovaný, aby se jim žádná loď neztratila.“

„A také si nemuseli uvědomit, že dokážeme zjistit jejich kurz i několik mikrosekund po skoku,“ dodala Mara. „Při obou dosavadních příležitostech se ujistili, že jsou mimo dohled, než nakopli hyperpohon. Třeba si mysleli, že to stačí.“

„V každém případě aspoň máme odkud začít,“ shrnul Karrde. A pak ke svému údivu cítil, že najednou váhá, jak dál.

Mara tu váhavost postřehla v jeho hlase. „Nebo bychom se tam neměli vydat?“ zeptala se. „Mohli bychom to celé nechat na Nové republice.“

„Corrane?“ zeptal se Booster.

Pilot X-wingu pořád ještě zíral průzorem ven na hvězdy. „Mohu to vzít k Bel Iblisovi, není problém,“ řekl nejasně rozrušen. „Ale pochybuju, že s tím zvládne něco udělat, aspoň ne hned. Z celé téhle caamaské záležitosti mají všichni pořádně zamotanou hlavu.“

Karrde přikývl. Teď byl na vážkách ještě víc. Booster měl pravdu: tohle bylo příliš snadné. Možná to byla past; v nejlepším případě zbytečná divoká honička a ztráta času.

Ale pokud to tak nebylo…

„Ne, radši to prověř,“ povzdechl si. „Ať Faughn před skokem odvysílá svůj rozvrh Chinovi; její úkoly rozdělíme mezi ostatní lodě.“

„Dobře,“ potvrdila Mara. „Chceš se s námi setkat na nějakém konkrétním místě, až se vrátíme?“

Karrde zavrtěl hlavou. „Zkontaktuj někoho – budou vědět, jak mě najít. A buď opatrná.“

„Neboj se,“ ujistila ho Mara ponuře. „Pokud na nás zkoušejí nějaký trik, brzy budou litovat. Uvidíme se později.“

Karrde palcem vypnul komlink. „Hodně štěstí,“ dodal tiše.

„Jen klid, budou v pořádku,“ řekl Booster. Vytáhl komlink z Karrdovy ruky a vrátil ho na svůj opasek. „Mara a Faughn jsou obé pěkně ostrý a Starry Ice je dobrá loď. Rozhodně lepší než tahle,“ dodal ponuře, když se protáhl kolem Karrda po velitelském ochozu. „Tak co, Bodwae, co se na těch podělaných štítech zase pohnojilo?“

Dřepl si, aby vyslechl Laerdocianovy omluvy a výmluvy. Karrde mezitím přistoupil ke Corranovi. „Vy jste byl přímo tady, když kolem prolétala ta neznámá loď,“ řekl tlumeně. „Cítil jste z ní něco nezvyklého?“

„Co tím myslíte?“ pohlédl na něj úkosem Corran.

„Myslím tím to, co cítí Skywalker, když se přiblíží ke skupině klonů,“ řekl mu Karrde. „Nějaké narušení Síly.“

Po dlouhou chvíli byla jediným zvukem na můstku hádka, která se za nimi odehrávala a která se nyní rozrostla, když se k Bodwaeovi přidal Shish. „Nevím, co Luke cítí, když jsou klony nablízku,“ odpověděl Corran nakonec stěží slyšitelným hlasem. „Všechno, co jsem tady cítil, byla přítomnost něčeho cizího.“

Karrde přikývl. „Chápu.“

Corran se mu podíval přímo do tváře. „Moje… schopnosti… nejsou veřejným informačním zdrojem, Karrde,“ prohlásil napůl výhružně.

„Ano, já vím,“ odpověděl Karrde stejným tónem. „Je od vás moudré to tak nechat.“

„To bych řekl,“ přikývl Corran. „Problém je v tom, že náplní vaší práce je obchod s informacemi.“

„Ale mou náplní práce je taky přežití,“ řekl Karrde. „A v téhle velké, nebezpečné galaxii občas každý potřebuje pomocnou ruku.“ Nadzdvihl oboří. „Vždycky si říkám, že je dobré, když jsou v té ruce karty, o kterých protivník neví.“

Corran mírně svraštil čelo. „Takže takhle si to představujete, hm? Nikomu nic nepovíte, a já budu vaším dlužníkem?“

Karrde se ohlédl za sebe na velitelský ochoz. Zpoza rohu se sem ze zadního můstku vraceli Mirax a Valin. Mirax se tvářila ostražitě, zatímco chlapec netrpělivě tahal svou matku za ruku, protože se chtěl očividně rozběhnout k otci. „Ano, jste mým dlužníkem,“ potvrdil Corranovi. „Ale buďte klidný, až si ten dluh vyberu, nebude to nic nepříjemného. Dlužím to Mirax.“ Chvíli uvažoval. „A nebo to možná bude něco životně důležitého, co bude opravdu potřeba.“

Corran lehce zasykl. „To je poněkud široký pojem.“

Karrde pokrčil rameny. „Jak jsem říkal. Galaxie je velká a nebezpečná.“

12. kapitola

Západní zeď zábavního komplexu Resinem byla špinavá, pokrytá solí, odbarvená věkem a zvrásněná troskami od exploze, která před patnácti lety srovnala se zemí konkurenční hernu přes ulici. Ta část západní stěny Resinemu, která byla od padesáti metrového kráteru vzdálenější, prý vypadala dokonce hezky. Náhodné zbytky trosek vytvářely zajímavé vizuální obrazce, jejichž kouzlo vynikalo zvlášť při západech borcorashského slunce.

Slunce už dávno zapadlo, ale Shada stejně nebyla na té vzdálenější části od jámy. Byla ve tří čtvrtinách cesty vzhůru po západní zdi, opatrně zatínala své šplhací háky do různých štěrbin a výklenků a z téhle perspektivy mohla říct jen to, že zeď tu byla opravdu špinavá a nezajímavá. Přidejte se k pašerácké skupině, pomyslela si nevděčně už asi podesáté od zahájení výstupu. Poznejte tu část galaxie, jaká se turistům neukazuje.

Vůbec ji to nebavilo, ale bylo to nutné. Už velmi brzy budou Mazzic a Griv předvedeni do ultratajného vrchního podlaží Resinemu, kde se setkají s Kubazem s medovým jazykem, který reprezentuje stínový huttský podsvětní kartel. Griv s sebou nesl pouzdro plné ryllu. Kubaz přinese podobně velké pouzdro plné sormahilskýcli ohnivých drahokamů a setkání teoreticky vyústí v jednoduchou a vzájemně výhodnou výměnu.

Teoreticky.

Kdesi v dálce vpravo od ní zakroužil vzdušný spídr, připravující se na přistání. Když jeho přistávací světla ozářila zeď před ní krátkou záplavou bledého světla, Shada pocítila hluboký stesk. Doma na Emberlenu byla naposledy před celými dvanácti lety – tak dlouho už sloužila Mazzikovi jako tělesná strážkyně -, ale ponurost a rozklad této zdi v ní vyvolal vzpomínky tak živě, jako by to bylo včera. Vzpomínky na dětství mezi troskami, které bývaly velikými městy. Vzpomínky na smrt, kterou viděla tak často: smrt z nemocí, z podvýživy, z násilí, z beznaděje. Vzpomínky na ubíjející hlad, na lačné polykání hmyzu, který dokázala ulovit a zabít, na chabé příděly potravin, které přicházely ze zbytečků nezasažené půdy na venkově.

A vzpomínky na pomoc z jiných světů, která konečně začala přicházet. Pomoc, kterou jim nevěnovali soucitní cizinci ani štědrá Republika, ale která byla zaplacena krví a potem a životy mistrylských šerých stráží.

Byly elitou toho, co zbývalo z emberlenské společnosti, a vyslány na svou křížovou výpravu Jedenácti stařešiny lidu osobně. Od svého nejútlejšího dětství chtěla Shada celým srdcem být jednou z nich. Mistrylky, sesterstvo znamenitě vycvičených válečnic, cestovaly ke hvězdám a pronajímaly své služby a bojové schopnosti utlačovaným a bezmocným, aby oplátkou získaly peníze, které byly zoufale potřebné k udržení zbytků jejich zničeného světa při životě.

Světa, kterého si nikdo nikdy ani nevšiml a už vůbec se o něj nestaral. Na rozdíl, řekněme, od Caamasu.

S vypětím sil potlačila vztek nad pozorností, jaké se Caamasu během několika posledních týdnů dostávalo. Zničení Emberlene se odehrálo tak dávno, že už v nikom emoce nevzbuzovalo – ani v ní ne. Nikdo v celé galaxii se o planetu Emberlene nezajímal, když byla napadena, a nedalo se čekat, že se to teď změní. Ano, bylo to nespravedlivé, ale nikdo nikdy netvrdil, že vesmír je spravedlivý.

Vlevo nad ní se ozvalo tiché tázavé škytnutí. Shada strnula, vzhlédla nahoru do tmy a spatřila odraz světla z dvojice blízko u sebe posazených očí, které na ni shlížely z hlubokého stínu. „To nic,“ zamumlala směrem k očím. Opatrně se vytahovala vzhůru, aby se lépe podívala. V téhle části Borcorashu to mohl být nejspíš jenom neškodný blufferavian, ale opatrnosti nebylo nikdy nazbyt.

Její obezřetnost byla zbytečná. Skutečně to byl blufferavian. Seděl ve hnízdě zbudovaném v obzvláště hlubokém zářezu ve zdi. Pod jeho křídlem zahlédla několik strakatých vajíček.

„Neboj se, nemám hlad,“ konejšila potvůrku. Pochmurně si vzpomněla, že kdysi byla celkem dobrá v chytání ptáků téhle velikosti. Chutnali mnohem lépe než městští hmyzí mrchožrouti…

Zaplašila nepěkné vzpomínky. Přenesla váhu těla, uvolnila ruku a z postroje vytáhla bezpečnostní skobu. Její mistrylské instruktorky by jí patrně vynadaly za použití skob. Upevnit je zabralo čas a pravé Mistrylce by hlavně nikdy neměla uklouznout noha. Ale lezecký výcvik podstoupila už před hezkou řádkou let a všechna rychlost v galaxii by jí byla k ničemu, kdyby spadla dřív, než dosáhne střechy.

Na druhou stranu, pokud měl Mazzic se svými podezřeními ohledně téhle schůzky pravdu, bylo by stejně zbytečné dostat se tam pozdě, jako se tam nedostat vůbec. Mrkla nahoru. Ještě zbývaly dva metry a zhruba dvakrát tolik minut do Mazzikova a Grivova příchodu nahoru. Upevnila ke skobě tenké, téměř neviditelné bezpečnostní lanko, ani nečekala, až dozní slabé zasyčení molekulárního spoje mezi skobou a zdí, minula blufferavianovo hnízdo a pokračovala ve šplhání.

Dostala se až nahoru. Právě natahovala ruku ke hraně střechy, když zaslechla slabý zvuk.

Zkameněla a naslouchala, ale zvuk se neopakoval. Spustila ruku k postroji, vytáhla další bezpečnostní skobu a přiložila ji ke zdi co nejvíce doleva, tak daleko, kam až dosáhla. Doufala, že ten, kdo je nahoře, tiché syčení nezaslechne. Připevnila bezpečnostní lanko ke skobě a uchytila je k postroji. Pokud na ni někdo vystřelí, až vystrčí hlavu nad okraj, bude moct bez obav padnout dolů a pád ji rozhoupe v metr a půl širokém oblouku podél stěny. Nebylo to nic moc, ale při přestřelce mohla sehrát rozhodující prvek právě schopnost nedat protivníkovi jistou mušku. Vytáhla blaster z pouzdra, odjistila ho -

„Ahoj, Shado,“ ozval se měkký hlas přímo nad ní.

Vzhlédla. Na hraně střechy stála postava v plášti. I v tom přítmí však dokázala Shada rozpoznat dost z jejího obličeje… „Karoly?“ zamumlala.

„Dlouho jsme se neviděly, co?“ řekla Karoly D’ulin. „Polož blaster tady na střechu, ano? Pak vylez sem ke mně.“

Shada se natáhla a položila blaster ke Karolyným nohám. Nezapomněla odpojit lanko ze svého postroje a vytáhla se nahoru.

Narovnala se a zběžně se rozhlédla kolem. Tady na okraji byla střecha plochá, ale několik metrů dál se prudce zvedla o další metr, než se z ní zase stala rovina. Za tímto zlomem Shada zahlédla hořejšek osvětleného vikýře, který korunoval horní místnosti.

Místnosti, kde začne Mazzic každou chvílí jednat.

„Ty jsi poslední, koho bych tady čekala,“ poznamenala, když pohlédla zpět na Karoly.

„To si umím představit,“ souhlasila Karoly. Než se Shada vyškrábala nahoru, stihla sebrat její blaster a schovala ho do útrob svého pláště. „Taky si můžeš sundat ty šplhací háky – zpátky dolů půjdeme po vnitřním schodišti. Polož je laskavě na zem.“

„Samozřejmě,“ řekla Shada. Odepnula si háky z předloktí a položila je na střechu vedle sebe. Jako zbraně nebyly moc užitečné, ale Karoly očividně nechtěla riskovat. Dřepla si, sundala si též háky z chodidel a pak se znovu napřímila. „Spokojená?“

Karoly stiskla rty. „Chováš se, jako bychom byly proti sobě, Shado. Nejsme.“

„To ráda slyším,“ odtušila Shada a prohlížela si obličej mladší ženy. Opravdu to byla dlouhá doba, kdy spolu naposledy pracovaly. Od Tatooinu a projektu Hammertong uběhlo už skoro dvacet let. Z toho incidentu se Shada na Karoly pamatovala jako na mladou, nezkušenou, téměř zakomplexovanou dívku.

Žena, která před ní nyní stála, byla jiná. Za těch dvacet let získala půvab a eleganci a působila velice schopně. „Jak jsi věděla, že polezu po téhle straně?“

„Nevěděli jsme to,“ pokrčila Karoly rameny. „Zbytek přístupových cest na střechu je také sledován. Ale zdálo se mi, že jsem tě zahlédla, jak se dole plížíš kolem budovy v tom modrém oblečku, a řekla jsem si, že to asi zkusíš tudy.“ Ukázala na Shadiny složitě natočené a propletené vlasy a pak na její přiléhavý bojový oblek a šplhací postroj. „Musím říct, že ten účes se k tomu oblečku hodí mnohem líp než k bojové výbavě. Co ho drží pohromadě?“

„Jsou to lakované jehlice zenji,“ prozradila jí Shada. „Mazzic je rád, když vypadám dekorativně.“

„Užitečná kamufláž pro tělesnou strážkyni,“ pochválila Karoly. „A když už mluvíme o kamufláži, hádám, že jedna z těch jehlic bude zamaskovaný signalizátor nebo komlink. Hoď ho taky na střechu, ano?“

Shada se zašklebila. „Tobě nic neujde, viď?“ Vytáhla signalizátor z vlasů za pravým uchem a přidala ho na hromádku ke šplhacím hákům. „Jsem tak ráda, že nejsme proti sobě. Koho jsi předtím myslela tím ,my’?“

„Mám s sebou klienta.“ Karoly kývla k vyvýšené ěásti střechy. „Je tamhle.“

A krčí se u vikýře s ostřelovací blasterovou puškou? „Co tam dělá?“

„Do toho ti nic není,“ usadila jí Karoly. „Právě jsi byla stažena ze služby.“

Shada se na ni zamračila. „Co to, povídáš? S Mazzikem jsem už dvanáct let. Nemůžete takový závazek přerušit lusknutím prstů.“

„Ale můžeme a taky to uděláme,“ řekla Karoly. „Teď už je jasné, že Mazzikova organizace nikdy nebude mít galaktický význam, v což Mistrylky doufaly, když tě k němu poprvé přiřadily. A jelikož se Pašerácká aliance Talona Karrda takřka rozpadla, Jedenáctka se rozhodla, že je tě tam škoda. Je čas, abys šla jinam.“

„Fajn,“ řekla Shada. Ukročila od Karoly dvakrát na stranu podél hrany střechy, jako by se snažila prohlédnout si Karolyna klienta. „Ještě dneska řeknu Mazzikovi, že vystupuju z jeho služeb. Ráno můžeme jít.“

Karoly zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Půjdeme hned teď.“

Shada na Karoly upřela pevný pohled a nenápadně odměřovala vzdálenost, která je dělila. Tři metry – to by stačilo. „Proč?“ ptala se. „Protože tvůj nový klient ho chce zavraždit?“

I v chabém světle si všimla, že se Karoly nepatrně zachvěla. Ale když žena promluvila, její hlas byl pevný dost. „Měla by sis připomenout, kdo jsme, Shado,“ řekla. „Jsme Mistrylky. Máme rozkazy a plníme je.“

„Taky jsem Mazzikova tělesná strážkyně,“ řekla Shada tiše. „A kdysi měly Mistrylky i čest a smysl pro povinnost. Ne jen rozkazy.“

Karoly si odfrkla. „Čest. Ty jsi opravdu byla dlouho pryč, viď?“

„Vypadá to tak,“ odsekla Shada. „Vždycky jsem se snažila věřit, že tím, že jsem Mistrylka, jsem něco víc než jen nějaký špinavý žoldák či nájemný vrah. Promiň mi mou naivitu.“

Karolyn obličej potemněl. „Děláme to, co je nezbytné k udržení našich lidí při životě,“ vyštěkla. „Pokud chce nějaký slizký Hutt zapíchnout nějakého slizkého pašeráka, nic nám po tom není.“

„Oprava: vám po tom nic není,“ řekla Shada. „Mně ano. Mám tu nějakou práci, Karoly. Jdi mi z cesty, nebo přijdeš k úrazu.“ Sáhla do postroje a zapojila bezpečnostní lano -

Karolyna ruka sebou trhla a najednou se v ní objevil maličký blaster. „Ani hnout,“ přikázala. „Dej ruce hezky od těla. Prázdné.“

Shada spustila ruce volně kolem boků, prsty roztažené, aby dokázala, že v dlaních nic neskrývá. „Budeš mě muset zabít, abys mě zastavila,“ varovala ji.

„Doufám, že ne. Teď se otoč.“

To je ono. S rukama pořád od těla se Shada otočila o devadesát stupňů čelem k vikýři -

A udělala krok dozadu a přepadla přes okraj střechy.

Napůl čekala, že Karoly stihne vypálit dřív, než zmizí za hranou. Nestalo se tak; Karoly buď ztuhla překvapením, nebo se ovládala příliš dobře, než aby zbytečně vystřelila. Ale Shada neměla čas nad tím přemýšlet. Bezpečnostní lanko se napjalo a už svištěla podél zdi. Zhoupla se dolů a doprava na poslední skobě, kterou připevnila pod střechou. Za další dvě sekundy dosáhne maximálního vychýlení a znovu poletí nahoru na střechu, kde čekala Karoly s blasterem.

Za ty dvě sekundy musela přijít na to, jak skolit bývalou kamarádku.

Vyplašený blufferavian nestihl ani pípnout, když ho Shada vyškubla z hnízda. Druhou rukou stihla hrábnout po jednom vajíčku a pak už letěla zpátky ke střeše.

Dvě sekundy byly pryč. Sotva usadila ptáka na rameno do vrhací pozice, Karoly se objevila nad ní na kraji střechy. Spěchala k místu, odkud Shada skočila, její oči a blaster sledovaly stěnu budovy. Zahlédla Shadu – okamžik ztratila stabilitu, jak se snažila zastavit a zamířit -

Shada hekla námahou a mrštila jí blufferaviana do tváře.

Karoly neměla čas na přemýšlení ani na zvážení situace. Náhle se k ní řítila divoce se cukající změť křídel, jak se jejich majitel snažil získat vládu nad letem. Při nedostatku času na myšlení Mistrylku opanovaly bojové reflexy. Uskočila vzad, kterýžto pohyb narušil její rovnováhu ještě víc, obrátila hlaveň k letícímu tvorovi a vypálila.

Výstřel z blasteru zasáhl blufferaviana přímo doprostřed. Z mrskajících se křídel se stal oblak štiplavého dýmu a plamene. Karoly odskočila od ohnivé koule, odvrátila hlavu na stranu -

A schytala Shadou vržené blufferavianovo vejce rovnou do čela.

Vyhekla, zbytky vajíčka jí tekly do očí. Volnou rukou se snažila setřít polotekutou hmotu, která ji oslepovala. Shada opět stiskla úchytku svého lanka a přistála saltem na střeše. Odkutálela se několik metrů doprava, aby unikla z palebného vějíře blasteru, a vrhla se vpřed.

Dostihla Karoly, právě když si mladší žena vyčistila oči. Vykopla jí blaster z ruky. Zbraň se odrazila od střechy za Karolynými zády a spadla dolů do temnoty. „Shassa,“ Karoly zasyčela pradávnou kletbu, uskočila napravo Shadě z dosahu a odkudsi vytáhla zářící nůž. „Shado -“

„Konám svoji povinnost,“ řekla Shada a ustoupila před špičkou nože znovu doprava. „Pořád ještě máš možnost jít mi z cesty.“

Karoly zasyčela něco dalšího a zaútočila. Shada opět uhnula doprava, máchla rukou ke Karoly, ještě jednou ukročila a pak změnila směr – rovnou zpátky k vikýři.

Ale Karoly ten pohyb předvídala. Vytřásla dalších pár vaječných kapek z očí a udělala dlouhý krok stejným směrem. Varovně mávala nožem. Shada v odpověď přistoupila nepříjemně blízko ke hraně střechy. Dvěma rychlými kroky se pokusila Karoly obejít zleva, mimo dosah ruky s nožem. Karoly jí v tom zabránila, nůž připravený. „Nenuť mě k tomu, Shado,“ zavrčela.

Zavrčela. Ale přesto Shadě připadalo, že zaslechla i náznak prosby. „Dobrá, Karoly,“ řekla měkce. „Nebudu.“ Znovu udeřila do pojistky lanka na postroji, naposledy se vrhla zpátky přes okraj střechy -

A bezpečnostní lanko, které její pečlivě vyměřené zápasnické manévry nenápadně omotaly kolem Karoly, se napjalo a uchvátilo mladší ženu těsně nad botami. Zbytečně kolem sebe mlátila nožem, lanko jí podtrhlo nohy a s nepěkným zaduněním dopadla na záda.

Shada u ní byla ve zlomku vteřiny. Jedním chodidlem přidupla zápěstí Karolyny ruky s nožem. Druhou ruku smetla na stranu a pak vrazila sevřenou dlaň do měkkého místa pod jejím hrudním košem. Karoly se zajíkla bolestí, ucukla a schoulila se na bok. Shada udeřila znovu, tentokrát za Karolyno ucho. Mladší žena zůstala bezvládně ležet.

Shada těžce oddychovala. Natáhla se po Karolyně noži a vytrhla ho z její nehybné ruky. Přesekla bezpečnostní lanko, aby se do něj sama také nezamotala. Boj netrval dlouho a byl celkem tichý, ale i tak bylo docela možné, že Karolyn klient zaslechl šramot a půjde pátrat po jeho původu. Pokud by se jí podařilo zastihnout ho na půli cesty -

Koutkem oka postřehla jakýsi pohyb, který ji varoval. Ale stačilo to. Vrhla se po hlavě stranou a blasterový výboj prosvištěl vzduchem v místě, kde před okamžikem stála. Překulila se zpátky do podřepu. Očima propátrávala vyvýšenou část střechy a podařilo se jí zahlédnout útočníka; přikrčenou postavu v černém přehozu a s dlouhým čenichem blasterové pušky, který se otáčel směrem k ní. Její ruka vystřelila kupředu a Shada mrštila Karolyn nůž směrem k němu.

Ostřelovač bleskurychle uhnul a hlavu schoval do relativního bezpečí za své paže a pušku. Jeho zbraň na ni začala plivat dávkami smrtící oheň. Ale tentokrát ho reflex nájemného lovce zradil. Nůž letěl přímo na svůj zamýšlený cíl: ne na samotného schouleného snipera, ale proti zábleskům blasterové střelby. Prolétl přímo před hlavní zbraně. Výboje zasáhly čepel a rozmetaly ji na změť roztavených úlomků a odražených jisker.

A na další okamžik, odměřený dvěma údery srdce, oslněný ostřelovač nic neviděl.

Víc Shada nepotřebovala. Vymrštila se na horní střechu a vrhla se přes záplavu blasterového ohně, který k ní naslepo šlehal od snipera. Její prsty zajely do propletených vlasů pro jednu z lakovaných jehlic zenji. Spolu s ní uvolnila kaskádu vlnitých kadeří, a když se její nohy opět dotkly střechy, hodila ji.

Blaster zařinčel o střechu a zmlkl.

V okamžiku byla u snipera. Vykroutila zbraň z rukou mrtvého muže a řítila se po střeše dál. Pokud byl ostřelovač pouze záloha a ne hlavní útočník, pak Shada může pořád ještě selhat. Prudce zastavila u vikýře. Skrčila se u jeho okraje a zadívala se do místnosti hluboko dole.

Neselhala. Tři metry pod ní stál ozdobně dekorovaný stůl. Mazzic a Griv seděli na jedné straně a ten Kubaz a nějaký drsně vyhlížející člověk na straně druhé. Obě strany si již stihly vyměnit své zboží a právě si prohlížely svou kořist. Kubaz po zběžné prohlídce zaklapl pouzdro, toporně se napřímil a očividně něco očekával. Mazzikovi trvalo další minutu, než se obdobně uspokojil, a pak i on zavřel pouzdro. Spokojeně kývl směrem ke Kubazovi a odstoupil od stolu. Jeho ústa se pohybovala, zřejmě se loučil. Kubaz zůstal, kde byl… a když Mazzic a Griv udělali další krok vzad, jeho postoj plný očekávání se změnil ve zmatek. Dlouhý čenich se mu nerozhodně zachvěl. Očividně toužil podívat se nahoru, ale zrovna tak očividně nechtěl prozradit překvapivý konec, na který pořád ještě čekal.

Ale pokud bylo překvapení všechno, po čem toužil, pak mu Shada mohla vyhovět. Namířila blasterovou pušku na kořen cizincova dlouhého nosu a jemně zaťukala hlavní o vikýř.

Všichni čtyři vzhlédli. Kubazův výraz byl nečitelný, ale výraz jeho společníka jej více než vynahradil. Jeho ústa se otevřela v omámené nevěřícnosti a ruka mu klesla k blasteru v pouzdře u boku. Shada zamířila na jeho čelo; pomalu zvedl ruku – prázdnou – ke své hrudi. Koutkem oka zahlédla, jak jí Mazzic krátce zasalutoval, a pak on i Griv zmizeli z jejího úhlu pohledu.

Shada nechala zbraň namířenou na Kubaze a jeho kamaráda, dokud nenapočítala do třiceti. Pak jim zamávala stejně, jako předtím Mazzic jí, a odstoupila od vikýře.

„Je po všem?“ ozval se Karolyn hlas za jejími zády. Shada se obrátila. Mladší žena stála u mrtvého zabijáka na kraji vrchní střechy s bezvýraznou tváří. „Ano,“ řekla jí Shada. „Tvůj klient se přece jen nakonec rozhodl obchod nenarušit.“

Karoly pohlédla na tělo u svých nohou. „Jedenáctka z toho nebude nadšená.“

„Jsem zvyklá, že ze mě lidé nejsou nadšení,“ povzdychla si Shada. Blasterovou pušku položila na střechu. „Přežiju to.“

„O tomhle se nežertuje, Shado,“ zavrčela Karoly. „Dostala jsi přímý rozkaz. Zůstaneš s Mazzikem, a než týden skončí, půjde po tobě celá četa.“

„Nezůstanu s Mazzikem,“ řekla Shada. „Jak už jsem ti říkala, dnes večer odstoupím z funkce jeho tělesné strážkyně.“ „A ty si myslíš, že tím si Jedenáctku udobříš?“ posmívala se Karoly. „Předpokládám, že záleží na tom, jestli si někdo z nich ještě vůbec pamatuje, kdo jsme,“ mínila Shada. Zaplavil ji hluboký smutek. Smutek, který se jí na srdci hromadil už dlouhou, dlouhou dobu. „Mistrylky, ke kterým jsem se přidala před dvaceti lety, byly klanem čestných válečnic. Bojovaly, aby zachránily to, co z našeho lidu zbylo. Čestní válečníci se vědomě nezapojují do vražd. Chci doufat, že si to pamatuje alespoň někdo z Jedenáctky.“

„Pak se možná Jedenáctka změnila.“ Karoly odvrátila svůj pohled k temným střechám města. „Pak se možná změnily Mistrylky.“

„Možná se změnily,“ připustila Shada. „Ale já jsem se nezměnila.“ Prohlížela si svou kamarádku. „A ani ty ne.“

Karoly opětovala její pohled. „Ale? To bych ráda věděla, co jsem řekla, žes nabyla ten dojem.“

„Nejde o to, co jsi řekla,“ odpověděla Shada. „Jde o to, cos udělala. Odkopla jsem tvůj blaster a ty jsi na mě vytáhla nůž.“

„Tím, že jsem na tebe vytáhla nůž, jsem tě přesvědčila, že jsem na tvé straně?“

„Ano,“ řekla Shada. „Pořád ještě máš můj blaster.“ Karoly si položila ruku v bok. „Ano, myslím, že mám. Asi ho chceš zpátky.“

Shada pokrčila rameny. „Mohlo by pro tebe být obtížnější vysvětlovat, co se tady stalo, kdybys ho stále měla, až by ses vrátila na Emberlene.“ „Máš bod,“ přiznala Karoly. Pohnula zápěstím a blaster ladným obloučkem přelétl přímo do Shadiny natažené dlaně. „A když už mluvíme o Emberlene, na tvém místě bych se odtamtud držela dál. A také bych se držela dál od jakékoli Mistrylky, tečka. Po dalších deset let, pokud to zvládneš.“ „Nebudu se muset schovávat tak dlouho,“ řekla Shada a vrátila blaster zpátky do pouzdra. „Zdá se, že v galaxii to opět začíná vřít kvůli Caamasu, Jedenáctka bude mít brzy důležitější věci na práci než mě.“

Karoly vyprskla. „Caamas. Caamas a Alderaan a dokonce i ta zablácená noghrijská koule Honoghr. Někdy je mi až k smíchu, když pomyslím, nad jakými světy všichni lomí rukama.“

„Zahořklost nám nepomůže,“ připomněla jí Shada. „Tak co tedy?“ opáčila Karoly. „Zahořklost ti aspoň dokazuje, že ještě nejsi mrtvá.“

„Možná,“ připustila Shada. „Pokud ti to stačí.“ „Copak tys přišla na něco lepšího?“

„Nevím,“ odpověděla Shada. „Něco se s tím ale musí dát dělat.“ Ukázala na malý pravoúhlý výčnělek na vzdálenější straně od vikýře. „Tamto je východ?“

„Jeden z nich,“ potvrdila Karoly. „Pokud ti nevadí riskovat, že cestou dolů vrazíš do toho Kubaze a jeho kamarádíčků.“ Shada se potutelně usmála. „Uhnou mi z cesty.“ Karoly se téměř neochotně usmála v odpověď. „Tím jsem si jistá.“ Úsměv zmizel. „Ale pochop tohle, Shado. Cokoli jsem tady udělala, jsem udělala pro – no, důvody jsou složité. Ale pokud mě Jedenáctka za tebou pošle…“

„Rozumím,“ kývla Shada. „Vynasnažím se, aby ses už znovu nedostala do téhle situace.“

„O mě nejde,“ řekla Karoly. „Buď opatrná na sebe.“ Nepatrní stočila hlavu na stranu. „Máš nějakou představu, co budeš dělat?“

Shada vzhlédla ke hvězdám. „Náhodou,“ řekla tiše, „vlastně mám.“

*

„Pane, nehýbejte se, prosím,“ řekl droid MD svým hlubokým hlasem. Jeho prsty připravovaly sondu s mikroskopickou přesností. „Očekávám, že tentokrát to už bude naposledy.“

„Dobře,“ řekl Luke, zhluboka se nadechl a snažil se být trpělivý. Seděl tady skoro půl hodiny, ale už to brzy skončí.

Droid vložil Lukovi sondu do pravého ucha a vyvolal v něm pocit, který osciloval mezi zasvěděním a píchnutím. Luke zaťal zuby. Ozvalo se srknutí a bylo po všem.

„Děkuji vám, pane,“ řekl MD. Přiložil sondu k rekultivační nádobce vedle sebe a vypustil do ní několik posledních kapek bacty. „Znovu se omlouvám za čas a nepohodlí, které vás to stálo.“

„To nic,“ ujistil ho Luke. Sklouzl ze stolu a špičkou prstu vyhnal z ucha poslední zbytky svědění/píchání. „Vím, říká se to snadno, že už nikdy nebude podobný nedostatek bacty jako za války. Není pokaždé tak snadné tomu uvěřit.“

„V té době jsem byl na této základně,“ pronesl MD hrobovým hlasem, „Byli bychom si nemohli dovolit kupovat bactu na Černém trhu, ani kdybychom k ní měli přístup. Viděl jsem zemřít mnoho těch, kdo mohli být zachráněni.“

Luke přikývl. Jako výsledek místní vedoucí lékaři během posledních dvanácti let zavedli přísný zvyk šetřit každou kapkou bacty, i pokud by ji museli vysát pacientovi z ucha. „Nemohu říct, že by tahle poslední část byla zrovna příjemná,“ řekl. „Ale na druhou stranu, nelíbilo by se mi, kdybych přistál a zjistil, že nemáte dostatek bacty, abyste mě dokázali vyléčit.“

„Možná je to pouze síla zvyku,“ řekl droid. „Ale přesto mi připomínají, že je moudré pamatovat si minulost.“

„To opravdu je,“ souhlasil Luke vážně a kývl k rekultivační nádržce s bactou. „A ještě moudřejší je poučit se z ní.“

Artoo čekal v jejich přidělené místnosti připojený k terminálu. Tiše si bublal sám pro sebe, zatímco konverzoval s hlavním počítačem lékařské základny. Když Luke vstoupil, jeho kopule se natočila k němu a bublání se změnilo ve vzrušený trylek. „Ahoj, Artoo,“ řekl Luke. „Pracuješ?“

Malý droid vydal zapípání, které znělo jako souhlas a pak se změnilo v otázku. „Ach, mně je fajn,“ ujistil ho Luke a poklepal si rukou bok. „Některé kusy kovu byly pěkně hluboko, ale dostali to všechno ven. Malé namočení do bactové nádrže a jsem jako nový. Doktor říkal, že bych neměl letět dřív jak za hodinu, ale tak dlouho bude stejně trvat, než vyrolujeme s lodí a připravíme ji k odletu.“

Artoo znovu zapískal a protočil svou kopuli o tři sta šedesát stupňů „Ano, vidím, že na tobě také odvedli dobrou práci,“ souhlasil Luke. „Požádal jsi je, ať se podívají také na X-wing?“

Další potvrzující pípnutí. „Výborně,“ řekl Luke. „Takže myslím, že jediná otázka, která zbývá, zní, kam poletíme teď.“

Kopulka Artoo se natočila zpátky směrem k němu a do jeho následujícího trylku pronikl neomylně podezřívavý tón. „Nejsme tu na prázdninách, Artoo,“ připomněl mu Luke. Přitáhl si křeslo k droidovi. Potřeboval vidět na počítačový displej stolu kvůli překladu složitějších výrazů droidovy řeči. „Jsme tu proto, abychom vystopovali ty klony a abychom zjistili, odkud pocházejí. Tím, že poletíme domů na Yavin nebo na Coruscant, toho nedosáhneme.“

Vyhlédl z okna na kopce, které se venku prudce zvedaly k obloze. Koberec zlatě zbarvené trávy zářil v odpoledním slunci. Ano, cíl jeho mise byl dost přímočarý. Naneštěstí cesta, která k němu vedla, byla všechno, jen ne přímočará. Pokusil se nenápadně proniknout na onu základnu Cavrilhu, a všechno, co tím získal, byla další koupel v bactové nádrži. A samozřejmě taky příležitost znovu vidět Maru.

Zašklebil se. Mara. Už od toho pirátského nájezdu, který spolu s Hanem překazil na Iphiginu, očekával, že na ni znovu narazí. Její nenadálé objevení se v kauronském poli asteroidů však s Hanem nijak nespojoval. Očekával, že na ni narazí, a v koutku duše se toho obával.

A přesto, když se na to zpětně díval, to setkání nebylo zdaleka tak napjaté, jak se předem strachoval. Byla ochotná a zdvořilá, nebo alespoň tak zdvořilá, jak jen to bylo u Mary možné. A co víc, ta tichá, ale silná zavilost, která k němu během jejich několika posledních zběžných setkání proudila, byla pryč.

Nebo tam možná zůstala a on si toho pouze nevšiml. Možná mu jeho záměrně omezené používání Síly v posledních dnech nedovolilo, aby se tak hluboce vcítil do její mysli bez cílené duševní sondy.

Zachmuřil se ven na kopce. V každém případě se tu odehrával jakýsi skrytý řetězec příčin a následků – tím si byl jistý. Otázkou zůstávalo, co byla příčina a co následek.

Artoo tázavě zapípal. „Snažím se na to přijít,“ odpověděl Luke, když si přečetl překlad. „Uklidni se, ano?“

Droid znovu zatrylkoval a upadl do vyčkávavého ticha. Luke vzdychl, opřel se v křesle a zíral ven do kopců. Mara byla hádankou, ale ta hádanka bude muset počkat V této chvíli se jeho bezprostřední budoucnost točila okolo té otázky s klony.

Jeho budoucnost…

Pohlédl zpět na Artoo. Do mysli mu vklouzla vzpomínka na jejich společný čas strávený s Yodou. Lukův výcvik Jediho a jeho první náhled do budoucnosti.

Náhled, který téměř skončil jako katastrofa. Bláznivě vyrazil do Oblačného Města, aby zachránil Hana a Leiu, a místo toho kvůli němu málem všichni zemřeli.

Ale od té doby se toho o Síle tolik dověděl. A podařilo se mu zahlédnout další vize budoucnosti, aniž by udělal něco ukvapeného. V poslední době byly jeho snahy v tomto směru až záhadně neplodné, ale nyní má stejně nějakou tu hodinku odpočívat, takže za pokus nic nedá.

„Artoo, budu chvilku meditovat,“ řekl droidovi. Vyklouzl z křesla a se zkříženýma nohama se usadil na podlaze. „Zkusím přijít na nějaký směr. Ať mě nikdo neruší, platí?“

Droid zabzučel na souhlas. Luke se zhluboka nadechl, zavřel oči a sáhl po Síle. Jeho myšlenky – jeho emoce – jeho celá bytost – vklouzla do správného vzoru…

A náhle před ním celý vesmír vybuchl do zářivého kaleidoskopu barev a pohybů.

Zalapal po dechu. Rozlehlý obraz se na okamžik zachvěl jako odlesk světla v poušti. Skoro nad ním ztratil kontrolu. Nebyl podobný žádné vizi, jakou měl kdy předtím. Stovky různých výjevů, tisíce různých možností -zářící barvy, ostré zvuky, radost a spokojenost a strach a smrt – všechno se točilo v jednom víru s prudkostí a nevyzpytatelností tatooinské písečné bouře. Hranice možností se vzájemně proplétaly nebo do sebe narážely, někdy se prolínaly, jinde se opět dělily, a pokaždé byly vzájemným setkáním navždy poznamenány. Mezi známými tvářemi se objevovaly neznámé obličeje, míjely ho, nebo se míhaly na pozadí dalších událostí, které se odvíjely na okraji jeho vize. Letmo zahlédl Wedge a eskadru Rogue, když uháněli kolem ve zmatku bitvy; spatřil své jediské studenty, kteří se rozšířili po celé Nové republice a zanechali yavinskou akademii téměř opuštěnou; spatřil sebe sama, jak stojí na nějakém balkonu zády ke stěně potemnělého kaňonu a zírá dolů na moře tisíců malých hvězdiček; spatřil Hana a Leiu, jak čelí mohutnému davu – ,

Han? Leia? S vypětím sil se snažil uchopit tuto poslední linii, pokoušel se udržet ji dost dlouho, aby viděl víc. Na okamžik se mu to podařilo a obrázek se zaostřil: Leia – stojí v široké chodbě, světelný meč jí září v rukou, zatímco se hromada těl valí skrz vysoké dveře dovnitř; Han – stojí na vnějším balkonu s vytaženým blasterem, shlíží dolů na dav. Nepřičetný dav se valí kupředu – ostřelovač skrytý kdesi na střeše zaměřuje svou blasterovou puškou -

A vzápětí byli pryč, zmizeli ve vířící změti výjevů a zvuků. Luke se sám pokoušel také vstoupit do proudu, chuť strachu se mísila s ostatními pocity z vize, když se snažil vytrvat a zjistit, co se jim stane dál. Ale byli pryč a s neklamným tušením, které přišlo odkudsi zvenku, věděl, že viděl už všechno, co mu mohla vize nabídnout. Vyprostil se z proudu a vrátil se zpátky k jedinému pevnému bodu v bouři, ke svému vlastnímu pevnému já. Dozvěděl se zde vše, co mohl, a nastal čas odejít. Počal se stahovat, nedozírná sestava obrazů zároveň začínala blednout a mizet.

A pak, zcela nečekané, se před ním objevila ješté jedna poslední vize: Mara, obklopená rozeklanými skalami, plovoucí na vodě, oči zavřené, ruce a nohy bezvládné. Jako by byla mrtvá.

Počkej! slyšel svůj vlastní výkřik. Ale bylo příliš pozdě. Mařin obraz zmizel spolu se zbytkem vize -

Prudce zalapal po vzduchu a zjistil, že je zpátky ve svém pokoji a zírá ven z oken na kopce.

Na kopce, které už nezářily zlatě, ale byly místo toho postříbřeny měkkým světlem hvězd.

„Jej,“ zamumlal a protřel si oči. Byl by přísahal, že vize trvala pouhých pár minut.

Vedle něho Artoo zatrylkoval očividnou úlevou. „Ano, trvalo to déle, než jsem čekal i já,“ souhlasil Luke. „Promiň.“

Droid tázavě zabublal. Luke se zvedl na nohy, překonal nevoli svých svalů, které příliš dlouho spočívaly v jedné poloze, a pohlédl na otázku, která přejela po počítačovém displeji. „Nevím,“ musel přiznat. „Viděl jsem spoustu věcí. Ale neviděl jsem nic, co by asi mohlo mít něco společného s naším pátráním.“

Což by mohlo znamenat, uvědomil si náhle, že hon na klony už nemuselo být to, co by teď měl dělat.

Ale co tedy má dělat? Letět za Hanem a Leiou a varovat je? Vyhledat Maru a varovat ji?

Zhluboka se nadechl a protáhl si ztuhlé svaly. Neustále v pohybu budoucnost je, řekl mu Yoda po té první vizi na Dagobahu. Tehdy se Luke té poznámce podivoval; jeho vize Hana a Leiy v Oblačném Městě vypadala přece tak jasně a jednoznačně. Ale pokud Yoda viděl něco, co se víc podobalo téhle poslední vizi, se všemi jejími spletitostmi a komplikacemi, pak to všechno začínalo dávat smysl.

Ale viděl vůbec něco takového? Co když teď Luke prošel něčím úplně odlišným? Zvláštní událost určená pro zvláštní příležitost?

Zajímavá možnost. Ale v tuto chvíli to bylo něco, co mohl odložit stranou. Záleželo na něčem jiném – dostal nápovědu, po které toužil a potřeboval se podle ní zachovat.

Stačilo zjistit, co přesně je tou nápovědou.

Přistoupil k oknu a vzhlédl ke hvězdám. Vše bude jasné, řekl mu také Yoda, až budeš klidný, v pokoji. Luke se znovu zhlubokanadechl a začal uklidňovat svou mysl.

Než se opět obrátil zpátky, tiché pípání Artoo začalo nabírat znepokojený tón. „Dobrá,“ řekl droidovi. „Viděl jsem svět se širokým, hlubokým kaňonem. V jeho stěnách byly postaveny budovy a na dně zářila spousta světélek. Projdi hlavní počítač a zjisti, kde by to mohlo být.“

Artoo zatrylkoval na souhlas a zapojil se do počítačové zdířky. Luke si stoupl vedle něho a sledoval, jak na displeji naskočilo jméno a popis planety. „Ne, nebyl to Belsavis,“ řekl. „Na povrchu nebyly ledovce, ani jsem neviděl žádné dómy. Také byl mnohem příjemnější.“ Zamračil se a vytáhl obrázek ze své paměti. „Přes celý kaňon, který jsem viděl, se táhly dlouhé mosty. Bylo jich tam… viděl jsem jich devět. Byly uspořádány do kosočtverce: jeden začal na jednom patře, dva další po jeho stranách o patro výš, tři z dalšího patra, pak dva a pak zase jeden.“

Artoo zahvízdal a hledal dál. Půltuctů dalších systémů přejelo po displeji -

„Počkej chvilku,“ řekl Luke. „O jeden zpátky – systém Cejansij. Podívej se, jestli tam jsou i nějaké obrázky.“

Displej se vyprázdnil a objevil se na něm sled orbitálních, leteckých a pozemních obrázků. Luke si je prohlížel jeden po druhém… a než sled dospěl ke konci, věděl, že je to správné místo. „To je ono,“ řekl. „Kaňonáda na Cejansiji. Tam poletíme.“

Droid nejistě zapípal, tentokrát to znělo až nedůvěřivě. „Abych pravdu řekl, sám tomu moc nerozumím,“ přiznal Luke. „V té vizi jsem viděl hodně věcí. Věcí, které se právě dějí nebo se možná brzy stanou. Viděl jsem své studenty, jak opouštějí akademii – proč, to nevím. Viděl jsem Leiu a Hana, jak mají potíže -“

Droid úzkostlivě zaklokotal a objevila se další otázka. „Ne, nevím, jestli je s nimi Threepio,“ řekl mu Luke. „Jde o to, že tam venku je spousta míst, kam bychom mohli jít a kde bych mohl ovlivnit události. Příliš mnoho míst.“

Ukázal na výjev z rozlehlého kaňonu. „Ale Kaňonáda je jediné místo, kde jsem se skutečně viděl. Jediná část vize, kde jsem cítil klid.“

Znovu vzhlédl ke hvězdám. „Takže poletíme právě tam.“

Na okamžik zavládlo ticho. Pak R2 opět zatrylkoval. „Máš bod,“ souhlasil Luke s úsměvem. „Pokud máme někam jít, přestaňme tlachat a pojďme.“

A kromě toho. říkal si, když zamířili do hangáru, i Leia je Jedi. Dokáže se o sebe postarat. A Han má také velké zkušenosti v nerovném boji. Eskadra Rogue se bez něj obejde a studenti akademie určitě věděli, co dělají a kam jdou. Ať už byl tenhle výlet na Cejansij o čemkoli, všichni se bez něho na chvíli obejdou.

O čtyřicet minut později, znovu zpátky ve vesmíru, k sobě přitáhl páku hyperpohonu a skočil s X-wingem do světelné rychlosti. Úporně se snažil nemyslet na vizi, která se týkala Mary.

13. kapitola

Ceok Orou’cya, první tajemník Sdružených bothanských klanů, byl uhlazený, zdvořilý a naprosto velkorysý. Ale pod pozlátkem, alespoň pokud mohla Leia soudit, také vypadal nefalšovaně překvapený její návštěvou. A pod překvapením, jak se domnívala, se nacházel pořádný kus obav.

„Musíte pochopit pozici, v jaké se zde nacházím, radní Organo Solo,“ říkal už potřetí, když prováděl Leiu, Hana a Threepio kolem vnější recepce do přepychového třípodlažního atria, které vyplňovalo přední třetinu centrální budovy vlády Sdružených klanů. „Vaše návštěva, zvláště takto neohlášená, je něco, co je proti předpisům. A vaše žádost -“ jeho srst sebou škubala vzdor jeho očividným snahám ovládat ji – „je proti předpisům ještě víc.“

„Máte dopis od Gavrisoma,“ vložil se do toho Han nevrle. „Máte dopis od Fey’lyy. Co víc ještě chcete?“

Tajemník pohlédl úkosem na Hana, a navzdory vážnosti situace se Leia musela přemáhat, aby se nezačala smát. Han nasadil svůj nejhrozivější výraz: tyčil se nehnutě v celé své výši, škaredil se bez mrknutí oka a jeho ruka spočívala na blasteru v pouzdře u pasu. Klouby ruky lehce zbělely tlakem, jak svíral zbraň, což byl detail, který mu doporučila během cesty z Coruscantu sem a který očividně tajemníkovi neunikl.

Byl by vypadal ještě hrozivěji, kdyby za ním stáli Barkhimkh a Sakhisakh. Bothani však neměli Noghrie příliš v lásce a Leia si řekla, že tato situace byla už tak dost napjatá. Oba Noghriové číhali někde venku a v případě potřeby je mohla komlinkem rychle přivolat.

Ale nečekala, že to bude zapotřebí. Vzhledem k tíze oficialit, které sem přinášela, a vzhledem k hrozbě poněkud fyzičtější povahy od Hana se Orou’cya už tak nacházel pod dostatečným tlakem. S trochou štěstí jim to umožní dostat se do finančních záznamů dřív, než je někdo stihne ukrýt nebo pozměnit.

„Já osobně nic víc nepotřebuji, kapitáne Solo,“ bránil se tajemník, „Problém je v tom, že pouze některý z vůdců Sdružených klanů vám může udělit povolení k nahlédnutí do záznamů, které požadujete, a žádný z nich není momentálně na této části Bothawui.“

Han se k němu přiblížil o další krok. „Máte dopis od prezidenta Gavrisoma -“

„Dovolíš?“ Leia zvedla ruku. „Tajemníku Orou’cyo, chápu vaši situaci. Věřím, že z tohoto problému vede i jiná cesta ven. Chápu správně, že vzhledem ke své roli novorepublikového představitele by měl radní Fey’lya také přístup k finančním záznamům, které hledáme?“

Bothanovy oči přeskakovaly podezíravě z jednoho na druhého. „Věřím, že ano,“ odpověděl opatrně. „Musel bych prověřit příslušné předpisy.“

Leia pohlédla na Hana a lehce pozvedla obočí. „Tady,“ řekl Han a vrazil tajemníkovi datakartu. „Označil jsem to místo.“

Orou’cya hmátl po datakartě, zaváhal a pak spustil ruku zpět k boku. „Budu věřit vašemu slovu,“ řekl. „Ale není mi jasné, proč by na tom mělo záležet. Radní Fey’lya tu není a pouhý dopis nemůže rozšířit tato privilegia na jinou osobu.“

„Pravda,“ přikývla Leia. „Avšak tato privilegia se mohou týkat osobního majetku radního Fey’lyy, nebo ne?“

Orou’cya se zachmuřil. „Co tím myslíte?“

„Myslím tím majetek jako jeho osobní počítače,“ řekla Leia. „Nebo jeho droidy.“

Bothan pohlédl na Threepio a ve stejném okamžiku jeho srst povadla. „Jeho -? Ale -“

Han ho šťouchl do ramene datakartou. „Tuhle část jsem taky vyznačil.“

„A tady je záznam o tom, že ho Fey’lya vlastní,“ dodala Leia a vytáhla další datakartu.

Orou’cya mechanicky převzal obě datakarty, oči upřené na zlatého droida, který stál opodál s tichou nadutostí.

Nebo aspoň Leia doufala, že ho tak Bothan vnímá. Ve skutečnosti stál Threepio opodál a zticha z toho prostého důvodu, že se cítil tak trapně a sklíčeně, až mu došla slova. Celou cestu si stěžoval, že už tak bylo dost špatné, když ho Luke ,daroval’ Jabbovi Huttovi při zachraňování Hana z Tatooinu. Ale být bez předchozího upozornění prodán bothanskému diplomatovi, to pokládal za naprostou hanebnost.

Nezáleželo na tom, že se prodej neuskutečnil doopravdy, ale pouze naoko v datovém souboru. Podle Threepiova názoru přetvářka všechno ještě zhoršovala.

Ale Orou’cya to netušil. „Chápu,“ řekl Bothan skomírajícím hlasem, s očima pořád upřenýma na Threepio. „Já…“ Nevěděl co říct.

„Místnost se záznamy je ve třetím patře, co?“ dožadoval se Han do ticha.

„Pokud byste tu raději počkal,“ dodala Leia, „jsem si jistá, že to co hledáme, dokážeme najít sami.“

Zdálo se, jakoby Orou’cyova srst zplihla. „Ne, já vás musím doprovodit,“ zamumlal. „Následujte mě, prosím.“

Zavedl je přes atrium k širokému, klenoucímu se slavnostnímu schodišti, které se vznešeně pnulo mezi prvním a druhým podlažím. Zřejmě to byla jediná cesta z víceméně veřejných oddělení na prvním podlaží do soukromých kanceláří a zasedacích místností nahoře. Nad schodištěm se nacházel široký balkon přehlížející okolí, který byl očividně také navržen s důrazem na obřadnost.

Bez ohledu na to však Bothani každopádně neskrblili na bezpečnosti. U paty schodiště stála dvojice ozbrojených stráží a Leia si všimla zamaskovaných tyčí statické bariéry zabudovaných o několik kroků výše.

Také se ptala sama sebe, kolik z oken ztmavených z důvodu soukromí, shlížejících sem dolů skrz nízké stromky, huňaté borscii a kafrisové liány z horních dvou pater, skrývalo stráže pozorující schodiště a atrium. Jak znala Bothany, určitě alespoň jedno.

Žádná skrytá stráž ani nikdo jiný však nezasáhl, když Orou’cya kráčel se skupinkou po schodišti nahoru, pak chodbou k poněkud obyčejnějším schodům, které vedly do třetího podlaží, a konečně ke dveřím označeným prostě ARCHIVY. Před nimi tajemník zaváhal, ale pokud měl postranní úmysly, nebyl jim dán čas dozrát. Han se protáhl kolem něho, otevřel dveře a vstoupil.

V místnosti se nacházelo pět dalších Bothanů. Seděli u různých zařízení pro získávání dat. Když Leia vstoupila dovnitř za Hanem, všichni vzhlédli ke dveřím s výrazy a držením těla, které mohly znamenat jak překvapení, tak pocit provinění. „Tahle bude stačit,“ řekla Leia a ukázala na neobsazenou datastanici poblíž dveří. „Jdi na to a začni, Threepio.“

3P0 se tiše odšoural k datastanici. „Děkujeme vám, tajemníku Orou’cyo,“ dodala Leia ke svému průvodci. „Až budeme potřebovat další pomoc, zavoláme vás.“

„Ochotně vám pomohu s čímkoli,“ poznamenal Orou’cya. Otočil se, opustil místnost a zavřel za sebou dveře.

Han vedle Leiy neslušně zasykl. „Čekal bych, že se Fey’lya ve své dopisu zmínil, že jsme na jejich straně,“ namítl.

„Určitě to udělal,“ domnívala se Leia. „Ale tohle jsou Bothani. Všude vidí nastražené čepele.“

Han se zašklebil. „Zvlášť od jiných Bothanů.“

„Tak funguje jejich vnitřní politika,“ připomněla Leia a stiskla mu ruku. „Pojď, ať to máme za sebou.“

*

Objednávka výslovně žádala velký dav a Navett ujistil majora Tierce, že jej jeho tým dodá. Ale nyní, když shlížel dolů ze svého výhodného místa vysoko na střeše a díval se, kam až se dav táhne – dav, který už stihl zaplavit veškeré volné místo na Kupeckém náměstí – musel uznat, že zapůsobil i na něj. Tentokrát se Klif skutečně překonal.

„Navette?“ ozval se Pensinův hlas z miniaturního reproduktoru v Navettově levém uchu. „Vypadá to, že jsou připravený vytáhnout.“

„Jo.“ Navett posunul upevněný mikrofon o něco blíže ke svým rtům. Byl to vojenský komlink vytržený z helmy stormtroopera a pravděpodobně by znamenal problém, kdyby ho s ním chytili. Jeho handsfree konstrukce však poskytovala více soukromí a výhod než klasický válečkový civilní typ a měla lepší simultánní šifrování. A krom toho se Navett nemínil nechat chytit. „Radši se přesuňte na svý místa. Jaký je dneska složení?“

„Opravdická směska,“ odpověděl Pensin. „Máme tam hrstku kosmáků všech sort z přístavní oblasti, ale taky je tam spousta nakupujících a trhovců. Všechno od lidí po Ishorie a Rodiany. Taky tam máme pár Froffliů – vidím, jak ty přitroublí chlupáči čouhají nad zbytek davu.“

„Dobře.“ Kromě běžné horkokrevnosti tohoto druhu jako takového byla frofflijská vláda jedna z mála, které se už začaly veřejně zasazovat o sankce proti Bothanům. Byl to druh, který se v odplatách vyžíval, a fakt, že Bothani posledních patnáct let strávili systematickým ničením frofflijského lehkého strojírenství, přátelským vztahům rozhodně nepomohl. „Dej si pozor, abys byl z cesty, až začnou útočit.“

„Neboj se,“ řekl Pensin suše. „Hups – super, už jdou. Příští zastávka: budova Sdružených klanů. Jsi připravenej?“

„Připravenej,“ potvrdil Navett. Rukou hladil pažbu ostřelovací blasterové pušky Nightstinger, která ležela na střeše vedle něho. „Pojďme na to.“

*

„Pst,“ řekl Han a soustředěně se zamračil. „Slyšelas to?“ Leia vzhlédla od datastanice. „Nic jsem nezaslechla.“

„Znělo to jako hrom.“ Han napínal uši. „Nebo jako dav – a teď zase.“ „Je to dav,“ řekla I.eia s tím svým jediským výrazem ve tváři. „A je čímdál hlasitější.“

Han se rozhlédl po Bothanech v místnosti. Zdálo se, že žádný z nich ten hluk ještě nezaregistroval. „Musí jich být docela dost, když je slyšíme až sem.“

Leiin jediský výraz byl čím dál napjatější. „Nelíbí se mi to, Hane,“ řekla. „Něco není v pořádku.“

„Možná je to jedna z těch demonstrací, které se poslední dobou šíří,“ řekl Han na půli cesty ke dveřím. „Zůstaň tady – omrknu to.“

Bothani v místnosti archivů možná nepostřehli, že se něco děje, ale zbytek budovy už byl na nohou. Chodba venku se zaplnila pospíchajícími Bothany, někteří nesli krabice datakaret či jiné vybavení, další spěchali jen tak. Když míjel výhled dolů do atria, spatřil, jak se po velkém slavnostním schodišti žene nahoru snad celý personál prvního podlaží, taktéž se spoustou krabic a vybavení v rukou.

Hrstka Bothanů se hnala proti proudu směrem ke schodům. Každý v této skupince měl blaster.

Hana napadlo, že v tuto chvíli atrium není zrovna místem, kde by bylo dobré být. Naštěstí tam dolů nemusel. Jak druhé, tak třetí podlaží mělo pozorovací balkony směrem k přední části budovy. Z nich bude moct zhodnotit situaci. Proplétal se mezi spěchajícími Bothany směrem k balkonům. Několikrát ztratil směr, než nalezl kancelář, která vedla na jeden z nich. Otevřel zabarvené skleněné dveře a vyhlédl ven.

Dav překonal jeho obavy. Byl veliký, zaplňoval celou ulici. Hordy lidí i jiných bytostí proudily přímo k budově. Vstoupil na balkon, aby se mohl lépe podívat. Právě když to udělal, nějaká postava na okraji davu vykřikla, divoce zamávala pažemi a ukázala vzhůru. Hanova ruka automaticky sjela k blasteru -

„Občané Nové republiky,“ zavolal hluboký bothanský hlas odkudsi poblíž. „Uctivě vás prosím, uklidněte se.“

Dav odpověděl ještě větším rykem, který rozhodně nezněl právě klidně nebo uctivě. Han přistoupil ke kraji svého balkonu, natáhl krk a pohlédl na balkon druhého podlaží přímo pod sebou. Byl tam význačně vyhlížející postarší Bothan ozdobený propracovanou broží a šerpou klanového vůdce. „Tak v téhle části Bothawui že nejsou žádní klanoví vůdci, co?“ zamumlal Han, když se znovu napřímil. Nebyl žádný expert, ale rozhodně to nevypadalo, že takovýto rozběsněný dav dokáže uklidnit nějaký Bothan s cukrem na jazyku.

Což znamenalo, že by od něj bylo rozumné, kdyby se vrátil dovnitř a našel Leiu. Pro všechny případy. Naposledy se podíval dolů na dav a začal se obracet ke dveřím.

*

Předvoj davu právě dorazil k budově Sdružených klanů. Lidé vzadu se strkali a cpali dopředu a vyplňovali veškeré volně místo kolem. Navett zapřel pažbu blasterové pušky do ramene a na zkoušku zamžoural skrz zaměřovač s makrodalekohledem nasazený souběžně s hlavní. Už je skoro čas…

A pak, přesně jak předpokládal, Bothané vyslali svěho zástupce na spodní balkon, aby promluvil k davu. Postava zvedla ruce v žádosti o ticho – bez jakéhokoli postřehnutelného efektu, samozřejmě – a Navett ji právě začal zaměřovat, když tu se objevila další postava, tentokrát na horním balkonu.

Člověk? Navett se zachmuřil, přenesl svou mušku vzhůru a zaostřil…

A nevěřícně vytřeštil oči. Han Solo – byl to Han Solo. Hrdina Rebelie, novorepublikový přepravní kontakt a všeobecně vlezlý potížista. A právě on byl tady, stál na balkonu přímo před ním!

Navett si o sobě vždy myslel, že má kouzelný život, ale někdy ani on sám nemohl uvěřit svému štěstí.

„Navette?“ do jeho ucha pronikl vzrušený Pensinův hlas. „Nahoře na vrchním balkonu -“

„Vidím ho,“ potvrdil Navett. Musel se ze všech sil snažit, aby to znělo chladnokrevně a profesionálně. Samotný Han Solo. Bylo to přímo neuvěřitelné.

„Tak kterého sejmeme?“

Navett se pousmál. „Oba, samozřejmě. Máš taky jednu, ne?“

„No, ano -“

„Tak sejmeme oba,“ řekl mu Navett. „A začneme se Solem. Dej mi odpočet.“

„Dobře,“ souhlasil Pensin. „Pět sekund, čtyři, tři -“

*

Han byl pryč pouhých několik sekund, když se dveře znovu rozletěly. „Radní Organo Solo.“ Tajemník Orou’cya těžce oddechoval, „zoufale potřebujeme vaši pomoc. Dav se chystá zaútočit na tuto budovu.“

„Ano, já vím,“ řekla Leia. „A co s tím mám podle vás dělat?“

„Bránit nás, samozřejmě,“ vyštěkl Bothan. Prstem ukázal na světelný meč, který jí nenápadně visel pod volnou tunikou. „Jste přece Jedi, ne?“

Leia potlačila vzdechnutí. V galaxii bylo pořád příliš mnoho lidí, kteří si nedokázali představit Jediho jinak než jako ozbrojeného obránce nebo bojovníka. „Možná bych k nim mohla zkusit promluvit,“ navrhla mírně.

„Askarský klanový vůdce Rayl’skar se o to pravé pokouší“ řekl Orou’cya, jehož srst sebou nervózně škubala netrpělivostí. „Prosím – mohou se dovnitř dostat každým okamžikem.“

„No dobrá,“ řekla Leia a vstala. Orou’cyovo tvrzení, že na této části Bothawui nejsou žádni klanoví vůdci, vzalo za své, ale teď nebvl čas to rozebírat. „Threepio, pojď radši taky.“

„Já?“ trhl sebou droid a nahnul se vzad, jak to uměl jen 3P0. „Ale – paní Leio -“

„Možná tě budu potřebovat, abys mi překládal,“ přerušila ho Leia. „Pojďme.“

Zamířili proti proudu Bothanů mířících po schodech vzhůru a vydali se po hlavním schodišti dolů. „Paní Leio, zdá se, že místní usedlíci jsou značně rozrušeni,“ překřikoval Threepio dusot spěchajících nohou a hřmění davu venku. „Mohu vám navrhnout, abyste znovu zvážila naši strategii?“

„Nebude to tak vážné,“ ujistila ho Leia a chytila ho za ruku, aby je proud bothanských těl nerozdělil. „Na takovéhle demonstraci dojde přinejhorším na házení shnilého ovoce a kamení. Pokud se mi podaří je přesvědčit, že jejich stanoviska bereme v úvahu, možná se rozejdou i bez toho.“

Dosáhli paty schodiště, protáhli se trojitým kordonem bothanských stráží, blokujících jeho spodní konec, a spěchali k předním dveřím. „Pouze jsem se domníval, že bychom mohli přehodnotit situaci,“ pokračoval 3P0. Rychlost jeho řeči se zvyšovala s jeho nervozitou, která rostla každým krokem. „Koneckonců tu jsou dva balkony, ze kterých bychom mohli promluvit. I prošlá potravina může vážně narušit vnitřní obvody droida, je-li přesné zacílená -“

„Ticho,“ přerušila ho Leia. Zastavila se několik metrů ode dveří. Náhle cítila, že se tam venku cosi změnilo. Náznak krutého záměru prosvítal mezi hranami doutnajícího vzteku a nevole davu. Vyslala Sílu a snažila se ten pocit přesně podchytit -

A pak, k její hrůze, proťal burácení davu příliš známý zvuk, jako když při vzdáleném hřmění sjede po nebi blesk.

Zvuk blasterového výstřelu.

*

Nedostalo se mu žádného varování. Vůbec žádného. V jednom okamžiku Han shlížel na dav a zvažoval, jestli má zavolat Leiu a navrhout jí, aby s davem promluvila, a v dalším okamžiku to bylo tady. Přišlo to odnikud, vydalo to zvuk, jako když bota cákne do blátivé louže, když to zasáhlo zeď u jeho levého ramena. Napůl se obrátil, aby se podíval, co to je, zahlédl kuličku měkce vypadajícího šedého jílovce s malou trubičkou zapojenou do krystalu s četnými ploškami -

A náhle to vybuchlo v oslnivém záblesku blasterové palby.

Zkroutil se nazad, odvrátil obličej od záblesku, ale osten bolesti mu projel levým ramenem. Odkudsi zezdola přišel bolestivý výkřik Právě když se vrhl do titěrného úkrytu za zábradlí balkonu, zaregistroval zvuk a odražené světlo druhého výstřelu. Vytrhl blaster z pouzdra, snažil se ignorovat rozmazané fialové šmouhy před očima a pokoušel se zjistit, odkud přišel útok.

Ať už byl střelec kdekoli, rozhodně nehodlal prozradit svou pozici dalším výstřelem. Jeho první dvě rány však už způsobily dostatečné škody. Deset metrů dole vepředu se dav rozevřel a utvořil kruh kolem jakéhosi Mishtaka, svíjejícího se v agónii na zemi. Několik metrů za ním, uprostřed dalšího kruhu, ležel zase nehybný Leresai.

Po těch dvou výstřelech dav zlověstně ztichl. Han zachytil koutkem oka pohyb: blok domů odtud se někdo pohyboval po střeše. Napůl se zvedl, pozvedl blaster -

„Tamhle je!“ zařval někdo.

Han znovu pohlédl dolů. Někdo v davu ukazoval nahoru, na Hana. „Počkejte chvíli -“ začal Han.

„Tamhle je!“ zařval ten muž znovu. „Vrah je tamhle!“

Jako na povel najednou dav znovu ožil. Demonstranti zařvali jako stovka šílených rancorů a srotili se pod balkonem.

A s úderem, který otřásl celou budovou, vyrazili dveře.

*

„Hane!“ vyjekla Leia, když dozněla druhá blasterová rána. Pokud byl cílem on -

Ne, uvědomila si s úlevou. Stále cítila jeho přítomnost, ostražitou a napjatou. Ale někdo tam venku musel být zasažen, protože cítila i vlny bolesti. Sáhla po Síle a snažila se najít jejich zdroj.

A pak najednou dav venku strašlivě zařval -

A dveře před ní se rozletěly a neproniknutelná masa těl se hrnula do atria.

„Ach, ne!“ zalkal Threepio. „Paní Leio -“

„Schovej se za mě!“ štěkla Leia. Ustoupila ke zdi a hmátla po světelném meči. Její pohled zalétl ke slavnostnímu schodišti na druhém konci atria. Pokud by se opravdu snažila, možná by se jí podařilo dostat se tam dřív než dav.

Ale Threepio by to nikdy nezvládl. A pokud by ho nechala napospas rozvášněnému davu…

„Schovej se za mě!“ přikázala znovu droidovi a zažehla světelný meč. Přišla sem s nimi promluvit a radši by měla honem začít. Nejbližší lidé v davu ucukli, když se rozzářila čepel jejího meče, mnoho z nich si jí patrně všimlo až teď. „Občané Nové republiky,“ zavolala a zvědla světelný meč do výše. „Jsem novorepubliková radní a rytířka Jedi Leia Organa Solo. „Žádám vás, stůjte.“

Bytosti nejblíže k Leie zpomalily, mnoho z nich takřka váhavě zastavilo. Ostatní v davu za nimi o Leině přítomnosti nevěděli a stále se tlačili kupředu. Strkali ty před sebou nebo se okolo nich snažili protáhnout a čím dál víc jich zaplňovalo budovu.

Alespoň že byl pohyb davu zpomalen a Leia ve svém publiku probudila první náznaky pozornosti. Teď potřebovala, aby ji slyšelo dostatečné množství z nich, a musela pro svůj hlas najít ta správná slova…

Zhluboka se nadechla, v duchu si prošla techniky Jediů pro zesílení hlasu a otevřela ústa -

A v tom okamžiku se ze směru bothanských stráží shromážděných u paty schodiště ozval výkřik a půl tuctu blasterových střel zalétlo do davu.

A situace se zvrátila v chaotické peklo.

Leia se domnívala, že dav už předtím dosáhl maximální úrovně hluku, jakého byl schopen. Mýlila se. Křik raněných zcela zanikl ve výbuchu vzteku a hrůzy tak hlasitém, až málem ohluchla. Přední řada davu se rozpadla, mnoho bytostí se snažilo ukrýt za okrasnými stromky a záhony, jiní se jako šílenci hnali směrem ke kancelářím lemujícím stěny atria. Další prostě ztuhli, kde byli; nechtělo se jim vzít zbaběle nohy na ramena, ale ani vstoupit do soustředěné blasterové palby.

Bothani znovu vystřelili, což vyvolalo další výkřiky, ale tentokrát na střelbu přišla odpověď. Z tuctu míst v davu promluvily blastery a šest stráží se zhroutilo na podlahu.

„Máte, co jste chtěli!“ překřičel ryk jakýsi hlas z davu. „Všichni – na ně!“

„Počkejte!“ vykřikla Leia. „Stůjte!“

Ale už bylo pozdě. Dav, šílený vztekem, se nyní valil kupředu jako ničivý příboj. Blastery pálily na všechny strany. Atrium se najednou proměnilo ve válečné pole. Ani ti, kdo vystřízlivěli pohledem na Leiin světelný meč, už neposlouchali, většina se buď rozprchla, nebo byla odvlečena davem pryč. Dvakrát musela zvednout světelný meč vysoko nad hlavu, když boj a strkání někoho málem poslalo na její čepel. Přes hluk nezřetelně zaslechla, jak Threepio cosi úpí, ale než se stihla otočit, zmizel jí z dohledu. Nějaký Khil vyrazil přímo proti ní, vzrušené hvízdal svými hullepi a mával blasterem ke schodišti, naprosto netečný k čepeli světelného meče, k níž se řítil…

Leia si pochmurně uvědomila porážku, vypnula meč a Sílou Khila zpomalila, aby do ní nenarazil. Nic víc tu nemohla udělat. Ti, kdo stále ještě stříleli, byli na půli cesty davem mimo její dosah, a žádná z bytostí blízko ní nespáchala nic, co by zasluhovalo smrt nebo zmrzačení, což byl jediný rozsudek, jaký mohl její světelný meč vykonat. Bylo zde příliš mnoho myslí, než aby je všechny dokázala utišit, příliš mnoho namačkaných těl než aby je všechny dokázala Sílou odhodit, takže jediné, co jí zbývalo, bylo snažit se, aby ji dav neušlapal.

A pak, skrz chaos, který ji obklopoval, k ní dolehl ještě náznak čehosi jiného. Někdo, kdo byl nedaleko, někdo, kdo se o ni strašně bál.

Han.

Namáhala oči a rozhlížela se kolem, ale když vypnula zářící čepel světelného meče, dav ji ze všech stran sevřel tak těsně, že viděla pouze vzhůru. Zatímco bojovala o rovnováhu, chvilku pohledem propátrávala tichá okna shlížející dolů do atria, ale pokud tam Han byl, nezahlédla ho.

Ale bylo tam něco jiného, co se nyní nacházelo téměř přímo nad její hlavou: silný šlahoun liány borscii, který sem splýval ze zdi atria. Začala se prodírat tím směrem, když to bylo potřeba, použila Sílu, aby odstrčila lidi na stranu, až se dostala přímo pod něj. Pak znovu sáhla po Síle, odrazila se a skočila.

Šlahoun končil necelé dva metry nad ní. Pro Jediho to byl snadný skok a ještě měla půl metru rezervu. Pevně úponek sevřela a vyšplhala po něm na hlavní část těla révy borscii, kde už byly liány pevně přichyceny ke zdi. Měla odsud dobrý výhled a podařilo se jí zahlédnout Hana: seděl přikrčený za zábradlím u slavnostního balkonu, blaster namířený na schodiště pod sebou, a očima úzkostlivě pátral v davu ve snaze nalézt svou ženu. Po obou jeho stranách byli Barkhimkh a Sakhisakh. Vypadali připraveni vrhnout se z balkonu do davu, pokud to bude nutné.

Jak a kdy se Noghriům podařilo vklouznout do budovy, Leia nevěděla. Ale v tuto chvíli na tom nezáleželo. Bothanské stráže u paty schodiště to schytaly, byly zastřeleny nebo ušlapány a zdálo se, že celý běsnící dav se tlačí do statické bariéry o několik schodů výš.

A ta ho neudrží věčně. I z té dálky viděla slabé jiskření, které znamenalo, že bariéra co nevidět padne… a to bude znamenat katastrofu pro všechny zúčastněné. Pokud Han nebo nějaký ukrytý Bothan zahájí palbu, až dav vyrazí nahoru schodištěm, výsledkem budou jatka desítek nebo snad stovek lidí.

Ale pokud nezahájí palbu, pak bude následovat právě tak bezcitný masakr Bothanů, kteří unikli na horní dvě podlaží. Tak či onak. mnoho lidí zemře.

Ledaže by…

Jeden z Noghriů ji nyní zpozoroval a ukazoval na ni ostatním. Han se napůl zvedl z podřepu, jeho ústa se pohybovala, jak na ni volal cosi, co nemohla slyšet. Jsem v pořádku, vyslala zoufale směrem k němu. Riskovala pád, ale uvolnila jednu ruku a mávala na něj, aby se schoval. Pokud se on nebo Noghriové rozběhnou dolů do toho zmatku, pak by je dav mohl roztrhat na kousky.

Naštěstí to pochopil. Klesl zpátky do dřepu a mávl na Noghrie, ať jdou zpět. Jeho oči se přes celé atrium opíraly do jejích očí. Dobře, zdálo se, že jeho výraz říká, pokud nechceš, abychom pro tebe šli, co tedy chceš?

Tohle, vyslala k němu. Znovu riskovala pád a uvolnila světelný meč. Okamžik trvalo, než se jí ho podařilo vyprostit z vlnitých šlahounů, a pak si ho přitáhla k sobě. Máchla rukou a hodila ho napříč atriem, na půli cesty ho zachytila Sílou a navedla do Hanovy ruky. Po dobu několika úderů srdce držel zbraň mezi prsty a nechápavě se na ni mračil. Pokynula mu rukou a poslala k němu své myšlenky…

A náhle pochopil. Kývl na srozuměnou, zažehl zbraň a obrátil čepel směrem dolů.

A začal odsekávat schodiště od balkonu.

Jeho činnost nezůstala bez povšimnutí. Někdo zaryčel a z davu vyšlehla dvojice blasterových výstřelů. Han uskočil; minuly ho o pouhých pár centimetrů. Noghri u Hanova boku – druhý Noghri k Leiině mírnému překvapení stihl mezitím někam zmizet – opětoval palbu a ten druhý blaster ztichl.

Cosi se otřelo o temeno Leiiny hlavy. Otočila se, vzpomněla si na smrtící liánové hady z Waylandu -

Ale tohle nebyl liánový had a ani žádná jiná potvora. Byl to dlouhý syntetický provaz, houpající se z jednoho z oken přímo nad ní.

A z okna na ni shlížel Barkhimkhův úzkostlivý obličej.

Uchopila lano a začala šplhat. Byla skoro u okna, když se za ní schodiště zřítilo na podlahu.

*

„Admirále Pellaeone?“

Pellaeon se s trhnutím probudil. Znepokojivý sen zmizel v temnotách jeho místnosti. „Ano?“ zavolal.

„Tady major Tschel, pane,“ z interkomu vycházel hlas důstojníka z můstku. „Přichází zpráva zašifrovaná vaším osobním kódem.“

Rozumím,“ řekl Pellaeon. Unaveně se zvedl z postele a odbelhal se k počítači. „Pošlete mi to sem, majore.“

„Ano, pane.“

Komunikační kontrolka se rozzářila, čímž potvrdila příjem zprávy, a Pellaeon počal klávesami zadávat odpovídající dešifrovací kód. Cesta kolem Impéria spojená se škemráním, hádkami a lichotkami v zájmu odsouhlasení jeho mírové iniciativy byla už tak dost únavná, ale muset k tomu všemu ještě snášet noční můry situaci ještě zhoršovalo. Dnešní program uváděl velkoadmirála Thrawna, který mu klidným, ale hořkým hlasem vytýkal, že dopustil, aby to, co Thrawn vytvořil, zaniklo…

Počítač zapípal, když přijal dešifrovací kód, a nad ploškou hologramu se objevil obraz čtvrtinové velikosti. „Admirále Pellaeone, tady komandér Dreyf,“ identifikovala se postava. „Mám pro vás předběžné hlášení o mém šetření ohledně lorda Graemona a jeho financí.“

„Velmi dobře.“ odpověděl Pellaeon, náhle zcela svěží. „Pokračujte.“

„Abych tak řekl, pane, ten chlap je had.“ Dreyf se ani nesnažil skrývat své opovržení. „Vypadá to, že má prsty ve všem, co se děje, od Muunilinstu po Coruscant a zpátky. Už jsme objevili patnáct jednotlivých napojení na finanční a komoditní zájmy Nové republiky, a to jsme ještě ani nerýpli pod povrch.“

Pellaeon zasmušile přikývl. Ano, to se dalo čekat. Aby mohl moff Disra operovat tímto způsobem, nepochybně musel mít také Graemonovy stínové protějšky na novorepublikové straně politické hranice. „A co napojení na známé pirátské gangy?“

„U Graemona zatím nic,“ sdělil mu Dreyf. „Ale zjistili jsme takřka neprůstřelné spojení mezi generálem Kytem a někým, kdo je evidentně napojen na piráty Cavrilhu. Kyte poslal zprávu tomuto kontaktu bezprostředně po vašem jednání s muunilinstskou obrannou správou před jedenácti dny. Jsme na stopě.“

„Aha.“ Takže Kyte v tom skutečně jel taky. Navzdory všem indiciím Pellaeon doufal, že se mýlil. Mít důstojníky Flotily zapojené do zrádcovských aktivit bolelo dvojnásob. „Podařilo se vám vysledovat Graemonovy kontakty opačným směrem?“

„Ještě ne,“ řekl Dreyf. „On však není nejvyšší kartou balíčku – tím jsem si jistý.“

„Ne, to není,“ souhlasil Pellaeon. Ale přesto, ať už je spojení mezi ním a Disrou jakékoli, určitě bude dobře skryté. Možná až příliš dobře skryté, než aby ho Dreyf se svými omezenými zdroji dokázal vyhrabat. „Vytrvejte,“ pokračoval. „Chci fakta a chci důkazy.“

„Ano, pane,“ odpověděl Dreyf. „Smím-li vám něco navrhnout, admirále, všechny tyto obchodní styky s Novou republikou by samy o sobě měly stačit k sesazení Graemona, pokud vám jde o tohle.“

„Nemám žádný zvláštní zájem na tom někoho sesadit,“ řekl Pellaeon ne tak zcela popravdě. „Obchod s Novou republikou je možná technicky vzato ilegální, ale víte stejně dobře jako já, že nutně potřebujeme zdroje a není čas zabývat se dodržováním zákonů.“

A kromě toho, dodal v duchu sám pro sebe, pokud, nebo až jeho mírová iniciativa uspěje, celá tato oficiální izolace se stejně změní. Ale Dreyf samozřejmě nemohl vědět, co všechno Pellaeon bral také v úvahu. „Co já chci – a všechno, co chci – je najít ty, kdo manipulují s imperiaíními kádry a financemi, a zasáhnout proti nim,“ dodal nahlas. „Jasné?“

„Naprosto, admirále,“ řekl Dreyf. „Nebojte se, pane; je jedno, jak hluboko se zahrabali. My je zase vyhrabeme.“

„Tím jsem si jistý, komandére,“ ujistil ho Pellaeon. „Ještě něco?“

„Vlastně ano, pane,“ řekl Dreyf, když nahlédl do datapadu. „Právě se ozval jeden z mých lidí na Bothawui, který tam sledoval jeden ze styků lorda Graemona. Říká, že v hlavním městě Drev’starn proběhl násilný střet u budovy Sdružených klanů. Zřejmě kvůli té záležitosti s Caamaským dokumentem.“

Pellaeon se zachmuřil. „Nějaké další podrobnosti?“

„Jenom, že došlo ke ztrátám na životech,“ řekl Dreyf. „Přesný počet neznámý. Zřejmě se to stalo právě teď – v žádném oficiálním zpravodajství se to ještě neobjevilo. Pravděpodobně chvíli potrvá, než se vše vyjasní, ale myslel jsem, že byste o tom rád věděl.“

„Ano, děkuji vám,“ přisvědčil Pellaeon. „Ještě něco dalšího?“

„Ne, pane, v tuto chvíli ne.“

„Velmi dobře,“ přikývl Pellaeon. „Informujte mě i nadále, komandére. Konec.“

Po několik minut zůstal sedět u počítače a zíral na prázdný displej, zatímco si přebíral onu poslední informaci v hlavě. Nová republika je nestabilní; nakonec se zničí sama. Kolikrát, ptal se sebe sama, mu byla tato slova vmetena do tváře během posledních tří týdnů, od té doby, co zahájil svou přesvědčovací kampaň vůči vedení Impéria, že nastal čas přiznat porážku? Připadalo mu, že aspoň stokrát, možná víckrát, a pokaždé se těm slovům postavil a znovu a znovu omílal stále stejný seznam pečlivě vypilovaných argumentů, které se mu i nyní automaticky vybavovaly v mysli a samy draly na rty.

Ale přesto…

Četl zprávy o střetech, k nimž docházelo kvůli odhalení příčin caamaské tragédie a následným sporům. Prošel si hlášení od rozvědky o čím dál prudších debatách, které se odehrávaly v senátu Nové republiky a mnoha sektorových parlamentech; četl varovné analýzy narůstající nevraživosti mezi dávnými rivaly všude po galaxii.

Co když se mýlil a ostatní měli pravdu? Co když Nová republika skutečně balancovala na hraně sebezničení?

A pokud ano, proč se u všech impérií snažil s ní uzavřít mír?

S povzdechem se zvedl ze židle a odebral se zpátky do postele. Ne, to neznělo zrovna moc rozumně, ale nic ostatně neznělo rozumně uprostřed osamělého klidu hluboké noci. Věděl, že měl dobré a řádné důvody, aby se vydal touto cestou, a mohl jen doufat, že tyto důvody budou stále platit, až se na ně podívá za denního světla. A pokud mu tyto spory o Caamaský dokument začnou překážet v dalším postupu -

Pellaeon se zachmuřil do tmy. V jeho mysli se rozblikala vzpomínka na jednu poznámku, kterou kdysi pronesl Thrawn. Seznamte se pečlivě se všemi překážkami, napomínal ho velkoadmirál. S trochou vynalézavosti se z nich často mohou stát páky.

Pokud Caamaský dokument trhal Novou republiku na kusy… co by mohla Republika nabídnout na oplátku, kdyby jí Impérium pomohlo se tohoto problému zbavit?

Natáhl se přes postel pro datapad a vyvolal si seznam nadcházejících setkání. Návrat na Bastion nepadal v úvahu; kromě mezery, jakou by to způsobilo v jeho časovém rozvrhu, by každý pokus o získání kopie Caamaského dokumentu z tamní imperiální knihovny byl nepochybně přímo nahlášen Disrovi, a on neměl zájem moffovi předem prozradit své záměry.

Ale kompletní sada imperiálních záznamů byla také na ubiktorátní základně u Yagy Minor. A po čtyřech nejbližších setkáních zavítá Chimaera právě tam.

Pellaeon vypnul datapad, položil ho zpátky na noční stolek a znovu si lehl. Ano, tak to udělá. Pokusí se najít kopii úplného Caamaského dokumentu a nabídne ji Nové republice výměnou za politické ústupky. Samozřejmě za předpokladu, že k tomu jednání vůbec dojde. Chvíli zvažoval, zda má zavolat na můstek, jestli už nepřišla nějaká zpráva od plukovníka Vermela. Komunikační důstojníci však už tak měli výslovné instrukce, aby ho okamžitě upozornili, kdyby obdrželi takovou zprávu. Kdyby jim tyto instrukce připomínal dvakrát denně, určitě by se divili, co se děje.

A kromě toho, zatím uběhlo pouhých jedenáct dní od doby, kdy mohla Vermelova loď dorazit na Morishim. Vzhledem k současné politické situaci na Coruscantu mohl generál Bel Iblis potřebovat tolik času třeba jen k tomu, aby přesvědčil vládu Nové republiky, aby přistoupila na myšlenku jednání s Impériem.

Ne, Vermel se nakonec ozve. A mezitím měl Pellaeon čtyři další setkání s pravděpodobně nepříliš přátelskými vysokými důstojníky Flotily, než bude moct zamířit na Yagu Minor.

První z nich začne za necelých šest hodin. Převalil se na bok, zavřel oči, uvolnil svou mysl a snažil se znovu usnout.

***

Han zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl a lehce se otřásl, když mu Leia opatrně nanesla mast na levé rameno. „Já jsem nevystřelil. Ani do davu, ani nikam jinam.“

„Ti, s nimiž jsme mluvili, tvrdí, že jste vystřelil,“ trval na svém Orou’cya. „Říkají, že z vašeho balkonu vyšel blasterový výboj.“

„Vystřelil také klanový vůdce Rayl’skar?“ ptal se Sakhisakh. „I to tvrditi, co přežili.“

„V tom se mýlí,“ prohlásil Orou’cya. Jeho nadutý hlas podivně kontrastoval s opatrností, s jakou se díval na Noghriho. „Klanový vůdce Rayl’skar neměl žádný blaster.“ „No, já z mýho nevystřelil,“ trval na svém Han. Bothanova srst se zavlnila. „Pokud na to dáváte své slovo, pak je musím přijmout,“ vzdychl. „Ale na tom stejně nesejde.“

Han se zašklebil. Ne, nejspíš na tom nezáleželo. Dvacet sedm výtržníků bylo mrtvých a na čtyřicet dalších bylo zraněno – a první podlaží budovy Sdružených klanů bylo totálně odepsané -, takže mohlo stěží záležet na tom, kdo to začal.

Zajímalo to jen reportéry, samozřejmě. A většina z nich dávala vinu jemu.

Dveře se otevřely a vstoupila dvojice bothanských stráží. Přinášeli několik zohýbaných kousků zlatého kovu. „Tady je zbytek, první tajemníku,“ řekl jeden z nich a podal nález Orou’cyovi. „Prohledali jsme všechno, a nic víc jsme nenašli.“

Han se zamračil na úlomky. Už hodinu propátrávali okolí a sbírali kousky Threepio po celém prvním podlaží. Bylo to podobné jako v Oblačném Městě, jen ještě horší.

„Bude v pořádku,“ pošeptala mu Leia do ucha. „Vypadá to, že žádný z jeho hlavních komponentů nebyl poškozen, když ho rozkopali na kousky. Většina škody je povrchová.“

„Můžeme vám ho spravit, jestli chcete,“ nabízel Orou’cya.

„Ne, díky,“ řekl Han. Litoval, že tu není Chewie, že ho nechali s dětmi

na Coruscantu.

Nebo raději ne. Když Wookiee minule skládal Threepio dohromady, droid zrovna nepřetékal nadšením. „Na Coruscantu máme lidi, kteří to

zvládnou.“

„Ovšem.“ Orou’cya zaváhal. „Když už mluvíme o Coruscantu, radní Organo Solo, klanový vůdce Rayl’skar se spojil s vládou Nové republiky. Prezident Gavrisom by si s vámi rád promluvil, jakmile se vám to bude hodit.“

Han vzhlédl k Leie. „Nemyslíš, že potřebuju ještě trošku péče?“ zašeptal tak, aby to slyšela jen ona.

Leia udělala obličej a pak zavrtěla hlavou. „Ne, radši to nebudu odkládat,“ řekla a podala mu rychloobvaz. „Čím dřív mu povíme naši část příběhu, tím líp. Smím použít vaši komunikační místnost, tajemníku Orou’cyo?“

„Ovšem, radní Organo Solo,“ řekl Bothan vážným hlasem a pokynul ke dveřím. „Následujte mě, prosím.“

Než odešli s oběma Bothany v závěsu, Sakhisakh se k nim poněkud nápadně připojil. Han se znovu zachmuřil; svou čerstvě nabytou samotu využil k tomu, aby si ulevil několika šťavnatými výrazy. Právě si přiložil obvaz na rameno, když se dveře otevřely a vstoupil Barkhimkh. „Leia odešla do komunikační,“ sdělil Noghrimu.

„Vím,“ řekl Barkhimkh, přistoupil k němu a natáhl ruku. „Ale chtěl jsem, abyste toto viděl jako první.“

Podmračený Han sebral začernalý a pokroucený kus kovu z Noghriho ruky. „Co je to?“

„Pozůstatky po imperiálních piklích,“ vyštěkl Barkhimkh, hlas zhrubly opovržením. „Přesměrovací krystal a výbojová trubička naplněná tibannovým plynem jsou připevněny ke kuličce adhezního materiálu a umístěny poblíž toho, kdo má být nařčen z vraždy. Ostrostřelec pak vypálí ránu do krystalu, který přesměruje energii do trubičky.“

„Která pak vystřelí jako normální blaster,“ dodal Han ponuře. Celá věc byla najednou jasnější. „Náhodný výstřel do davu a obviněn jsem z něho já.“

„Ano,“ řekl Barkhimkh temně. „Znovu jste viněn z něčeho, co jste nespáchal.“

„Jo, ale tentokrát to provedli fakt mazaně,“ uznal Han. „Ale počkat. Jak to, že nikdo nezahlídnul jeho výstřel?“

„Pravděpodobně používal ostřelovací zbraň Xerrol Nightstinger,“ mínil Barkhimkh. „Ta střílí neviditelné výboje.“

Han se zamračil. „Děláš si legraci? O takový pušce jsem nikdy neslyšel.“

„Impérium nikde neroztrubovalo zvěsti o její existenci,“ vysvětloval Noghri. „A kromě této jediné výhody to je velmi nepraktická zbraň. Blasterový plyn stojí hodně přes tisíc za plechovku, dá se použít jen ve speciálně navržených blasterech a dovoluje pouze tři až čtyři výstřely na plechovku, pak se musí vyměnit. Je to stěží zbraň pro běžné použití.“

„Jo,“ souhlasil Han. „A rozhodně to není zrovna zbraň, kterou kdekdo jen tak nosí u sebe.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Barkhimkh. „Ať už vyvolalo tento střet cokoli, není pochyb, že v tom měli prsty agenti Impéria.“

„Problém je v tom, jak to dokázat,“ řekl Han a převaloval na dlani zbytky přesměrovacího zařízení. „Předpokládám, že tohle by asi nestačilo „

Noghri zavrtěl hlavou. „Toto zařízení je pouze na jednu ránu, navržené tak, aby se po použití samo zničilo. Co to bylo, vím pouze díky vašemu popisu událostí.“

A díky tomu, že noghrijské zabijácké týmy samy také příležitostně používaly tyto věci? Nejspíš ano, ale teď nemělo smysl to zmiňovat. Ještě teď, deset let poté, co zjistili pravdu a přešli na druhou stranu, byli Noghriové stále citliví na poznámky o jejich dlouhé službě Impériu. „No, aspoň že my to víme,“ řekl. „Mimochodem, kdo teď velí Imperiální flotile? Nestíhám to sledovat.“

„Nejvyšším velitelem je admirál Pellaeon,“ odpověděl Barkhimkh. „Velí imperiálnímu hvězdnému destruktoru Chimaera.“

Han cítil, jak se mu zachvěl ret. „Jeden z Thrawnových lidí, co?“

„Pellaeon sloužil přímo pod velkoadmirálem,“ potvrdil Noghri. „Během oněch měsíců byl často považován za Thrawnova prvořadého chráněnce.“

„Vypadá to, že opravdu dával pozor,“ zavrčel Han. „Ještě nevím jak, ale zaplatí nám za to.“

Podal zařízení zpátky Barkhimkhovi. „Tumáš. Snaž se udržet to pohromadě, dokud to nedostaneme zpátky na loď. A nezmiňuj se o tom Bothanům.“

„Jak si přejete, Hane z kmene Solo,“ řekl Noghri, krátce se uklonil a vsunul zařízení zpátky do váčku u pasu. „Podaří se vám tuto informaci nějak zužitkovat?“

„Eh, my ji určitě zužitkujeme,“ ujišťoval ho Han a oklepal si černý popel z rukou. Téměř šedesát lidí a jiných bytostí je mrtvých či zraněných, všeobecně z toho obviňují Novou republiku a jeho konkrétně, a přitom za tím vším stojí admirál Pellaeon a imperiální agenti. „Věř mi, zužitkujeme ji.“

Temné noghrijské oči mu zíraly do tváře. „Jak?“ Han potřásl hlavou. „Nemám nejmenší představu.“

14. kapitola

Hvězdné čáry se zkrátily do hvězd a byli tam.

Ať už byli kdekoli.

„Registruji tři planety uvnitř systému,“ řekla Faughn. Poslední slabika se zhoupla do potlačeného zívnutí. Po běžném vystřídání posádky jí na dobu příletu do systému Nirauan připadl odpočinek, ale trvala na tom, že chce být na konci cesty probuzena.

Mara zírala ven na zamženou rudou hvězdu a přemýšlela, jestli to stálo za to.

„Druhá planeta vypadá obyvatelně,“ nahlásil Torve. „Má atmosféru – teplota vypadá v pohodě -“

„Zachytil jsem pohyb,“ štěkl Elkin. „Souřadnice padesát tři na sedmnáct.“

Mara věnovala krátký pohled přístrojové desce. Přesně podle jejích rozkazů Starry Ice opustila hyperprostor ve stealth módu a nikde nebyly známky takového druhu vysoce výkonné sondy, která byla nezbytná k proniknutí touto ochranou před senzory. Ale vzhledem k tomu, že tady měli proti sobě cizí technologii, to nemuselo nic znamenat. „Kam směřuje?“ zeptala se Elkina.

„Určitě ke druhé planetě,“ mínil Elkin. Jeho prsty ťukaly do kláves. „Počkej – zkusím podchytit jeho cíl.“

„Je to stejná třída lodi, jaká otravovala Terrikův hvězdný destruktor?“ zeptala se Faughn.

„Profil vypadá stejně,“ odpověděl Torve, „ale nemůžu si být jistý, dokud na něj nezamířím senzory.“

„Mám pravděpodobný cíl jeho letu,“ hlásil Elkin. „Je to bod na severní polokouli v nižších zeměpisných šířkách.“

„Je kolem něj něco?“ ptala se Faughn.

„Nic významného.“ řekl Torve. „Alespoň nic, co by se promítalo do čitelného energetického spektra.“

„Tohle místo mi leze na nervy.“ vrčel Elkin, zatímco prsty neklidně bubnoval na okraj svého ovládacího panelu. „Jak to, že nemáme nic o téhle planetě ani systému v databázi? Má přece jméno – někdo už tu kdysi musel být před námi.“

„Ach. někdo tu byl, to ledy ano,“ souhlasila Faughn. „Ale pravděpodobné to nebylo zas až tak dávno. Před nějakou dobou za Staré republiky jsi klidně mohl prostě skočit do neprobádaného systému, udělat rychlosken na formy života a zaregistrovat si ho – říkali tomu zákon ,nazvi to, vem si to’. Po celém Vnějším okraji jsou systémy, které byly zaneseny do hvězdných map a vlastnických seznamů, aniž by kdokoli tušil, co se tam vlastně nachází.“

„O tom jsem kdysi četla,“ řekla Mara. „V Korporačním sektoru zneužívali tohle privilegium obzvlášť hrubě a momentálně nejsme odtamtud zrovna nejdál.“

„Přesně,“ řekla Faughn. „Ale přes to všechno mi to leze na nervy jako Elkinovi. Pokud je tohle něčí vojenská základna, tak kde jsou její obránci? A když už jsme u toho, kde je i samotná základna?“

,,Nikdo neříkal, že je vojenská,“ připomněla jí Mara. „Používají cizí technologii – to je vše, co víme.“

Vyhlédla ven z průzoru. „A nedovíme se nic víc, pokud tu zůstaneme trčet.“

„Já ti nevím,“ řekla Faughn. „Potvrdili jsme, že tohle je ten systém. Možná bychom se měli vrátit pro posily.“

„Bohužel ještě nevíme, zda je to opravdu ten systém,“ podotkla Mara. „Třeba je to jenom jejich místo setkání pro tento měsíc. Pokud teď odletíme, můžou být dávno pryč, až se vrátíme.“

„Předpokládám, že ano,“ přiznala Faughn váhavě. „No… vypadá to, že cílová zóna rotuje pryč od nás. Mohli bychom jim dát pár hodin, aby zapadli za obzor, a pak bychom se mohli vydat za nimi.“

„Za předpokladu, že nemají síť bezpečnostních senzorů kolem planety,“ vložil se do toho Torve. „Pokud ji mají, pak bude jedno, jestli budeme

ze základny vidět, nebo ne.“

Faughn pokrčila rameny. „Riziko povolání.“

„Ale nemůžeme riskovat celou loď,“ namítla Mara. V duchu se probírála seznamem možností. Vedle únikových modulů nesla Starry Ice i tři lodě velikosti raketoplánu: dva nákladní tahače a vysoce ilegální novorepublikovou vnitrosystémovou stíhačku Defender, kterou Karrde někde otočil. „Jaká je protisenzorová clona na tom Defenderu?“

„Minimální,“ odpověděla Faughn. „Ale zato má pro senzory malou siluetu a samozřejmě vůbec žádné emise hyperpohonu. Pokud nemají moc dobré vybavení a pokud nepoletíš jako blázen, pak by se ti mohlo podařit proklouznout.“

„Fajn.“ řekla Mara a natáhla se po Síle. Žádné nebezpečí nevnímala. Alespoň prozatím. „Necháme několik hodin cílovou zónu rotovat pryč od nás, jak jsi navrhovala. A zatímco budeme čekat, můžeme trošku vylepšit clonu Defenderu. A pak… půjdu na to a podívám se tam.“

*

Z dálky planeta vypadala temná, pošmourná a nehostinná. Maře připadalo, že zblízka nevypadá o moc líp.

Sice tam byla vegetace, to ano – všechno od stromů s objemnými kmeny a širokými vějířovitými listy po přízemní rostlinky, které v této rychlosti nebyly jasně vidět. Ale zdálo se, že obvyklá paleta barev, jež byla normou na mnoha světech, které navštívila, na Nirauan jaksi pozapomněla. Všechno tu bylo vyvedené v odstínech hnědé a šedé s občasnými záblesky rudé a tmavofialové, které zpestřovaly jednotvárnost. Nejspíš šlo o přirozenou adaptaci na zamžené rudé světlo místního slunce; v infračervené části spektra byly možná tyto rostliny zbarveny docela pěkně. Ale nějak o tom pochybovala.

„Začínám klesat mezi nějaké kopce,“ řekla do nahrávacího přístroje připevněného na jeden konec ovládacího panelu Defenderu. „Vlastně vypadají spíš jen jako skaliska – všechno bláto už asi odvála eroze.“ Mrkla na své displeje. „Pořád žádná stopa po senzorických sondách.“

Vzhlédla od své přístrojové desky a zamračila se na krajinu před sebou. Tam vpředu, mezi dvěma skalami…? „Vypadá to, že je přede ranou nějaký průsmyk.“ řekla. „Ne – je to plnohodnotná rokle. Vlastně-“

Jemně pohnula řídicí pákou Defenderu, riskovala vzestup do trochu větší výšky, aby se mohla lépe podívat. Její první dojem byl vskutku správný: hluboký kaňon před ní mířil přímo k cílové zóně.

A vlastně, pokud se ji terén nějak nesnažil oklamat, kaňon vypadal, že ji zavede až tam.

„Myslím, že jsem našla cestičku,“ řekla a zmáčkla klávesu, aby stáhla navigační informace do datových stop nahrávacího přístroje. „Vypadá to, že jim vede přímo pod okna.“

Pokud samozřejmě neznámí cizinci neměli rokli zajištěnou senzory. V tom případě by vedla přímo do léčky. Bude muset důvěřovat své schopnosti předvídat nebezpečí, že ji dokáže včas varovat. Rokle byla přesně taková, jak vypadala z dálky: vedla celkem přímo, její šířka se pohybovala mezi padesáti a sto metry, její hloubka byla v průměru sto metrů, ale místy i tři sta. Podobné kaňony, jaké Mara v minulosti viděla, byly vyhloubeny prudkými řekami, ale dno téhle průrvy bylo suché. Stěny tvořila hrubá šedá skála, po které se tu a tam pnuly nějaké ty liány a houževnaté keříky. „Pořád žádná známka senzorové aktivity,“ řekla do přístroje a soustředila se na úkol, který ležel před ní – proletět úzkým průsmykem. Podle standardní vojenské logiky by na ni její protivníci měli zaútočit v několika prvních kilometrem, kde budou její manévrovací možnosti omezené a kde bude ještě bezpečně daleko od jejich základny. Sáhla po Síle, opatrným okem prohlížela bledou modrozelenou oblohu a pokračovala.

Nepřišel však žádný útok. Rokle se rozšířila, zúžila, pak se opět rozšířila a v jednom místě skála na levé straně dokonce ustoupila širokému zalesněné údolí. Pocit volnosti z otevřeného prostoru však netrval dlouho; vzápětí se skalní stěna znovu zvedla do výše a Mara opět letěla kaňonem. Vegetace byla čím dál hustší a různorodější, jako by ji inspiroval pohled do zalesněného údolí; keře a liány místy zcela pokrývaly skalní stěny. A objevilo se i něco dalšího, co tam dřív nebylo. „Ve stěnách kaňonu vidím díry,“ nahlásila a snažila se do některých z nich nahlédnout, když prolétala kolem. Letěla však příliš rychle, aby viděla něco jiného kromě toho, že vedly příliš hluboko, než aby sluneční záře pronikla až na jejich konec. „Neřekla bych, že je vyhloubila matička příroda,“ pokračovala. „Možná to je sídliště nějakých létavců či tvorů šplhajících po liánách – nebo to může být část senzorové sestavy. Příští výprava by měla vzít s sebou lepší senzorické vybavení, aby – počkat.“

Zpomalila a přimhouřila oči. Rokle se znovu rozšiřovala a tam, po její pravé ruce – „Myslím, že jsem právě našla zadní vrátka,“ řekla napjatě do přístroje. „Vypadá to jako vstup do jeskyně nade mnou vpravo nahoře. Je celkem prostorný – s trochou manévrování se ty lodě, co jsme viděli, mohly vmáčknout dovnitř.“ Sevřela rty. „A teď se musím rozhodnout. Vzít Defendera, nebo tam jít pěšky.“

Defender zpomalil, až se zastavil zcela. Přepnula na repulzory a snažila se přemýšlet. Jednoznačně se nabízelo vzít Defendera s sebou. V tomto případě však ‘jednoznačně’ nemuselo znamenat totéž, co rozumně. Druhá strana dosud nijak nezareagovala, což znamenalo, že si jí buď ještě nevšimli, nebo ji nepovažovali za hrozbu. Tak či onak, osamělá pěší postava bude pravděpodobně méně nápadná než burácející novorepubliková stíhačka s nabitými laserovými kanóny. „Půjdu pěšky,“ řekla do přístroje. Dosedla s Defenderem na zem vedle trsu keřů a zapnula biosken okolního vzduchu. „Doposud jsem se nesetkala s nepřátelským přijetím a bylo by pěkné, kdyby se mi podařilo, aby to tak zůstalo.“

Sklonila se k malé schránce na zbraně u pravého kolena a otevřela ji. „A pro případ, že se mi to nepodaří, si beru svůj BlasTech, malou pistolku a světelný meč,“ dodala. „Abych měla aspoň něco, když půjde do tuhého.“

Zasunula BlasTech blaster do pouzdra u pasu a menší zbraň zajistila na předloktí do pouzdérka v levém rukávu. Zvedla světelný meč…

A zaváhala. Zírala na zbraň. Cítila studený kov na své kůži. Kdysi to byl světelný meč Luka Skywalkera, který původně vyrobil jeho otec a pak ho Obi-Wan Kenobi dal Lukovi na Tatooinu. Když byla konečně zastavena mohutná imperiální protiofenzíva velkoadmirála Thrawna, Luke ho dal na oplátku zase jí.

Tehdy byli ona a Luke spojenci. A nyní…

Zašklebila se a zahákla si světelný meč za opasek. Nebyla si jistá, čím vlastně byli nyní.

Nebo přesněji, nebyla si jistá, čím byl on.

Bioskener zapípal: vzduch byl dýchatelný, bez toxických látek či mikroorganismů, které by dokázaly proniknout její komplexní ochranou. „Venku to vypadá v pořádku,“ řekla, když odtrhla své myšlenky od Skywalkera a soustředila se na naléhavější záležitosti. Vypnula repulzory, přepnula systémy Defenderu do pohotovostního režimu a znovu prověřila, zda nahrávací přístroj je nastaven tak, aby vše v pulsech vysílal zpátky na Starry Ice. „Vezmu si komlink napojený na nahrávač.“

Připnula si komlink k límečku, aby měla volné obě ruce, a otevřela kryt kokpitu. Dovnitř vnikl nirauanský vzduch, chladný a třeskutý, s jemnou exotickou příměsí jiného světa. Vymanila se z popruhů, vstala a vytáhla z další schránky trosečnický batoh. Jeho popruh si hodila přes rameno a slezla po boku stíhačky na zem. Zajistila si balíček na zádech, aby se nehoupal, naposled se rozhlédla kolem sebe, uzavřela a uzamkla kryt stíhačky a vyrazila k jeskyni.

Travina pod jejíma nohama byla krátká a se širokými listy, které měly tendenci přichytávat se k jejím botám, ale jinak její pohyb nijak neomezovaly. Během chůze napínala uši, ale slyšela jen šumění vegetace a tiché ševelení větru vanoucího roklí. Nezaslechla žádné zvířecí ani ptačí zvuky. Ale když vzhlédla k malým otvorům, které lemovaly stěny kaňonu, věděla, že tam byli. Byla to zvířata. Ukryta v děrách, odpočívající v křovinách a číhající pod liánami, plazícími se po skalách. Cítila jejich přítomnost. A přinejmenším některá z nich ji sledovala…

„Možná jsem se mýlila,“ řekla do komlinku a vytasila blaster. „To nahoře je možná jenom jeskyně. Brzy se to dovím.“

Opatrně si propracovala cestu k jeskyni. A zrovna tak opatrně vysunula hlavu nad skálu a pohlédla dovnitř.

Byla to skutečně jeskyně. Špinavá, zatuchlá jeskyně s hrubými zdmi, jejíž konec se skrýval kdesi daleko v temnotě. Hustá vrstva navátého listí ležela před vchodem. Pavučiny povlávaly v průvanu, který k ní z jeskyně přinesl vlhkost signalizující blízkost vody.

Sklonila blaster. Připadala si neohrabaně a trochu hloupě. „Jsem tady,“ promluvila do komlinku. „Pokud je tohle skrytý hangár, tak odvedli úžasnou práci.“

Odstoupila od ústí jeskyně, zaclonila si oči a pohlédla nahoru na stěnu útesu. Neviděla nic než skálu. Už předtím si všimla, že právě za jeskyní se rokle stáčí lehce doprava. Spíš ze zvědavosti, než že by čekala něco zajímavého, poodešla od jeskyně na druhou stranu a podívala se za zatáčku.

A zalapala po dechu. Přímo před ní, možná deset kilometrů odtud, rokle náhle končila pod mohutným útesem. A na vršku útesu, černá proti bledé obloze, stála budova. Ne, nebyla to pouhá budova. Byla to pevnost.

Mara se zhluboka nadechla. „Našla jsem je,“ snažila se, aby její hlas zněl klidně. Z postranní kapsy trosečnického batohu vytáhla makrodalekohled. Zjev té stavby v ní vyvolal nepříjemný varovný pocit. „Je tam nějaká pevnost. Stojí na útesu na druhé straně kaňonu.“

Aktivovala makrodalekohled a zaostřila na pevnost. „Zdá se, že je postavena z černého kamene,“ hlásila, když si přiblížila obraz. „Připomíná mi starou opuštěnou tvrz Hijarna, kterou jsme někdy používali jako místo setkání. Z tohohle úhlu vidím dvě nebo tři věže plus jednu další, která možná kdysi odpadla od základny. Ale…“

Podívala se dalekohledem dolů pod útes do míst, kde začínal kaňon. Varovný zvonek se rozezněl ještě hlasitěji. „Ale když se podíváte ze správného úhlu, zjistíte, že ať už tu věž odtrhlo cokoli, byla to stejná rána, která vyrýpla celý tenhle kaňon.“

A pokud to tak opravdu bylo, pak to musel být opravdu působivý výbuch. Hvězda smrti by to byla dokázala, ale nic jiného ani v arzenálu Impéria, ani Nové republiky. „Bez ohledu na to hádám, že to bude moje příští zastávka,“ rozhodla se a vrazila makrodalekohled zpátky do kapsy. Naposledy se podívala na pevnost, obrátila se a zamířila zpátky k Defenderu. Pohlédla do jeskyně, překonala vzdálenost, která ji od ní dělila -

A ztuhla. Ramenem se přitiskla ke studené skále vedle vstupu do jeskyně. Cosi ji varovalo před nebezpečím… a když vyčkávala, zaslechla to znovu.

Tiché vzdálené vrnění vzdušného letounu.

„Zdá se, že budu mít společnost,“ zašeptala do komlinku. Přejela oblohu rychlým pohledem. Ještě nebylo nic vidět, ale zvuk se každopádně blížil. Opatrně, s pohledem stále upřeným na nebe, udělala několik krůčků vzad do přítmí jeskyně.

Pocit nebezpečí prudce vzplál. Otočila se jako na obrtlíku, ale věděla, že příliš pozdě. Z hlubin jeskyně k ní zprava přilétlo cosi tmavého. Do tváře jí dýchl závan vlhkého vzduchu, zakroužilo to kolem její hlavy a zmizelo to zpátky v temnotě. Padla do podřepu a s namířeným blasterem se snažila sledovat letící stín, který už však byl mimo dohled. Vypálila jednu ránu do stropu; záblesk světla jí poskytl krátký pohled na hrubé stěny a kameny čnící ze stropu. Zahlédla letící stín, přenesla na něj varovně svou mušku -

Jen koutkem oka stačila zahlédnout druhý stín, který se přiřítil odkudsi nad ní a hladce jí vyškubl blaster z ruky. Potlačila kletbu, levou rukou vytrhla z opasku světelný meč, zažehla ho a v tomtéž okamžiku si jej přehodila do pravé ruky.

A najednou jako by se celá jeskyně se zapištěním zastavila.

Mara si uvědomila, že to je poněkud bizarní charakteristika toho, co se právě stalo. Ale ten dojem přesto zůstával. Ať už byly ty létající potvůrky cokoli, náhle se na ni dívaly novýma očima.

A mluvily novým hlasem.

Novým hlasem? Mara se zachmuřila a napínala uši. Nebylo pochyb – jeskyní se skutečně nesly nové zvuky, jakési mumlání.

Nesly se buď jeskyní… nebo její myslí.

Couvla do malého výklenku ve skále a sáhla po Síle tak úporně, jak jen mohla. Zdálo se, že se ty skoro-hlasy trochu vyjasnily, ale pořád se pro ni nacházely těsně za hranicí porozumění. „Děsné,“ zamumlala sama pro sebe. Cizí a patrně nepřátelské vzdušné plavidlo bylo na cestě a ona dřepěla tady, uzemněná zrovna tak cizími potvorami, které byly natolik mazané, že jí ukradly blaster. Potvorami, se kterými mohla téměř, ale ne docela, komunikovat. „Kde je Skywalker a jeho balík triků, když ho potřebuju?“

Zdálo se, že jeskyní prolétla emoční seismická vlna. Náhle ony skoro-hlasy dorážely ještě hlasitěji na okraj její mysli. „Skywalker?“ naléhala Mara. „Vy ho znáte?“

Skoro-hlasy opět zaštěbetaly, tentokrát však byly podbarveny zklamáním. „Jo, já jsem taky zklamaná,“ odsekla Mara. „No tak, mluvte, nebo jak to děláte. Co máte se Skywalkerem?“

Pokud jí dali odpověď, už ji nikdy neuslyšela. Od ústí jeskyně po její levé ruce se ozvalo zašustění pohybu. Otočila se, švihla mečem do obranné pozice -

A otevřela ústa překvapením. Do jeskyně neohrabaně vletěl obrovský mrak temných kreatur, vzdáleně připomínajících mynocky, které divoce mávaly křídly.

A uprostřed tohoto mraku, zdola podpíranou hřbety a shora vlečenou drápy těch bytostí, spatřila svou loď. „Co to sakra…“ vyštěkla a vrhla se vpřed.

Příliš rychle. Noha jí sklouzla po hromadě navátého listí. Ztratila rovnováhu. Obrátila se ve snaze znovu získat pevnou půdu pod nohama, ale místo toho se zapotácela a upadla na druhou stranu. Koutkem oka spatřila, jak se k ní řítí ostrý kámen čouhající z jeskynní stěny -

*

Probírala se postupně a bolestivě. Na spánku cítila zaschlou krev a nemohla otevřít oči.

Trvalo další omámenou půlminutu, než si uvědomila, že má oči už ve skutečnosti otevřené. Kolem však panovala taková tma, že nic neviděla.

„No nazdar,“ zamumlala. Její hlas měl podivnou ozvěnu. Copak byla mimo tak dlouho, že se venku už setmělo? Anebo ji zavlekli dál do hloubi jeskyně?

Trosečnický batoh jí stále visel na zádech. Vytáhla z něj zářičku a rozsvítila ji.

Vskutku ji odnesli hlouběji do jeskyně. A venku se právě tak stihlo setmít.

„Je pěkné vědět, že je pořád můžu zavolat,“ zamumlala znechuceně, když pohlédla na chronometr. Byla v bezvědomí téměř tři hodiny, mnohem déle, než čekala. Buď narazila do zdi tvrději, než si uvědomovala, nebo jí její únosci cestou sem párkrát třískli hlavou o zem.

Ať už ji odnesli kamkoli.

Několik okamžiků přejížděla proudem světla po stěnách a vysokém stropě jeskynního sálu, v němž se nacházela. V duchu ho srovnávala s krátkým pohledem, který jí předtím poskytl blasterový výstřel. Nic nesedělo. Odhadovala, že tím pádem musela být o dobrých třicet metrů hlouběji v jeskyni, možná ještě dál. Nebylo to zas až tak zbytečné, za předpokladu, že se neztratí v bludišti vedlejších chodeb. A za předpokladu, na ni někde cestou čeká její Defender.

A pokud předpoklady jedna a dva vyjdou, tak i za předpokladu, že se odsud bude moct někam dostat.

Znovu mrkla na chronometr. Tři hodiny. Nahrávací přístroj byl nastaven tak, aby všechno pulsem odvysílal na Starry Ice, pokud Mara vypne komlink nebo přestane na patnáct minut mluvit. Což znamenalo, že Faughn už má záznam jejího výletu víc jak dvě a půl hodiny, včetně toho posledního výkřiku, který Mara vydala, než ztratila vědomí. Otázkou zůstávalo, co se Faughn rozhodla udělat.

Naneštěstí existovala jen jedna možná odpověď. Faughn neměla na palubě žádné další stíhačky a neměla tedy žádnou možnost, jak přijít Maře na pomoc, pokud nechtěla riskovat i samotnou Starry Ice. Nemělo cenu, aby takhle dávala svou loď v šanc, zvlášť když byla jediná, komu Mara své hlášení poslala.

„Asi půjdu do té pevnosti a zeptám se, jestli nemají pokoj k pronajmutí,“ zamumlala. To však skutečně neznělo jako dobrý nápad, a už když to říkala, dokázala ve skoro-hlasech na pokraji své mysli zaslechnout silný nesouhlas. „Jen se moc nebojte, vždyť nikam nejdu,“ zavrčela. Koneckonců to byla jejich chyba, že tady uvízla.

Na druhou stranu, podle toho, kdo nebo co bylo v tom letounu, který předtím venku slyšela, bylo možné, že jí zároveň zachránili život. Řekla si, že vzhledem k okolnostem to byl dobrý obchod.

A navíc tu snad nezůstane trčet navždy. Několik dní – maximálně dva týdny – a Karrde sem pro ni někoho pošle.

Mezitím se musela strachovat pouze o vlastní přežití. Postavila zářičku na balvan, ze kterého jí dobře svítila na práci, shodila batoh ze zad a začala stavět provizorní tábořiště.

15. kapitola

Lando vzhlédl od datapadu a změřil si prošedivělého muže, který seděl za stolem kavárny naproti němu, obličej napůl skrytý za sklenicí. „Vy si snad děláte legraci,“ mávl rukou k datapadu. „Padesát tisíc? Za měsíc?“

Ten druhý pokrčil rameny. „Ber, nebo neber, Calrissiane – mně je to fuk. Ale jestli chceš ty nejlepší, musíš čekat, že tě to bude něco stát.“

„Ale jděte,“ zabručel Lando. „Teď se bavíte se mnou, Reggi. Oba víme, že Soskinská garda je sotva nejlepší.“

„Možná není,“ připustil Reggi, když si znovu řádně zavdal ze sklenice. „Ale na nic lepšího svýma prackama nedosáhneš.“

„Koukněte, já chci jenom někoho, kdo by mi dělal ochranku pro frachťáky s rudou.“ Lando se snažil neklesat na mysli jako už tolikrát během uplynulých deseti dnů. „Nechci zaútočit na Alion, dobýt hvězdný destruktor nebo tak něco.“

„Škoda,“ odtušil Reggi a utřel si pusu rukávem. „To by byla větší sranda. Soskiňáci by ti za trochu vzrůša mohli dát slevu.“

„Jde mi o to, že se tady nebavíme o práci, která by stála za padesát tisíc,“ tlačil Lando umíněně na pilu. „Bavíme se o jednom nákladu rudy měsíčně z Varnu. Plus pár kocábek se zákazníky kasina. To nemůže stát víc jak, řekněme, pět tisíc na měsíc.“

Reggi si povzdechl. „Podívej se, Calrissiane -“ Odmlčel se a rozhlédl se po kavárně. „Podívej se tamhle,“ pokračoval a ukazoval na skupinku nehumanoiflů namačkaných kolem stolku. Jejich rohaté hlavy se téměř dotýkaly – „Vidíš ty Clateary? Už šest set let se nemají rádi s Nhorasy. Pět generací rytířů Jedi se snažilo jejich spor urovnat, a nepovedlo se jim to. Už jsi o tom někdy slyšel?“

Lando přikývl. „Ano.“

„Fajn,“ řekl Reggi. „No, Coruscant má teď plný ruce práce, takže si řekli, že nikdo mimo jejich sektor se nebude starat, co dělají. Ergo, znova se pustili do sebe.

Ale kámo, tihle Clatearové, to jsou celkem dobrý vojáčci – dost dlouho byli pod Impériem – takže jsou celkem ve formě. To Nhorasové, ti byli šťastnější – nebo možná ne, podle toho, jak se na to koukáš. Impérium je přehlídlo, takže teď nemají s čím bojovat.“

Lando vzdychl. Tušil, kam hovor směřuje. „Takže najímají žoldáky.“

„Přesně tak, kámo,“ přisvědčil Reggi uznale. „Najali lidi z Dhashaanskýho štítu, aby jim hlídali systém – dokonce prej ukecali i starýho Dharuse, aby se vrátil z penze do práce a pomoh jim s logistikou a strategií. A ládujou do nich třicet táců. Za den.“

Potřásl nevěřícně hlavou. „Nastávají zlatý časy pro každýho, kdo má chlapy a lodě, Calrissiane. Každej začal řešit starý spory. Řekni – kdo tam venku nemá s někým nějaký ty nevyřízený účty?“

„Ale Nhorasové najímají celou válečnou armádu,“ zkusil to Lando ještě naposledy. „Já chci jenom někoho, kdo by chránil mé frachťáky před piráty.“

Reggi pokrčil rameny. „Některý z těch pirátskejch gangů jsou silnější než obranný síly celýho jednoho systému. Pravda, není systém jako systém.“

„Koukněte, Reggi -“

„Jestli mě chceš zase otravovat s Taanabem, tak to nedělej,“ přerušil ho ten druhý. „Touhle svojí historkou ze mě mačkáš službičky už aspoň patnáct let. Tentokrát ti to nepomůže.“

„Vždycky je fajn vidět od druhých trochu vděku,“ řekl Lando mrazivě a povstal. „Nashle, Reggi. Užijte si tu srandu, až se rozhodnete, do které války půjdete.“

Vzhledem k chladnému přítmí kavárny se zdálo, že cilharské odpolední slunce dnes pálí obzvlášť silně. Lando stál chvíli před vchodem, prohlížel si reklamní vlajky obchodů, které povlávaly po obou stranách Astrákovy ulice, a přemýšlel, jestli to má jít zkusit ještě někam jinam.

Ne. Reggi měl pravdu. Každá skupina žoldáků, která by stála za to, se v těchto dnech rozhlížela po větším kšeftu, než byl pouhý doprovod nějakých nákladních lodí. A po poněkud lepších platových podmínkách, než jaké mohl Lando nabídnout.

Po dvou dekádách vyčerpávajícího zápasu galaxie konečně nalezla mír… a vše, co s ním mnozí chtěli udělat, bylo vrátit se ke svým ušmudlaným malým válkám, které císařův Nový řád tak nezdvořile přerušil. Unaveně potřásl hlavou a zamířil zpátky ke kosmoportu. Hluk davu k němu dolehl mnohem dřív, než se k němu dostal na dohled. Jak už se stává, byl poměrně silný: zhruba tři stovky lidí a jiných bytostí se s hlasitým křikem mlely kolem vchodu na přístavní plochu 66. Tato skupina však vypadala lépe organizovaná než většina. Jevila vizuální i zvukové známky občanů žádajících spravedlnost pro Caamas.

Vzhledem k náladě, v jaké se nacházel, by byl uvítal příležitost prokopat si cestu skrz ně, možná by se mu tak podařilo spálit alespoň část uhlíků doutnajícího vzteku. Vesmír však s ním dnes nehodlal spolupracovat ani v takovéhle maličkosti – Lady Luck byla až v doku 68. Vrčel si pro sebe cosi o lidech, kteří nemají nic lepšího na práci, než protestovat proti něčemu, co se stalo dřív, než se většina z nich vůbec narodila, prosmýkl se kolem davu a zamířil do svého doku. Čím dřív vypadne z Cilparu tím líp.

Byl dobrých deset metrů od davu, když jeho zachmuřenou sebelítostí pronikla zbloudilá myšlenka. Tento protest byl zaměřen přímo proti Bothanům: proti bothanským obchodníkům, diplomatům a společnostem. Ale v kosmoportu Mos Tommro žádní Bothané nebyli – na Cilparu používali úplně jiný přístav.

Tak co tu tedy ti demonstranti dělali?

Zatímco obezřetným okem stále sledoval dav, zacouval do uličky mimo dohled a vytáhl svůj komlink. Přepojil ho přímo přes komunikační systém Lady Luck a zkontaktoval kontrolní středisko kosmoportu. „Tady je Lando Calrissian v doku 68,“ identifikoval se nevrlému hlasu, který se mu ozval. „Chtěl bych seznam lodí v doku 66.“ „Toho nebude zapotřebí,“ řekl tichý hlas z uličky za jeho zády. Lando se prudce otočil a rukou s nacvičenou přesností odhrnul plášť na stranu a sevřel pažbu blasteru. Pár metrů odsud, zahalena pravým diplomatickým mlčením, stála dvojice bělohřívých, vrásčitých Diamalů. „Prosím?“ zeptal se opatrně. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Ano, věřím, že můžete,“ pravil vyšší z obou cizinců. „Dovolte mi, abych se představil. Jsem Porolo Miatamia, senátor Nové republiky. Mohu se ujistit, zda mne mé uši prve neklamaly a zda skutečně jste generál Lando Calrissian?“

„Bývalý generál, ano,“ kývl Lando. Pustil blaster a vypnul komlink. Protestující dav před dokem 66 začínal dávat smysl. „A můžu se zase já ujistit, že jste mě neoslovili jen tak pro nic za nic?“

Miatamia se nepatrně pousmál. Lando se nepamatoval, že by se někdy některý Diamal smál jinak. „Máte pravdu,“ ujistil ho senátor. „Můj pobočník vás zpozoroval pět ulic odtud, když jste přicházel.“ Jedno nálevkovité ucho se stočilo, takže ukazovalo na druhého Diamala stojícího vedle. „Sledovali jsme vás až sem. Hledali jsme způsob, jak si ověřit vaši totožnost.“

„Teď jste si ji ověřili,“ řekl Lando. Další popuzující charakteristikou diamalské společnosti – která ho pořádně štvala – byl zvyk půl hodin chodit kolem horké kaše, než se konečně dostali k tomu, co chtěli říct „Můžu vám nějak posloužit?“

Miatamiovo ucho sebou škublo směrem k davu. „Má loď je v přístavním doku 66,“ řekl. „Jsou tam… osoby… které nesouhlasí s postojem mé vlády k oné bothanské záležitosti.“

„Ano, slyšel jsem o tom,“ řekl Lando. Takže nyní to už byl bothanský, nikoli caamaský problém. Zajímavé. „Vaše vláda chce odpustit a zapomenout, nebo tak něco.“

Senátor si ho pozorně prohlížel. „Takže vy byste raději upřednostňoval vykonání bezduché pomsty na nevinných?“

Lando rozpřáhl ruce. „Hej, tohle je politika. Já jsem jen obchodník, který se snaží vydělat si na živobytí.“

Miatamia z něj nespouštěl oči. Pak se jedno z jeho uší pohnulo. „A tak by to taky mělo být,“ řekl záhadně. „Každopádně se však protestujícím podařilo říct, co chtěli. Požádal jsem tedy správce přístavu, aby je odstranili, abych se mohl vrátit na loď.“

Lando přikývl. Po tom krvavém střetu minulý týden na Bothawui dobře chápal senátorovu neochotu zkusit se protlačit davem. „Nechte mě hádat. Ani nehnuli prstem.“

„Nemusíte hádat. Mohu vám potvrdit, že toto skutečně byla jejich odpověď,“ řekl Miatamia. „Právě jsme odcházeli z jejich kanceláře, když jsme si vás povšimli a pokusili jsme se nenápadně ověřit vaši totožnost.“

„Je mi to jasné,“ řekl Lando. „Čím vám tedy posloužím?“

Teď sebou trhlo druhé Miatamiovo ucho. „Chtěl jsem vás požádat, abyste využil své pozice a vlivu v Nové republice a zasáhl v můj prospěch.“

Aby využil svého vlivu v Nové republice. Výborně. „Rád bych vám pomohl,“ řekl. „Bohužel se obávám, že můj vliv se poslední dobou vztahuje pouze na omezenou skupinku přátel a společníků. Nikdo z nich momentálně není na Cilparu.“

„Rozumím.“ Miatamia na okamžik zmlkl. „V tom případě by vám snad nevadilo promluvit si s davem. Jako hrdina Povstání byste na ně jistě zapůsobil uklidňujícím dojmem.“

Lando si odrrkl. „Vážně pochybuju, že mé minulé činy by je nějak moc zajímaly, senátore. V těchto dnech se rozrůstá nemilý trend – lidí zapomínají na minulost.“

„Takže mi odmítáte pomoc?“

„To nebylo odmítnutí,“ Lando se ze všech sil snažil býl trpělivý. Slovíčkaření nesnášel. Diamalové však, oproti jejich logickému zdání, se v něm vyžívali. Další důvod, proč s nimi mnoho lidí nerado jednalo. „Jen jsem naznačoval, že nevím, jak bych vám mohl pomoct.“

A pak ho něco napadlo. „Přesněji řečeno nevím, jak bych vám vrátil vaši loď,“ pokračoval, než stačil Miatamia odpovědět. „Pokud se jenom potřebujete dostal na Coruscant nebo zpátky domů, tak to je něco jiného.“ Obě uši sebou škubly současně. „Vysvětlete to.“ „Má loď dokuje na ploše 68,“ řekl. „Bylo by mi ctí vzít vás na kterékoli místo v Nové republice.“

„Zbytek posádky je stále venku,“ podotkl pobočník. „Nemohou na loď kvůli davu. Nabídl byste přepravu i jim?“

„Myslel jsem jenom vás a senátora Miatamiu,“ pohlédl na něj Lando. „Moje loď má poněkud omezené obytně prostory.“

Přenesl svůj zrak zpátky na Miatamiu. „Připadá mi ale, že davu nejde ani tak o vaši posádku, jako spíš o pozornost senátora. Až tu nebudete a nebudete jim tedy moct věnovat svou pozornost, nebudou mít důvod, proč se tu dál zdržovat.“

„To jste řekl rozumně,“ pravil Miatamia. „Nyní stanovte cenu.“ „Žádná cena, senátore,“ ujistil ho Lando. Mávnutím ruky ho zval ke svému doku. „Byl bych poctěn, mít takové vznešené pasažéry na své lodi.“

Ten druhý se nepohnul. „Stanovte cenu, prosím. Vždycky je tu nějaká cena.“

Lando rezignoval na snahu dostat se k tomu až na palubě Lady Luck. „Žádná cena,“ opakoval. „Při svých podmořských těžebních operacích jsem ale zaznamenal problémy s piráty, kteří útočí na mé náklady. Třeba byste mohl zařídit, aby diamalská ostraha zapůjčila mým frachťákům zvláštní ochranu.“

„Prvořadým úkolem diamalské ostrahy je chránit diamalské zájmy,“ podotkl Miatamia. „Avšak snad by se tu našel prostor pro diskusi.“

„Děkuju vám, senátore,“ řekl Lando. „Upřímná diskuse je vše, co žádám. Půjdeme?“

Krátká cesta přes ulici k brance přistávací plochy byla jen o maličko horší, než Lando čekal. Oba Diamalové odmítli běžet nebo třeba jen pospíchat – očividně to byla otázka důstojnosti – a byli v necelá polovině cesty, když je dav čekající o dva doky níž zpozoroval. Naštěstí Lando neměl žádné předsudky ohledně svého vlastního neskrývaného spěchu, takže když rozlícený dav vyrazil směrem k nim, Lando už dávno stál u branky a otvíral ji. Diamalové se dovnitř dostali bez nejmenších problémů, pouze si na památku místo suvenýrů odnášeli několik fleků od shnilého ovoce. „Jsou to barbaři,“ pravil pobočník ledovým hlasem, když za nimi Lando uzavřel branku. „Žádná bytost by neměla mít právo pokoušet se druhého tak zneuctít.“

„Klid,“ říkal Miatamia stejným tónem, zatímco sklepával ze svého rukávu pár kapek šťávy. „Jen málo ostatních bytostí má moudrost a rozumnost, která je Diamalům vlastní. Nesmíte je považovat za barbary, kterých je třeba se stranit, ani za zločince, které je třeba trestat. Musíte je vnímat jako děti, které jenom potřebují poučení o civilizovaném chování.“ Pohlédl na Landa. „Nesouhlasíte snad?“

„Myslím, že takovéto diskuse zatím můžeme odložit, senátore,“ prohlásil Lando, který se nechtěl nechat zatáhnout do takovéto konverzace. „Alespoň dokud nebudeme v bezpečí mimo Cilpar.“

„To jste řekl moudře,“ pravil Miatamia, jehož uši sebou opět trhly. „Prosím, veďte nás.“

*

Tierce vzhlédl od displeje… a z jeho výrazu Disra vyčetl, že narazil na hotový poklad. „Máte cíl?“ tázal se.

„To vskutku mám,“ odpověděl Tierce. „Senátor Porolo Miatamia, diplomatický představitel Nové republiky.“ Natočil displej tak, aby na něj moff viděl. „To byste neuhodl, ke komu naskočil do lodi.“

Disra prolétl hlášení a nadzdvihl obočí. „To má být vtip? Lando Calrissian?“

„Žádný vtip,“ ujistil ho Tierce. „A ani žádná chyba. Agent, který to hlásil, si to ověřil u odletových záznamů kosmoportu Mos Tommro. Calrissian, senátor a senátorův pobočník společně odstartovali v Calrissianově jachtě.“

„Skutečně,“ zamumlal Disra. Nebylo divu, že Tierce vypadal tak spokojeně. Diamalové byli ještě horlivějšími zastánci přístupu ,odpustit a zapomenout’ než Mon Calamarijci nebo Durosové. Skvělá volba pro malé drama, které Tierce zamýšlel.

Fakt, že je k nim navíc přibalen blízký přítel Hana Sola, situaci jen vylepšil. „Jaká je jejich destinace – ach, tady. Coruscant.“

„Ano.“ Tierce si vyvolal hvězdnou mapu a začal do ní zanášet čáry znázorňující letové trasy. „Za předpokladu, že Calrissian míří přímo na Coruscant, by neměl být problém odchytit je kdekoli po cestě. Jedinou otázkou je, zda se mně a Flimovi podaří setkat se s Relentless, než jachtu zajme.“

„Nevypadalo by dobře, kdyby na vás museli čekat,“ upozornil ho Disra. „Tohle má být jeden z mnoha projevů Thrawnovy vševědoucnosti.“

„Laskavě mě nepoučujte o detailech mých vlastních plánů,“ pravil Tierce chladně, zatímco přesouval čáry po hvězdném poli. „Bude to trochu časově náročné, ale myslím, že to zvládneme.“

„Ano,“ souhlasil Disra, když si sám prohlédl čísla. „Ale pořád nejsem z vašeho plánu nadšen, Tierci. Nemáme představu, jak Nová republika zareaguje.“

„Ale ovšemže máme,“ řekl Tierce trpělivě. „Vždyť už jsem vám to celé vysvětloval.“

„Řekl jste mi své domněnky,“ opravil ho Disra. „Nic víc. Pouhé domněnky.“

„Pokud nechcete podstupovat žádná rizika, neměl jste s tímhle vůbec začínat,“ ohradil se Tierce, jehož hlas opět o pár stupňů ochladl. „Pořád ještě z toho můžete vycouvat, pokud jste ztratil odvahu.“

Disra na něj upřel svůj pohled. „Tady nejde o mou odvahu, majore,“ zabručel. „Jde o to, abychom při cestě za našimi cíli nepodstupovali zbytečná rizika.“

Tierce jeho pohled opětoval. „Toto riziko je nezbytné, Vaše Excelence,“ řekl. „Věřte mi. Takže teď budeme potřebovat taky křižník Interdictor.“ Lehce svraštil čelo. „A začíná nás tlačit čas.“

Disra se přemohl a spolkl zbytek námitek. Tierce mu tenhle nový nápad prozradil až po svém návratu z Yagy Minor a Disra si stále nebyl jistý, jak ho bývalý gardista dokázal přesvědčit, aby na něj přistoupil. Ale pokud se do toho měli pustit, tak by si měli dát zatraceně záležet. „No dobře,“ zavrčel. „Vypadněte z mé židle, ať můžu vydat příkazy.“

16. kapitola

„Nuže, generále?“ Admirál Pellaeon se opřel v křesle a přijal malou sklenku kareaské brandy, „jak jde život tady na Yaze Minor?“

„Jako vždycky, admirále,“ odpověděl vrchní generál Hestiv. Pokynul ke vzdálené planetě uprostřed průzoru své kanceláře, zatímco si druhou rukou nalil trochu brandy do vlastní sklenice. Pak znovu usedl za svůj stůl zavalený datakartami. „Je tu klid a mír.“

„Slyšel jsem, že mezi jednotlivými vrstvami yažské populace nedávno propukly nějaké nepokoje,“ podotkl Pellaeon.

„Naprosto zanedbatelné,“ mávl rukou Hestiv. „Vlastně vzhledem k tomu, že převážná ěást populace je zcela loajální, většinou dokáže rozkoly potlačit sama. Zvednout prst musíme jedině tehdy, když musíme disidenty chránit před přespříliš horlivými loajalisty.“

„A díky tomu jste morálně na té správné straně.“

„Přesně tak,“ potvrdil Hestiv. „Je to osvěžující změna oproti tomu, jak nás většinou ne-lidé vnímají.“

„Ano,“ zamumlal Pellaeon a usrkl ze své sklenice. „Škoda, že císař před dvaceti lety sám nepodporoval takové vztahy s veřejností.“

„Škoda, že ho nesvrhl někdo nezaslepený mocí, dokud byl ještě čas,“ opáčil Hestiv se stopou hořkosti ve hlase. „Určitě by se bývaly našly celé stovky schopných administrátorů nebo důstojníků Flotily, kteří by dokázali udržet Impérium při životě.“

Pellaeon cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. „Přinejmenším jeden,“ řekl tiše.

Hestivův ret sebou škubl. „Ano – velkoadmirál Thrawn. Celý život lituji toho, že jsem nikdy neměl příležitost se s ním setkat.“

Chvíli seděli oba muži potichu. Pak si Hestiv odkašlal. „Ale předpokládám, že lítost nad tím, co bylo špatně, nám nepomůže,“ řekl. „Minulost je pryč, žijeme v současnosti a domnívám se, admirále, že vy jste se mnou přišel probrat budoucnost.“

Pellaeon znovu usrkl trochu nápoje. „Ano.“ Pečlivě si změřil toho druhého. „Vezmu to zkrátka. Válka proti Nové republice skončila a my jsme prohráli. Podle mého názoru profesionálního vojáka je čas jednat o míru.“

Hestivovy oči se zúžily. „Chcete říct o kapitulaci.“

„Budu vyjednávat o podmínkách,“ řekl Pellaeon. „Pokud se mi to podaří, měli bychom být schopni udržet si většinu toho, co máme.“

Hestiv zafuněl. „Jako by toho bylo tolik.“

„Stále ovládáme přes tisíc obydlených systémů,“ připomněl mu Pellaeon. „Nebo byste snad byl raději, abychom dovolili Nové republice toto číslo osekat ještě víc, než přijmeme za nevyhnutelné?“

„Nová republika není ve stavu, aby byla schopna něco osekávat,“ namítl Hestiv. „Připadá mi, že se chystají skočit po krku sobě navzájem, ne nám.“

„Jistě, mají problémy,“ připustil Pellaeon. „Pokud však čekáte, že je pohltí celoplošná občanská válka, ať už kvůli Caamasu, nebo kvůli něčemu jinému, pak si myslím, že neuvažujete realisticky.“

„Prosím o prominutí, admirále, ale uctivě nesouhlasím,“ řekl Hestiv. „Obzvlášť pokud do nich trochu šťouchneme i my sami.“

Pellaeon potlačil vzdychnutí. Tohle byl další argument, který během této mise slýchal pořád dokola. „Takže vy byste byl nejraději, abychom tomu jejich sebezničení trochu pomohli,“ řekl. „Abychom zanechali své loděnice prázdné, pokud by to bylo potřeba; abychom odsáli všechny muže a zdroje pryč z vaší ubiktorátní základny. Abychom tento systém zanechali zcela bez obrany.“

„Pokud by bylo nezbytné zajít tak daleko, pak ano,“ řekl Hestiv. „Tohle je vojenská základna, admirále. A právě tak by se měly její zdroje využívat.“

„Dejme tomu,“ kývl Pellaeon. „Ale co myslíte, že by se stalo, až by zjistili, že jsme do nich tajně šťouchali?“

„Není důvod, proč by to měli zjistit,“ přel se Hestiv. „Nemusíme použít hvězdné destruktory, ani stíhačky TIE, zkrátka nic, co by prokazatelně patřilo Impériu.“

„Ne.“ Pellaeon zavrtěl hlavou. „Takovou šarádu bychom mohli chvíli praktikovat, možná hodně dlouhou chvíli. Nakonec by na to však přišli. A pak by se znovu sjednotili, aspoň na tak dlouho, aby nás zničili.“

Hestiv vyhlédl oknem na modrozelenou kouli v dálce. „Alespoň bychom zemřeli se zbraní v ruce.“ Očividně se mu to neříkalo snadno. „Ale ten váš způsob… vzdát se není žádná čest, admirále.“

„A plýtvat životy pro nic také není žádná čest,“ opáčil Pellaeon.

Hestiv se smutně pousmál. „Já vím. Ale když jste mrtvý, alespoň nemusíte s tou hanbou žít.“

„Ve Flotile je hodně lidí, kteří by to nazvali vznešeným postojem válečníka,“ řekl Pellaeon. „Já osobně bych to nazval hloupostí. Pokud budeme zničeni – pokud všichni zemřeme – pak koncepce a ideály Nového řádu zahynou spolu s námi. Ale pokud se vzdáme, pak můžeme udržet tyto ideály při životě. Pokud, nebo až se Nová republika zničí, budeme schopni znovu povstat. Možná pak bude galaxie konečně připravena nás přijmout.“

Hestiv se ušklíbl. „Možná.“

„Není žádná potupa vycouvat ze situace, kterou nemůžete vyhrát, generále,“ řekl Pellaeon tiše. „Viděl jsem, jak to velkoadmirál Thrawn udělal víckrát než jednou, bez váhání a bez rozpaků, místo aby plýtval svými muži a loděmi. A to není ani víc, ani míň než to, co navrhuji, abychom teď udělali my.“

Hestiv nepokojně vířil nápojem ve své sklenici. „Předpokládám, že už jste to s moffy probral.“

„Ano,“ přisvědčil Pellaeon. „Nakonec souhlasili.“

„Nejspíš neochotně, že?“

„Nikdo z nás z toho nemá radost,“ řekl Pellaeon. „Pouze jsme seznali, že je zapotřebí to udělat.“

Hestiv se dlouze nadechl a vydechl. „Asi máte pravdu. Škoda.“ Pozvedl sklenku a jediným lokem ji vyprázdnil. „Tak tedy dobrá, admirále. Máte mou podporu. Tuším, že tohle byl pravý důvod, proč jste přišel na Yagu Minor. Mohu pro vás udělat ještě něco dalšího?“

„Vlastně ano,“ řekl Pellaeon. Vytáhl datakartu a podal mu ji přes stůl. „Zejména bych ocenil, kdybyste tenhle seznam jmen prohnal počítačovým systémem ubiktorátní základny.“

„Zajisté,“ řekl Hestiv. Vsunul datakartu do zdířky a zapnul terminál. „Hledáte něco konkrétního?“

„Nezfalšované informace,“ prozradil mu Pellaeon. „Tyto lidi podezírám z toho, že mají finanční styky s moffem Disrou, ale nepodařilo se mi jejich napojení vysledovat.“

„A Disra by vás nenechal nahlédnout do záznamů na Bastionu?“ prohodil Hestiv s pokřiveným úsměvem.

„Ale nechal,“ odtušil Pellaeon. „Jenže si nemyslím, že bych mohl věřit tomu, co bych tam našel.“

„No, těmto záznamům věřit můžete,“ ujistil ho Hestiv a začal ťukat do kláves. „Nikdo se do mých záznamů nedostane bez řádné a dvakrát potvrzené autorizace. Ten major z Obliteratoru – Tierce – to poznal na vlastní kůži, když se pokoušel -“

„Major Tierce?“ přerušil ho Pellaeon. „Major Grodin Tierce?“ „Ano, ten,“ Hestiv se zachmuřil. „Byl tady jménem kapitána Trazzena, ale nepodařilo se nám spojit s Obliteratorern, abychom potvrdili jeho autorizaci, takže jsme ho do systému nepustili. Proč, děje se něco?“

„Ano,“ procedil Pellaeon skrz zuby. „Major Tierce neslouží na Obliteratoru. Je to pobočník moffa Disry.“ Hestivův obličej ztuhl na kámen. „Neříkejte.“

Pellaeon ukázal na terminál. „Dá se nějak poznat, do kterých záznamů mohl proniknout?“

„Přece jsem vám právě řekl, že se dovnitř nedostal.“ „Ach, on se dovnitř dostal, buďte si jistý,“ řekl Pellaeon ponuře. „V nestřeženém okamžiku přes terminál, který nikdo nesledoval, nebo si možná přinesl svůj vlastní a napojil se do systému jinak. Takřka určitě by však neodešel, pokud by nedosáhl toho, proč sem přišel.“

Hestiv ťukal do kláves. „Máte samozřejmě pravdu. Nařídím kontrolu, a když už v tom budou, zároveň je nechám znovu prověřit jeho identifikaci.“

Šetření trvalo téměř celou hodinu a nakonec zjistili přesně to, co Pellaeon očekával, že najdou. Nic.

„Nedává to smysl,“ zavrčel Hestiv s pohledem upřeným na displej. „Víme, že byl tady, a nejspíš nejen na zdravotní dovolence. Záznamy však nenesou nejmenší známku, že by do nich někdo pronikl nebo je upravoval. Co tedy hrome dělal?“

„Prověřili jste všechny záznamy?“ zeptal se Pellaeon, když k sobě natočil displej a přejížděl očima po výpisech.

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Hestiv trochu dotčeně. „Všechno od souborů základní údržby až po -“

„Ne,“ řekl Pellaeon. Jak zíral na monitor, projel jím ledový osten. „Neprověřili jste všechno. Nemohli jste.“ „Prosím o prominutí, admirále -“

„Protože existují záznamy, ke kterým nemáte přístup,“ přerušil ho Pellaeon, který listoval výpisy. „Konkrétně sekce zvláštních souborů.“

Hestivova obočí vyjela vzhůru. „To nemyslíte vážně,“ podivil se. „Chcete říct, že pouhý major by mohl mít přístup do císařových osobních zabezpečených záznamů?“

„Souhlasím, zní to neuvěřitelně,“ odpověděl Pellaeon. „Ale jaksi jsme vyčerpali ostatní možnosti.“

„Ale major?“

„Je to pobočník velmi chytrého moffa,“ připomněl mu Pellaeon. „Disru bych rozhodně nepodceňoval; dost dobře se mu mohlo podařit najít cestičku do zvláštních souborů. Vzhledem k jeho ctižádostivosti a nedostatku jakékoli postřehnutelné etiky bych se vlastně skoro divil, kdyby se mu to nepodařilo.“

„Stále tomu nemohu uvěřit,“ řekl Hestiv ztěžka. „Ale jak říkáte, ostatní možnosti jsme vyčerpali.“ Svraštil obočí. „Předpokládám, že vy nás do těch souborů také nemůžete pustit, abychom to prověřili?“

Pellaeon zavrtěl hlavou. „Tyto kódy a procedury byly už dávno ztraceny, když jsem se dostal do postavení, v němž by mi byly svěřeny.“

„Škoda,“ vzdychl Hestiv. „Pokud se do nich nedostaneme, pak nemůžeme zjistit, o co mu šlo.“

„Toť otázka, že?“ souhlasil Pellaeon, zatímco si rukou zamyšleně přejížděl po tváři. „Nejspíš nic nehledal – záznamy na Bastionu jsou s těmi zdejšími totožné. Což znamená, že jeho cílem bylo něco tady smazat, přidat nebo pozměnit.“

Hestiv si cosi zamumlal pod vousy. „Což také znamená, že ta jména, která prošetřujete, mají s Impériem mnohem provázanější historii, než jste myslel.“

„Snad,“ souhlasil Pellaeon rozvážně. Napadla ho ještě jiná nepříjemná myšlenka. „Ale je tu i jiná možnost. Pokud bych chtěl detaily o útoku, který zničil Caamas, kam bych se podíval?“

Hestiv mírně pokrčil rameny. „Kopie záznamů a zpráv z médií by měly být bez problémů volně dostupné.“

„A pokud na těch klepech něco je a za útokem stál Palpatine osobně?“

Hestiv hlasitě vydechl. „Něco takového by bylo ve zvláštních souborech, že? Myslíte si, že sem Tierce přišel právě kvůli tomu?“

„Možná šel po tomhle a po něčem, co by mohl Disra využít,“ hádal Pellaeon. „Když už byl v těch souborech, proč by neprovedl obojí najednou?“

„Opravdu, proč ne?“ zopakoval Hestiv a zamyšleně bubnoval prsty na stůl. „Otázkou je, co by Disra dělal se soubory o Caamasu?“

„Ať už s nimi provedl cokoli, pochybuji, že mu šlo o něco jiného než o vlastní prospěch a vzestup,“ řekl Pellaeon kysele. „Už jen z tohoto důvodu chci vědět, co s nimi udělal. Myslím, generále, že my dva bychom měli potichu začít hledat někoho, kdo by nám ty záznamy zpřístupnil.“

„Začnu po někom lakovém pátrat neprodleně,“ slíbíl Hestiv. „Mám se s vámi spojit, pokud budu úspěšný?“

„Nějakou dobu teď budu mimo,“ řekl Pellaeon a povstal. „Ozvu se vám, až se vrátím. Děkuji vám za vaši pomoc.“

„Nemáte zač, admirále,“ řekl Hestiv. „A hodně štěstí ve… ve všem.“

Pellaeon zamířil z Hestivovy kanceláře rovnou do hangáru, kde čekal jeho raketoplán. Věděl, že už konečně nadešel čas. Loděnice Yaga Minor byly poslední zastávkou na jeho cestě po hlavních základnách Impéria. Z čelních vojenských představitelů vymámil tolik podpory, kolik jí jen mohl získat.

Nadešel čas pro samostatnou výpravu na Pesitiin.

Zašklebil se. Už uběhly tři týdny. Tři týdny od doby, kdy měl plukovník Vermel dorazit na Morishim, aby se spojil s generálem Belem Iblisem. Tři týdny od doby, kdy jeho corellianská korveta zmizela beze stopy. Možnost, že byl cestou přepaden, ať už piráty, horlivými vojáky Nové republiky nebo odpadlými Imperiály, vypadala stále pravděpodobněji.

Byl to dobrý důstojník, dokonce i přítel, a Pellaeon bude truchlit nad jeho ztrátou a budou mu chybět jeho služby. V tuto chvíli však životně důležitá otázka zněla, zda se mu podařilo doručit zprávu, než k onomu přepadení došlo.

To Pellaeon netušil. Nezbývalo mu, než prostě letět na Pesitiin. Až na místě zjistí, jestli na místo setkání dorazí i Bel Iblis.

A pokud nedorazí… nu, pak se s tím vypořádá, až to bude potřeba.

17. kapitola

Oficiálně se to jmenovalo Velká visutá promenáda a i na světě jako Cejansij, který se tolik pyšnil svými architektonickými úspěchy, to byl vskutku pozoruhodný výjev. Celá stavba byla široká až třicet metrů, táhla se podél západní zdi Kaňonády ve dvou třetinách výšky stěny útesu a pnula se přes celou délku kaňonu – více než deset kilometrů. Malé obchodní a prodejní stánky byly zřízeny podél stěny kaňonu. Tyto komerční prostory lemovaly kruhy laviček, malé konturované meditační zahrádky či skupinky soch. Na jiných místech byla ve zdi ponechána okna, aby si návštěvníci mohli nerušené prohlížet trsy pozoruhodné původní vegetace či malé vodopády, které tiše crčely dolů na dno kaňonu.

Druhá strana Promenády však skýtala ještě mnohem zajímavější pohled. Přes ochrannou, po pás vysokou zídku jste mohli shlédnout dolů do samotné Kaňonády a do města, které bylo vybudováno na dně údolí. V pravidelných intervalech se v zídce nacházely mezery, z nichž vycházely nebeské oblouky, které se půvabně pnuly napříč kaňonem k nižším a užitkovějším ochozům na vzdálené straně. Nebeské oblouky byly uspořádány po devíti do vzorů připomínajících tvarem diamant: tři byly napojeny na Promenádu, dvě dvojice se upínaly na chodníky nad ní a pod ní a další dva oblouky vycházely z ochozů nad a pod nimi.

Působivost celého výjevu byla ještě umocněna skutečností, že celá tři sta let stará stavba držela pevně na místě bez jakékoli repulzorové podpory. Když Luke kráčel po Promenádě a shlížel na záplavu světélek v kaňonu hluboko dole, musel se ptát sebe sama, zda by v přetechnizované současnosti ještě někdo měl sebedůvěru a schopnosti postavit něco tak velkolepého.

Artoo, který se valil po Lukově boku, nespokojeně zapípal. „Neboj se, Artoo, nechci jít k okraji moc blízko,“ klidnil Luke malého droida. Protáhl ztuhlá ramena zahalená kápí. „A navíc to není vůbec nebezpečné – v brožuře psali, že tu mají bezpečnostní tažné paprsky, které zachytí každého, kdo by padal.“

Droidova odpověď nezněla moc přesvědčeně. Pak kradmo natočil svou kopulku, aby se podíval dozadu, a zapípal otázku. „Ano,“ potvrdil věcně Luke. „Pořád nás sleduje.“

Vlastně je sledoval už od chvíle, kdy dorazili na Promenádu. Byl to velký podsaditý tvor, který se skrýval mezi ostatními chodci s ladností, jaká neseděla k jeho zjevu. Luke si nebyl zcela jistý, kdy přesně jeho a Artoo spatřil a rozpoznal; snad během jízdy turbovýtahem z letiště, snad těsně potom, co vstoupili na Promenádu samotnou.

Když nad tím tak přemýšlel, možná že je pronásledovatel vůbec nepoznal. Mohl to být třeba jen místní zlodějíček, který hodlal bezmocnému cizinci odlehčit o jeho astromechanického droida. Pokud ano, pak ho čekalo překvapení.

Artoo opět zatrylkoval. „Buď trpělivý,“ řekl mu Luke a rozhlédl se kolem. Došli na konec řady obchůdků přitisknutých ke stěně a vstupovali na široké otevřené prostranství, na němž se nacházel pouze výhled na stříbřitý vodopád a dvě prázdná zákoutí s lavičkami. V okolí nebylo tiššího a odlehlejšího místa, ideálního pro diskrétní konverzaci. Nebo pro přepadení ze zálohy.

„Tady se chvíli zdržíme,“ řekl k Artoo. Přešel k vnějšímu okraji Promenády. Nyní stáli zhruba uprostřed zákoutí, vodopád tiše zurčel za jejich zády. Luke se opřel lokty o zábradlíčko na vršku ochranné zídky a přivolal k sobě Sílu. Emoce jejich pronásledovatele se nepatrně změnily; Lukovi to připadalo, jako by neznámý udělal nějaké rozhodnutí. „Blíží se,“ zamumlal Luke k Artoo. „Myslím, že je sám, ale pořád by nám mohl zavařit. Nepleť se mi do cesty, ano?“

Droid nervózně zacvrlikal na souhlas a poodjel o metr zpátky. Luke znovu opřel lokty o zábradlí a zíral do Kaňonády. Poslouchal blížící se kroky a lehce ho zamrazilo. Pokud mohl soudit, pak tohle bylo přesně to místo, na kterém se v té vizi viděl…

Kroky se zastavily. „Promiňte,“ ozval se vlídný hlas. „Jste mistr Jedi Luke Skywalker?“

Luke se otočil a poprvé spatřil bytost, která je sledovala. Byl to příslušník nějaké neznámé rasy, vysoký a mohutný, s kostěnými pláty napůl skrytými pod kožešinovým pláštěm. Měl velkou hlavu, pronikavé černé oči a místo úst složená kusadla. „Ano, jsem Skywalker,“ potvrdil Luke. „A vy?“

„Jsem Moshene Tre,“ zněla odpověď. „Un’Yala kmene Cas’ta rellarinského lidu z Rellnasu Minor.“

Pozvedl velikou ruku k límečku své kápě a poodhrnul jej. Pod ním se skrýval nezaměnitelný zlatý špendlík. „Jsem rovněž novorepublikový pozorovatel. Je mi ctí vás potkat, pane.“

„Nápodobně.“ Když Luke kývl na pozdrav, poslední zbytky jeho napětí zmizely. Pozorovatelé byli experimentální, napůl oficiální složkou Nové republiky. Volně se pohybovali po přidělených sektorech a jejich úkolem bylo hlásit přímo vrchní radě a senátu, co kde viděli nebo slyšeli se zvláštním zřetelem k podloudným aktivitám, které by místní nebo sektorové vlády rády utajily.

Zpočátku se šířily obavy, aby se pozorovatelé nepřeměnili v cosi podobného tajným silám, které Impérium používalo s tak zničujícím účinkem během své hrůzovlády. Dosud se však nic takového nestalo. Různé vlády, které se rozhodly pozorovatele podporovat, vybíraly své kandidáty pečlivě se zaměřením na bytosti s rozvinutým etickým smýšlením a pak přesně vymezily jejich mandát. Skutečnost, že pozorovatelé bývali přidělováni do sektorů daleko od svých domovů a od místních či mezidruhových sporů, nepochybně pomohla motivovat sponzory k tomu, aby vybírali kandidáty, kteří byli tak nepodplatitelní a nestranní, jak jen to bylo možné.

Luke věděl, že podobný systém se používal i za Staré republiky, kdy úlohu těchto pozorovatelů plnili rytíři Jedi. Jednoho dne snad budou absolventi jeho akademie natolik početní – a čestní – aby se znovu mohli ujmout této povinnosti. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Prosím, odpusťte mi mou nestoudnost, že jsem kráčel skryt vaším stínem,“ pokračoval Tre. „Ale cítil jsem povinnost promluvit si s vámi a musel jsem si být jistý vaší totožností, než jsem se k vám přiblížil.“

„Rozumím,“ přikývl Luke. „Nic se nestalo. Jak vám mohu pomoct?“

Rellarin si stoupl k zídce vedle Luka a máchl svou mohutnou rukou směrem dolů. „Přál jsem si, abyste viděl, co se dnes večer děje v Kaňonádě. Abyste to viděl a abyste to pochopil.“

Luke se obrátil zpátky k zídce a pohlédl dolů. Vše, co viděl, byla obyčejná světla ulic a dopravních prostředků moderního města. „Kam se mám dívat?“ zeptal se.

„Tam.“ Tre ukazoval k velkému kosočtverci poblíž středu Kaňonády přímo pod místem, kde stáli. Ačkoli byla oblast ohraničena běžným osvětlením ulic, sama byla skoro úplně temná. Pouze několik malých světélek se mihotalo zhruba uprostřed.

„Vypadá to jako park,“ tipl si Luke. V duchu si vyvolal mapu Kaňonády, kterou si prohlížel cestou z letiště. „Možná Park společného pokoje?“

„Naprosto“ správně,“ potvrdil Tre. „Vidíte ta světla uprostřed?“

„Ano,“ řekl Luke. „Jsou to…“

Zarazil se u přimhouřil oči. Během několika posledních sekund, zatímco mluvil s Trem, se počet světel zdánlivě zdvojnásobil. Stále byla blízko u sebe… a pak spatřil, že se ke skupině přidal nový kruh světělek.

„Jsou to světla míru,“ vysvětloval Tre. „Dnes večer se lidé Cejunsiju shromažďují, aby podpořili spravedlnost.“

„Ano,“ řekl Luke. Příliš dobře věděl, kam Tre míří. „Spravedlnost.“ „Z vašeho tónu poznávám, že jste ještě neporozuměl,“ řekl Tre lehce káravým tónem. „Vrchní rada a senát všechny takovéto demonstrace zavrhují jako vzpoury nevědomých násilníků nebo jako imperiální pikle. Nemají však pokaždé pravdu.“

„Neřekl bych, že senát tolik zjednodušuje,“ namítl Luke. Přešto musel uznat, že na tom něco bylo. „Takže jaká je ta třetí kategorie, do níž spadá demonstrace tam dole?“

„Jak jsem říkal: podpora spravedlnosti,“ zopakoval Rellarin. „Bílá světla září na památku caamaského lidu. A brzy – ano, tamhle. Vidíte?“

Luke přikývl. Kolem skupiny bílých světélek začal probleskovat úzký proužek modrých světel. Zatímco se Luke díval, přibývaly další a další, až vznikl jednolitý modrý kroužek semknuly kolem bílého kruhu. „Vidím je.“ „Vyjadřují vzpomínku na oběti vrasshského masakru,“ sdělil mu Tre. „Pozemky, které pachatelé tím odporným činem získali, přinesly veliké bohatství. Přesto však ani pas’sická, ani novorepubliková vláda netrvala na tom, aby bylo cokoli z tohoto bohatství navráceno příbuzným, kteří přežili, což žádaly jak současné, tak pradávné zákony.“

„Jeden z mých studentů byl Vrassh,“ vzpomněl si Luke. U srdce ho při té vzpomínce píchlo. „Musel překonat spoustu hněvu, než mohl začít s řádným výcvikem.“

„Jejich vztek je pochopitelný,“ řekl Tre. „Přesto však žádný hněv nehyzdí srdce těch, kdo jsou shromážděni pod námi.“ Znovu pokynul k rostoucímu kruhu světel. „Alespoň to není takový hněv, jak ho definují lidé. Jsou pokojní a mírumilovní, nikoho neohrožují. Ale přesto nikdy nezapomenou na ty, kdo způsobili jejich neštěstí, a právě tak nedovolí, aby na ně zapomněli ti, kdo mají moc.“

„Ano,“ zašeptal Luke. „Na některé věci se vskutku nesmí nikdy zapomínat.“

Chvíli líše stáli a dívali se. Kruh modrých světel se rozrůstal a pak, stejně jako prve z bílého kruhu vzešel modrý, se nyní začal z modrého oddělovat žlutý. Žlulý kruh byl následně obklopen červeným, pak bledě zeleným, potom fialovým a nakonec vše obklopil závěrečný vnější kruh bílé barvy. „Už se shromáždili všichni,“ poznamenal Tre, když se sada soustředných kruhů uzavřela. „Tohle jsou ti, kdo dnes věnovali svůj čas této tiché vzpomínce. Další ho věnují během následujících nocí, a až budou všichni ostatní shlížet dolů na ta světla, pak si vzpomenou i oni. A veškerý lid Cejansiju se sjednoťí ve snaze tlačit na odpovědná místa, dokud nebudou všechny křivdy napraveny.“

Luke potřásl hlavou. „Žádná z těchto křivd už bohužel nemůže být napravena, un’Yalo Tre,“ pravil. „Ani caamaská, ani žádná jiná.“

„Cejansijští to chápou,“ řekl Rellarin. „Vědí, že je nemožné vrátit mrtvým jejich životy, vědí, že zničené světy už nikdy nebudou úplné. Pouze hledají takovou spravedlnost, jaká je v moci smrtelných bytostí.“

„A jakou spravedlnost tedy chtějí pro Caamas?“ naléhal Luke. „Potrestat celou bothanskou rasu za zločiny několika jednotlivců?“

„Mnoho z nich by řeklo, že toto by nebyla pravá spravedlnost,“ souhlasil Tre. „Ostatní by však tento názor nesdíleli a i jim je třeba dopřát sluchu.“ Ukázal ke kruhům světla. „Ale nyní se dívejte. Ukazují, že spravedlnost se nemůže vztahovat pouze na jediný národ nebo událost. Spravedlnost musí existovat pro všechny.“

Luke svraštil obočí. Upravené kruhy se začaly trhat, odlišné barvy se počínaly na krajích promíchávat. Nejprve ho napadlo, že demonstrace skončila a že se její účastníci začínají rozcházet. Ale skupina zůstávala stále pohromadě. Světla se prolínala, z kruhů vznikla směs barev -

A najednou pochopil. Účastníci opouštěli své vlastní kruhy a proplétali se s lidmi z ostatních kruhů. Byla to tichá, ale přesto dojemná ukázka jednoty.

„Někteří z těch, kdo jsou nyní v parku, skutečně věří, že ze zločinu na Caamasu by se měl zodpovídat celý bothanský národ,“ řekl Tre tiše. „Alespoň by měl zaplatit reparace pro přeživší Caamasie. Jiní Cejansijští tento postoj odmítají, ale souhlasí, že když bothanští vůdci utajovali skutečnosti ohledně podílu Bothanů na tom zločinu, zároveň se tím vzdali jakýchkoli nároků na shovívavost. V parku se také objevují návštěvníci z jiných světů, kteří drží světla spolu s nimi. Jejich názory budou podobně různorodé.“

„Zdá se, že je tomu tak i kdekoli jinde v galaxii,“ řekl Luke.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Tre. Jde mi však o to, mistře Skywalkere, že tyto rozdíly nejsou výsledkem nepřátelských spiknutí nebo potyček politických nepřátel. Jsou to opravdové a upřímné rozdíly v názorech spousty bytostí, které utvářejí Novou republiku. Zavrhnout jakýkoli z nich jako nedůležitý nebo nedomyšlený znamená urazit důstojnost a pospolitost těchto bytostí a jejich kulturu.“

„Já to vím,“ ujistil ho Luke. „A senát to určitě ví taky. Potíž je v tom, jak se se všemi těmi rozdílnými názory vypořádat. Nejen s názory na Caamas, ale i na tisíc dalších věcí.“

„Nevím, jakým způsobem se vám to podaří,“ řekl Tre. „Pouze vím, že to musíte dokázat a to rychle. Už nyní jsem zaslechl zvěsti o vzrůstající nespokojenosti se senátem kvůli jeho liknavosti v této věci. Další zvěsti jsou znepokojivé ještě víc: Nová republika se prý už nestará o to, co který svět provede svým sousedům nebo odpůrcům. Právě v tuto chvíli se některé světy připravují násilím rozřešit staré nesváry, zatímco jiné hledají nové spojence kvůli vlastnímu bezpečí.“

Luke si povzdechl. „Nestačím sledovat, kolikrát během posledních několika let byla Nová republika nařčena, že je při řešení téhle nebo oné krize příliš pomalá. Nyní se Republika snaží dát jednotlivým sektorům a systémům větší podíl na vládě, takže je přirozené, když jí vytýkají, že nic nedělá.“ „Vás to snad překvapuje?“ tázal se Tre. „Věčná pravda jakékoli politiky je taková, že proti každému rozhodnutí se vždycky někdo ozve.“ „Ano,“ přikývl Luke a pohlédl na mihotavá světélka v kaňonu. „Až večer pokročí, mnoho z těch, kdo nyní demonstrují, se shromáždí v kavárně Myšlenky-jsou-svoboda,“ řekl Tre. „Nachází se na opačné straně parku, v západním rohu kosočtverce. Pokud se rozhodnete setkat se s nimi, rádi se s vámi podělí o své myšlenky.“

„Tím jsem si jistý,“ prohlásil Luke vážně a snažil se, aby to neznělo ironicky. „Díky vám, že jste mi tohle všechno ukázal.“

„Na povinnost poskytovat informace vůdcům Nové republiky jsem přísahal,“ řekl Rellarin hlubokým hlasem. „Svou přísahu beru velmi vážně.“ Přitiskl špičky prstů k sobě a uklonil se. „Já zase děkuji vám, že jste mi věnoval svůj čas a pozornost, mistře Skywalkere, a znovu vám doporučuji dnes večer navštívit kavárnu Myšlenky-jsou-svoboda. Dozvíte se tam mnoho.“ Narovnal se, otočil a kráčel po Promenádě zpět.

Za Lukovými zády Artoo tiše zapípal. Luke se otočil a spatřil, že malý droid stojí na svých pomyslných špičkách a zírá dolů do Kaňonády. „Je to působivé, to ano,“ souhlasil Luke. „Proto je všechno tak složité. Z valné většiny to opravdu jsou upřímné odlišnosti názorů.“

Artoo znovu zatrylkoval. Jeho kopulka se významně natočila ve směru nebeského oblouku po jejich levici: směr, jímž by se vydali, pokud by chtěli přejít nad Kaňonádou a sestoupit do kavárny, kterou zmínil Tre. „No, snad bychom se tam mohli podívat,“ zaváhal Luke. „Ale sotva se tam dozvíme něco nového. Spíš to budou jen další názory.“

Odtrhl se od ochranné zídky a vyrazil ke vstupu na nebeský oblouk.

„Pokud chceš skutečné informace, musíš jít za někým jako Talon Karrde.“ pokračoval, zatímco se Artoo valil vedle něj jako dobře vycvičené domácí zvíře. „Vlastně jsem si říkal, že bychom se s ním mohli pokusit spojit.“

Artoo pohrdavě zapípal. „Doufám, že to platilo postoji, jaký k němu momentálně zaujímá Coruscant,“ varoval ho Luke, „a ne Karrdovi samotnému. Vykonal toho pro Novou republiku mnoho.“

Droid ze sebe vydal pochybovačné zabublání následované pozoruhodně dobrou imitací zvuku cinkajících mincí. „Ano, vím, že mu za jeho pomoc platíme,“ potvrdil Luke. „Mohl by sis pamatovat, že Han se poprvé spojil s Povstáním také kvůli penězům, a nakonec se ukázal jako fajn člověk.“

Došli k nebeskému oblouku a vstoupili na něj. Byl to velkolepý, zastřešený, zábradlím lemovaný most. Stejně jako samotná Visutá promenáda i nebeské oblouky Kaňonády byly pozoruhodnými ukázkami dovednosti architektů. Pnuly se ladně a vznešeně přes půlkilometrovou průrvu, aniž by byly zajištěny podpůrnými sloupy nebo kotevními kabely. Pravou stranu oblouku pokrýval jednoduchý protiskluzový povrch, očividně navržený pro běžné chodce nebo pro ty, kdo se tu chtěli zastavit a kochat se pohledem na Kaňonádu. Levá strana byla oproti tomu vybavena dvojicí jedoucích pásů, určených pro ty, kdo se pouze potřebovali rychle dostat z jedné strany na druhou.

Byla by to příjemná procházka, uvědomil si Luke lítostivě. Připadalo mu však, že si nemůže dovolit mrhat časem na taková jednoduchá potěšení. „Důležité je, že s potřebnými informacemi Karrde vždycky přijde nejprve za námi,“ dodal k Artoo. Postrčil droida na pohyblivý chodník a nastoupil za ním. „Ať už to přiznává, nebo ne, on opravdu je na naší straně.“

Artoo otočil svou kopulku kolem dokola, aby viděl na Luka, zabručel cosi ve smyslu ,když myslíš’ a pak ji znovu natočil kupředu. Luke si se zaujetím povšiml, že jedoucí pás rovnoměrně zrychloval, jak se blížili ke středu oblouku. Pravděpodobně nezrychloval celý pás – nastupovat v této rychlosti by bylo celkem nebezpečné. Hádal, že pás možná sestává z plynoucích destiček, které se mohou různě rychle nahušťovat a proudit, takže má na různých místech různou rychlost. Na seznam divů tohoto světa přibyl další.

Právě dosáhli nejvyššího bodu oblouku, když Luka napadlo požádat Artoo, aby zkusil jedoucí pás zanalyzovat. Vtom ucítil, jak se Síla zachvěla. Nebylo to mnoho, spíš jen takové kmitnutí nedaleko. Ale stačilo to.

Někde velmi blízko, takřka na dosah ruky, se někdo chystal vraždit.

Luke seskočil z jedoucího pásu, chvíli se vyrovnával s náhlou změnou rychlosti, než znovu nabyl rovnováhy. Artoo, který ho ztratil, vypískl překvapením – a pak znovu, když ho Luke uchopil Sílou a zvedl ho do vzduchu. „Tiše,“ napomenul ho Luke a položil droida na stacionární část oblouku. Rozhlédl se kolem a znovu vyslal Sílu.

Vražedný záměr byl stále tady, někde docela blizoučko. Ačkoli byla v dohledu hrstka dalších chodců, neviděl žádného, se kterým by ten pocit souvisel.

Alespoň ne na tomto oblouku.

Obrátil se. Pozorně zíral přes okraj střechy nebeského oblouku, na němž stál, skrz zábradlí oblouku, který se pnul o jedno patro výš. A tam je uviděl, snad nějakých deset metrů od místa, kde stál. Dvě zahalené postavy v kápích, které se zády tiskly k zábradlí; jedna z nich, nejspíš ještě dítě, se přimknula k té vyšší. Za nimi Luke zpozoroval nejasné stíny tří útočníků, kteří se k nim pomalu a sebejistě přibližovali. V ruce jednoho z nich se zableskla ostrá čepel.

Nemohl si dovolit otálet. Existovala jen jediná cesta, kudy se k nim Luke mohl dostat včas. Bude to pořádný skok, ale pro Jediho, který má k nice Sílu, by to neměl být problém. Nevěděl však jistě, jestli bezpečnostní tažné paprsky Kaňonády nezareagují příliš brzy, nezachytí ho v půli skoku a neodnesou bezmocného pryč.

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit. „Zůstaň tady, Artoo,“ zamumlal. Přivolal si Sílu a přeskočil přes jedoucí pás na zábradlí. Na okamžik se přikrčil, aby získal rovnováhu. Když se mu to podařilo, ještě jednou naposledy přeměřil vzdálenost, která ho dělila od druhého oblouku. Pak se zhluboka nadechl, znovu sáhl po Síle a skočil.

Tažné paprsky očividně nebyly nastaveny tak jemně, jak se obával, a přelétl na druhou stranu, aniž by do něj třeba jen šťouchly. Zachytil se za vršek zábradlí, švihl nohama vzad skrz prostor mezi zábradlím a střechou, pustil se a přistál v podřepu na nepohyblivé části chodníku.

Pohledem přelétl výjev, který se před ním odehrával. Oběti stály vpravo od něj zády k zábradlí. Kápě vyšší z obou postav sklouzla dozadu a odhalila vrásčitý obličej a bílé vlasy stařeny. Tvář dítěte – vzhledem k ženině věku to musel být její vnuk či ještě spíš pravnuk – byla stále skryta ve stínu. Luke však nepotřeboval vidět jeho výraz; už jen ze způsobu, jakým se dítě tisklo k boku stařeny, bylo možné vyčíst stopy tiché hrůzy, která se pod jeho kápí skrývala.

K hrůze mělo dítě dost dobrý důvod. Ze spodního nebeského oblouku Luke prve viděl tři muže s noži, kteří se blížili ke svým obětem. Nyní zjistil, že tato trojice, byla pouze předsunutou částí mnohem větší skupiny. Devět dalších postav se drželo pár kroků zpátky. Právě uzavřeli půlkruh kolem své kořisti. Všech devět mělo ztvrdlé obličeje mužů, jejichž život utvářelo násilí a krutost; všech devět mělo blastery v rukou připravené k palbě.

A v té chvíli se všech devět těchto obličejů – a pět blasterů – otočilo k Lukovi.

„To by stačilo,“ řekl varovně Luke a zvedl se z podřepu. „Položte zbraně na zem.“

„Mám lepší nápad,“ zasípal jeden z mužů hlasem stejně odpudivým, jako byl jeho zjev. „Co kdybys vzal nohy na ramena a vypadnul. Dokud eště můžeš.“

„To neudělám,“ řekl Luke. Snažil se, aby to znělo sebejistěji, než se cítil. Mířilo na něj pět – teď už šest – blasterů. Přemýšlel, zda se mu podaří tasit včas, aby stihl odrazit vystřely, které na něj poletí v okamžiku, kdy sáhne po světelném meči.

Dva kroky od něj se však nacházel jedoucí pás. Každá část mířila opačným směrem, obě se pohybovaly celkem slušnou rychlostí…

„Dost keců,“ prskl další chlap. „Sejměte ho a -“

A v tomto okamžiku, uprostřed věty, se dítě pohnulo.

Celé se to seběhlo tak potichu a rychle, že si Luke zprvu ani neuvědomil, co se vlastně děje. Od stařenina boku, k němuž se tisklo ve smrtelné úzkosti, dítě odběhlo k nejbližšímu útočníkovi ozbrojenému nožem. Jedna paže chytla muže pod krkem jako smyčka lasa a druhá mu zasadila ránu do hrudi přesně na zamýšlené místo. Pohybem paže se dítě odrazilo jako pružina směrem k druhému zabijákovi, znovu to trhnutí paží a už letělo ke třetímu muži -

První muž se s dávivým zachrčením svalil na zem jako pytel zrní.

Kdosi překvapeně zaklel; blastery, které před okamžikem sebejistě mířily na Luka, zakolísaly. Situace, která ještě před dvěma sekundami vypadala předem vyhraná, se začala hroutit. Hlavy se otočily zpátky k dítěti a jeho babičce -

A pak se zhroutil druhý muž a třetímu se vedlo podobně. Jeho nůž se nevysvětlitelně ocitl v ruce dítěte. Nezůstal tam však dlouho; o zlomek sekundy později dítě trhlo zápěstím a nůž překonal krátkou vzdálenost, aby se zaryl do hrudi jednoho ze zbývajících útočníků.

Mezitím sjela dítěti kápě z hlavy natolik, že se objevil jeho obličej.

Pod kápí se vůbec neskrývalo dítě. Byl to Noghri.

Tento jediný pohled byl posledním jasným pohledem na jeho tvář, kterého se jim dostalo. Pro některé z nich to byl úplně poslední jasný pohled na cokoli. Luke ještě ani nestačil sáhnout po světelném meči a z Noghriho se stal vír pohybů: uhýbal, kutálel se, sekal čepelemi, které měl nyní v obou rukou, uskakoval před zběsilou blasterovou palbou se samozřejmou lehkostí. Granát zacinkal o zem před nohama stařeny a zmizel, když jej Luke vyhodil Sílou přes zábradlí a mrštil jím přímo k obloze.

V okamžiku, kdy neškodně vybuchl vysoko nad nimi, už bylo po všem.

„Mistře Skywalkere,“ řekl Noghri a ponuře kývl na pozdrav ze středu celé té spouště. Své dva zabijácké nože schoval zpátky do pouzder. „Jsem poctěn vaší přítomností a vděčný za vaši pomoc.“

„Za jakou pomoc?“ zavrtěl Luke užasle hlavou. Už dříve viděl Noghrie trénovat a nacvičovat boj zblízka a domníval se, že zná meze jejich bojových schopností. Neznal je ani dost málo. „Nějak mi připadá, že byste to docela dobře zvládl i beze mě.“

„Prosím za prominutí, ale není to pravda,“ namítl Noghri. Překročil nehybná těla a šel k němu. „Váš příchod byl skvěle načasován a poskytl mi několik sekund navíc, které bych jinak neměl.“

„Nemluvě o tom granátu,“ dodala stařena. Dřepla si vedle jednoho z mrtvých a zkušenými prsty mu začala prohrabávat kapsy. „Kdybyste včas nezasáhl, mohlo být po nás. Děkujeme vám.“

„Nemáte zač,“ odtušil Luke, který si ji prohlížel s rostoucími pochybnostmi. Přestala se hrabat v kapsách první mrtvoly a přikročila k další. Noghrijský válečník a žena s chováním profesionální kapsářky nebylo přesně to, co čekal, když jim spěchal na pomoc. „Smím se vás zeptat, kdo jste?“

„Nebojte se, nejsme ti, za které nás pokládáte,“ odpověděla stařena. Chvíli přestala prohledávat cizí kapsy a usmála se. „Jsme opravdu velmi počestní a důvěryhodní. Moje jméno je Moranda Savich; tady Plakhmirakh je mi v současnosti přidělen jako tělesný strážce. Pracujeme pro vašeho starého známého Talona Karrda.“

„Skutečně,“ řekl Luke. „To je zvláštní, právě jsem si říkal, že bych se mohl zkusit s Karrdem spojit.“

„Tak to jste přišel na správné místo,“ řekla Moranda a napřímila se. „Právě dorazil na Cejansij.“ „Vy žertujete?“ zachmuřil se Luke. „Co tady dělá?“ „Kdo kdy může vědět, co kde Karrde dělá?“ opáčila Moranda filozoficky. „Proč nejdete a nezeptáte se ho sám?“

Luke shlédl přes zábradlí na městská světla dole. Znovu se mu podařilo být ve správný čas na správném místě. Síla byla vskutku s ním. „Děkuju

vám,“ řekl Morandě. „Určitě to udělám.“

*

„Šéfe?“

Karrde vzhlédl od svého stolu a uviděl Dankinovu hlavu, která čouhala z otevřených dveří kanceláře. „Ano, co se děje?“

„Savich a její noghrijskej strážce jsou tady,“ řekl Dankin. „Má tu zásilku s daty, co jste chtěl.“

„Dobře,“ řekl Karrde. Lehce se zamračil. Když se nedávno posádka můstku Wild Karrdu chystala překvapit nic netušící H´sishi Terrikovým Errant Venture, Dankin měl ve tváři zpola skrytý poťouchlý úsměv. Teď ho měl zase. „A?“ pobídl ho Karrde.

Nyní se Dankin křenil už zcela otevřeně. „A taky vám přivedli překvápko.“

„Neříkej,“ Karrde nechal teplotu svého hlasu poklesnout o několik stupňů. „Doufám, že si pamatuješ, jak moc mám rád překvapení.“

„Tohle se vám bude líbit, šéfe,“ ujistil ho Dankin. Ustoupil na stranu a mávl rukou. Plakhmirakh a Moranda Savich se objevili ve dveřích a vešli do kanceláře. Moranda držela v rukou datový váleček. A za nimi šel -

„Ať zkejsnu na Kesselu,“ řekl Karrde a povstal. „To je vskutku milé překvapení. Ahoj, Skywalkere.“

„Karrde.“ Skywalker kývl na pozdrav. „Jsem překvapen, že vás tu nacházím.“

„Ten pocit je vzájemný,“ souhlasil Karrde. „Jste tu sám?“

„Artoo je tu se mnou,“ Skywalker kývl dozadu přes rameno. „Ve vašem hangáru zahlédl pracovat opravářského droida G2-9T a zastavil se na pár slov.“

„Doufám, že si to užije,“ řekl Karrde. Převzal od Morandy váleček a mrkl na jeho označení. „Žádného dalšího G2 už si nekoupím. Měli jste nějaké potíže, Morando?“

„Cestou zpátky nás překvapili,“ řekla mu. „Dvanáct mužů, vysoce profesionálních. Nedalo se zjistit, pro koho pracovali.“

„Asi pro nějakého Hutta,“ Karrde si rukou pohrával s válečkem. „Huttové nebyli zrovna nadšeni, když o tohle přišli.“

„Mohlo by to tak být,“ souhlasila Moranda. „Ať už byli, kdo chtěli, Plakhmirakh se o ně postaral.“

„Mistr Skywalker mi byl nápomocen,“ dodal Noghri vážným hlasem. „Dorazil přesně ve správném okamžiku.“

„Mistři Jedi mají takový zvyk,“ odtušil Karrde suše a vrátil váleček Morandě. „Dobře. Zaneste to Odonnlovi a pak můžete jít relaxovat do odpočívárny, zatímco to prověří a určí vaši odměnu. Měla byste zájem přijmout další úkol?“

„Jen pokud si při něm užiju víc zábavy než nějaká doručovatelka,“ řekla Moranda. „Až na ten útok to byla strašná nuda.“ Mávla jednou rukou k Lukovi a druhou k Plakhmirakhovi. „A s těmihle dvěma nebyl ani ten moc vzrušující.“

„Příště se polepším,“ slíbil Karrde. „Vlastně mám jednu prácičku, pro kterou by se vaše schopnosti náramně hodily. Stavte se za mnou, až dostanete zaplaceno, a promluvíme si, ano?“

„Dobrá,“ kývla Moranda. Plakhmirakh se krátce po noghrijsku uklonil a společně opustili kancelář.

Karrde zvedl obočí na Skywalkera. „Díky za vaši pomoc. Věřím, že tentokrát to máte u mě zase vy.“

„Stěží,“ odpověděl Luke. „Plakhmirakh mou pomoc neúměrně zveličil.“

„Ano, oni většinou mnoho pomoci nepotřebují, že?“ souhlasil Karrde „S jejich službami jsem velmi spokojen. A co vás přivádí na Cejansij – tedy kromě bezděčného maření huttských piklí?“

Skywalker pokrčil rameny. „Vlastně Síla,“ řekl. „Snažil jsem se nahlédnout do budoucnosti a viděl jsem se tady. Tak jsem tady.“

„Aha,“ řekl Karrde. „To není zrovna plánovací technika, jakou bych osobně upřednostňoval.“

„Já sám jsem si na ni zcela nezvykl,“ připustil Skywalker. „Na druhou stranu, právě jsem přemýšlel, že se s vámi zkusím spojit, a najednou jste tady, takže to zřejmě fungovalo. A co tady vlastně děláte, smím-li se zeptat?“

„Není to žádné tajemství,“ ujistil ho Karrde. „Alespoň ne před vámi. Zvažoval jsem možnost, že agitátoři zvenčí mohli být zapojeni do protestů, které se šíří po Nové republice. Jelikož Cejansij má dlouhou tradici pokojných demonstrací, domníval jsem se, že by to byl ideální cíl pro podvratné živly.“

„To dává smysl,“ dumal Skywalker. „Ale možná že by cíl byl až příliš ideální.“

„To závisí na tom, jak jsou ti naši neznámí agitátoři důvtipní,“ řekl Karrde. „Myslel jsem si, že i tak stálo za to podívat se sem. Říkal jste, že jste se mnou chtěl o něčem mluvit?“

„Ano,“ potvrdil Skywalker. „Zajímalo mne, zda jste nějak pokročil s pátráním po klonech.“

„Bohužel ani trochu,“ přiznal Karrde. „Žádný z mých informačních zdrojů neslyšel ani slovo o jakýchkoli aktivitách s klony. Pokud je někdo používá, nikde to neroztrubuje.“

„Hm,“ zamumlal Skywalker. „A co piráti Cavrilhu?“ Karrde zavrtěl hlavou. „Museli se někam zahrabat.“ Svraštil obočí. „Ne že bych se jim divil. Být vyhnán Jedim ze své nejbezpečnější základny musí být poněkud zneklidňující zážitek.“

„Vás vyhnal velkoadmirál Thrawn z Myrkru, a nezpanikařil jste,“ připomněl mu Skywalker.

Karrde se přinutil k úsměvu. Vzpomínky na ty časy v něm stále vyvolávaly nepříjemné pocity. „Možná jsem z tvrdšího těsta. Anebo možná jenom nezpanikařím tak nápadně.“

Na jeho stole zapípal interkom. Natáhl se, aby zmáčkl tlačítko. „Ano?“ Byl to Dankin. Jeho výraz byl najednou nezvykle zasmušilý. „Přichází zpráva nejvyšší priority ze Starry Ice,“ řekl pochmurně. „Faughn říká, že Maru zajali.“

Karrde pocítil, jak se mu sevřel žaludek. Klesl zpátky do křesla. „Je Faughn ještě na příjmu?“

„Víceméně,“ řekl Dankin. „Signál je trochu zvláštní – mnohokrát směrovanej -, ale je tomu rozumět. Kanál 5.“

Karrde přepnul kanál. Zběžně si uvědomoval, že Skywalker obešel stůl a stoupl si vedle něj. „Tady Karrde. Faughn?“

„Ano, pane,“ ozval se Faughnin hlas, lehce narušený mnoha hyperprostorovými retranslacemi. „Vstoupili jsme do systému Nirauan a sledovali neznámé vesmírné plavidlo přistávající na druhé planetě. Jade vzala Defender a letěla za ním. Zachytili jsme pulsní vysílání z jejího přístroje které naznačovalo, že má problém. Je zajatá, možná ještě hůř.“

Karrde slyšel, jak mu srdce bije ve spáncích. „Dankine, máme kopii té nahrávky?“

„Už je tady,“ ozval se Dankinův hlas.

„Přehraj to.“

Naslouchal Mařině popisu letu a přistání, objevu jeskyně a pevnosti, slyšel její vyplašený výkřik a to závěrečné hrozivé bouchnutí. „Ať to H’sishi okamžitě začne pročišťovat,“ přikázal Karrde. To bouchnutí znělo až příliš jako pád těla na zem… „Chci, abyste z té nahrávky dostali co nejvíc.“

„Už na tom děláme.“

„My sami jsme to cestou trochu čistili,“ řekla Faughn. „Zcela jasně je tam slyšet dýchání a tlukot srdce i potom, co Mara zmlkne, takže minimálně v tu chvíli ještě žila. V jeskyni bylo nějakých padesát nebo víc létajících potvor – alespoň tolik párů křídel se nám podařilo rozlišit – ačkoli nemusela mluvit právě na ně. A podle různé rychlosti zvuku ve vzduchu a skrz kosti to vypadá, že utrpěla ze strany úder do hlavy.“

Karrde se zašklebil. „Útok.“

„Nebo nehoda,“ mínila Faughn. „Víme, že byla v pohybu, než se to stalo, a že byla v jeskyni. Mohla narazit do stěny, nebo tak něco.“

„Můžeme zkusit echo analýzu,“ navrhl Dankin. „Zjistíme, jak byla daleko od zdi, když přišla ta rána.“

„Ano.“ Karrde pohlédl na Skywalkera, který stál v ponurém tichu vedle něho, ustaraný pohled zdánlivě upřený do prázdna. „Víte o tom něco?“ zeptal se Jediho. „O té planetě nebo o tom, s kým asi tak mluvila?“

Skywalker pomalu zavrtěl hlavou a najednou vypadal ještě ustaraněji. „Ne. Ale měl jsem vizi Mary, hned potom, co jsem sám sebe viděl tady. A tam, kde byla… mohla to být jeskyně.“

„Ani za mák se mi nelíbilo ji tam nechat,“ řekla Faughn. „Ale nechtěla jsem riskovat, že všichni zmizíme a nikdo se nedozví, co se s námi stalo. Zvlášť vzhledem k těm lodím a pevnosti.“

„Ne, jednala jsi správně,“ ujistil ji Karrde. „Otázkou je, jak ji teď odtamtud dostaneme.“ Vzhlédl ke Skywalkerovi. „Nebo přesněji, koho pro ni pošleme.“

Skywalker musel postřehnout změnu v jeho hlasu. Přenesl pohled na Karrda. „Vy navrhujete, abych šel já?“

„Zdá se, že vás tam někdo zná,“ podotkl Karrde. „Nebo si to Mara aspoň myslela. Možná jste jediný, s kým by si byl – nebo bylo či byli – ochotni promluvit.“

„Nemůžu odejít.“ Slova padala ze Skywalkera téměř mechanicky; jeho pozornost byla očividně upřena někam jinam. „Mám tady své povinnosti.“ „Vůči Maře máte také povinnost,“ upozornil ho Karrde. „A když už jsme u toho, máte povinnost i k Nové republice. Viděl jste jednu z těch lodí, dobře víte, že tu máme co do činění s neznámou kulturou. Pokud je ta pevnost, kterou viděla, postavena ze stejného materiálu jako ta na Hijarně, odrazí bez námahy každý náš útok. A -“ „Dobrá,“ řekl Skywalker. „Půjdu.“

Karrde zamrkal; rychlostí toho rozhodnutí byl lehce zaskočen. Očekával, že se bude muset hádat přinejmenším ještě několik minut a možná přihodit něco hmotného, než bude ten druhý souhlasit.

Ale nebyl tak hloupý, aby zpochybňoval rozhodnutí, o které usiloval. „Dobře,“ pravil. „Řekněte mi, jaké budete potřebovat vybavení a zásoby, a my vám je poskytneme. Samozřejmě to bude chtít nějakou větší loď – Dankine, co máme k dispozici?“

„Na to není čas,“ řekl Skywalker dřív, než mohl Dankin odpovědět. „Můj X-wing je v dokovacím prstenci 16. Pokud mi stáhnete kopii navigačních údajů do Artoo, doplníme palivo a vyrazíme.“

„V X-wingu nemůžete vézt pasažéra,“ protestovala Faughn. „Pokud je zraněná -“

„– pak vezmeme její loď a X-wing tam necháme,“ přerušil ji Luke. „Ztrácíme čas.“

„V Defenderu se daleko nedostanete,“ připomněl mu Karrde. Něco ho napadlo a přejel prsty po své klávesnici. Ano, načasování a vzdálenosti by seděly. „Dovolte mi navrhnout kompromis: odsud odletíte ve svém X-wingu a já přikážu Dawn Beatu, aby vám přivezl Jade’s Fire. Vyzvedl byste si ji na Duroonu. Její droid nebude aktivovaný, ale vám a vašemu R2 by se mělo podařit zvládnout ji i tak.“

Skywalker zavrtěl hlavou. „Nemíním se pokoušet proniknout na Nirauan v tak velké lodi.“

„Tak nechte Fire schovanou někde vně systému a leťte si dovnitř se svou hvězdnou stíhačkou,“ navrhla Faughn. „Dokovací port by měl pojmout X-wing bez nejmenších potíží.“ Skywalker okamžik váhal a pak kývl. „Dobře,“ řekl Karrde. „Dankine, spoj se s řídícím střediskem kosmoportu a zařiď, ať jeho X-wingu doplní palivo. Číslo jedna na prioritním žebříčku. Smíš podplatit nebo zastrašit, koho bude potřeba. Pak dej dohromady co nejvhodnější trosečnickou soupravu, která se vejde do nákladového prostoru X-wingu. Dva metry krychlové a 110 kilogramů, pokud si vzpomínám.“

„Mám to,“ potvrdil Dankin. „Jakou za ním pošleme zálohu?“

„Tak velkou, jakou dáme dohromady,“ řekl mu Karrde a vyvolal si seznam dostupných zdrojů. Flotila jeho organizace byla celkem početná, ale vzhledem k tomu, jak byla roztroušená po celé Nové republice, přijdou o vzácný čas, než dají do kupy nějakou útočnou sílu…

„Nechci žádnou zálohu,“ vložil se Skywalker do jeho úvah. „Letět tam s Jade’s Fire je už tak dost riskantní; čím víc bude v systému lodí, tím větší bude i šance, že si některé z nich všimnou. Bude lepší, když se pokusím proklouznout tam úplně sám.“

„Ale sám ji odtamtud nemůžete dostat,“ namítla Faughn.

„Můžu,“ řekl Skywalker tiše. „Musím.“

„Nemůžete,“ naléhala Faughn. „Karrde? Řekněte mu něco.“

Po dlouhou chvíli si Karrde prohlížel mladšího muže. Jeho mysl zalétla zpátky do doby, kdy se na palubě Wild Karrdu poprvé setkali. Bylo to tak dávno. Ani tehdy nemohl Karrde o Skywalkerovi říct, že jedná ztřeštěně, ale když se na něj díval teď, zapůsobila na něj vyspělost, kterou získal za uplynulých deset let. „Je to jeho věc, Faughn,“ rozhodl. „Pokud říká, že to zvládne, pak to zvládne.“

Skywalker přikývl. „Děkuju vám,“ řekl.

„Myslím, že děkovat bych měl spíš já,“ podotkl Karrde a pokusil se o úsměv. „Dobrá: palivo a zásoby plus ]ade’s Fire na Duroonu. Potřebujete, abychom udělali ještě něco?“

„Jenom to, co už děláte,“ odpověděl Skywalker. „Sledujte ty rozbroje, a pokud o nich něco zjistíte, pošlete to Leie.“

„Hotovo,“ řekl Karrde. „Něco dalšího?“

„Ano,“ přikývl Skywalker. Po obličeji mu přelétl stín. „Mohl byste se spojit s Leiou na Coruscantu a říct jí, kde jsem?“

„Vyřídím to osobně,“ slíbil Karrde a znovu povstal. „Odstartujeme hned po vás.“

„Díky,“ zopakoval Skywalker. Otočil se a zamířil ke dveřím z kanceláře -

„Říkal jste, že jste ve své vizi viděl Maru,“ zavolal za ním Karrde. „Co dělala?“

Skywalker se ve dveřích zarazil. „Byla někde mezi skalami, ve vodě, řekl, aniž se obrátil. „A vypadala mrtvá.“

Karrde pomalu kývl. „Rozumím.“

Stál tam a zíral na otevřené dveře ještě dlouho potom, co Skywalker odešel.

18. kapitola

Bylo celkem nespravedlivé, že se bitevní poplach rozkvílel při zákusku.

Po zlomek sekundy Wedge přemýšlel, zda si má nacpat poslední tři sousta citrokoláče do úst najednou, pak si řekl, že běžet do hangáru s plnou pusou by postrádalo důstojnost, a s lítostí nechal koláč vystavený na stolku v jídelně.

„Perutě hvězdných stíhačů, nahlaste se,“ zavolal Peregrinův stíhací koordinátor, sotva si Wedge natáhl helmu a vklouzl do kokpitu svého X-wingu. „Eskadro Rogue, kde vězíte?“

„Tady, Perrisi,“ ohlásil Wedge a rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že zbytek eskadry už je také v hangáru. „Co se děje?“

„Neví se to jistě,“ zabručel Perris. „Vím jen, že jsme právě zachytili volání o pomoc ze systému Sifkric. Generál Bel Iblis s nimi nějakých pět minut mluvil a najednou se všechno chystá k odletu. OK, máte zelenou – můžete letět.“

„Rozumím. Dobrá, Roguové – pojďme.“

O dvacet sekund později byli ve vesmíru a letěli podél boku Peregrinu na pozice předvoje. „Předpokládám, že tohle asi není cvičení,“ poznamenal Rogue Šest na jejich vnitřní frekvenci.

„No, pokud je, tak mi generál dluží dezert,“ vložil se do řeči Rogue Dvanáct. „Má někdo přehled o politice v tomhle sektoru?“

„Já tak trochu,“ řekl Rogue Devět ponuře. „Můj tchán tady má určité zájmy. Deset ku jedné, že Frezhlixové začali rýpat do Sifkrijů, sotva jsme odsud vyhnali Impérium.“

„Možná se rozhodli s nimi skoncovat,“ obával se Rogue Dva.

„Když je generál Bel Iblis a novorepubliková jednotka hned vedle?“ ozval se nevěřícně Rogue Šest. „Co maj místo mozků, plesnivěj sejra?“

„Všem lodím, tady generál Bel Iblis,“ generálův hlas zazněl na velitelské frekvenci, čímž přerušil konverzaci. „Právě jsme dostali zprávu, že silná frezhlixská jednotka postupuje proti sif´krijskému domovskému světu Sif´kric. Jelikož je od nás ten systém pouhých pár minut, byli jsme požádáni, abychom se tam zaskočili podívat.“

Příšerné, pomyslel si Wedge kysele, když mrkl vzad na novorepublikovou jednotku. Jeden dreadnaught z flotily Katana, dvě eskortní fregaty Nebulon-B a tři eskadry stíhaček. S tímhle si to měli rozdat s flotilou, která si troufá na celou planetu?

Bel Iblis snad četl jeho myšlenky. „Bojový střet samozřejmě není v plánu,“ pokračoval. „Vlastně budeme postupovat velmi opatrně, abychom nepřekročili náš zákonný mandát. To je vše, co k tomu mohu říct, dokud se tam nedostaneme a dokud se neseznámíme se situací. Komandére Perrisi?“

„Všechny lodě, hlaste se,“ přikázal Perris. „Připravte se na můj signál skočit do světelné rychlosti.“

„Co myslel tím zákonným mandátem?“ ptal se Rogue Šest, když se flotila začala postupně hlásit.

„Hádám, že ten, kdo zavolal Bel Iblisovi, nebyl někdo, kdo by mohl oficiálně žádat o pomoc Nové republiky,“ řekl mu Wedge. „Asi nějaký nižší úředník, možná jenom vyděšený kontrolor vesmírné dopravy. Bez oficiální žádosti -“

„Eskadro Rogue: vpřed,“ přikázal Perris.

„Rozumím,“ řekl Wedge. Stáhl k sobě páku hyperpohonu, zamžoural, jak se hvězdy protáhly do oslnivých čar, a byli na cestě.

Let do systému Sif´kric trval dvanáct minut. Wedge, osamělý v hyperprostoru, strávil tyto minuty závěrečnou kontrolou systémů a výzbroje X-wingu a kladl si otázku, jak to legendární generál Garm Bel Iblis zvládne.

Odpočet dospěl k nule. Wedge se uklidnil a zatlačil páku zpátky. Hvězdné čáry znovu zazářily…

Zamrkal. Co to u všech všudy..?

V soukromém kanálu eskadry kdosi zafuněl. „Vy si snad děláte legraci,“ řekl Rogue Dva. „Tohle že je invazní flotila?“

Wedge pohlédl na svůj taktický displej a potřásl hlavou v tichém souhlasu. Dva čtyřicet let staré bitevní vagony Kruk, pět fregat třídy Lancer starých přibližně polovinu a nějakých třicet moderních stíhacích Jompersů.

„Tak to je ta veliká strašlivá hrozba,“ poznamenal Rogue Osm opovržlivě. „Nejspíš bychom je odtud zvládli vyhnat sami.“

„Já nevím.“ řekl Rogue Jedenáct. „Tamhle z nich má někdo celkem nahnáno. Podívejte se směrem k planetě – je tam dvacet frachťáků, které uhánějí do bezpečí.“

„A další stovka, která to nestihne.“ podotkl Rogue Sedm. „Tamhle na pravoboku. Frezhlixská jednotka je úplně odřízla.“

„Už vím, o co jim jde.“ řekl Rogue Devět. „Ti jedni prohnaní hajzlíci. Tohle musí být roční náklad rostliny pommwomm.“

„Frezhlixská útočná jednotko, tady je generál Bel Iblis z Nové republiky.“ oznámil Bel Iblisův hlas. „Prosím, oznamte své úmysly.“

„Já jsem Plarx.“ odsekl jakýsi hlas s tvrdým přízvukem. „Mluvím za Frezhlixe. Naše úmysly se netýkají Nové republiky. Toto je soukromá záležitost mezi námi a Sif´kriji.“

„Obávám se, že vaše vysvětlení nemohu akceptovat,“ řekl Bel Iblis. „Týká se nás jakákoli agrese proti členu Nové republiky.“

„Toto není agrese, generále Bel Iblisi.“ opáčil Frezhlix. „Jsme delegace, která má projednat sif´krijský hlas ohledně Drashtinské iniciativy.“

Následovala pauza, jak Bel Iblis bezpochyby někomu přikázal, aby vyhledal, co přesně ta Drashtinská iniciativa je. „Corrane, co jsou rostliny pommwomm, o kterých ses zmínil?“ zeptal se Wedge.

„Jsou to takové teplomilné křoviny, co rostou na vnitřní planetě tohohle systému,“ řekl Rogue Devět. „Dá se z nich získat zhruba osm druhů exotických léků a dvakrát tolik ochucovadel jídla. Problém je v tom. že musejí být zpracovány do třiceti hodin po sběru, jinak jsou k ničemu.“

„Takže tohle tady Frezhlixové dělají.“ zavrčel Rogue Sedm. „Nemusejí na nikoho zaútočit, ani zahájit dlouhou blokádu. Stačí jim na pár hodin ty trachťáky zdržet a Sif´krijové přijdou o kupu peněz.“

„Přesně o nějakých dvacet procent hrubého ročního produktu,“ vložil se do toho Rogue Devět. „Tohle je vážná ekonomická agrese. Není divu, že když volali, zněli vystrašeně.“

Hlavní kanál znovu zapraskal a ožil. „Mluvčí Plarxi, tady je generál Bel Iblis. Informoval jsem se o Drashtinské iniciativě a nenašel jsem nic, co by vás opravňovalo k takovéto konfrontaci.“

„Pak jste se o ní neinformoval moc podrobně.“ zasyčel Frezhlix. „Sif´krijská vláda měla rozhodující hlas, který zabránil senátorovi našeho sektoru podpořit zaslouženou perzekuci bothanské vlády a lidu.“ „Hlasování proběhlo podle zákona -“

„Hlasování bylo špatné!“ vyštěkl Plarx. „Dopustit, aby Bothani unikli řádnému trestu, pouze způsobí, že podobná zvěrstva jako na Caamasu se budou opakoval i v budoucnosti. Sif´krijské vládě to musí být dáno na vědomí a musí jí být poskytnuta příležitost změnit svůj hlas.“

„To je ale mazaná výmluva,“ zamumlal Rogue Dva.

„Ale má částečně pravdu,“ řekl Rogue Pět. „Slušně zabalenou do místních intrik a vydírání, ale pořád má částečně pravdu.“

„Chápu vaše pocity v této záležitosti,“ sdělil Bel Iblis Plarxovi. „Ale zároveň tu nemůžeme stát a dívat se, jak tímto způsobem zasahujete do mezihvězdné ekonomiky.“

„Nemáte pravdu,“ řekl Plarx. „Doporučuji vám nahlédnout do novorepublikových směrnic pro podobné případy, generále Bel Iblisi.“

Následovala další pauza. „Má pravdu,“ poznamenal Rogue Dvanáct pochmurně. „Tohle je vnitrosystémová záležitost, ne mezihvězdná. Nemůžeme zakročit, pokud k tomu nedostaneme oficiální žádost.“

„Což znamená, že to všechno patří na vládní shockballové hřiště,“ zamumlal Rogue Pět. „Co myslíš, Corrane? Stihnou to včas, aby zachránili ty kytky?“

„Nevím,“ odpověděl Rogue Devět. „Ale vsadil bych se, že Frezhlixové si pro tuhle lumpárnu vybrali takový okamžik, kdy je sif´krijský představitel mimo planetu nebo mimo dosah.“

Ozvalo se pípnutí na vnitřním kanálu. „Eskadro Rogue, tady Bel Iblis. Komandére Horne?“

„Ano, pane?“ řekl Rogue Devět.

„Bylo mi dáno na srozuměnou, že na tomto sektoru má Booster Terrik nějaké zájmy. Je to pravda?“

Následující odmlka byla jen kratičká. „Ano, generále.“

„Mohly by tyto zájmy příležitostně zahrnovat legální přepravu zboží? Řekněme pokud by to bylo dostatečně výhodné, jako například při výroční dodávce pommwommu?“

Tentokrát už následovala delší pauza. „To opravdu nevím, pane,“ řekl Rogue Devět zmateně.

„Myslím, že to je pravděpodobné,“ pokračoval Bel Iblis. „A nemyslíte, o že za tohoto předpokladu by některý z těchto zadržených frachťáků mohl patřit právě jemu?“

A Wedge najednou pochopil. Legendární generál Bel Iblis to skutečně zvládne. Možná. „Máme identifikaci těch lodí, generále?“ zeptal se.

„Právě vám je posílám,“ řekl Bel Iblis. „Komandére Horne, podívejte se na to, prosím.“

„Rozumím, pane,“ řekl Rogue Devět, jehož hlas už nezněl zmateně. Takže už mu to taky došlo. „Ano. Vidíte ten frachťák označený jako Sycophant Jolly – na druhé straně skupiny? Věřím, že by to ve skutečnosti mohla být Hoopster’s Prank, jedna z Boosterových lodí.“

„Rozumím.“ Bel Iblisův hlas náhle ztvrdl oficiálním tónem. „Jsem si vědom vašeho vztahu ke kapitánu Terrikovi, komandére, a uvědomuji si že to pro vás bude osobně velmi nepříjemné. Jste však důstojník novorepublikové flotily a my nemůžeme – a nebudeme – kvůli nikomu přehlížet zákony o pašování zboží.“

„Ovšem, pane,“ řekl Wedge, který nechal svůj hlas poklesnout do stejně vážného tónu. „Žádáme o povolení prověřit tuto podezřelou loď.“

„Povolení uděleno, eskadro Rogue,“ sdělil Bel Iblis. „Buďte opatrní, abyste omylem nezaútočili na frezhlixské jednotky.“

„Rozumím, pane,“ řekl Wedge. „Eskadro Rogue, utvořte formaci kolem mne.“

Poslal šťavu motorům a smýkl X-wingem pryč od Peregrina. „Zdá se, že nejkratší cesta k Sycophant Jolly vede přímo středem frezhlixské blokády,“ poznamenal Rogue Osm.

„A my jim rozhodně nechceme dát čas, aby stihli vysypat kontraband,“ souhlasil Rogue Devět.

„Budeme tedy muset letět přímo skrz blokádu,“ rozhodl Rogue Dva. „Jen dávejte pozor, ať nikoho nevyprovokujete.“ „Hodně dobrý pozor,“ řekl Wedge. „Pojďme na to.“ Byli na půli cesty k frezhlixským jednotkám, když si cizí velitel najednou patrně všiml, co se děje. „Generále Bel Iblisi, co to ty vaše stíhačky dělají?“ dožadoval se odpovědi. „Nemáte žádné právo zaútočit na mé lodě.“

„Nikdo na vaše lodě neútočí, mluvčí Plarxi,“ ujistil ho Bel Iblis. „Zdá se, že jeden z frachťáků čekajících za vaší delegací je pašerák letící pod falešnou identifikací. Jménem zákona Nové republiky máme jak právo, tak povinnost zadržet každou takovou loď a zabavit její náklad.“

Wedge už se nikdy přesně nedozvěděl, co frezhlixský velitel čekal, že se stane dál. Možná si myslel, že Bel Iblis plánuje přenést pomalu se kazící náklad z celé stovky frachťáků na Peregrina, nebo pouze prohlásí všechny frachťáky za podezřelé a bude naléhat, aby byly okamžitě dopraveny na planetu k řádné prohlídce. Ať už tomu bylo jakkoli, chytil se špatného závěru – a návnady – oběma rukama. „Ne!“ zařval Plarx. „Ať se nepřibližují! Slyšíte? Ať se nepřibližují!“

„Nemůžete nás zastavit,“ vložil se do řeči Wedge. „Uhněte z cesty; prolétáme skrz.“

„Ne!“ zařval Frezhlix. Následovala salva syčícího, hrdelního zabublání v jeho jazyce a pak se komunikátor prudce odmlčel. Wedge se zhluboka nadechl, připravil se -

A najednou frezhlixské bitevní vagony zahájily palbu. „Úhybný manévr!“ štěkl Wedge. Hodil X-wingem ostře na pravobok.

Laserové výboje prolétly kolem; jedna ze střel málem vyřadila jeho horní levý motor. Ozvalo se další chrčivé zachrochtání a přišla další salva laserové palby. „Roguové, zpátky do formace!“ zavolal. „Zpátky k flotile „ Otočil stíhačku, uhnul před další záplavou nepřátelské palby a zamířil zpět k Peregrinovi.

Ale dreadnaught už tam nebyl. Loď i zbytek novorepublikové flotily se překonfigurovaly do generálovy oblíbené bojové formace a pohybovaly se odhodlaně vstříc frezhlixské blokádě.

Z komunikátoru vyšlo cosi, co znělo jako sípavé zaskřehotání. „Novorepublikové síly!“ zasyčel frezhlixský velitel. „Co to děláte? Nemáte žádné právo proti mně vytáhnout do boje.“

„Naopak, mluvčí Plarxi,“ řekl Bel Iblis hlasem ostrým jako dýka. „Máme na to plné právo. Právě jste zaútočili na novorepubliková vesmírná plavidla. Neprodleně se vzdejte, jinak budete zničeni.“

„Protestuji!“ křikl Plarx. „Vaše lodě nás vyprovokovaly k sebeobraně.“

„Máte poslední možnost, mluvčí,“ řekl Bel Iblis. „Vzdejte se, nebo ponesete všechny následky.“

Ozval se další chrčivý skřek. Když Roguové dosáhli Peregrina a zakroužili kolem, aby se vrátili na svá místa do bitevní formace, Wedge zpozoroval, že frezhlixské lodě zrušily blokádu a obracely se k blížícím se novorepublikovým silám. Wedge napadlo, jestli bude Bel Iblis velkorysý a spokojí se s prolomením blokády, nebo jestli bude trvat na tom, aby Frezhlixové za svou agresi pykali.

Plarx rozhodl za něj. V ničivém gejzíru laserového ohně zahájily dva z bitevních vagonů palbu, zatímco hlídkové Jompersy vyrazily kupředu, aby se střetly s blížícími se X-wingy. „Novorepublikové jednotky,“ velel

Bel Iblis chladnokrevně, „do boje.“

*

„Krezhlixská vláda mi před pár hodinami doručila ostrý protest proti vašim akcím.“ Mrzutý hlas admirála Ackbara vycházel z reproduktoru na Peregrinovi. „Tvrdí, že jste zahájil ničím nevyprovokovaný útok na mírumilovnou delegaci.“

Wedge, stojící v uctivé vzdálenosti od generálova křesla, zachytil pohled Corrana Horna, obrátil oči v sloup a udělal tiché znechucené gesto. Ten druhý se souhlasně zašklebil. „Naopak,“ řekl Bel Iblis Ackbarovi. „Očividně porušili volný hospodářský pohyb. A kromě toho zaútočili jako první.“

„Frezhlixové se na to dívají jinak,“ zamručel Ackbar. „Říkají, že jste zcela jasně překročil pravomoci Nové republiky.“

„To určitě,“ řekl Bel Iblis. „Přejete si, abych odstoupil a aby se to vyšetřilo?“

„Nebuďte směšný, generále,“ řekl Ackbar. Poprvé od začátku rozhovoru Wedgovi připadalo, že se jeho hlas trochu uvolnil. „Potřebujeme všechny dobré velitele, které máme. A nepochybuji o tom, že Frezhlixové si zasloužili, co jste jim udělal. Říkal jste, že mezi ostatními frachťáky byla i jedna pašerácká loď?“

Bel Iblis vzhlédl ke Corranovi, který přikývl. „Ano, pane, zcela nepochybně,“ potvrdil generál. „Patřila Boosteru Terrikovi. Sif´krijské úřady tuto loď zabavily a hledají kontraband.“

„Dovedu si představit rozhovor, který se v brzké době odehraje na Errant Venture“ poznamenal Ackbar, jehož hlas se lehce změnil. Mon Calamariové měli dávnou zášť vůči pašování a pašerákům a admirál bezpochyby nacházel v tom, co se stalo, určitý zvrácený humor. „Ačkoli vaší pozicí by mohlo otřást, kdyby na palubě ve skutečnosti žádný kontraband nebyl.“

„Směrnice neuvádějí, že pátrání nesmí vyjít naprázdno,“ připomněl mu Bel Iblis. „Nebo snad naznačujete, že prezident Gavrisom to tak možná nebude chtít chápat?“

„Prezident je vázán určitými diplomatickými a politickými nutnostmi,“ řekl Ackbar. „Přesto si však jsem jistý, že si nejprve přečte vaše hlášení o tomto incidentu, než vyvodí závěry. Ale i tak vám doporučuji, abyste rychle zkrátil svou hlídkovou trasu a vrátil se na -“

Signál prudce zapraskal a ztratil se. „Komunikační stanice, co se děje?“ dožadoval se Bel Iblis.

„Problém není na naší straně, generále,“ nahlásil nový hlas. „Vypadá to na výpadek holonetového vysílače.“

Bel Iblis pohlédl na Wedge a na Corrana. „Trable na Coruscantu?“ tázal se komunikačního důstojníka.

„Nevím, pane. Kontroluju ostatní přenašeče… ne, pane, není to Coruscant. Vypadá to, že vysadil přenašeč u Mengjini.“

„Pane, ze sekundární sítě jsme zachytili všeobecný poplach,“ vložil se do řeči další hlas. „Na vysílač u Mengjini údajně zaútočila malá skupinka, cituji, ,odpadlických elementů’, konec citátu.“

„Beru na vědomí,“ řekl Bel Iblis. „Navigační, chci přímý kurz na Mengjini. Komunikační, informujte o poplachu všechny novorepublikové síly a základny v oblasti. Sdělte jim, že to letíme prověřit, a zažádejte

o posily.“

Přijal potvrzení a obrátil se zpátky k Wedgovi a Corranovi. „Zdá se, že vaše hlášení budou muset počkat,“ řekl. „Vraťte se ke zbytku eskadry a připravte se ke startu.“

„Jde do tuhého,“ zafuněl Corran, když on a Wedge pospíchali Peregrinovým ventrálním koridorem k hangárům. „Když si dovolují rýpat do dálkových spojení, je vidět, že to začínají myslet vážně.“

„Nemáme důkaz, že to byla skupina ,Pomsta´,“ podotkl Wedge a vyhnul se Dresselianovi skrčenému u otevřeného přístupového panelu.

„Možná že ne,“ opáčil Corran. „Ale já jsem Pomstu vůbec nezmínil. Napadla tě sama od sebe.“

Wedge se zašklebil. „Jo,“ souhlasil. „Asi jo, viď?“

„Ano,“ řekl Corran. „A také si asi myslíš, že zatímco dochází k nepokojům s desítkami mrtvých, záludným planetárním útokům a podkopávání komunikace, začíná jít o mnohem víc, než jen o pár horlivců protestujících proti tomu, co Bothanové provedli na Caamasu.“

„Jo,“ souhlasil Wedge pomalu. „Nemůžu se dočkat, co se stane dál.“

19. kapitola

„Můžete začít plakat,“ řekl Lando a vyložil karty na stůl. „Dvacet tři – čistý sabacc.“

„Zajímavé,“ zamumlal senátor Miatamia, zatímco si prohlížel vlastní karty. Jeho diamalský výraz byl naprosto nečitelný. „Předpokládám, že vaše narážka na pláč byla pouze obrazná a že s vaší verzí pravidel nijak nesouvisí. Čistý sabacc, říkáte?“

„Ano,“ potvrdil Lando. Vzadu v mysli se mu rozcinkal nepříjemný zvonek. Senátor udělal tutéž dramatickou pauzu při pěti hrách z osmi, které si spolu stihli rozdat od chvíle, kdy Lady Luck narychlo opustila Cilpar. Zrovna při těch pěti hrách, které senátor vzápětí vyhrál.

„Bohužel,“ řekl Miatamia, když takřka lítostivě vyložil své karty. „Já mám Idiotovu sestavu. Věřím, že jsem vyhrál?“

„Ano, vyhrál,“ Lando znechuceně potřásl hlavou. Už šestkrát z devíti. „Nemohu uvěřit, že nejste profesionální hráč,“ zabručel a začal hrnout karty na hromádku.

Diamal luskl prsty ve vzduchu. „Snad nevěříte, že jsme my Diamalové vytvořili naše rozsáhlé finanční a obchodní impérium pouze díky našemu zdravému rozumu a pracovitosti?“

Lando se zarazil, polovička karet ještě ležela na stole, a podezřívavě si senátora změřil. Naznačoval snad, že doopravdy -

Ne, samozřejmě že ne. To by bylo přitažené za vlasy. „Byl to vtip. Správně?“

„Samozřejmě,“ řekl Miatamia a znovu luskl prsty. „Zdravý rozum a pracovitost je všechno, co potřebuje každá bytost nebo rasa k úspěchu. Štěstěna je pouze iluze. Věří v ni jen nevzdělanci a ženou se za ní jen hlupáci.“

S vypětím sil Lando potlačil záchvěv hněvu. Dny, kdy se živil jako profesionální gambler, byly už dávno minulostí, ale Diamalovo opovržení jej i tak hluboce rozladilo. „Takže – jinými slovy – pokud je člověk dost chytrý, nikdy se nestane nic, co by nemohl předvídat?“

„I nepředvídatelné věci se mohou přihodit,“ řekl Miatamia. „To je samozřejmé. Ale ti, kdo jsou na ně připraveni, vždy dokážou najít cestu ven.“

„Úplně sami?“ dotíral Lando. „Nikdy nepotřebují od nikoho pomoc?“

„Mohou ji potřebovat,“ odpověděl Diamal nevzrušeně. „Ale umět poznat, kdy budu pomoc potřebovat, je opět pouze další projev zdravého rozumu.“

„Aha,“ přikývl Lando. „Takže – jinými slovy – skutečnost, že jsem rozpoznal svou potřebu zvláštní ochrany pro mé frachťáky s rudou, znamená, že mám hodně zdravého rozumu.“

„Možná,“ souhlasil Miatamia. „Také to však může znamenat -“

A naprosto nečekaně, s hlasitým zapískáním uvolněné energie ze směru hyperpohonu Lady Luck, se zamžené nebe nad nimi zhroutilo do hvězdných čar.

V době, kdy se čáry scvrkly do hvězd, už byl Lando nad točitým schodištěm. „Co to bylo?“ ptal se Miatamia za jeho zády.

„Selhání hyperpohonu,“ křikl Lando přes rameno a vrhl se dolů ze schodů. Pokud shořel některý z kabelů, bude muset přesměrovat energii, než se začne porucha šířit a vyhoří všechno na zasaženém obvodu. S představou vleklých oprav tady uprostřed ničeho – oprav, které mu jeho diamalského hosta zrovna nenakloní – se prohnal skrz jídelnu, kolem kajut a smykem zastavil před panelem rozvodu energie.

A zachmuřil se. Nikde nesvítilo žádné červené světélko, které by hlásilo zásadní poruchu systémů, a dokonce ani na displeji neblikaly červené stavové hlášky, které by odkazovaly na drobné výpadky. Podle displejů byl výstup z hyperprostoru obyčejnou automatickou reakcí na přiblížení se k planetě. Srovnání kurzu s navigačním počítačem však naznačovalo, že v dosahu by neměly být žádné planety…

„Ach, ne,“ vydechl Lando. Vyskákal po krátkém schodišti nahoru a praštil do panelu pro otvírání dveří. Dveře se rozjely a Lando vtrhl dovnitř.

Skutečně tam byl, plul tiše temnotou přímo před ním: příliš dobře známý obrys imperiálního hvězdného destruktoru.

Skousl kletbu, vrhl se ke kormidlu a cestou jediným plácnutím zapnul několik páček pro přídavnou nouzovou energii. Klesl do křesla, nakopl pohon na plný výkon a škubl přídí jachty ostře na pravobok.

Nebo přesněji, snažil se škubnout. Ani s plnou nouzovou energií se Lady Luck nehýbala.

Nebo přesněji, nehýbala se směrem, kterým Lando chtěl.

„Jsme lapeni v tažném paprsku,“ ozval se za ním chladný senátorův hlas.

„Všiml jsem si,“ řekl Lando úsečně. Začal lodí prudce trhat nahoru a dolů. Pokud si z toho operátor tažného paprsku odvodí, že jeho kořist chce uniknout vertikálním směrem, snad by mohl paprskem zajet příliš daleko a jachta by mu tak mohla uniknout.

Osud jim však nepřál. „Připoutejte se,“ přikázal Lando Miatamiovi. Nechal tažný paprsek, ať ustálí setrvačné houpání jachty, a rychlým pohledem přejel okolí. Imperiálové tu někde musejí mít schovaný interdikční křižník… ano, tamhle je, daleko na levoboku, příď namířenou přesně ve směru Lady Luck.

Ne, nebyla namířená tak přesně. Kužel gravitačních vln, generovaný Interdictorem a blokující hypermotor, nebyl ani zdaleka nasměrován přímo k zápasu o svobodu, který se tu odehrával. Kdyby se Landovi podařilo vytrhnout loď z tažného paprsku, byla docela dobrá šance, že se mu podaří dostat se na okraj gravitačního kužele a uniknout, než je tažný paprsek znovu polapí.

Kdyby. „Zavolejte přes interkom vašeho pobočníka, ať se připoutá,“ sdělil senátorovi. Lady Luck skrývala v rukávu ještě jeden trik, takovou maličkost, k jejíž instalaci Landa přesvědčila jedna z Lukových příhod před několika lety. Zapojil záložní odpalovač protonových torpéd, přepnul na torpédo verze 3 a vypálil.

Torpédo vylétlo zpod přídě jachty a začalo rapidně zrychlovat, když jej uchvátil tažný paprsek. Lando zachytil záblesk z jedné z konzol, jak jedna z turbolaserových baterií hvězdného destruktoru začala torpédo zaměřovat…

A pak, ne více než dvacet metrů před Lady Luck, torpédo vybuchlo.

Ne v ničivou explozi, nýbrž v oslnivý oblak lesklých, klamavých částic. Částic, které by teoreticky měly zrušit sevření tažného paprsku, způsobit, že celý zatuhne, a umožnit tím Landovi únik.

A fungovalo to. Jachta se na okamžik otřásla a pak sebou trhla na stranu jak sevření prudce opadlo. „Držte se!“ křikl Lando a ostře obrátil loď čelem vzad. Pokud byla Lukova předchozí zkušenost k něčemu dobrá, pak má nyní pouhé sekundy na to, aby se dostal mimo gravitační kužel interdikčnfho křižníku, než se Imperiiálové proberou a spustí palbu.

Lady Luck se však ani nestačila pořádně otočit, když zpoza oblaku částic, který ho dělil od destruktoru, přišel záblesk světla. Pouze stihl zahlédnout, jak blýskavé částečky změnily barvu na zakalenou černou…

Přišlo další škubnutí a Lady Luck se znovu ocitla v pasti tažného paprsku.

„Co teď?“ zeptal se Miatamia.

„Teď už můžeme udělat jen jednu věc,“ řekl mu Lando. Když vypínal podsvětelné motory, žaludek se mu sevřel. „Vzdát se.“

*

Předvoj tvořilo šest stormtrooperů po třech dvojicích, pochodujících v dokonalé souhře jako jeden muž. Za nimi kráčel Miatamia a jeho pobočník, jejichž tiché kroky se už ani nesnažily držet rytmus. Lando šel za oběma Diamaly a byl tak trochu rád, že je vzadu, kde není tolik na očích.

Ne že by mu to nějak pomohlo. Za ním kráčelo šest dalších vojáků, kteří průvod uzavírali.

Kromě strohého „pojďte s námi“ od velícího stormtroopera mezi zajatci a vězniteli neproběhla žádná komunikace. Lando však byl svého času na palubě hvězdného destruktoru víckrát než jednou a nepotřeboval ani pozvánku, ani mapu, aby poznal, že jsou odváděni do sekce vyšších důstojníků. Snad do centrály zpravodajského důstojníka, možná dokonce do kanceláře samotného kapitána.

Nepodařilo se mu zjistit identifikaci této lodě, než byla Lady Luck vtažena do rozšklebeného hangáru, a pořád si uchovával slabou naději, že je to nějaká nechutná šaráda, kterou na něj někdo zkouší s jedním z hvězdných destruktoru zajatých Novou republikou. S každým dalším krokem, s každým dalším imperiálním důstojníkem nebo členem posádky, kteří uctivě ustupovali na stranu, aby uvolnili stormtrooperům cestu, tato naděje bledla víc a víc.

Zdálo se, že to trvalo věčně, ale pak se konečně zastavili přede dveřmi označenými prostě SEKUNDÁRNÍ VELITELSKÝ SÁL. „Jste očekáváni,“ řekl velitel za Landem, když přední stormtroopeři utvořili kolem dveří hlídkový polokruh. „Vstupte.“

„Děkujeme,“ řekl Miatamia neuvěřitelně klidným hlasem. Dveře se rozevřely a oba Diamalové bez zaváhání vkročili dovnitř. Lando je neochotně následoval -

A málem vrazil do Miatamiových zad, jak oba Diamalové nečekaně ztuhli na místě. Lando znovu nabyl rovnováhu a snažil se podívat se mezi nimi na to, co je tak vyplašilo.

Místnost byla vyzdobena velmi účelově, nebylo v ní takřka nic kromě taktických monitorů na zdech a dvojitého prstence opakovacích displejů uspořádaných v kruhu kolem velitelského křesla uprostřed sálu. Vedle křesla stál muž s kamenným obličejem a insignií majora. A z křesla samotného se tiše zvedal -

Lando cítil, jak se mu srdce málem zastavilo v hrudi. Ne. Ne, to přece nemohl být on. Ale byl to on.

„Dobrý den, pánové,“ řekl velkoadmirál Thrawn a pokynul jim rukou. „Přijměte mé omluvy za poněkud neformální způsob, jakým jsem se s vámi spojil. Prosím, pojďte dál.“

Lando zíral v omráčeném děsu na tu tvář; hrůzyplný okamžik se začal protahovat v celou věčnost. Nemohl to být on. Velkoadmirál Thrawn byl mrtvý. Byl mrtvý. Musel být.

Ale přesto byl tady. A velice živý.

Nikdo se dosud nepohnul. „Prosím, pojďte dál,“ opakoval velkoadmirál. Tentokrát měla jeho žádost náznak rozkazu.

Miatamia sebou škubl a vykročil kupředu; jeho pohyb vytrhl z letargie i jeho pobočníka. Lando je otupěle následoval a zároveň vycítil, jak jde za nimi dovnitř i zadní voj stormtrooperů.

„To stačí,“ řekl major hrubě, když se Miatamia přiblížil na tři metry od vnějšího knihu displejů. „Odzbrojili jste je?“

„Nikdo z nich neměl žádnou zbraň,“ nahlásil velitel stormtrooperů. Lando si všiml, že tři z nich utvořili po jejich pravici doprovodnou stráž; pohled přes rameno mu potvrdil, že velitel a zbylí dva se rozestavili podél zdi za nimi. Jednoduché, ale efektivní rozmístění, které stormtrooperům umožňovalo dohlížet na vězně a zároveň zamezovalo vzájemné křížové palbě.

„Ano, dávají si na vás dobrý pozor, kapitáne Calrissiane,“ potvrdil Thrawn. „Po té nepříjemnosti na Bilbringi jsem schválil zvláštní opatření. Ne že bych ovšem od kohokoli z vás čekal nějaké potíže.“

„Ovšem.“ Lando se obrátil, aby si ho znovu prohlédl. Byl to nějaký podfuk, samozřejmě. Musel to být podfuk. Thrawn byl mrtvý. I samotné imperiální velení to říkalo.

Ale stejně…

„Vypadáte pozoruhodně dobře, admirále,“ pravil Miatamia. „Přiznávám, že mě překvapilo, že vás tu vidím.“

Thrawn se slabě pousmál. „Můj návrat překvapil i jiné, senátore Miatamio. A v nadcházejících dnech překvapí ještě mnohé další. Nicméně jsem vás na palubu nepozval jen proto, abychom si připili na mé dobré zdraví. Vlastní důvod -“

„Jak jste přežil atentát v loděnici na Bilbringi?“ vyjelo z Landa. „V imperiálních zprávách se říkalo, že jste mrtvý!“

„Nebudete přerušovat velkoadmirála,“ vyštěkl major a vykročil směrem k němu.

„Klid, majore,“ řekl Thrawn tiše. Zarazil ho takřka líným gestem. „Vzhledem k okolnostem je určitý šok zcela ospravedlnitelný.“

„Ještě jste neodpověděl na jeho otázku,“ poznamenal Miatamia.

Landovi připadalo, že na okamžik ve velkoadmirálově obličeji zahlédl slabý náznak vzdálené bolesti. „Za své přežití vděčím jedinečné kombinaci několika faktorů,“ řekl. „Odpustíte mi, když si nechám podrobnosti pro sebe?“

„Ale co vaše vlastní imperiální zprávy?“ opakoval Lando.

„V imperiálníeh zprávách se říkalo to, co jsem jim dovolil,“ řekl Thrawn. V očích se mu pohněvaně zablýsklo. „Bylo nezbytné, aby během mé rekonvalescence -“

Nedořekl to. „Asi jsem se ve vás mýlil, kapitáne,“ pravil znovu tichým hlasem. „I ve vás, senátore. Předpokládal jsem, že když se setkáte s někým, kdo se vrátil od bran smrti, bude vás víc zajímat to, co vám chce sdělit, než podrobnosti cesty. Moje chyba.“ Jeho oči zalétly dozadu přes Landovo rameno. „Veliteli, doprovoďte je zpátky na jejich loď. Majore, ať rozvědka zjistí současné místo pobytu ishorijského senátora Dx’ona.“

„Omlouváme se, velkoadmirále,“ řekl Miatamia rychle, když stormtroopeři vykročili vpřed. „Jak jste se zmínil, byli jsme pouze dočasně v šoku. Nyní už jsme připraveni naslouchat.“

Thrawn pozvedl dlaň a stormtroopeři se zastavili. „Tak dobrá,“ řekl. „Moje zpráva je vcelku jednoduchá, senátore. Nedávno jste vyrozuměli, že skupina Bothanú se účastnila genocidy na Caamasu. Přicházím s nabídkou. Chci vám pomoct předvést viníky před spravedlnost.“

Miatamia naklonil hlavu na stranu, jako by naslouchal slabému, vzdálenému zvuku. „Promiňte?“

„Ne, slyšel jste správně,“ ujistil ho Thrawn. Ten slabý úsměv se mu znovu objevil na rtech. „Chci pomoct.“

Miatamia otočil hlavu, aby pohlédl na Landa, a pak se obrátil zpátky. „Jak?“

„Tím, že vám dám jména viníků, samozřejmě,“ odpověděl velkoadmirál. „Pokud si prezident Gavrisom skutečně přeje tuto krizi vyřešit, stačí mu pouze požádat mě o pomoc. Návštěva na Bothawui, několikaminutový rozhovor s každým z klanových vůdců, a budu znát pravdu.“

Miatamia znovu naklonil hlavu na stranu. „Bothanští vůdci tvrdí, že nevědí, kteří z jejich lidí se toho zločinu zúčastnili.“

„Ale jděte, senátore.“ Thrawnův tón byl temný a studený. „Čekal jste snad, že budou říkat něco jiného?“

Zdálo se, že to Miatamia strávil. „A vy věříte, že zjistíte pravdu tím, že si s nimi pouze promluvíte?“

Žhnoucí rudé oči zazářily. „Ano.“

Následovalo krátké ticho. „Nebylo by snazší, kdybyste jednoduše vyhledal příslušné imperiální záznamy a dal nám je?“

„Ovšemže bylo,“ přisvědčil Thrawn, „a už po nich pátráme. Knihovna imperiálních záznamů na Bastionu je však velmi rozsáhlá a může to trvat celé týdny, možná i měsíce.“ Svraštil jedno modročerné obočí. „Pokud vím, tolik času nemáte.“

„Zřejmě jste přesvědčen o tom, že Nová republika čelí vážné krizi,“ řekl Miatamia. „V minulosti jsme přestáli už mnoho takových.“

„Vaše sebedůvěra je obdivuhodná,“ poznamenal Thrawn a opřel se zlehka v křesle. „Já bych vám však radil přednést mou nabídku vládě Rebelie a neodmítat ji tak zbrkle a jednostranně.“

„Vůbec jsem neřekl, že odmítám vaši nabídku, velkoadmirále,“ odvětil Miatamia.

Thrawn se pousmál. „Ne, ovšemže jste to neřekl,“ pravil mnohem zasvěcenějším tónem, než se Landovi líbilo. „Máloco bych si přál tolik, jako pokračovat v této diskusi, senátore – už dlouho jsem neměl to potěšení rozmlouvat se zkušenou diamalskou myslí. Musím se však věnovat jiným záležitostem a vy musíte doručit mou zprávu. Veliteli, doprovoďte je zpátky na loď. Na shledanou, senátore, kapitáne.“

„Smím vám položit otázku, admirále?“ vyhrkl Lando, když k němu přikročili vojáci. Jeho mozek konečně začínal znovu pracovat. Jestli je to podfuk, pak nyní mají dost možná poslední šanci odhalit ho. „Kdysi jsem vás viděl, z dálky, ve společnosti pašeráka Talona Karrda. Můžete mi říct, kde to bylo a co jste tam dělal?“

Thrawnův výraz ztvrdl. „Pokud mě zkoušíte, kapitáne, pak jste si vybral téma nemoudře. Během svého zotavování jsem strávil docela dlouhou dobu přemýšlením, jak se Talonu Karrdovi co nejlépe odplatit za jeho opakovanou proradnost. Nejsem rád, když mi ho někdo připomíná, kromě úvah nad tím, jak bude jeho zbývající život krátký. Tuhle zprávu můžete

předat zase vy.“

„Rozumím,“ zamumlal Lando a pevně semkl ústa. Ztřeštěné mládí, kdy se nebál riskovat, už bylo dávno pryč a výraz na Thrawnově obličeji byl z těch, které zapovídají jakékoli další otázky.

Avšak Miatamia se ani teď nehodlal nechat tak lehce odradit. „Ještě jste neodpověděl na jeho otázku,“ podotkl.

Žhnoucí rudé oči se přenesly na Diamala a po dlouhý ošklivý okamžik si Lando myslel, že je admirál přikáže zastřelit rovnou tady na místě. K jeho úlevě se Thrawn však pouze usmál. „Diamalská mysl,“ řekl znovu neskonale klidným hlasem. „Přijměte mou omluvu, senátore.“

Pohlédl zpátky na Landa. „Narážíte na mé setkání s Karrdem na jeho základně na Myrkru v době, kdy jsem pátral po Luku Skywalkerovi. Vy a někdo další – předpokládám, že generál Solo – jste sledovali naše přistání z pralesa.“

Lando ucítil, jak mu po zádech přeběhl studený mráz. „Vy jste věděl že jsme tam byli?“

„Věděl jsem, že tam někdo byl,“ řekl Thrawn. „Jistě dobře víte, že vybraní stormtroopeři mají do helem zabudovány přídavné senzory. Jeden z nich zachytil odraz světla z makrodalekohledu, který jste používali.“

„A přesto jste nic neudělal?“ ptal se Miatamia.

Thrawn zlehka pokrčil rameny. „Tehdy jsem se domníval, že to byl pouze někdo z Karrdových lidí, kdo tam měl hlídkovat pro případ, že by mí vojáci byli, řekněme, přespříliš horliví. Vzhledem k hustotě místního porostu by nám z té pozice nemohl uškodit ani těžký blaster, takže jsem přikázal, ať nechají pozorovatele na pokoji.“

Jeho ústa se sevřela. „Následující události však ukázaly, že to bylo jinak. Uspokojil jsem vaši zvědavost, kapitáne?“

Lando s námahou přikývl. „Ano, admirále. Uspokojil.“

„Dobře,“ řekl Thrawn chladně. „Děkuji vám za váš čas, pánové, a znovu se vám omlouvám za neplánované zdržení. Veliteli, odveďte je do jejich lodi.“

O třicet minut později, usazený u kormidla Lady Luck, Lando sledoval interdikční křižník a hvězdný destruktor, které jeden po druhém provedly skok do hyperprostoru. „Jak jste to říkal, senátore?“ zamumlal. „Někdy se přihodí i nepředvídatelné. Jsem vážně moc rád, že ti, kdo jsou připraveni, najdou cestu ven.“

Miatamia neodpověděl. Možná poprvé v životě neměl co říct.

Lando se zašklebil, obrátil pozornost k ovládacímu panelu a natočil kurz Lady Luck zpátky na Coruscant. Prezidentu Gavrisomovi se to nebude líbit. Ani trochu.

A ani nikomu dalšímu.

*

V této části plánu nebyla smluvena žádná komunikace. Přesto se nad plochou soukromého holoprojektoru moffa Disry objevil slabě poblikávající čtvrtinový obraz majora Tierce. „Spojení navázáno,“ řekl Disra. Studené ostří obav mu projelo až do žaludku. Prohlédl si displej s údaji o šifrování. Jestli se něco pokazilo… „Co je?“

„Žádné problémy, pokud jste měl na mysli tohle,“ oznámil Tierce. „Celá operace proběhla naprosto hladce.“

„Jsem nadšením bez sebe,“ zabručel Disra. „Tak proč takhle riskujete otevřenou komunikaci?“

„Věděl jsem, že si budete dělat starosti,“ řekl Tierce klidně. „Chtěl jsem vám dopřát klidný spánek.“

Disra se sardonicky pousmál, ač věděl, že ten výraz nejspíš v hologramu téhle velikosti zanikne. „Moc vám děkuji, majore – víte, jak mě váš zájem těší. Takže naše loutka sehrála svou roli dostatečně dobře?“

„Zašel bych ještě dál a řekl bych, že dokonce výborně,“ odvětil Tierce. „Zobali mu z ruky od chvíle, co vešli, do okamžiku, kdy odešli.“

„Takže žádná překvapení?“

„Vlastně ani ne. Calrissian se ho snažil nachytat otázkou ohledně Thrawnovy návštěvy u Karrda na Myrkru. Naštěstí pro nás si předtím přečetl podrobnou zprávu, kterou jsem sepsal o svých časech strávených s Thrawnem, takže znal odpověď.“

„Chcete říct naštěstí pro něj“ Disra do svého hlasu nechal proniknout náznak výhrůžky. „Kdy budete zpátky?“

„To je druhý důvod, proč vám volám,“ řekl Tierce. „Když už jsme tady, myslím, že v prostoru okupovaném Rebelií chvíli zůstaneme.“

Disra se zachmuřil; studené ostří znovu bodlo. „K čemu?“

„Rád bych ještě trochu čmuchal kolem,“ prohlásil Tierce s lhostejným mávnutím ruky. „Chtěl bych vyslat aktivační signály spícím skupinám, které jsme dosud nezkontaktovali – stále jich zbývá několik, ke kterým se nám nepodařilo proniknout kvůli vzdálenosti nebo poloze. A hlavně jsem zvědavý, jak Coruscant zareaguje na Thrawnův návrat.“

„Nejspíš pošlou padesát hvězdných křižníků, aby vám zaťaly tipec,“ vybafl Disra. „Je to šílenství, Tierci. A také to není součást plánu.“

„Vojenské plány už jsou takové, že se často mění, Vaše Excelence,“ řekl Tierce nevzrušeně.

„Takhle jsem Flima nechtěl používat,“ zasyčel Disra. „A vy to víte.“

„A vy zase víte, že když jsem se k vám přidal, řekl jsem vám, že můžeme dokázat mnohem víc, než co jste původně chtěl,“ řekl Tierce.

Disra divoce zacvakal zuby. „Všechno pokazíte. A ještě při tom zahynete.“

„Naopak,“ odporoval Tierce. I na hologramu čtvrtinové velikosti si Disra povšiml jeho samolibého úsměvu. „Nasměruji Impérium zpět na cestu jeho největší slávy.“

„Musírn jít, Vaše Excelence,“ řekl Tierce. „Neměli bychom vysílat moc dlouho, ani s dobrým šifrováním. Nebojte se, nemám v úmyslu vzít Relentless na Coruscant nebo provést něco podobně hloupého. Prostě tu chci zůstat o něco déle. Říkejte tomu třeba předtucha.“

„Podle mých zkušeností je spoléhání se na předtuchy rychlou cestou ke smutným koncům,“ zavrčel Disra. Nijak však na Tierce nemohl a oba to věděli. Kromě vyslání zbytku braxantské sektorové flotily za Tiercem toho mohl Disra udělat jen málo, aby si od něj vynutil poslušnost. „Jak dlouho se tam chcete zdržet?“

Tierce pokrčil rameny. „Pár týdnů. Možná déle. To záleží…“

„Na čem?“

„Na tom, jestli přijde reakce, jakou potřebuji. Nezapomenu vám dát vědět, pokud, nebo až se tak stane.“

„Dobře,“ souhlasil Disra kysele. „Pokud, nebo až se novorepubliková flotila objeví nad Bastionem, nezapomenu to dát vědět zase já vám.“

Tierce se pousmál. „Děkuji, Vaše Excelence. Věděl jsem, že mě pochopíte. Na shledanou.“

Obraz sebou kmitl a zmizel. Disra se opřel ve svém křesle a zíral na holoprojektor. Vymykalo se mu to z rukou. Zatraceně moc se mu to vymykalo z rukou. Pustil Tierce z dohledu na příliš dlouho; nastal čas gardistovi trochu přitáhnout vodítko.

A připomenout mu, kdo je tu pán a kdo služebník.

V tuto chvíli si nebyl Disra zcela jistý, jak to provede. Ale něco už vymyslí.

20. kapitola

Diamalský senátor uzavřel svou zprávu a sedl si zpátky na lavici svědků vedle Landa… a Leie připadalo, že ve velké sněmovní hale je náhle velmi chladno.

Nemožné se stalo skutečností. Velkoadmirál Thrawn se vrátil.

„Nechápu, v čem je problém,“ křikla likashanská senátorka, z jejíhož vysokého hlasu začalo ve zvukovém systému haly hvízdat. „Je nás mnoho, Imperiálů je málo. Dejme se dohromady a pojďme proti nim. A tentokrát se nezastavujme, dokud je úplně nezničíme.“

„Pokud si myslíte, že je něco takového ještě možné, tak jste dočista zhloupla,“ opáčil sronkský senátor. „Osobně jsem viděl, co před deseti standardními cykly udělal tenhle velkoadmirál Thrawn s obranou mého světa s pouhými sedmi dreadnaughty z flotily Katana. Neoznámil by svůj návrat, kdyby nebyl dávno připraven odrazit i mocný úder naší zaťaté pravice.“

„Nezbývá jim víc jak tisíc světů,“ vložil se do toho opovržlivě senátor, kterého Leia neznala. „Nemají víc jak stovku hvězdných destruktorů a několik tisíc menších lodí. Chcete snad naznačit, že takováto ubohá flotilka dokáže snést drtivý dopad našich dupajících kopyt?“

„Vy neznáte Thrawna -“

„Uklidněte se, prosím,“ vložil se do hádky prezident Gavrisom. „Všichni. Rada chápe vaše zájmy a vaše obavy. V této chvíli bych vás rád požádal, abyste tyto zprávy zvážili, aniž byste se uchylovali k uspěchaným závěrům nebo k nerozvážným činům.“

„Preventivní útok by nebyl uspěchaným činem,“ naléhal hněvivý hlas.

„Souhlasím s likashanskou senátorkou, že musíme neprodleně zasáhnout proti zbytkům Impéria.“

„Ano,“ vřískla Likashanka. „Velkoadmirál Thrawn nás už jednou málem porazil; nesmíme mu dopřát čas, který potřebuje k zopakování svého útoku.“

„Ale on už měl všechen čas, který potřeboval,“ odpálil Sronk. „Copak jste neposlouchali, co jsem říkal? Neukázal by se nám, kdyby na nás nebyl připraven.“

„Nyní však není stejná situace, jako byla před deseti lety,“ připomněla jim Leia. Ze všech sil se snažila, aby mluvila klidně a aby se strach, vzmáhající se v hale, nepřidal k jejím vlastním obavám. „Tehdy měl Thrawn k dispozici téměř čtvrtinu starého Impéria. A jak už tu zaznělo, jeho zdroje jsou nyní téměř nulové.“

„Tak mu sebereme i ten zbytek!“ zařval čísi hlas. „Zničíme ho – hned teď!“

„Nemůžeme ho zničit,“ namítl Gavrisom. „Ani pokud bychom chtěli. Navíc stále nejsem přesvědčen o tom, že by to byla správná odpověď na jeho nabídku.“

„Proč by ne?“ ohradila se Likashanka. „Nová republika má mnohem víc válečných lodí než Impérium.“

Maerdocianský senátor zaryčel cosi ve svém vlastním jazyce. „Zvažujete snad možnost, že bychom mu umožnili vyslýchat novorepublikové představitele?“ zašeptal tlumočník v Leiině uchu. „Tou cestou leží šílenství.“

„Nechce nás všechny,“ podotkl kian’tharský senátor. „Chce jenom Bothany.“

Ozvalo se další zaryčení. „Vy vážně věříte, že by to skončilo jenom u Bothanů?“ tázal se hlas tlumočníka. „Pokud ano, vaše cesta vede do blázince.“

Gavrisom zmáčkl tlačítko na své desce, čímž vypnul zvukový systém haly. Když křik neochotně ustal, znovu systém zapojil. „Prosím,“ řekl měkce, „pokračujme dál v klidné debatě. V žádném případě nemáme v úmyslu dovolit představiteli Impéria, aby vyslýchal vůdce jakéhokoli členského světa Nové republiky. V tomto bodě je však právě tak nerozumné pokoušet se o cílenou ofenzívu proti Impériu. Jistě, technicky vzato je pravda, že válečný stav mezi námi stále existuje, ale v nedávné době ke střetům docházelo jen zřídka a většinou neštastnou náhodou. A kromě toho, ačkoli jsou naše jednotky mnohem početnější než ty jejich, máme je momentálně rozptýlené po celé galaxii.“

Cavrisom potřásl hřívou v gestu, které mělo znamenat lehkou výtku. „Pokoušejí se, jak jistě víte, udržet stabilitu Nové republiky tváří v tvář hrozbě stovek vnitřních válek.“

„To je ťda ďbr’,“ zapískal garooshský senátor sarkasticky. „Asp’ň pr’ Imperium.“

„Ano, Impérium nejspíš podněcuje všechny tyhle války,“ nadhodil někdo s očividným pohrdáním. „To by bylo Thrawnovi podobné. Rozdmýchávat plameny hloupé nenávisti a touhy po primitivní nesmyslné genocidě-“

„Neoznačujte náš dlouhý zápas za hloupý,“ zaburácela forshulská senátorka. „A pokud jde o genocidu, za poměrně významné považuji, že naši prosslijští utiskovatelé obhajují bothanské akce proti Caamasiům. Je povinností všech myslících bytostí rozpoznat takovýto postoj jako nebezpečí nejen pro můj lid, ale také pro celý sektor Yminis -“

Gavrisom znovu stiskl tlačítko a Forshulčin hlas se proměnil ve vzdálené a nevýrazné bučení z její sekce haly. „Děkuji senátorce ze sektoru Yminis za její připomínky,“ řekl prezident. „Také bych jí rád připomněl, že teď není vhodný čas pro takovéto proslovy.“

„Prezidente Gavrisome, já bych něco řekl,“ halou se nesl známý hlas kypící povědomým vztekem, přestože byl zvukový systém vypnutý.

Leia pohlédla příslušným směrem. Ghic Dx’ono, ishorský senátor, byl na nohou, celé jeho tělo se chvělo fyzickým úsilím, které u jeho druhu pokaždé doprovázelo hluboké myšlenky. „Máte slovo,“ řekl mu Gavrisom a znovu aktivoval zvukové zařízení. „Nicméně vás upozorňuji, že stejně jako nechceme slyšet žádné tirády proti Prosslijům, nechceme slyšet ani žádné výpady proti Diamalům.“

„Nechci nikoho napadat,“ štěkl Dx’ono. „Jenom chci Senátu připomenout, že máme pouze slovo diamalského senátora, že se skutečně setkal s Thrawnem. Také bych senátorům připomněl, že před okamžikem zakončil své vyprávění s tím, abychom celou tu bothanskou záležitost odložili – aniž bychom potrestali viníky – a čelili této údajné nové hrozbě.“

„Návrat velkoadmirála Thrawna je stěží ,údajná’ hrozba, senátore Dx’ono,“ opáčil Miatamia s typickým diamalským klidem. „Pouhá skutečnost, že byl minule zastaven dřív, než se dostal k ishorským světům, vám nezaručí bezpečí, pokud mu dovolíme znovu vytáhnout.“

„Neobviňujte mě z toho, že myslím jen na naše světy,“ odsekl Dx’ono. „Ishoriové touží po bezpečí všech národů v Nové republice. Ale současně též žádáme pro tyto národy spravedlnost.“

„Diamalský lid podporuje všechny formy spravedlnosti,“ odvětil Miatamia. „Ale slepou pomstu nepovažujeme za spravedlnost.“

„Jen slepý pozorovatel by mohl považovat naše požadavky za pomstu,“ zasyčel Dx’ono. „Ale o to tady nejde,“ dodal rychle, když se Gavrisomovo křídlo pohnulo směrem k tlačítku. „Jde o to, že jste tomuto Senátu přednesl tvrzení, které vám dodává značnou politickou výhodu, ale není podpořeno žádným nezávislým zdrojem.“

„Vy snad nepovažujete bývalého generála Landa Calrissiana za nezávislý zdroj?“ podivil se Miatamia.

„Sám jste dosvědčil, že vás žádal o vojenskou výpomoc,“ štěkl Dx’ono. „Jak po nás můžete chtít, abychom jeho slova považovali za nezaujatá?“

„Jménem kapitána Calrissiana se ohrazuji proti tomu, co jste právě řekl, senátore,“ pravila Leia a vstala. „Vždycky byl statečný spojenec a přítel jak Nové republiky, tak předtím Povstalecké aliance. Pokud Lando tvrdí, že viděl Thrawna, pak ho viděl.“

„Kdysi to byl spojenec a přítel,“ opravil ji Dx’ono. „Kdysi to byl také pašerák a hazardní hráč zběhlý v podvádění a lhaní, aby získal to, co chtěl. Nyní vlastní podmořský těžební podnik, jehož zisk závisí na případné pomoci od Diamalů. Takže nám řekněte, radní Organo Solo: která z obou stránek jeho osobnosti má nyní navrch?“

Leiin zrak zajel k Landovi, který tiše seděl se zachmuřenou tváří za Gavrisomem. „Znám Landa už šestnáct let,“ řekla tlumeně. „Osobně se za něj zaručím.“

„Jak chcete,“ odfrkl si Dx’ono. „Zaručte se tedy za něj, radní. V zájmu diskuse předpokládejme, že na tom hvězdném destruktoru viděl nějakou osobu. Byl to ale Thrawn, nebo to byl někdo jiný?“

Leia se zamračila a snažila se přes celou halu přečíst jeho myšlenky. Vše, co cítila, však byl jen hněv, který zakrýval všechno, co se skrývalo pod ním. „Naznačujete, že Impérium to setkání zosnovalo jako šarádu?“

„Docela dobře to mohla být šaráda,“ řekl Ishori a pohlédl na Miatamiu. „Ale nevinil bych za každou cenu právě Impérium. Všichni víme, že v teritoriu Nové republiky se nacházejí četné imperiální hvězdné destruktory -některé dokonce v soukromých rukou, pokud se dá klepům věřit. A jak už jsem podotkl, zpráva, která nám byla údajně poslána tímto údajným Thrawnem, šikovně podporuje diamalský postoj v bothanské záležitosti. Náhoda? Nebo spíš obratná manipulace?“

„V umění manipulovat svými nepřáteli byl Thrawn vždy velmi schopný,“ vložil se do řeči Fey’lya.

„Je to však umění, které neovládal pouze on,“ odsekl Dx’ono. „Například Bothané jsou v něm také mistři. A právě tak i Diamalové.“

„Ten muž ve velkoadmirálské uniformě věděl o mé návštěvě na Myrkru před deseti lety,“ řekl Lando. „V té době tam byli pouze Thrawn a jeho vojenská eskorta.“

„To není pravda,“ vypálil Dx’ono. „Sám jste tvrdil, že tam byl i bývalý generál Solo.“

Leia cítila, jak se jí zmocňuje hněv. „Snad nechcete naznačit -“

„A právě tak tam byl,“ pokračoval Dx’ono, který přerušil Leiu vražedným pohledem, „ten pašerák, Talon Karrde.“

Leia pohlédla na Landa. „Karrde by se do ničeho takového nenamočil,“ namítla.

„Skutečně ne?“ opáčil Dx’ono. „Na rozdíl od kapitána Calrissiana se tenhle Karrde nikdy ani nepokusil předstírat loajalitu k Nové republice. Je to pašerák a prodejce informací a jeho jediným zájmem je výdělek a zisk.“

Ishori se vytáhl ještě víc do výše a obviňujícím prstem hrozil směrem k Leie. „A navíc je to člověk, jehož jediné spojení s Coruscantem vedlo přes takové lidi, jako je kapitán Calrissian a vy sama, radní Organo Solo. Takže nám odpovězte: kde přesně stojíte v bothanské věci vy sama?“

Tato otázka Leiu zaskočila zcela nepřipravenou. „Jak to myslíte?“ zeptala se ve snaze získat čas.

„Dobře víte, jak to myslím,“ zasyčel Dx’ono. „Povězte nám, kde stojíte, radní Organo Solo. Věříte, že bychom měli na Bothanech vymáhat plné reparace a spravedlnost? Nebo byste snad, stejně jako diamalský senátor, raději ponechala jejich hrozný zločin bez trestu? Možná byste dokonce byla ochotna vytvořit situaci, která by k takovému rozhodnutí tento Senát dotlačila!“

„Dobře víme, kde stojí,“ vykřikl jiný naštvaný hlas. „Nevystřelil snad její souputník Han Solo do řad mírumilovných demonstrantů u budovy klanů na Bothawui?“

„To nebylo prokázáno, senátore Shibatthi,“ zasáhl přísně Gavrisom, který přispěchal Leie na pomoc. „A vaše obvinění jsou zbytečná zrovna tak, senátore Dx’ono. Jak jsem už řekl, teď není vhodný čas pro další debatu o Caamasu. Oba si sedněte, prosím.“

Škoda však už vznikla, uvědomila si Leia, když se také posadila. Jediným vypočítaným úderem Dx’ono nejenže uvrhl na Miatamiovu výpověď stín pochybností, ale zároveň dokázal podkopat i její důvěryhodnost. Od této chvíle každý její pokus o obranu Landa nebo diamalského senátora pouze zalije sémě podezření, které Dx’ono právě zasel.

Vnitřní sváry, podezření, rozkol. Ano, vskutku to byl Thrawnův styl.

„Zdá se, že je nejvyšší čas přikročit k hlášení admirality o celkové vojenské situaci v Nové republice,“ pokračoval Gavrisom. „Admirále Draysone?“

Admirál vystoupil na pódium vedle Gavrisoma. Leia současně koutkem oka zachytila slabý záblesk světla. Blikal na ni malý zelený indikátor komunikátoru v opěrce křesla.

Zachmuřila se a pokradmu se rozhlédla halou. Tuto komunikační frekvenci neměl znát nikdo jiný kromě její rodiny a nejbližších pobočníků a všem dala jasně na vědomí, že ji mohou používat pouze v případech nejvyšší nouze. V oněch případech však měli komunikátor nastavit tak, aby indikátor blikl vždy třikrát a pak udělal pauzu, ale ten teď blikal naprosto setrvale.

Potlačila záchvěv zloby a aktivovala soukromé pole svého křesla. Draysonův hlas poklesl na desetinu normální hlasitosti, když vysunula komunikační displej z úložné pozice po straně opěrky. Pokud to byl Anakin s dotazem, jestli může otevřít další krabici sušenek, slíbila mu v duchu, že bude mít týden domácí vězení. Dotkla se spínače. „Leia Organa Solo.“

Nebyl to Anakin. „Ahoj, Leio,“ řekl Talon Karrde a zdvořile kývl na pozdrav. „Doufám, že nevolám nevhod.“

Leia bezděčně přitáhla displej co nejblíž k sobě. Horší chvíli už si Karrde vybrat nemohl. „Abych pravdu řekla, moc se mi to nehodí,“ odvětila krátce. „Jsem právě na zasedání v Senátu.“

„Budu tedy stručný.“ Jeho oči se lehce zúžily. Byl příliš chytrý a znal ji příliš dobře, než aby nevycítil, že v tom bylo něco víc. „Mám pro vás soukromou zprávu, kterou bych raději nevysílal ani přes šifrovaný kanál. Naneštěstí si jeden z kontrolorů coruscantské vesmírné dopravy myslí, že by mi nemělo být dovoleno přistát.“

Leia se zamračila. Obvinění od senátora Dx’ona jí stále zněla v hlavě. Ale jak se to mohlo dostat ven tak rychle? „Máte jeho jméno?“

„Jen jeho úřední operační číslo: KTR-44875,“ řekl Karrde. „Ani to by mi nedal sám od sebe; musel jsem to vytáhnout z jeho identifikačního štítku. Je to Ishori, pokud vám to nějak pomůže.“

Leia se zašklebila. Tak proto se to dostalo ven tak rychle. „Pomůže,“ řekla Karrdovi. „Ishorský senátor právě obvinil vás a Landa, že jste se spikli s Diamaly, abyste vytáhli Bothany z břečky, ve které uvízli kvůli Caamasu. A když už byl v tom, snažil se mě očernit spolu s vámi.“

„Chápu.“ Karrde pevně semkl rty. „A teď se ještě ozvu já a žádám vás o pomoc. Omlouvám se za mizerné načasování.“

„Není to vaše chyba,“ řekla Leia. Přes vršek displeje se zachmuřila do haly na stovky tváří, které zíraly jejím směrem. Nenechá si od nich předepisovat, kdo bude, nebo nebude její spojenec či přítel. „Řekněte tomu ishorskému kontrolorovi, že já vám dávám povolení k přistání – příkaz odvysílám hned, jak domluvíme. Jste ve Wild Karrdu?“

„Ano,“ řekl Karrde. „Ale mohl bych si dolů vzít raketoplán, pokud myslíte, že by to bylo politicky přijatelnější.“

Leia si odfrkla. „Politické vášně jsou momentální to poslední, co mě trápí. Víte, kde je přistávací oblast Západní Championne? Je to zhruba dvě stě kilometrů jižně od Císařského paláce poblíž hor Manarai.“

„Mám to na mapě,“ potvrdil Karrde, který si ji pozorně prohlížel. „Děje se něco nového, nebo začíná debata o Caamasu nabírat čím dál ošklivější obrátky?“

„Ještě nevím,“ odpověděla Leia. „Možná obojí, podle toho, ke komu se přikláníte. Máme byt ve třicátém patře věže Orowood, dvacet kilometrů východně od přistávací oblasti. Zavolám noghrijským strážcům, ať vás pustí dovnitř. Dorazíme, jakmile se mi odtud večer podaří vypadnout.“

„To zní útulně,“ řekl a pořád na ni zamyšleně hleděl. „A taky pěkně odlehle.“

„Ano,“ souhlasila Leia. Lehce sebou cukla. Nebylo těžké uhádnout jeho myšlenky – že navzdory tomu, co tvrdila, nechtěla být v jeho společnosti spatřena kdekoli poblíž Císařského paláce. „Proč se chci s vámi setkat právě tam, pochopíte, až vám povím, co se stalo.“

„Ovšem,“ řekl klidně. „Nevadilo by, kdybych použil vaše komunikační a datové vybavení, než dorazíte? Samozřejmě jen proto, abych se nenudil?“

Leia se usmála. „A proto, abyste zkusil něco vyhrabat z vládních archivů?“

Pokrčil rameny. „Mohl bych zjistit něco nového. Jeden nikdy neví.“

„Jsem si jistá, že pro vás je mnohem těžší zjistit něco, co už nevíte, než pro většinu z nás,“ prohodila Leia suše. „Dobrá, zpravím o tom Noghrie, až jim budu volat.“

„Díky. Uvidíme se později. Na shledanou.“

„Na shledanou.“

S povzdechem komunikátor vypnula. Vnitřní sváry, podezření, rozkol. Byl to Thrawnův styl, to tedy ano. Mohla si jen domýšlet, co asi plánuje propříště.

Znovu zapnula komunikátor a zkontaktovala ústředí coruscantské vesmírné dopravy.

*

Podtrženo, sečteno, uvažoval Carib Devist, když zíral přes malebné lány obilí v údolí Dorchess, tenhle den se vydařil.

Opravdu se vydařil. Ubíjející letní slunce, které během tohoto ročního období tak neúprosně pálilo, se po většinu dnešního dne plaše schovávalo za mraky, takže po velkých vedrech přišla konečně úleva. Mraky se rozplynuly až pozdě odpoledne, právě včas, aby slunce stihlo na hodinu a půl zmizet za Pakrikem Major, mnohem hustěji osídleným sesterským světem Pakriku Minor. V době, kdy slunce znovu vykouklo, bylo teplo vlastně takřka vítané.

S poli samotnými byly samozřejmě nějaké problémy, ale tak už to ve farmářově životě chodí. Carib a jeho bratr museli už zase likvidovat další kolonii červů, kteří se pokoušeli usadit mezi propletenými kořeny obilí a museli se vypořádat s nákazou bílé sněti, která by dokázala zničit celou úrodu během několika dnů, pokud by se jí nezbavili. Oni se s ní však vypořádali, červy zlikvidovali, žádný droid se neporouchal ani nezasekl a obilí bylo dokonce vzrostlé ještě víc, než bylo v tomto období obvyklé.

Ano, byl to vydařený den, a když Carib nutil své nohy kráčet strání nahoru směrem k nádhernému západu slunce a upíjel zaslouženou sklenku minerálky R´alla, říkal si, že je skutečně krásné žít.

Koutkem oka zahlédl pohyb. Jeho bratr Sabmin se blížil k domu v omláceném starém landspídru. Lacy nejspíš pozvala Sabmina a jeho rodinu na večeři – vždycky mu zapomínala takovéto věci oznamovat.

Ale ne. Sabmin byl uvnitř sám… a když landspídr přijel blíž a Carib spatřil výraz bratrovy tváře…

Sabmin zastavil landspídr v oblaku prachu. Carib už čekal dole pod stezkou. „Co se stalo?“ zeptal se bez úvodu.

„Je to tady,“ zasípal Sabmin tiše. „Byl jsem nahoře v jeskyni a – je to tady.“

Carib pohlédl za sebe na cestu k domu. Skrz okno kuchyně uviděl Lacy. Opatrně vyndávala maso z trouby. „Pojď se mnou,“ vybídl bratra.

Společně se vydali k polím. „Ověřil sis, že ta zpráva byla věrohodná?“

„To byla první věc, kterou jsem udělal,“ ohradil se Sabmin. „Měla veškeré náležité imperiální kódy.“

Carib se zachvěl. Už to bylo dlouho, co v této části Pakriku Minor naposledy někdo použil slovo ,imperiální“. „Takže hádám, že nastal náš čas,“ řekl. V žaludku měl podivný pocit. Po deseti letech tichého čekání byli znovu povoláváni do služby. „Řekl jsi to už ostatním?“

„Ne, spěchal jsem rovnou sem,“ odpověděl Sabmin. „Ale to není všechno.“ Rozhlédl se kolem, jako by se bál, že je někdo může odposlouchávat z úpravných lánů obilí. „Aktivační příkaz přišel jménem velkoadmirála Thrawna.“

Caribovi poklesla čelist. „To není možné,“ sykl. „Thrawn je mrtvý!“

„To říkali všichni,“ souhlasil Sabmin opatrně. „Vše, co vím, je, že v tom příkazu je jeho jméno.“

Přiblížili se k poslednímu pruhu vzrostlých stébel. „Možná je to lež,“ řekl Carib, který se po straně prodíral mezi lány. Kolem sebe cítil dobře známou nakyslou pižmovou vůni, jak se jeho ošoupaná kožená vesta otírala o obilí „Nebo podfuk.“

„Steží podfuk, který by jim dlouho vydržel,“ podotkl Sabmin. „Ani použití jeho starých hologramu při vysílání by nikoho nevydrželo klamat dlouho.“

„Pravda.“ Carib se zastavil u klasu, který už téměř dozrál, a špičkou prstu se dotkl jeho vršku. Velkoadmirál Thrawn, který zvrátil pětiletý setrvalý úpadek Impéria a dovedl Impérium na dohled k naprostému vítězství. „Uvědomuješ si, že tohle by mohlo všechno změnit?“

„Nechápu jak,“ namítl Sabmin. „Skutečností zůstává, že jsme sem byli vysazeni za jediným účelem – abychom byli připraveni ničit, až se to od nás bude žádat.“ Přejel prstem po obilném klasu. „Rostliny zapustily kořeny, úroda dozrála… a oni si přicházejí pro sklizeň.“

„Ano,“ řekl Carib. Ruka mu poklesla zpátky k tělu. Sklizeň děsu, nečekané smrti a ničení, téměř zcela jistě směrované na dozrálé ovoce, kterým byl Pakrik Major nad jejich hlavami. Pakrik Major, na němž se odehrává každoroční konference celého sektoru, která právě začíná v jeho hlavním městě. Dlouho odkládaný útok proti rebelským zrádcům ve jménu Impéria. „Ale o to mi nejde,“ řekl Sabminovi. „Jde mi o to, že pokud Thrawn skutečně znovu velí, pak po nás nebudou chtít jen veliké, ale zbytečné gesto sebevražedného vzdoru. Pokud je Thrawn zpátky, pak může Impérium docela dobře zvítězit.“

Sabmin tiše hvízdl. „Máš pravdu,“ zamumlal. „Takhle jsem o tom ještě neuvažoval.“

„No, možná bys tak o tom měl začít uvažovat.“ upozornil ho Carib. „A ostatní taky. Nemáš představu, kdy jsme naposledy provedli údržbářskou prohlídku našich TIE?“

„Nejdéle před měsícem,“ řekl Sabmin. „Myslím si, že ji dělal Dobrow. Chceš si s ním dnes večer promluvit?“

„Dnes večer si chci promluvit se všemi.“ Carib se vymotal z lánu obilí a zamířil nahoru k domu. „Za dvě hodiny tady u mě.“

„Pokusíme se.“ řekl Sabmin. který nejspíš podvědomě přešel vedle něj do vojenského kroku. „Tabric a Hovarb to asi nestihnou – dnes odpoledne se musejí postarat o tři nové gornty.“

„Gornti se můžou pást sami.“ řekl Carib úsečně. „Tohle je důležité.“

Sabmin se na něj zachmuřil. „Ale jdi. Caribe. Nepřeháníš to trochu? Je to aktivační rozkaz, ne plán bezprostředního útoku.“

Jestli velí Thrawn, tak mezi aktivací a útokem nebude moc velký odstup.“ zabručel Carib. „Ať už plánuje cokoli, bude mít svůj časový rozvrh vyladěný na půlsekundu přesně.“

Zbytek cesty k Sabminovu vozidlu urazili mlčky. „Dobrá, řeknu jim to.“ rozhodl se Sabmin, když nastupoval. „Budou tady.“

Carib si povzdechl. „Víš co, setkáme se radši u tebe,“ navrhl. „Na jejich farmu je to od tebe jen tři minuty landspídrem. Pokud se s gornty něco stane, stihnou se vrátit včas.“

Sabmin se nevesele pousmál. „Díky. Caribe. Tak tedy u mé.“ I

21. kapitola

„Tamhle je Lando.“ ukázala Leia z kokpitu. Han posadil jejich Incom T-81 na přistávací plochu na třetím podlaží věže Orowood. „U vchodu, za tím červeným oblačným vozem.“

„Jo, vidím ho,“ houkl Han a vypnul repulzory. „Pořád si myslím, že to není dobrý nápad, Leio.“

„Já vím.“ Leia na okamžik pohlédla na potemnělou křovinatou oblast za osvětlenou plochou vzadu. Nebyl tam nikdo, koho by mohla spatřit očima nebo vycítit svými jediskými smysly. „A nemůžu říct, že s tebou vůbec nesouhlasím. Trval ale na tom, že se s námi chce setkat.“

„Jenom doufej, že mu Dx’ono někoho nepověsil na paty,“ zabručel Han a otevřel kryt kokpitu. „Jak někdo začne pokřikovat ,tajné setkání’, tak to všichni slízneme.“

„Já vím.“ Leia vylezla ze spídru a rozhlédla se kolem. Na obloze zahlédla světla několika dalších vzdušných spídrů a na silnicích křižujících oblast kolem věže se prohánělo obvyklé množství landspídrů. Žádný z těchto dopravních prostředků k nim zřejmě nemířil.

Byla tu však i potemnělá okna jedné z pěti kaváren věže, která na ně shlížela ze čtvrtého patra, nemluvě o spoustě oken apartmá, svítících do noční oblohy. Pokud se za některým z těch oken skrýval někdo s makrodalekohledem…

Han měl očividně stejné myšlenky. „Měli bychom radši jít dovnitř,“ zamumlal a vzal ji za ruku. „Dělej, Threepio. Pohni kostrou.“

„Ano, pane,“ řekl zlatý droid spěšně. Neobratně se vyškrábal ze spídru a co nejrychleji se začal šourat za nimi. Leia si najednou uvědomila, že od doby, co opustili Císařský palác, je to poprvé, kdy 3P0 promluvil. Pochytil snad Hanovu náladu a snažil se chovat nenápadně? Nebo se probíral svými vlastními vzpomínkami na poslední Thrawnovo tažení?

Když přišli blíž, Lando vystoupil ze stínu. „Hane, Leio,“ kývl jim na pozdrav. Leia si všimla, že jeho obvyklý uvítací úsměv nějak chybí. „Kde je Karrde?“

„Už je tam,“ řekla mu Leia, zatímco Han otvíral zamčené dveře. „Noghriové ho pustili dovnitř.“

„Dobře.“ Lando si přitáhl plášť blíž k tělu, naposledy se ohlédl zpátky do tmy a následoval Leiu do dveří.

Věž Orowood měla třicet osm pater a původně byla navržena jako jádro rozsáhlé, pečlivě naplánované kolonie Alderaaňanů, kteří byli mimo svůj svět, když ho zničila první Hvězda smrti. Ačkoli si architekti dali záležet na každé římse, aby co nejlépe odpovídala alderaanskému slohu, přelidněný Coruscant se zástavbou pokrývající celou planetu byl pro uprchlíky příliš cizím světem, než aby se tu většina z nich cítila dobře.

Ačkoli se od zbytku projektu upustilo, pořád ještě existovala naděje, že na Coruscantu zůstane tolik Alderaaňanů, aby věž zůstala obydlena, zejména díky nádhernému výhledu na hory Manarai. I tento poslední sen však vzal za své, když velkoadmirál Thrawn nakrátko, ale o to hrozivěji obklíčil planetu. Když blokáda konečně padla, téměř všichni Alderaaňané Coruscant opustili, přesunuli se na Nový Alderaan, nebo se rozprchli mezi hvězdy. Jak jeden z nich vysvětlil Leie, už tak měli dost štěstí, že unikli zkáze jednoho světa, a neměli v úmyslu sedět na ještě lákavějším cíli.

A tak se z velkolepého experimentu stala vágní podivnost, která se přidala ke sbírce dalších rezidencí nakupených pod horami. Většina sloužila jako druhé nebo prázdninové domovy bohatým průmyslníkům nebo vládním úředníkům – zkrátka přistěhovalcům z cizích světů, z nichž mnozí ani nikdy neslyšeli o bájných stromech oro, které rostly na Alderaanu a daly věži jméno, a tím spíš mezi nimi ani nikdy nekráčeli.

Po všech těch letech Leia téměř přestala trýznit své srdce úvahami nad touto ironií. Téměř.

Turbovýtah fungoval s typickou tichou účinností alderaanské konstrukce. Vyložil je v malebné zahradní scenérii, která se rozkládala v předsálí třicátého patra. Mezi zelenými větvemi a kamennými skalkami s vodopádky nebyl nikdo vidět a ostatně ani neměl být. „Barkhimkhu?“ zavolala Leia

tiše.

„Zde jsem, lady Vader,“ zamňoukal ze druhé strany atria Barkhimkhův hlas. Ozvalo se zašustění listí a noghrijský válečník se objevil vedle průchodu, za nímž začínala chodba vedoucí do jejich apartmá. „Všude je klid.“

„Díky,“ řekla Leia.

„Dávej pozor, ať to tak zůstane,“ dodal Han, když procházeli atriem.

Barkhimkh se uklonil. „Jak si přejete, Hane z kmene Solo.“

Když Han otevřel dveře, Karrde seděl rozvalený v pohodlném amorfním plashském křesle v diskusním koutku apartmá, v jedné ruce datapad, ve druhé sklenku zlatavé tekutiny. „Á, tady jste,“ řekl pašerák, když vstoupili dovnitř. Zaklapl datapad a zvedl se z křesla. „Právě jsem si říkal, že požádám Sakhisakha, aby vám zavolal.“

„Vyrazili jsme později, než jsem čekala,“ vysvětlovala Leia. „Omlouvám se.“

„Nemusíte se omlouvat,“ ujistil ji Karrde. „Děti s sebou nemáte?“

„Dopoledne odletěly s Chewiem navštívit jeho rodinu na Kashyyyku,“ řekla mu Leia. „Vzhledem k tomu, co všechno se dává do pohybu, jsme si mysleli, že jim tam bude líp.“

„Je těžké představit si bezpečnější místo než planetu plnou Wookiů, zvlášť v doprovodu noghrijských stráží,“ souhlasil Karrde. „Ahoj, Calrissiane. Rád vás zase vidím.“

„Ano,“ řekl Lando. „Ačkoli možná změníte názor, až vám povíme, proč jste tady.“

Karrde zachoval kamenný výraz, ale Leia vycítila jeho napětí. „Neříkejte,“ odvětil nevzrušeně. „Přeskočme tedy formality. Posaďte se a povězte mi to.“

*

„Je mi líto.“ Mechanický hlas spojovacího systému na druhém konci linky byl k zbláznění příjemný. „Nemáte oprávnění komunikovat s rezidencí, kterou žádáte. Nemohu vás spojit bez příslušného autorizačního kódu.“

„Povězte radní Organě Solo, že je to nutné,“ řekla Shada. Snažila se, aby to znělo tak důrazně a oficiálně, jak to bylo možné, a mezitím zírala z okna kavárny na Incom T-81 Solových, který seděl na přistávací ploše třetího patra. „Volám z pověření admirála Draysona z novorepublikové tajné služby.“

Na spojovací systém to nijak nezapůsobilo. „Je mi líto, ale nemohu vás spojit bez příslušného autorizačního kódu.“

Shada se zašklebila a vypnula komunikátor. Tohle byl poslední slovní výpad v jejím repertoáru a nezískal jí nic jiného než to, co všechny předchozí. Pokaždé to dopadlo stejně a už ji to pomalu přestávalo bavit.

Nejprve se pokoušela o zdvořilý, oficiální přístup: zavolala do kanceláře radní Organy Solo do Císařského paláce a pak – když ji nepřepojil ani tamní systém – se pokusila dostat do obrovské vládní budovy samotné. Bez jakéhokoli oficiálního nebo obchodního statutu a bez jakýchkoli styků, kterých by se mohla dovolávat, narážela do metr tlustých zdí z transparentní oceli na každém kroku. Potom se snažila dovolat do bytu Solových mimo palác. Výsledek byl stejný. A nyní se je snažila zkontaktovat v jejich útočišti u hor Manarai. Opět neúspěšně.

A s každým odmítnutím se její očividně idealizovaná představa o Nové republice zachvěla v základech ještě o něco víc. Doufala, že jí Republika nabídne něco víc než jen život s Mistrylkami, ke kterým se právě otočila zády. Nyní bylo stále zřejmější, že se mýlila.

Nezbývalo jí však, než pokračovat v tom, co začala. Kdyby kvůli žádnému jinému důvodu, tak jen proto, že neměla kam jinam jít.

Tak tedy dobrá. Pokusila se o zdvořilý přístup, a nedostala se nikam. Nyní vyzkouší přístup Mistrylky.

Nákupní komplex ve druhém podlaží věže byl celkem rozsáhlý a trvalo jí skoro pět minut, než získala tři položky, které potřebovala. O minutu později, vyzbrojená dlouhou brokátovou bílou stuhou, levným datapadem a lahví zrovna tak levné, ale strašně silné whisky dodbri, stála v turbovýtahu mířícím vzhůru.

Věděla, že to bude krátká jízda, ale už teď měla detaily podrobně rozvržené v mysli. Dala se do práce bez jakýchkoli zbytečných pohybů. Strhla zátku z lahve whisky, trochu silného alkoholu si nalila za límeček svých lehce urousaných, po kotníky splývajících šatů, a pak si z lahve trochu ucucla. Otřásla se, převalovala whisky v ústech a zbytek nápoje vylila do ozdobných květináčů, které lemovaly horní část kabiny. Vyplivla obsah svých úst zpátky do lahve, byla ráda, že se té břečky zbavila, a obrátila pozornost ke stuze. Tradiční coruscantská svatební mašle se nevázala nikterak snadno, ona však znala variantu, která byla rychlá a jednoduchá a podobala se té skutečné natolik, aby oklamala každého kromě velmi zkušeného pozorovatele.

Ve chvíli, kdy se dveře otevřely na pozorovací plošině na vršku věže, už byla připravena sehrát malé divadlo. S láhví v jedné ruce a datapadem ve druhé vystoupila z kabiny a hodila po okolí nenápadný a záměrně těkavý pohled. Mezi opuštěnými stoly, židlemi a ozdobnými krámy nikoho nespatřila. Skupina osobních strážců, která obklopovala radní Organu Solo, se však zřídkakdy nechávala vidět. Uchopila láhev pevněji a vrávoravým krokem se vydala k okraji střechy.

Připotácela se k ozdobnému, po krk vysokému zábradlí zapuštěnému do pevné zídky sahající ke kolenům. Stráž, o níž věděla, že tu někde je, se pořád neobjevovala. „Tak teda jo, Ravisi,“ zamumlala sama pro sebe huhňavým, skleslým hlasem. Láhev a datapad upustila na střechu vedle zábradlí. „Nechceš mě, co? Fajn. Klíďo vypadnu z tvýho života, ‘esli chceš Klidně vypadnu až -“

Udělala pauzu pro srdcervoucí zavzlykání. Zaryla prsty do zábradlí, přitiskla se k němu, otočila hlavu tak, aby viděla přes celou věž až dolů na zem a nastražila smysly. Za sebou zaslechla jakýsi slabý zvuk a pak už nic.

Takže čekali, co udělá dál, než provedou další krok. Nevadí, s radostí jim vyhoví. Pustila zábradlí, tiše pofňukávala, sáhla pro datapad a položila ho na blízkou židli. Opřela ho tak, aby byl dobře vidět. Tápajícími prsty vytáhla svatební mašli z vlasů, teatrálně ji políbila a umístila ji před datapad. V následujícím okamžiku oba předměty vzájemně pečlivě uspořádala; pak se prudce napřímila, hlasitě se nadechla a přistoupila zpět k okraji střechy. Znovu uchopila zábradlí, vylezla na zídku a přehodila přes vršek zábradlí jednu nohu.

Nebo se o to spíš jenom pokusila. Sotva švihla nohou, uslyšela další tichý zvuk a náhle ji nějaká ruka uchopila za šerpu u pasu, táhla ji zpět a přinutila ji postavit nohu dolů, aby udržela rovnováhu. „Nedělejte to,“ zamňoukal za ní pochmurný, jakoby kočičí hlas.

„Nech mě bejt,“ zaúpěla Shada. Levou rukou pustila zábradlí a mátožně plácla do jeho ruky. „Nech mě skočit. Nezáleží mu na mně – řek’ to. Už mě nechce. Nech mě skočit.“

„Tudy cesta nevede,“ řekl ten Noghri. Jemně, ale pevně ji odtahoval od zábradlí. „Pojďte dovnitř a promluvíme si o tom.“

„Nechci mluvit,“ zamumlala Shada. Pootočila se, aby se na něj podívala a aby se ujistila, že z jejího dechu ucítí whisky. Rychlým pohledem přejela střechu. Nikdo další nebyl na dohled. „Prosím – nech mě skočit,“ žadonila. Znovu se zachytila levou rukou zábradlí a přitahovala se k němu navzdory jeho sevření. „Prosím.“

„Ne,“ opakoval Noghri. Táhl ji nazpět mnohem větší silou, než by od tak malého stvoření čekala. Snažila se prsty udržet zábradlí -

A pak se bez varování pustila a napůl se obrátila, než dopadla přímo na něj.

Noghri byl velice rychlý. V okamžiku, kdy byla otočená natolik, aby na něj viděla, už stihl uhnout o krok stranou. Volnou ruku vymrštil vzhůru, připraven chytit ji za ramena a zpomalit její pád -

A jak se sesula do jeho náruče, prudce vrazila svou vlastní ruku ze strany do jeho krku. Nehlučně se pod ním podlomila kolena a společně se zhroutili na střechu.

Po několik sekund tam ležela a pořád opilecky vzdychala, její oči kmitaly po střeše a hledaly posilu. Noghri tu však skutečně byl zřejmě sám.

Což neznamenalo, že se nemohl hlásit, než vyrazil zachránit opilou melancholičku odhodlanou k sebedestrukci. Pokud to udělal, pak jí zbývalo velmi málo času. Pokud to neudělal, pak jí ho nezbývalo o mnoho víc.

Strhala ze sebe šaty, pod nimiž skrývala bojovou kombinézu, jedním okem pořád sledovala dveře turbovýtahu a znovu se dala do práce.

*

Karrde zakroužil se sklenicí; jeho oči sledovaly zbytek nápoje, který se v reakci na pohyb přeléval po její stěně. „Jste si tím jistý?“

„Jsem si jistý,“ potvrdil Lando s naprostou určitostí. „Prošel jsem to, co jsme dostali ze starých imperiálních archivů, a prohlédl jsem všechno, kde se objevil Thrawn. Nebylo toho moc, ale každopádně vypadal a mluvil přesně jako ten muž, kterého jsem viděl.“

„Což neznamená, že by to nemohl být podfuk,“ vložil se do řeči Han a kradmo se podíval na Leiu. Pokud tu na ně Karrde hrál nějaké divadélko – a pokud tajně stál za tímhle Landovým Thrawnem – pak už by se jí dávno mělo podařit z jeho mysli vytáhnout důkazy.

Na její tváři však zůstával stejný zasmušilý výraz, který tam byl už na začátku Landova vyprávění; jak se tak na ni díval, její oči se střetly s jeho a téměř neznatelně zavrtěla hlavou v odpověď na jeho nevyslovenou otázku.

Han se domníval, že byli dostatečně nenápadní. Očividně se mýlil. „Předpokládám, že mě tu někdo z něčeho podezřívá,“ pokračoval Karrde, který nadále studoval svou sklenici. „A nejenom Ishoriové a jejich spojenci. Prošel jsem?“

Han znovu pohlédl na Leiu, právě včas, aby viděl, jak se jí zachvěly rty. „Omlouvám se,“ řekla. „Vím, že to teď bude znít hloupě, ale já sama jsem o vás vůbec nepochybovala.“

„Děkuji vám.“ Karrde se slabě pousmál na Hana a Landa. „Nebudu vás dva uvádět do rozpaků otázkou, zda jste mi důvěřovali stejně jako paní radní.“

„Nerad přijímám některý věci bez ověření,“ řekl mu Han. „A vy jste rozhodně nikdy nepřísahal věrnost Nové republice, ani nic podobnýho.“

Karrde naklonil hlavu na stranu. „Máte naprostou pravdu. Přijměte mou omluvu.“

Přenesl svůj zrak na Landa. „No dobrá. Vyjděme z předpokladu, o němž všichni doufáme, že je pravdivý, tedy že jste se stal obětí podvodu. Otázka číslo jedna: jak to provedli?“

„Nemuselo to bejt vůbec těžký.“ řekl Han. „Nějaká ta plastická operace.“ aby ten chlápek vypadal jako Thrawn, pak na něj naplácat tu kůži a vlasy a přebarvit oči.“

„Plastická operace zanechává určité neklamné stopy,“ podotkl Lando „Vím, po čem se koukat, a nebylo to tam. A kromě toho, co ten hlas?“

„Jak, co ten hlas?“ ptal se Han. „Přece víš, že hlas se dá taky zfalšovat. Sami jsme to kdysi sfoukli s Threepio, pamatuješ?“

„Pokud byl hlas natolik věrný, pak to mohl být droid jako lidská replika,“ nadhodil Karrde. „Jako ta droidka, kterou měl princ Xizor z Černého slunce.“

Lando zavrtěl hlavou. „Nebyl to jen ten hlas, Karrde. Ani obličej, ani nic, na co byste se mohl podívat. Bylo to – já nevím. Byla tam jeho přítomnost, skrytá síla a sebedůvěra, jakou nenapodobí žádný droid. Byl to on. Musel to být on.“

„A nemohl to tedy být klon?“ Karrde se ještě nemínil vzdát. „Thrawn klidně mohl z Mount Tantissu odvézt jeden nebo víc klonovacích válců, než byla hora zničena.“

„Na to už jsem taky myslela,“ řekla Leia. „To by také vysvětlovalo, odkud se vzaly klony, které Luke cítil u Iphiginu.“

„Naklonovaný Thrawn by byl nebezpečný až dost,“ potvrdil Lando. „Ale zkuste se na to podívat z jiného úhlu. Nemohl to být právě tak dobře klon, kdo zahynul na Chimaeřině můstku u Bilbringi? Co když Thrawn předpokládal všechno, co se stane – všechno – a zařídil se podle toho?“

Karrde roztočil nápoj ve sklenici ještě o něco víc. „Tak proč někam zalezl a nechal Impérium, aby se zhroutilo, když ho mohl svými schopnostmi docela dobře zachránit?“ namítl. „Ne. Pokud skutečně přežil, pak se musel kvůli svým zraněním někam stáhnout a čekal, až se uzdraví.“

„Něco takového naznačoval mně a Miatamiovi,“ souhlasil Lando. „Naznačoval, že se někde zotavoval.“

„Možná pouze chtěl, abys to tak pochopil,“ upozornila ho Leia. „Možná byl jednoduše někde jinde, kde dělal něco docela jiného.“

„Místo aby chránil Impérium?“ protestoval Han. „To nedává smysl.“

Karrde náhle postavil sklenici na nízký stolek vedle křesla. „Takže dobrá,“ pravil. „Připusťme tedy nejhorší možnost, že to skutečně byl Thrawn, koho jste viděl, a že je zpátky u žlabu. Proč se zčistajasna ukázal právě teď? A proč jen vám a senátoru Miatamiovi, a ne celému Coruscantu?“

„Nejspíš proto, aby vytvořil přesně takovou situaci, ve které se právě nacházíme,“ řekla Leia. „Napětí v Senátu vyskočilo až ke stropu a nevraživost a podezření se z valné části obrátilo proti Diamalům. A proti každému, kdo je na jejich straně v té caamaské záležitosti.“

„A šeptá se, že Gavrisom prý nechce krizi vyřešit, ale chce z ní něco vytěžit sám pro sebe,“ dodal Lando. „Slyšel jsem nějaké senátory, jak si stěžovali, že prý na celou otázku reparací pro Caamasie kašle.“

Han se zašklebil. Bothanská finanční krize… „Dělá, jak nejlíp umí „ sdělil Landovi.

„Snad,“ odtušil Lando pochmurně. „Ale bije do očí, že je tu tolik jiných způsobů, jak mohl Thrawn vyvolat rozkoly ve vládě, pokud je to všechno, co chtěl.“

„Co víc by mohl chtít?“ ptal se Karrde. „Rozhodně není tak hloupý, aby si troufl na celou Novou republiku najednou. Rozhodně ne, když má k dispozici zdroje z pouhých osmi sektorů.“

„Možná našel nějakou novou superzbraň, kterou císař někam zašantročil,“ poznamenal Lando zlověstně. „Další Hvězdu smrti, tentokrát už dokončenou, nebo možná další Drtič sluncí. Nebo něco ještě mnohem nebezpečnějšího.“

Karrde zavrtěl hlavou. „Přitažené za vlasy. Kdyby tam venku bylo něco takového, tak bychom se o tom určitě už dávno dozvěděli.“

„Ještě je potřeba připomenout jednu věc,“ řekla Leia. „Zmínil jste se, že Thrawn by si netroufl na celou Novou republiku; to by ovšem platilo jen tehdy, pokud by proti němu celá Nová republika bojovala jednotně. Nás ale zásadně rozdělila caamaská tragédie a navíc většina členů oslabené Impérium ani nepovažuje za hrozbu – pak už váš předpoklad neplatí.“

„Pokud to vůbec někdy platilo,“ řekl Han kysele. „Proti Impériu vlastně nikdy nebojoval víc než jen malej zlomek galaxie.“

„A proti nám zase nikdy nebojoval víc než jen malý zlomek Impéria,“ podotkl Lando s očima upřenýma na Karrda. „Myslím, že jsme si nikdy neuvědomovali, kolik energie věnovalo Impérium na potlačování všech těchto malých planetárních vendet a rozmíšek, aby mu nevybuchly do obličeje. My jsme teď v úplně stejné situaci, a podle mého názoru prostě nemáme zdroje na to, abychom se vypořádali s tím, co na nás Thrawn nachystal.“

„To ovšem záleží na tom, co vlastně nachystal,“ prohodil Karrde. Han si najednou uvědomil, že si pašerák Landa pozorně prohlíží. Stejně pozorně, jako si Lando prohlížel jeho. „Takže jaký bude váš další krok?“

„Náš další krok,“ řekl Lando s důrazem na slovo náš, „bude odstranit tuhle zatracenou caamaskou věc z cesty, abychom se mohli soustředit na Thrawna. A to znamená jmenovitě zjistit, kteří Bothani se provinili.“

„To bude možná problém,“ řekl Karrde soustředěným, klidným hlasem. „Pokud vím, Imperiálům zbývají už jen dvě úplné sady záznamů: jedna na ubiktorátní základně u Yagy Minor, druhá na současné imperiální hlavní planetě Bastion.“

„Nepředpokládám, že víte, kde se Bastion nachází,“ řekla Leia. „Obávám se, že ne.“ Karrde na ni pohlédl a pak se obrátil zpátky k Landovi. „Původní jméno Bastionu je jedno z mála tajemství, které si Imperiálové dokázali uchovat.“

„Neměl jsem na mysli pouze Imperiály,” řekl Lando. „Myslel jsem, že záznamy, které hledáme, by mohl mít i někdo jiný.“

Han překvapeně zamrkal na Landa. Landovo naléhání, aby se spolu s nimi dnes večer zúčastnil rozhovoru s Karrdem, nabývalo zcela nových rozměrů. „Ty myslíš, že Karrde -?“

„Já ty záznamy nemám, Calrissiane,“ odpověděl Karrde. „Pokud bych je měl, už bych vám je dávno nabídl.“

„Já vím,“ řekl Lando, hlas mu ztěžkl vážností situace. „Poukazoval jsem na zcela jiný zdroj.“

„Který je také pravděpodobně nemá,“ doplnil Karrde chladně.

Landův výraz se nezměnil. „Ale mohl by mít.“

Oba muži na sebe chvíli zírali. Han věnoval Leie zachmuřený pohled; na její tváři se zrcadlil stejný zmatek. „Je tu něco, o čem bychom měli vědět?“ zeptal se opatrně.

„Ne,“ řekl Lando. „Nebo bych měl možná říct, ještě ne.“

„Leio, Calrissian a já si musíme krátce promluvit,“ řekl Karrde, který prudce povstal. „Máte tu nějaké místo, kde bychom měli trochu soukromí?“

„Můžete použít ložnici chlapců,“ ukázala Leia dozadu. „Poslední dveře vlevo.“

„Díky.“ Karrde pokynul Landovi do předsíňky. „Až po vás, Calrissiane.“

*

Shada zajistila bezpečnostní lanko po dvou metrech ještě jednou pro všechny případy, kdyby na střechu dorazily Noghriho posily, které by jí mohly lanko prostě přeseknout, aniž by ji předtím zdvořile vytáhly nahoru a zeptaly se jí na důvod její návštěvy. Nyní se houpala sto metrů nad zemí. Vizor pro noční vidění natočila tak, aby mohla nahlédnout do potemnělého okna vedle sebe.

Byl to pokoj nějakého dítěte – vlastně dvou dětí, opravila se, když zahlédla druhou postel přitlačenou k zadní zdi. Momentálně uvnitř nikdo nebyl, a jelikož prve žádné z dětí Solových nenásledovalo rodiče ven ze spídru, bylo oprávněné se domnívat, že pokoj zůstane prázdný.

Vrátila vizor do kapsičky kombinézy, vytáhla jednu ze svých tří molekulárních dýk Zana M6W-9 a vysunula její čepel, která byla tak útlá, že skoro nebyla vidět. Podobně jako světelný meč mohla molekulární dýka proříznout téměř cokoli. Na rozdíl od světelného meče však měla Zana velmi křehké ostří. Prudký výpad proti útočníkovi takřka vždy skončil zlomenou čepelí – a samozřejmě také mrtvým útočníkem -, a dokonce i sebepečlivější řez mohl docela dobře nástroj poškodit.

Úkol, který stál před ní, naštěstí nebyl natolik riskantní. V případě většiny coruscantských budov by musela vyříznout celé okno, aby se dostala dovnitř, ale architekti věže Orowood sem zakomponovali tradiční alderaanská vyklápěcí okna, aby mohl dovnitř volně proudit vzduch. Stačilo jí pouze vsunout čepel dýky mezi okno a proseknout západku a cesta bude volná.

A ještě předtím bude ovšem muset nalézt a zlikvidovat všechna poplašná zařízení, která sem Noghriové nainstalovali.

Bylo to ještě snadnější, než čekala. Na okně bylo ukryté jen jediné zařízení, které mělo obyvatele varovat před nalétávajícími spídry. Noghrie zřejmě nenapadlo, že by někdo mohl být natolik šílený, aby se sem spustil ze střechy po laně jako ona. Ale aby jim zase moc nekřivdila, měli tam nahoře aspoň stráž.

O dvě minuty později stála v temné místnosti. Zavřela za sebou okno a pozorně naslouchala. Slyšela obvyklé tiché mechanické zvuky, jaké se ozývají v každém moderním příbytku, spolu s tlumenými zvuky rozhovoru, který se odehrával kdesi jinde v apartmá. Skrz zavřené dveře se jí nedařilo rozlišit slova, ale dokázala rozpoznat přinejmenším čtyři různé hlasy.

Zastavila se přede dveřmi a zamračila se. Viděla, jak Solo a Organa Solo a jejich droid přiletěli v T-81 a zahlédla i Calrissiana, který na ně čekal. Komu však patřil ten čtvrtý hlas? Nějaký jejich známý, který se náhodou zastavil na kus řeči? Sotva. Calrissianův obchodní společník? Snad, až na to, že Calrissian se před příletem Solových skrýval v přítmí docela sám.

Jedna věc byla jistá: vzhledem k tomu, jak nenápadně se všichni tři snažili venku chovat, šlo očividně o setkání, které chtěli za každou cenu udržet v tajnosti. Určitě by se jim nelíbilo, kdyby je vyrašil někdo úplně cizí.

Najednou ztuhla. Hovor na chvíli ustal a místo něho se ozval jiný zvuk.

Zvuk kroků. Mířily k ní.

Čtyřmi skoky přelétla pokoj a zaklekla u postele u zdi. Byla to postel, jaké bývají na kosmických lodích; úložné prostory vyplňovaly veškeré místo pod matrací. Ona se však nemínila ukrýt pod ní. Uchopila držák úložné zásuvky a trhla.

V zásuvce musela být spousta krámů. Ani její vypracované mistrylské svaly nedokázaly postel odstrčit od zdi dál než na čtvrt metru. Kroky se zastavily za dveřmi. Bude to muset stačit. Vymrštila se z podřepu, překulila se přes postel a tiše zapadla po straně do úzké mezery.

Stihla to právě včas. Sotva se její rameno a bok dotkly chladné podlahy, dveře ložnice se otevřely a dvojí kroky vstoupily do místnosti. Osvětlovací panel se rozzářil a dveře se opět zavřely.

„Měli jsme dohodu, Calrissiane,“ řekl neznámý mužský hlas. Neznámý a přece povědomý. Shada zapátrala ve své paměti -

„Kterou jsem neporušil,“ řekl Calrissian jakoby na svou obranu.

„Opravdu?“ zeptal se druhý hlas chladně. „To jste jim mohl rovnou říct, že je tu nějaké tajemství. Myslíte si, že potřebují víc, aby vytáhli lopatičky a začali kopat?“

– a pak si najednou vzpomněla. Byl to pašerácký šéf, Talon Karrde.

„Popravdě řečeno, Karrde, myslím, že oba mají důležitější věci na práci,“ řekl Calrissian škrobeně. „A abych byl upřímný, nikdy jsem nechápal, proč jste tak posedlý snahou tuhle věc utajit. To, že byl Jorj Car’das kdysi vaším sokem -“

„Ztište se,“ zavrčel Karrde. „Nechci, aby oni dva to jméno slyšeli. A Car’das nikdy nebyl můj sok. Bylo to úplně jinak.“

„Fajn,“ řekl Calrissian. „Jak chcete. Jde mi o to, že si už nemůžeme dovolit přepych těchhle hloupých her. Ne, když -“

„Hloupých her?“ skočil mu Karrde do řeči. „Calrissiane, vždyť vy vůbec nevíte, o čem tady mluvíte.“

„Dobře vím, o čem mluvím,“ ohradil se Calrissian. „Mluvím o géniovi, kterému chybělo takhle málo, aby před deseti lety porazil celou Novou republiku. Ať už teď Thrawn plánuje cokoli, určitě počítá s tím, že nás rozdělí ta caamaská záležitost.“

Shadě se sevřelo hrdlo. Ať už teď Thrawn plánuje cokoli? Ale Thrawn je přece mrtvý.

Nebo není?

„Díky za lekci z dějepisu,“ zavrčel Karrde. „Pokud si vzpomínáte, já tam byl taky. Přestaňme si namlouvat, že je celá Nová republika na pokraji zoufalství a zhroucení, ano?“

„Copak ona není?“ opáčil Calrissian. „Myslíte si, že po všech těch letech by se Thrawn ukázal, když by nebyl připraven se na nás vrhnout?“

„Pokud vůbec se na vás chce vrhnout,“ nesouhlasil Karrde. „Je tolik různých věcí, které by mohl plánovat namísto otevřeného útoku.“

„No tak to je tedy úleva,“ zabručel Calrissian. „A jenom další důvod, proč vyřešit caamaskou věc co nejrychleji. Pokud existuje třeba jen poloviční šance, že by nám mohl Car’das pomoct, pak si s ním někdo musí promluvit.“

„A vy navrhujete, abych ten někdo byl já?“

„Vy jste ten, kdo ho znal,“ podotkl Calrissian.

„To nemusí být nutně moje výhoda,“ namítl Karrde. „Vlastně by to mohlo být přesně naopak.“

Ozval se lehce unavený povzdech. „Podívejte, Karrde, já nevím, co se mezi vámi a Car’dasem odehrálo. Zato vím, že teď čelíme velkoadmirálovi. A nejenom my – vy mu čelíte taky. Nezapomeňte, že výslovně řekl, že po vás půjde.“

„Chce mě vystrašit,“ zamumlal Karrde.

„Nepamatuju se, že by Thrawn někdy mluvil do větru,“ varoval ho Calrissian. „Po všem, co kdy řekl, následoval čin. A když už jste se zmínil o strašení – čeho se to vlastně bojíte?“

Kroky tázaného zamířily k oknu. „Vy Car’dase neznáte, Lando,“ řekl Karrde tiše. „Jinak byste pochopil. Svým vlastním způsobem byl ještě nelítostnější než třeba i takový Jabba Hutt.“

„Ale přesto jste požádal mě a Maru, abychom ho vypátrali.“

„Vás jsem nepožádal vůbec o nic,“ řekl Karrde. „Vzpomeňte si laskavě, že jsem od vás chtěl tu vábničku koupit hned od začátku.“

„Také jste se mi snažil namluvit, že je to pouze nějaká kuriozita z doby před klonovými válkami,“ připomněl mu Calrissian suše. „Velmi dobře jste věděl, že na takovou báchorku vám neskočím. Ale to je teď jedno. Vypátrali jsme ho a dostali jsme se živí a zdraví zpátky.“

„Vypátrali jste jenom systém, kde se pravděpodobně zdržuje,“ namítl Karrde. „A po mně teď chcete, abych vlezl do pevnosti, kterou si tam třeba stihl postavit, a abych se ním setkal tváří v tvář.“

„Pokud Thrawna nezastavíme, pak to bude právě on, kdo nakonec zaklepe na dveře Car’dasova zapadáku,“ řekl Calrissian. „Pokud ještě Car’dasovi něco zbylo v lebce, tak vám poděkuje, že jste ho varoval.“

„Car’das nikdy v životě nikomu za nic nepoděkoval,“ vypálil Karrde ostře. „Rozhodně ani nikam nezapadl. Určitě někde kuje pikle, nebo něco chystá – ten chlap to má v povaze. Nebude chtít, aby ho někdo našel. A už vůbec ne já.“

„Tak fajn,“ zasyčel Calrissian. „Jestli se chcete někam zavrtat a čekat, až vás Thrawn přijde vyhrabat, tak do toho. Dejte mi koordináty Mařiny cesty do systému Exocron a půjdu Car’dase hledat sám.“

„Nebuďte směšný,“ řekl Karrde. „Vy a Lady Luck byste v katholské divočině nepřečkali ani dva dny.“

„Kdo říká, že poletím sám?“ opáčil Calrissian. „Myslel jsem, že požádám generála Bel Iblise s Peregrinem, aby letěl se mnou.“

„To by byla ta nejhorší věc, kterou byste mohl udělat,“ řekl s náznakem podráždění v hlase Karrde. „Vezmete velitelskou loď do systému Exocron a Car’das se buď někam schová, nebo ji sestřelí z oblohy. Vy ho neznáte tak jako já.“

„Ne,“ souhlasil Calrissian. „Neznám.“

Následovalo dlouhé ticho. Dlouhé ticho plné očekávání. „Nikdy jste se neměl vzdát svých podvodnických začátků, Calrissiane.“ ozval se Karrde nakonec. „Jste v tom příliš dobrý. Tak dohodnuto. Půjdu.“

„Díky.“ řekl Calrissian. „Nebudete litovat.“

„Nikdy neslibujte to, co nemůžete splnit,“ varoval ho Karrde, do jehož hlasu se vrátil obvyklý mírně pobavený tón. „Předpokládám, že bychom měli jít sdělit novinku Solovým.“

Dveře se s tichým šelestem otevřely a zářící panel zhasl. Sotva pokoj znovu potemněl, Shada se vyškrábala ven ze své skrýše. Překulila se přes postel, skočila zpátky na nohy, prolétla místností a proklouzla dveřmi, než se stačily znovu zavřít,

Oba muži, Calrissian v čele, mířili předsíňkou směrem k něčemu, co vypadalo jako konverzační koutek alderaanského stylu, a její přítomnost vůbec nevnímali. Dohnala je a tichým krokem kráčela za Karrdem.

*

„Já to vzdávám,“ řekl Han s nechápavým výrazem ve tváři. „Co to mělo znamenat?“

Leia zavrtěla hlavou. „Já nevím,“ přiznala. V duchu si přehrála několik posledních vět, které si Karrde a Lando vyměnili, než zmizeli v dětské ložnici. „Asi nějaké tajemství, o kterém nemáme vědět.“

„Jo, to jsem si taky domyslel,“ řekl Han. „Ale co je to za tajemství?“

Leia ho obdařila trpělivým pohledem ze svého širokého rejstříku, který si postupně vytvořila během své dlouholeté diplomatické služby a dovedla k dokonalosti během posledních deseti let, kdy musela zvládat tři nezkrotné děti. „Víš, že jim prostě nemůžu vlézt do hlavy a vyrvat jim to z mysli,“ připomněla mu.. „Nebylo by to etické ani s nepřáteli, a tím míň s přáteli.“

„S váma Jedima není žádná legrace,“ řekl Han. Škádlil ji, ale z jeho očí a nálady vyčetla, že se mu na téhle situaci pořád něco nezdá.

„Být Jedim není žádná legrace,“ opravila ho.

„Nemohla bys prostě třeba, ehm, vyslat Sílu a vycítit, o čem se tam baví?“

Leia se kysele usmála. „Kéž bys to nedělal,“ napomenula ho.

Han hrábl do svého vlastního rejstříku a nasadil jeden z nevinných pohledů. „Nedělal co?“

„Nenavrhoval, abych dělala něco neetického, když se snažím přesvědčit samu sebe, že by to nikomu neublížilo,“ řekla mu. „Strašně mě to vyvádí z míry.“

„Zvlášť když ti to říká chlap, kterej nemá tak čistý svědomí jako ty?“ nadhodil bezelstně.

Leia obrátila oči v sloup. „Přísahám, Hane, že dokážeš číst v mé mysli líp bez smyslů Jediho než s nimi dokážu číst já v té tvé.“

Mávl rukou. „Profesionální tajemství. Když jsi lotr, sem tam holt něco pochytíš.“

„Ovšem.“ Leia znovu pohlédla do předsíňky. „Zajímalo by mne, nakolik neetické by bylo poslat jim tam Threepio, aby -“

„Lady Vader,“ zaskřípal mňoukavý hlas.

Leia sebou trhla; jako obvykle neslyšela Noghriho přicházet. „Co se děje, Gharakhu?“

„Možná problém,“ zavrčel Gharakh. „Hlídka na střeše se nehlásí.“

Koutkem oka si Leia všimla, jak se Han lehce předklonil v křesle, aby uvolnil blaster v pouzdře. „Vyslal jsi tým, aby to prověřili?“

„Jsou na cestě,“ přisvědčil Noghri. „Dokud se nám to nepodaří vyvrátit, musíme předpokládat, že se dovnitř snaží dostat narušitel. Kde jsou ostatní?“

„Tamhle v pokoji,“ řekla Leia. Sotva stihla ukázat rukou, ucítila závan vzduchu, jak se poblíž otevřely dveře ložnice. „To budou oni,“ řekla. Zvuk blížících se kroků její slova potvrdil.

„Musím vás požádat, abyste zatím zůstali v této místnosti,“ řekl Gharakh. Lando se objevil za rohem, za ním šel Karrde – „Pokud tu máme narušitele, pak ho musíme vypátrat.“

– a za Karrdem šla vysoká, štíhlá žena oděná v tmavošedém bojovém

obleku.

„Nemusíte,“ řekla žena tiše. „Jsem tady.“

22. kapitola

Jejich reakce, jak už to s reakcemi chodí, byly rychlé a efektivní. Shada však zároveň musela přiznat, že na ně byl docela komický pohled.

Zvuk cizího nečekaného hlasu vylekal Calrissiana natolik, že nadskočil málem půl metru a ruka hledající blaster se mu na okamžik zamotala do pláště. Noghriho blaster, což nebylo překvapivé, už byl dávno venku a mířil na ni, a Solův nezůstával o mnoho pozadu. Karrde nenadskočil zdaleka tak vysoko jako Calrissian, ale místo toho, aby hmátl po vlastní zbrani, raději ustoupil stranou, aby Solovi a Noghrimu nepřekážel. Byl to chytrý tah, ale od člověka s jeho reputací by Shada nic menšího nečekala.

Radní Organa Solo se na rozdíl od ostatních vůbec nepohnula.

Ani Shada se nepohnula. Zůstala stát, kde byla, prázdné ruce spuštěné k bokům, a mimoděk přemýšlela, zda ty vychvalované a pravděpodobně přeceňované noghrijské reflexy zvyšují, nebo snižují možnost, že strážce přehnaně zareaguje a zastřelí ji.

Skoro doufala, že to udělá. V mnoha ohledech by to byla nejjednodušší cesta, jak se vším skoncovat.

Noghri však nevystřelil. A nevystřelil ani Solo či Calrissian a Shada s podivným pocitem poloviční lítosti poznala, že snadné cesty se jí nedostane.

Napjaté ticho narušila až Organa Solo. „Kdo jste?“ oslovila Shadu hlasem stejně klidným, jako byl její obličej.

„Mé jméno je Shada D’ukal,“ odpověděla Shada. „Nepřišla jsem žádnému z vás ublížit.“

Organa Solo přikývla. „Já vím.“

Solo jí věnoval rychlý pohled. „Jak to?“

„Mé smysly by mě varovaly,“ řekla mu Organa Solo. „Dávno předtím, než by vstoupila do této místnosti.“

„Co jste udělala s hlídkou na střeše?“ zavrčel Noghri.

„Naučila jsem ho, aby nebyl bezhlavě soucitný,“ řekla Shada. „Nijak neutrpěl, nanejvýš tak jeho pýcha.“

Z komlinku připevněného u Noghriho límečku se ozvalo tiché zamňoukání v cizím jazyce. „Gharakhu?“ zamumlala Organa Solo.

„Je nezraněn,“ potvrdil Noghri. Jeho blaster stále mířil na Shadu, ale oči už hleděly o něco méně hrozivěji. „Uvolňují ho z pout.“

Z chodby za Shadou se ozvalo nepatrné zašustění pohybu. Chtěla otočit hlavu -

„Zůstaňte, kde jste,“ přikázal noghrijský hlas za jejími zády. „Ruce vzhůru.“

Shada poslechla. Zvedla paže nad hlavu a cizí ruce jí začaly prohledávat tělo. Ptala se sama sebe, kde se tahle skupinka asi tak schovávala. Takhle na ni vybafnout ze zdánlivě slepé chodby -

V duchu se usmála. No ovšem: přišli ze střechy po jejím lanku a pak stejně jako ona proskočili oknem.

A provedli to s rychlostí a účinností, jaká soupeřila se schopnostmi těch nejlepších Mistrylek. Možná že Noghriové nebyli tak přeceňovaní, jak si myslela.

O minutu později se dotěrné ruce stáhly a vzaly s sebou její pouzdro od boku i její lezecký postroj. „Sedněte si,“ přikázal Noghri stojící hned vedle Organy Solo a ukázal na jedno z křesel v místnosti. „Ruce nechte tak, abychom na ně viděli.“

„Nevěříte snad těm, co mě prohledávali?“ zeptala se Shada a posadila se na označené křeslo. „A ani vaší paní? Radní Organa Solo vám přece už řekla, že jsem nepřišla nikomu ublížit.“

Zdálo se, že z Noghriho očí vyšlehl plamen – „Tak proč jste přišla?“ zeptala se Leia klidně, než stihl Noghri cokoli namítnout.

„Chtěla jsem si s vámi promluvit,“ řekla jí Shada a položila ruce na opěrky křesla. „Tohle byl jediný způsob, jak se k vám dostat.“

Připravila se na uražené popření svých slov nebo alespoň na nevěřící úšklebek. Druhá žena však jenom lehce nadzvedla obočí.

Solo ji zdaleka tolik nezklamal. „Co tím chcete naznačit?“ ptal se. Shada si všimla, že blaster měl na klíně a už na ni nemířil. Stále však svíral jeho pažbu v dlani.

„Tím chci naznačit, že pokud nejste někdo, kdo má moc anebo peníze, pak jsou vám dveře mocných a důležitých uzavřeny,“ vyložila mu Shada. Bylo jí jedno, jestli to zní hořce, nebo ne. „Tři dny jsem se k vám snažila provolat, ale nikdo mě s vámi nechtěl spojit. Taková je tahle vaše slavná Nová republika, přítel všech prostých lidí.“

„A to vás ani nenapadlo nechal vzkaz?“ zavrčel Solo.

„Co by v tom vzkazu stálo?“ opáčila Shada. „Že úplná nula bez kreditů a postavení si chce promluvit s velikou a slavnou vrchní radní? Smazali by vám ho při první kontrole pošty.“

„Teď se mnou mluvíte,“ řekla Organa Solo měkce. „Co jste mi přišla říct?“

Shada se na ni zadívala a pečlivě připravená slova se jí zadrhla v krku. Slova, která přeseknou její poslední pouto k Mistrylkám, k jejímu lidu, k jejímu celému životu. „Chci se k vám přidat,“ řekla. Její vlastní řeč jí připadala prázdná a vzdálená. „Chci se přidat k Nové republice.“

Po celý jeden bolestivě dlouhý okamžik byl jediným zvukem v místnosti tlukot jejího vlastního srdce, které jí tepalo až v krku. Byl to, jak čekala, Solo, kdo přerušil ticho jako první. „Cože to chcete?“

„Chci se přidat k Nové republice,“ opakovala Shada. Podruhé se jí to neříkalo o nic lehčeji než poprvé. „Mám mnoho schopností, které by se vám mohly hodit: bojové a výzvědné, eskortní a bezpečnostní -“

„Proč s tím jdete za náma?“ přerušil ji Solo zmateně. „Nová republika má náborový střediska po celým Comscantu.“

„Myslím, že zcela nedoceňujete tuhle situaci, Solo,“ Karrde promluvil dřív, než stihla Shada odpovědět. „Shada sem nepřišla jen tak z ulice – nebo přesněji, nespadla sem jen tak ze střechy. Je to vrchní tělesná strážkyně našeho pašeráckého přítele Mazzika.“

Záchvěv překvapení přejel po tvářích ostatních. „Bývalá tělesná strážkyně,“ poopravila ho Shada. „Před třemi týdny jsem odstoupila.“

Karrde svraštil obočí. „Z vlastní vůle?“

Shada cítila, jak se jí sevřel krk. „Ne tak docela.“

„Nechápu, jaký je v tom rozdíl, odkud přišla,“ trval na svém Solo. „Nikdo z nás tady nemůže nikoho jen tak najímat.“

„Han má pravdu, Shado,“ řekla Organa Solo. Její oči si Shadin obličej prohlížely s nepříjemnou intenzitou. Dokázaly její jediské schopnosti vytáhnout ze Shadiny mysli tajemství o jejím svazku s Mistrylkami? „Skutečně pro vás nemůžeme nic udělat.“

„Nechci od vás žádné milosrdenství,“ odsekla Shada. „Upřímně, vy mě potřebujete víc než já vás. Zvlášť když tu zase pobíhá Thrawn -“

„Co víte o Thrawnovi?“ štěkl Solo ostře.

„Před chvílí jsem byla tam v zadní místnosti,“ řekla Shada. Pohlédla na Karrda, který trochu ztuhl. „Calrissian naznačoval, že Thrawn je zpátky.“

Podívala se zpátky na Organu Solo. „Také vím o Caamaském dokumentu,“ pověděla druhé ženě. „A vím, že jediný způsob, jak se dostat z kaše, ve které vězíte, je získat jeho neporušenou kopii.“

Koutkem oka spatřila, jak Calrissian významně pohlédl na Karrda, čehož si pašerácký šéf úmyslně nevšímal. „Každopádně by nám pomohl,“ připustila Organa Solo. „A jak to souvisí s vámi?“

„Budete potřebovat pomoc,“ řekla jí Shada. „Já vám ji mohu poskytnout.“

„Úplně sama?“ zamumlal Karrde.

„Ano, úplně sama,“ odsekla Shada. „Viděl jste mě v akci. Víte co dokážu.“

Pohlédla zpátky na Sola. „A vaši lidé to také vědí, ačkoli vy možná ne,“ řekla. „Před devatenácti lety jsem vám na Tatooinu pomohla získat technické specifikace prototypové komponenty do superlaseru druhé Hvězdy smrti.“

Místností projela další vlna překvapení. Vlna, která se k Shadině mírnému překvapení Sola nijak nedotkla. „Skutečně?“ opáčil. „Povězte nám jak.“

„Moje družka a já jsme tu komponentu ukradly z imperiální výzkumné základny.“ Snažila se něco vyčíst z jeho tváře. Zdálo se, že ten, kdo byl proti ní ze všech nejvíc zaujatý, najednou stojí téměř na její straně. „Její krycí jméno bylo Hammertong. Uletěli jsme s lodí, na níž byla namontována, na Tatooine -“

„Co to bylo za loď?“ přerušil ji Solo.

„Loronarský útočný křižník,“ řekla Shada. „Silně upravený – vnitřek byl odstraněn, aby se tam ta věc vešla. Loď jsme napůl pohřbily v písečně duně a vydaly jsme se do kantýny v Mos Eisley, abychom vyhledaly nákladního pilota, který by nám část komponenty odvezl pryč.“

Ukázala na Sola. „Má společnice a já jsme viděly, jak jste sejmul Greeda,“ řekla. „Chtěly jsme vás najmout, ale Imperiálové nás odchytili dřív, než jsme se k vám stačily dostat.“

„Proč?“ ptal se Solo. „Chci říct, proč vás sebrali?“

„Karoly a já jsme se vydávaly za Breu a Senni Tonnikovy. Naše předběž… – slyšely jsme, že jsme jim byly hodně podobné,“ opravila se tak nenápadně, jak jen mohla. Teď nebyl čas zmiňovat se o mistrylských předběžných srovnávacích souborech. „Nevěděly jsme, že nějaký moff vydal příkaz k jejich zadržení. Nakonec nás však příznivec Rebelie dostal ven z cely a zajistil nám nákladní loď. S částí komponenty superlaseru jsme úspěšně odletěly a jemu jsme daly droida s technickými specifikacemi.“ „Jak se jmenoval ten příznivec?“ pokračoval Solo ve výslechu.

Shada musela zapátrat hluboko v paměti. „Winward,“ vybavila si. „Riij

Winward.“

Solo pomalu přikývl. „Tak to jste byly vy, hm?“ Organa Solo zamrkala. „Ty o tom něco víš?“

„Četl jsem Winwardovo hlášení,“ řekl jí Solo. „Bylo v tý stručný textový zprávě, kterou nám dal Madine těsně před tím, než jsme vyrazili na Endor“

Jeho žena zavrtěla hlavou. „Musela jsem to přehlédnout.“

„No, a bylo v něm pár malých rozdílů,“ řekl Solo suše. „Podle Winwarda mu slíbily dodat také část komponenty superlaseru – za to, že je pustil ven.“

„Blížila se písečná bouře,“ protestovala Shada. „Nebyl čas odříznout další část a naložit ji.“

„A ty technický specifikace mu taky tak docela nedaly,“ dodal Solo. „Musel si, ehm, vypůjčit jejich droida, aby je získal.“

Shada cítila, jak rudne v obličeji. „Ano, máte pravdu,“ přiznala. „Na to jsem zapomněla.“

„Ale to se podívejme,“ zamumlal Calrissian pod vousy.

Shada ho zpražila pohledem. „Jestli vám to pomůže, mé parťačky si myslely, že bychom ho měly raději zabít, aby nikomu neřekl, co jsme udělaly,“ odsekla. „Zabránila jsem jim v tom.“

Znovu se rozhostilo ticho. Tvrdé, napjaté, nepříjemné ticho. Shada sledovala Organu Solo a snažila se jí číst ve tváři. Ona měla největší politickou moc ze všech lidí v místnosti, na ní bude záležet konečné rozhodnutí…

„Mám nápad,“ ozval se Calrissian. „Říkala, že Karrde ví, co dokáže. Co kdybychom ji poslali s ním?“

Shada pohlédla na Karrda a její impulzivní odmítavá reakce jí zamrzla v krku. Právě promrhala dvanáct let svého života s jednou pašeráckou skupinou a nepřišla na Coruscant proto, aby se spřáhla s další.

Ale v Karrdově výrazu bylo cosi…

„A kam vlastně Karrde letí?“ obrátil se Solo k pašerákovi.

„Na zvláštní misi,“ prozradil Karrde. Nespouštěl ze Shady oči a na tváři měl pořád ten zvláštní výraz. „To vymyslel Calrissian.“

„Napovíte nám ještě trochu?“ zeptala se Organa Solo. Na rtech jí pohrával drobný úsměv.

Karrde úsměv neopětoval. „Je možné, že existuje jedna kopie Caamaského dokumentu, která se nenachází v imperiálních rukou,“ sdělil jí. „Pokusím se ji získat.“

Han Solo a Organa Solo si vyměnili polekané pohledy. „Proč jste nám to neřekl dřív?“ tázala se Organa Solo a ústa jí ztvrdla.

„Protože až doteď mi do toho nic nebylo,“ odpověděl Karrde chladně. „Politické spory se mě nijak netýkají, kromě toho, že meziplanetární pikle a sváry umožňují rozkvět obchodu s informacemi.“

Pohlédl na Calrissiana. „Nyní se však do té změti přidal nový faktor. A Calrissian mě přesvědčil, že tento faktor už nemůžu přehlížet.“

Organa Solo se schoulila, jako by jí náhle přejel po zádech mráz. „Thrawn.“

Karrde zasmušile přikývl. „Thrawn.“ Pohlédl na Shadu. „Ano, velmi by mě potěšilo, kdybych měl Shadu k ruce. Pokud by byla ochotna se mnou jít, samozřejmě.“

Shada se zašklebila, ironie ji hořce pálila v ústech. Po devatenácti letech konečně provedla ožehavé rozhodnutí opustit svůj lid a upnout svou oddanost na Novou republiku, a jenom proto, aby zjistila, že o ni Nová republika nemá zájem. Jediný, kdo ho měl, byl stejný vyvrhel z té jejich veliké a báječné společnosti, jako byla ona. „Jistě,“ řekla Karrdovi. „Proč ne?“

„Věřte mi, Shado, Karrde získává všechny své nejlepší lidi tímhle způsobem,“ řekl Calrissian suše. „Až budete na Wild Karrdu, zeptejte se Mary Jade.“

Po Karrdově obličeji přelétl stín. „Mara s námi nepoletí,“ řekl. „To je jeden z důvodů, proč jsem s vámi chtěl dnes večer mluvit, Leio. Maře se stala jistá… nehoda.“

Calrissianův mazaný úsměv zmizel a všichni ostatní zbystřili pozornost. „Jaká nehoda?“ zeptala se Organa Solo.

„Nevím přesně,“ zachmuřil se Karrde. „Starry Ice vysledovala jednu z těch neidentifikovaných lodí, kterou váš bratr spatřil v systému Kauron -“

„Počkat,“ přerušil ho Solo. „Jakou neidentifikovanou loď?“

„On a Mara ji viděli čmuchat poblíž základny pirátů Cavrilhu,“ řekl Karrde. „Copak vám neposlal zprávu?“

„Poslal, ale velmi stručnou,“ řekla Organa Solo. „Jen se zmínil, že od pirátů nic nezjistil a že nám sdělí podrobnosti, až se vrátí na Coruscant. Nebylo tam nic o nějaké neidentifikované lodi.“

„Nejspíš o tom nechtěl mluvit na otevřeném kanálu,“ řekl Karrde. „Mám kopii jeho a Mařiných nahrávek té lodi, plus data, která jsme získali, když jiná z těch lodí prosvištěla kolem Errant Venture. Než odletím, můžu vám je poskytnout.“

„Zapomeňte chvíli na lodě,“ skočil mu Calrissian netrpělivě do řeči. „Co se stalo s Marou?“

„Starry Ice vystopovala tu záhadnou loď k malé planetě v sektoru Gradilis.“ vysvětloval Karrde. „Mara se letěla podívat blíž a spatřila pevnost. Vlezla do nějaké jeskyně, kde začala mluvit na neznámé bytosti, v odpověď na něco, co řekli nebo udělali, zmínila Skywalkerovo jméno a pak se najednou odmlčela.“

Calrissianův obličej ztuhl. „Vy myslíte, že byla-?“

„Ne, nebyla zabita,“ ujistil ho rychle Karrde. „Aspoň tehdy ještě ne – v nahrávce, která byla pulsem odvysílána na Starry Ice, je slyšet lidský dech.“

„A tyto bytosti znaly Luka?“ ptala se Organa Solo a svraštila čelo. Shada nedokázala říct, jestli přemýšlí, nebo ji trápí obavy.

„Znaly ho, nebo o něm aspoň věděly,“ potvrdil Karrde. „Nemáme tolik kontextu, abychom to věděli jistě.“

„Musíme se s ním okamžitě spojit,“ řekl Solo své ženě. „Uvidíme, co nám k tomu řekne.“

Karrde si váhavě odkašlal. „Abych pravdu řekl, já už jsem s ním o tom mluvil. Sám do toho nedokázal vnést mnoho světla.“

Organa Solo si ho podezíravě měřila. „A?“ pobízela ho.

„To je ta druhá věc, kterou jsem vám chtěl říct,“ pokračoval Karrde. Jeho uhlazené chování doznalo další slabé trhlinky. „Letěl ji hledat.“

Výraz Organy Solo se nezměnil, ale najednou se zdálo, že teplota vzduchu v místnosti o několik stupňů poklesla. „Cože udělal?“

„Mara je v nebezpečí, Leio,“ ospravedlňoval se Karrde. „Luke byl jediný, kdo se tam mohl dostat včas, aby to stihl změnit. Jediný, kdo měl aspoň nějakou šanci domluvit se s těmi tvory, na které Mara narazila. Stejně jako s těmi, kdo jsou v té pevnosti. Není to pouze v Marině zájmu; týká se to celé Nové republiky.“

„A tahle bothanská hrůza se snad Nové republiky netýká?“ zavrčel Solo. Vyskočil na nohy a přes celou místnost probodával Karrda pohledem. „Doutnají nám tady stovky malejch válek. Půlka z nich používá Caamas jako výmluvu pro řešení starejch sporů. Už teď jsme stáhli všechny diplomaty a rytíře Jedi z akademie, abysme získali co nejvíc vyjednávačů, a pořád jich nemáme dost. Luka potřebujeme tady.“

„Já jsem ho nenutil, aby se za ní vydával,“ odsekl Karrde, ale pohled mu vrátit nedokázal. „Zvážil všechny faktory a učinil své vlastní rozhodnutí.“

„Až na to. že nevěděl, že Thrawn je zpátky.“ opáčil Solo. „Nebo to snad věděl?“

„Uklidni se. Hane,“ řekla Organa Solo tiše. Natáhla se, aby uchopila svého muže za ruku. „Co se stalo, stalo se. Karrde má pravdu: bylo to Lukovo rozhodnutí. Než se vrátí, budeme se bez něj muset obejít.“

„Pokud vám to pomůže, můžete to brát tak. že máte mé služby výměnou za ty jeho.“ procedil Karrde skrz zuby. „Je mi líto, že jsem vám musel přinést takové špatné zprávy. Skutečně jsem si myslel, že pro mě budete mít víc pochopení.“

Solo se zhluboka nadechl a přerývavě vzduch vypustil. „No jo, no,“ řekl. „Takže… kdy vyrazíte?“

„Okamžitě.“ odpověděl Karrde. Přistoupil k Shadě a podal jí ruku. „Za předpokladu, že si má nová asistentka nepotřebuje ještě něco zařídit.“

„Jsem připravena jít,“ řekla mu Shada. Nevšímala si nabízené ruky a povstala bez pomoci. „Za předpokladu, že ochranka Organy Solo už dokončila prohlídku mého pouzdra a postroje.“

„Vaše vybavení na vás čeká u dveří,“ zaskřípal Noghri vedle Organy Solo.

„Výborně.“ Karrde kývl Organě Solo na rozloučenou a vydal se směrem ke dveřím apartmá. „Díky za vaši pohostinnost, Leio. Až se mi něco podaří zjistit, nezapomenu vás zkontaktovat.“

„Ještě dvě věci, než půjdete, Karrde,“ zarazila ho Organa Solo. „Vlastně tři. Za prvé: budete během výpravy potřebovat tlumočnického droida?“

„Mohl by se hodit,“ uznal Karrde. „Organizace jich samozřejmě několik má, ale žádný z nich momentálně není na palubě Wild Karrdu. Nebude ale vůbec těžké někde cestou jednoho nabrat.“

„To by vás připravilo o drahocenný čas,“ namítla Organa Solo. „Pokud byste se neurazil, mohli bychom vám půjčit Threepio.“

Solo zachrochtal. „Ovšem jen přes jeho mechanickou mrtvolu.“

„Je to velmi velkorysá nabídka.“ Karrde svraštil obočí. „Nesouvisí to náhodou s tím, že až se vrátíme, dostanete od něj nezaujaté hlášení o našem výletu, že?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Organa Solo, která také nepatrně svraštila obočí. „Bolí mě, že vás to vůbec napadlo.“

„Odpusťte,“ omluvil se Karrde. „V tom případě s díky přijímám.“

„Jak se Han snažil naznačit, nejprve si s ním o tom raději promluvíme,“ řekla Organa Solo. „Přivezeme vám ho do kosmoportu, až si od vás půjdeme vyzvednout záznamy té vesmírné lodi. Za druhé: prve jsem vám to neřekla, ale vzhledem k okolnostem si myslím, že byste to měl vědět. Jedna z dalších datakaret, které ten Devaronian našel na Mount Tantissu, byla označena ,Ruka Thrawnova’.“

Karrde kývl. „Ano, vím.“

Organa Solo nadzvedla obočí. „Jak jste -? Ne. raději to nechci vědět.“

„Můj zdroj a já vám děkujeme za vaši diskrétnost.“ řekl Karrde. „Je tu však ještě něco dalšího, co potřebujete vědět vy. Než Mara vyrazila pronásledovat tu neznámou loď, zachytili jsme z ní vysílání, které bylo očividně určeno pro Errant Venture. Ještě se nám nepodařilo zprávu rozluštit, ale každopádně obsahovala Thrawnovo jméno. Jeho celé jméno, ne jen zkratku ,Thrawn’.“

Solo se zachmuřil. „Nevěděl jsem. že měl delší jméno.“

„Většina lidí to neví.“ přisvědčil Karrde. „Ale Mara to jméno znala. Stejně jako ten. kdo byl v té lodi.“

„Co myslíte, že to asi znamená?“ zeptala se Organa Solo.

„Nevím,“ řekl Karrde. „Možná budeme mít nějaké odpovědi, až se Skywalker a Mara vrátí. Zkopíruju vám i tuto nahrávku. Říkala jste tři věci?“

Na tváři Organy Solo se objevil úsměv. Byl to úsměv zastřený napětím, ale pořád úsměv. „Ať vás Síla provází,“ řekla tiše.

Shadě připadalo, že jí Karrde úsměv oplatil téměř bezděčně. „Vás taky,“ odpověděl. Jeho pohled zalétl k Solovi a Calrissianovi. „Vás všechny,“ dodal. „Na shledanou.“

*

„Přednesl jste opravdu hezký proslov,“ poznamenala Shada, když Karrde zvedl vzdušný spídr z přistávací plochy a obrátil jeho příď směrem k dokům Západního Championne, kde čekal Wild Karrde. „Byl nejspíš pečlivě naučený, ale nedopadl až tak zle.“

„Jste příliš laskavá,“ řekl Karrde, který si ji po očku prohlížel. Zírala přímo kupředu na povrch nočního Coruscantu a její obličej se koupal ve slabé záři přístrojové desky. Usoudil, že její výraz by se dal těžko přečíst, i kdyby tu bylo víc světla. „Smím se vás zeptat, která část naší rozmluvy vám připadala jako proslov?“

„Jak jste říkal, proč to musel být právě Skywalker, kdo vyrazil zachraňovat Maru Jade,“ odvětila. „Snad jste nečekal, že z toho začnou skákat radostí.“

„Právě tak jsem nečekal, že je to tak rozhodí,“ pokrčil rameny Karrde. „Ovšem abych byl spravedlivý, já jsem zase do dnešního večera nevěděl o Thrawnovi.“

Shada potřásla hlavou. „Je těžké uvěřit, že přežil.“

„Souhlasím,“ řekl Karrde. „Na druhou stranu je zrovna tak těžké uvěřit, že by Impérium provedlo takhle nebezpečný kousek, jenom aby blufovalo. Buď je Thrawn opravdu zpátky, nebo má někdo v rukávu schovanou čistou třiadvacítku.“

Zdálo se, že to Shada převaluje v hlavě. „Předpokládejme, že tenhle Thrawn je ve skutečnosti jenom klon,“ nadhodila. „Mohl by mít stejné schopnosti jako originál?“

„To by asi záviselo na tom, kolik z jeho taktických dovedností bylo vrozených a kolik naučených,“ přemýšlel Karrde. „A na tom, jestli použili otisk sejmutý z Thrawnovy mysli pro rychlou výuku a nakolik byl ten otisk dobrý. Takže nevím.“

„Protože pokud mají jeden Thrawnův klon, proč by jich nemohli mít třeba padesát?“ pokračovala Shada. „A pokud mají padesát Thrawnových klonů, proč by nemohli mít stovku klonů toho bláznivého Temného Jediho Joruuse C´baotha?“

Karrde sebou trhl. Tahle poslední možnost ho ještě nenapadla. „Opravdu, proč by ne?“

Shada na jeho řečnickou otázku nijak nenavázala a spídr se zahalil do temného ticha. Karrde řídil mechanicky, snad ani nevnímal velkolepá světla Coruscantu, která se táhla, kam až oko dohlédlo.

Snad si v duchu představoval, jak všechna ta světla pomalu hasnou. Když Thrawn před lety na planetu zaútočil, od záhuby ji dělil jen krůček. Tentokrát by se mu mohlo podařit zkázu dokonat.

Shada znovu promluvila, až když se pod nimi objevil uklidňující obrys Wild Karrdu. „Takže kdo je ten Jorj Car’das. kterého hledáme?“

Karrde ze sebe s vypětím setřásl představu kruhu hvězdných destruktorů, které se k němu ze všech stran blížily. „Je to někdo, kdo kdysi podnikal ve stejné branži jako já,“ vysvětloval. „Vlastně nejspíš ještě podniká.“

„Ale není to váš soupeř?“ nadhodila.

„Vskutku jste pozorná posluchačka,“ pochválil ji. „Mimochodem, že jsem tak zvědavý, kde jste se v té ložnici schovala? Nevšiml jsem si žádného místa, kam by se mohl vmáčknout kdokoli větší než Noghri.“

„Byla jsem na podlaze mezi zadní postelí a zdí.“ řekla. „V mezeře, která vždy vypadá menší, než ve skutečnosti je. Pokud Car’das nebyl vaším soupeřem, kým tedy byl?“

Karrde ji obdařil úsměvem. „Taky jste vytrvalá. To se mi na mých lidech líbí.“

„To ráda slyším,“ řekla. „Pokud Car’das nebyl vaším soupeřem, kým tedy byl?“

Před nimi se začala rozevírat vrata hangáru Wild Karrdu, aby je přijala. „Zeptejte se mě, až budeme v systému Exocron,“ sdělil jí. „Za předpokladu, že se tam vůbec dostaneme.“

Shada si potichu odfrkla. „Takže vy po mně chcete, abych riskovala život jen na základě vašeho čestného slova?“

„Nemusíte se mnou letět.“ řekl Karrde klidně. „Pokud chcete odejít, můžete jít třeba hned.“

Shada odvrátila zrak. „Díky za svolení. Zůstanu.“

Vzdušný spídr s tlumeným žuchnutím usedl do své kóje v hangáru Wild Karrdu. „Jak myslíte.“ odtušil Karrde a vypnul motory. „A opět jen tak ze zvědavosti, proč přesně jste opustila Mazzika?“

Shada vyvlékla ramena z popruhů. „Zeptejte se mě, až budeme opouštět systém Exocron.“ řekla sardonicky. „Za předpokladu, že se vůbec dostaneme ven.“

Nečekala na odpověď, vyskočila ze dveří a rovnýma nohama dopadla na palubu. „Jsem si jistý, že někdo z nás se ven dostane.“ zamumlal Karrde a sledoval ji. jak se proplétá mezi ostatními dopravními prostředky směrem k východu.

Otázkou bylo, kdo.

23. kapitola

Tentokrát poplach nepřišel při zákusku. Místo toho zazněl uprostřed noci.

Wedge se s trhnutím probudil; rukou sáhl po vypínači, který však nebyl tam, kde měl být. Kolenem kopl do strany a praštil se o něco tvrdého. Krátké bodnutí bolesti ho probralo a vzpomněl si, kde je. Podle rozkazů – a podle Bel Iblisovy předtuchy – on a zbytek eskadry Rogue spali ve svých X-winzích.

A podle zvuku doznívajícího alarmu se generálova předtucha zřejmě vyplnila.

Praštil do vypínače alarmu, tentokrát se už trefil, a zapnul komunikátor. „Antilles,“ vyštěkl.

„Bojová pohotovost,“ odpověděl hlas komandéra Perrise. „Přichází volání o pomoc z Bothawui.“

„Paráda,“ zavrčel Wedge a začal nahřívat motory. Bothanům můžete věřit, že vám pokazí klidný spánek. „Dobrá, Roguové, slyšeli jste ho. Pojďme do vzduchu.“

Následovalo sborové potvrzení příjmu a hučení motorů naplnilo jejich kout di’tai’nské diplomatické přistávací plochy. Kdosi oděný v údržbářské kombinéze – asi nějaký Trintic, ačkoli v chabém osvětlení se to dalo těžko poznat – spěchal přes plochu k X-wingům a vztekle mával rukama kvůli tomuhle bezpochyby nepovolenému hluku. Wedge na něj zamával, ať se klidí, a nahodil repulzory. „Co se děje? Nějaký další poprask u budovy klanů?“

„Radši si podrž helmu,“ poradil mu Perris ponuře. „Podle Bothanů se k nim blíží leresenská útočná jednotka.“

Wedge zamrkal. „Leresenská útočná jednotka?“

„Aspoň to říkají,“ potvrdil koordinátor stíhaček. „Válečná flotila jaksepatří a neptej se mě, o co jim jde.“

„To je putna,“ zavrčel Rogue Tři. „Dneska je tolik důvodů, proč Bothany nesnášet.“

„Nesnižuj se na jejich úroveň,“ napomenul ho Wedge. Všechny X-wingy už letěly vzduchem, zformovaly se kolem Wedge a zamířily do vesmíru. „Perrisi, kde máme generála?“

„Je na cestě nahoru,“ řekl Perris. „C´taunmar a její A-wingy eskortují jeho raketoplán, pro všechny případy. Přesto se asi trochu zpozdíme. Říkal, že máte letět napřed.“

„A co máme dělat?“ ptal se Rogue Pět. „Blufovat, dokud nás nedoženete?“

„Přesně,“ potvrdil Perris suše. „Pokud ovšem před zářnou pověstí eskadry Rogue rovnou nepadnou na kolena.“

„Jo, jasně,“ vrátil se hlas Rogue Pět, který zněl zrovna tak suše. „Ti Bothani mají ale štěstí, že jsme s naší zářnou pověstí náhodou pouhé dva systémy od nich.“

Wedge se zamračil. Když tak o tom přemýšlel, skutečně měli štěstí. Až podezřele nehorázné štěstí. „Perrisi, můžeš vyhrabat původní rozkaz, který nás sem odvelel?“

„Už jsem ho vyhrabal,“ řekl Perris. „Podle Coruscantu di’tai’nská vláda požádala výslovně o Bel Iblise, aby dělal prostředníka v jejich sporu se zdejšími ne-tai’nskými dělníky.“

„Máte nějakou představu, jestli di’tai’nská vláda dluží peníze nebo službičky bothanské vládě?“ ptal se Rogue Devět.

„To je dobrá otázka,“ řekl Perris zamyšleně. „Dokonce velmi dobrá otázka.“

„To můj dávný výcvik z CorSecu,“ pokračoval Rogue Devět. „Naučili nás jít vždycky po penězích.“

„No, v tuhle chvíli nejsou peníze důležité,“ řekl Wedge. Právě pronikli do temnoty kosmu, brzy budou tak daleko, že budou moct skočit do světelné rychlosti. „Byli jsme povoláni, abychom ochránili člena Nové republiky před agresory, a přesně to taky uděláme.“

„Hodně štěstí,“ popřál jim Perris. „Budeme tam, co nejdřív to půjde.“

Panel zapípal: kurz byl nastaven. „OK, Roguové,“ řekl Wedge. „Jdeme

na věc.“

Let k Bothawui trval o něco déle, než ta bláznivá eskapáda před týdnem, jejímž cílem bylo zachránit Sif´kriese a jejich náklad pommwommu. Přesto Wedgovi připadalo, že tentokrát to bylo o mnoho kratší. Jeho myšlenky skákaly mezi otázkami hrozící leresenské agrese, případného podvodu ze strany Bothanů, všeobecného napětí v galaxii, a proč to u všech všudy musí řešit právě jeho eskadra.

Než stačil najít odpověď, byli tam.

„Zformujte se,“ zavelel, jakmile kolem něho vystoupily z hyperprostoru ostatní X-wingy. „Aktivujte dálkové senzory.“

„Neřekl bych,“ řekl Rogue Dva napjatě, „že to bude potřeba.“

Wedge se zašklebil. „Ne,“ souhlasil. „Asi máš pravdu.“

Na místě skutečně byla leresenská útočná jednotka. A pro jednou to vypadalo, že Bothani nepřeháněli. Přímo před blížícími se X-wingy se napříč oblohou rozvinula skupina šesti velitelských lodí cizích tvarů a výroby, všechny však byly skoro tak velké jako novorepubliková útočná fregata. Dalších dvacet menších lodí vyplňovalo mezery mezi nimi a přinejmenším pět eskader stíhacích strojů tvořilo kolem celé skupiny obranný kruh.

„Ta naše pověst dneska musí zářit na plný pecky,“ zamumlal Rogue Dvanáct.

„Žádné osobní poznámky,“ napomenul ho Wedge, zatímco si prohlížel skupinu. Byla ještě daleko před planetárním štítem Bothawui, daleko z dosahu jakýchkoli pozemních zbraní, které mohli mít obránci k dispozici. Nedokázal si vybavit, jestli Bothani mají na orbitě nějaké bitevní platformy, ale pokud je měli, pak žádná z nich momentálně nebyla na této straně planety.

Což znamenalo, že eskadra Rogue je na to sama. Dvanáct X-wingů a zářná pověst.

Odkašlal si a zapnul komunikátor na nejširší frekvenci. „Tady je generál Wedge Antilles a novorepubliková eskadra Rogue, leresenská jednotko,“ oznámil. „Bez povolení jste narušili bothanský prostor. Oznamte prosím své úmysly.“

„Do téhle záležitosti vám nic není, eskadro Rogue,“ odpověděl překvapivě melodický hlas. „Jde o přímý spor jen mezi leresenskou a bothanskou vládou.“

Wedge mrkl na své senzory. Bel Iblis a Peregrine pořád nikde. „Mohu se vás zeptat na povahu sporu?“

„Smrt a náprava,“ odpověděl melodický hlas. „Smrt dvou Leresaiů z rukou Bothanů a bothanská neochota k nápravě.“

Wedge se ušklíbl a přepnul na vnitřní frekvenci eskadry. Očividně tady narazili na terminologický problém, na nějaké leresenské rčení nebo frázi, která se nedala pořádně přeložit do basiku. Ale i tak mu připadalo, že něco nechápe. „Nevíte někdo, o čem to mluvil?“

„Počkej – mrknu se do záznamů,“ ozval se Rogue Jedenáct. „Mám takové tušení, že… no jasně, tady to je. Při nedávném střetu u budovy Sdružených klanů zemřeli dva Leresaiové. Oba byli zastřeleni, jeden z nich ještě před tím, než dav vtrhl do budovy.“

„Díky,“ řekl Wedge a přepojil se zpátky. „Leresenský veliteli, chápu vaše rozhořčení nad takovou ztrátou. Jakou žádáte po Bothanech náhradu?“

„Leresenský zákon mluví jasně,“ pravil Leresai. „Dráp za dráp, roh za roh, život za život. Buď bude vydán viník sám, nebo deset nevinných z jeho kmene.“

Studený mráz přejel Wedgovi po zádech. „Co tím chcete říct, deset nevinných?“ ptal se opatrně.

„Bothané nám odmítli vydat členy klanu, kteří zabili dva neozbrojené Leresaie,“ řekl hlas pevně. „Dva životy budou tedy splaceny dvaceti.“

Ta jejich matematická přesnost, pomyslel si Wedge. Jak ale chtěli téhle lumpárny dosáhnout, když se všichni Bothani krčili v bezpečí pod planetárním štítem?

„No nazdar,“ hlesl Rogue Čtyři. „Vektor tři-šest na čtyři-jedna.“

Wedge se podíval udaným směrem. Za obzorem planety vzadu za nimi se právě objevila malá kosmická stanice.

„Je to továrna nula-G na nízké orbitě,“ pokračoval Rogue Čtyři pochmurně. „Calamarijské výroby. Pokud se pamatuju dobře, běžný počet dělníků je patnáct až dvacet dva.“

Wedge spolkl kletbu a vydal rozkaz na vnitřní frekvenci. „Přímý kurz,“ přikázal. „Mezi stanici a Leresaie.“

Přepnul komunikátor nazpět a poslal šťávu motorům. „Chápu vaše zklamání a zlost na bothanskou vládu,“ řekl leresenskému veliteli. „Ale vy zase musíte pochopit, že tu nemůžeme jen tak přihlížet a dovolit vám zabíjet nevinné lidi. Generál Garm Bel Iblis tu bude už brzy; možná se mu podaří

domluvit -“

„Žádná domluva nebude,“ přerušil ho Leresai, jako by řekl své poslední slovo. „Zákon je zákon a to, co žádá, se musí stát. Ani vy, ani nikdo jiný

nás nezastaví.“

Ozvalo se cvaknutí a rozhovor byl minulostí. „Možná že ne,“ procedil

Wedge mezi zuby a napojil se zpátky na frekvenci eskadry. „Ale musíme

se o to pokusit. Dobrá, Roguové, nastal čas ukázat zuby. Přepněte S-fólie

do útočné pozice.“ Natáhl se po páčce -

„Ne!“ vyštěkl Rogue Devět prudce. „Nepřepínejte S-fólie!“ Wedge se zarazil a ruka mu zůstala viset nad páčkou. „Proč ne?“ „Já nevím,“ řekl Rogue Devět napjatě. „Něco není v pořádku. Nemůžu

to říct přesně… ale vím, že něco není v pořádku.“

„Veliteli Rogue?“ ptal se Rogue Osm.

„Vydržte,“ řekl Wedge a přepnul komunikátor na osobní frekvenci Rogue Devět. „Corrane? Co je?“

„Jak jsem říkal, já nevím,“ opakoval Rogue Devět. „Vím jen, že jsem vycítil nebezpečí, když jsi přikázal přepnout S-fólie. Provádím diagnózu, ale zatím jsem na nic nepřišel.“

„Je to jedna z tvých -?“ Wedge zaváhal, nechtěl se o jeho jediských schopnostech vybavovat ani na bezpečném kanálu.

„Řekl bych, že ano,“ Rogue Devět mu stejně poskytl odpověď.

Wedge pohlédl na leresenskou útočnou jednotku. Lodě zůstávaly na místě. Trpělivě čekali, až k nim jejich kořist doklouže po orbitě.

A rozhodně nečekaly od eskadry Rogue vůbec žádné problémy…

Wedge přepnul znovu na primární frekvenci eskadry. „Všichni udržujte kurz,“ přikázal a natočil svůj X-wing k Rogue Devět. „A ty zvlášť, Rogue Devět. Podívám se na tebe zblízka.“

O minutu později letěli v těsné ukázkové formaci. Dvojice laserů na špičkách Wedgových křídel na pravoboku se zespodu téměř otírala o trup Rogue Devět. „Dobrá.“ Přiblížil se o dalších pár centimetrů. „Máš mou pravou stranu a já zase tvůj levobok. Mrkni se, jestli tam neuvidíš něco, co tam nepatří. Pokud tam nic nebude, prohodíme se.“

„To nebude potřeba,“ řekl Rogue Devět dutým hlasem. „Mám to. Úzký váleček, vede napříč mezi S-fóliemi, zrovna před energetickým přívodem do laserů.“

„Ty ho tam máš taky,“ zavrčel Wedge. Když věděl, kam se má dívat, byl malý černý pasažér vidět docela dobře. „Deset ku jedné, že takhle zadrátovali celou eskadru.“

„Dobrá, tak tedy nepřepneme S-fólie,“ řekl Rogue Dva. „Můžeme střílet i tak, ne?“

„Radši bych to nezkoušel,“ varoval ho Wedge, který se přísně mračil na nevinně vyhlížející váleček. „A vlastně – Corrane, natoč se kousek ode mě, ano?“

Trup Rogue Devět se od něj trochu vzdálil. „To jsem si mohl myslet,“ vztekal se znechuceně Wedge. „Z vršku válečku vedou dvě odbočky. Jedna do servomotoru křídla a druhá se asi napojuje rovnou do přívodu od laserů. Tipuju, že jak přepnutí křídel, tak pokus o střelbu vyřadí lasery. Nebo hůř.“

Rogue Dvanáct procítěně zaklel. „To museli být ti dva Leresaiové z di’tai’nského údržbářského týmu, co se pořád ochomýtali kolem,“ řekl. „Takže co uděláme, zkusíme blufovat?“

Wedge vyhlédl ven na leresenské lodě. Nyní se daly do pohybu a začaly se formovat kolem tovární stanice, která se k nim bezmocně blížila. „Nemá to cenu,“ řekl tiše. „Už vědí, že na ně nemůžeme.“

A tak se museli bezmocně dívat, jak Leresaiové začali rychle, efektivně a systematicky demolovat stanici. Jak si vybírali daň dvaceti nevinných životů náhradou zu dva viníky.

V době, kdy dorazil zbytek Peregrinovy skupiny, bylo už dávno po všem.

Nebo, možná přesněji, všechno teprve začalo.

*

„Tak už to začalo,“ oznámila Leia smutně, zamkla za sebou dveře apartmá a zhroutila se na pohovku vedle Hana. „Střílení nakonec přece jen začalo.“

„Jo, slyšel jsem o tom,“ řekl Han zasmušile. Když ji objal, vycítila z něj obavy. „Co s tím Senát udělá?“

„Snaží se vymyslet, co vlastně může udělat,“ řekla mu Leia.

„Co na tom chce vymýšlet?“ ptal se Han. „Leresaiové popravili dvacet jedna Bothanů a kromě toho rozmlátili na cucky docela dobrou vesmírnou stanici. Proč Cavrisom prostě nenažene leresenskou vládu před soud?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché,“ řekla Leia. „To ale bohužel není. Tři z vrchních radních se už nechali slyšet, že budou hlasovat proti jakémukoli podobnému kroku, a ohánějí se tím, že po bothanské vládě jsme nežádali žádné podobné reparace za zničení Caamasu.“

„Vždyť tyhle dvě věci jsou něco úplně jinýho,“ Han trval na svém. „Vlastně je to přesně obráceně. Leresaiové zabili nevinný lidi, kdežto caamaská záležitost je o tom, nepotrestat nevinné lidi.“

„Jenže po Bothanech jsme ani nechtěli, aby potrestali strážné, kteří stříleli na demonstranty,“ připomněla mu Leia.

Vycítila jeho mrzuté rozpaky. „Jo,“ zabručel. „To kvůli mně.“

Leia se ho pokusila uklidnit stiskem ramene. „Nejen kvůli tobě, miláčku,“ řekla. „Rada tvrdí, že stráže reagovaly v sebeobraně. Bohužel ne každý se na to dívá stejně.“

Han zafrkal. „To jejich klanové myšlení.“

„Ano, já vím,“ řekla Leia. „Mně taky nedává žádný smysl činit někoho zodpovědným za činy druhých. Skutečnost je však taková, že vzájemná rodinná či klanová odpovědnost je ústředním pilířem mnoha kultur.“

„Možná,“ přiznal Han. „Ale i tak je potřeba zatnout Leresaiům tipec. Pokud to neuděláte, jenom tím povzbudíte každýho, kdo má něco proti Bothanům.“

„Už se stalo.“ Leia se zachvěla. „Tucet dalších vlád upozornil Senát, že přednese svůj vlastní seznam požadavků vůči Bothanům.“

„Jinak bude zle?“

Leia pokrčila rameny. „Ano, dá se to chápat jako hrozba.“

Han zavrčel cosi neuctivého. „Víš, jaký mám o Bothanech vysoké mínění, srdíčko, ale začíná mi to nějak smrdět. Copak Fey’lya neškemrá u Gavrisoma o ochranu?“

„Ani nemusí,“ řekla mu Leia. „Diamalové a Mon Calamariové oznámili, že posílají lodě, aby uhájily Bothawui proti jakékoli další agresi.“

Han potichu hvízdl. „Děláš si legraci? Jaký lodě?“

„Velké,“ řekla Leia. „Hvězdné křižníky od Mon Calů a několik válečných lodí třídy Nebula a Endurance od Diamalů. Říkají, že hájí práva nevinných. Jiní říkají, že jsou pouze nejnovějšími obětmi bothanských manipulací.“

„Nedá se s nimi nesouhlasit,“ odtušil Han. „Dokázal už Bel Iblis, že Bothani byli za tou falešnou di’tai’nskou zprostředkovatelskou žádostí?“

„Ještě nepředložil žádný skutečný důkaz, ale osobně nemá nejmenších pochyb, že celá ta věc byla bouda, která ho měla udržet v blízkosti Bothawui,“ zašklebila se Leia. „A teď do toho ti Leresaiové, kteří sabotovali lasery eskadry Rogue -“

„Cože, oni se k tomu přiznali?“

„Nejenže se k tomu přiznali, ale byli na to dokonce hrdí,“ řekla Leia. „Podle nich je velká čest postarat se o cizince, aby nedošli k úhoně při jejich sporech.“

Han zafuněl. „Vsadím se, že z toho měl Wedge náramnou radost.“

„On a Garm vypadali, jako by chtěli začít plivat blesky,“ řekla Leia. „Garm řekl Gavrisomovi na rovinu, že Nová republika nebude hrát v ničí politické hře tu nejpodřadnější roli.“

„Myslím, žes ho ocitovala celkem přesně,“ řekl Han. „Hele, otoč se trochu.“ Sundal ruku z jejího krku a začal jí masírovat ramena.

„Taky že ano.“ Leia ucítila, jak její napjaté svaly pod jemným tlakem Hanových prstů pomalu polevují. „To je příjemné.“

„To jsem rád – taky to má být příjemné,“ řekl s náznakem neveselého humoru. „Víš, pohrávat si s někým Bel Iblisova formátu nebylo od Bothanů zrovna nejrozumnější.“

„Jsem si jistá, že už na to taky přišli,“ souhlasila Leia. „Ukazuje se, že jsou čím dál zoufalejší.“

Závan vzduchu jí prozradil, že Han nevěřícně zakroutil hlavou. „Jsou to blázni, Leio. Copak nikoho z nich vůbec nezajímá, že je Thrawn zpátky?“

„Ovšemže ne,“ řekla Leia. „Polovina z nich tomu vůbec nevěří – domnívají se, že Diamalové si celou tu věc vycucali z prstu, aby se ostatní polekali a nechali slézt Bothany ze šibenice. Druhá polovina přiznává, že jo může být pravda, ale stejně nechápou, jak by je mohlo Impérium ohrozit.“

„Všichni jsou pitomci,“ zavrčel Han. „Thrawn má něco v rukávu. Vsadil bych Falcona, že něco skrývá.“

„Souhlasím,“ povzdechla si Leia. „Ale na druhou stranu teď nemusí pohnout ani prstem. Nová republika se rychle rozkládá na stovku různých ozbrojených táborů a všechny na sebe cení zuby kvůli Caamasu.“

„Nedokázali by to Caamasiové nějak zastavit?“ nadhodil Han. „Tohle se jim přece nemůže líbit.“

„Ovšemže se jim to nelíbí,“ odpověděla Leia. „Ale musíš vzít na vědomí, že o Caamas už v podstatě ani nejde. Stala se z něj pouhá záminka. Všichni říkají, že mají na srdci jen Caamas a spravedlnost, ale většina z nich tím jen maskuje válečné choutky a snaží se vyřídit staré účty.“

„Jo,“ řekl Han kysele. „Takže co uděláme?“

„Můžeme udělat jen jednu věc,“ řekla Leia. „Sebrat jim jejich záminku, což znamená získat jména vlastních Bothanů, kteří nesou za Caamas odpovědnost, a postavit je před soud.“

Hanovy emoce se nepatrně proměnily. „Jo,“ řekl. „No… Karrde už na tom pracuje.“

Leia se zachmuřila. „Ty jsi s ním dnes mluvil? Myslela jsem, že chtěl z Coruscantu odletět už včera.“

„Pokud vím, tak odletěl,“ řekl Han. „Ne, jenom jsem obeslal několik jiných pašeráků, který znám, že chci mluvit s Mazzikem.“

„O čem?“

„Jenom jsem chtěl zjistit, jestli pro něj tahle Shada D’ukal skutečně pracovala,“ řekl jí Han. „A proč přesně ho opustila.“

Leia se usmála. „Snad se o Karrda nebojíš?“

„Ne,“ ohradil se Han. „Jasně že ne. Dokáže se o sebe postarat.“

„Bude to dobré, miláčku,“ konejšila ho a znovu ho poplácala po koleni. „Já ho mám taky ráda.“

„Neřekl jsem, že ho mám rád,“ ohradil se znovu Han. „Chci říct, někdy mi umí pěkní hnout žlučí.“

„To tys uměl taky, miláčku,“ připomněla mu Leia. „Vlastně ještě umíš. Víš, někdy mě napadá, že Karrde je takový, jaký bys byl možná ty, kdyby ses nepřidal k Rebelii.“

„Možná,“ řekl Han. „Až na ty jeho vousy.“

„Díky ti, Sílo, za tyhle malé radosti.“ řekla Leia suše. „Takže takhle jsem strávila den. A jak jsi strávil ty svůj – kromě toho, že sis popovídal s pašeráky?“

„Hodně jsem přemýšlel,“ řekl. „Přemýšlel jsem, že je načase, abychom

se spolu někam na chvíli zašili.“

„To je skutečně lákavá představa,“ zašeptala Leia. „Ale kdybych teď odletěla, Gavrisom by z toho měl infarkt.“

„To by stálo za to,“ řekl Han. „Nepamatuju se, že by Kecala už někdy sklátil infarkt.“

Leia se usmála. „Jsem ráda za tvou nabídku, Hane, opravdu. Ty ale víš že to nemůžeme udělat.“

„Vzdáváš se moc snadno,“ plísnil ji s hranou lhostejností. „Vsadím se, že ty už bys to nějak zařídila.“

Leia se od něho odtáhla, aby mu mohla pohlédnout do očí. Jeho emoce se opět lehce změnily… „A pokud bych tvou sázku přijala,“ zeptala se podezřívavě, „řekl bys mi, co dalšího jsi dnes udělal?“

Obdařil ji jedním ze svých nevinných pohledů. „Já? Ále, nic moc. Bereš tu sázku, nebo ne?“

„Ven s tím, Hane.“ pravila a vložila do svého pohledu trochu přísnosti. „Kam jsi nám objednal let?“

Jako vždycky se její přísnost minula postřehnutelným účinkem. „Skoro nikam.“ Po Hanově nevinné tváři přelétl krátký úsměv. „Napadlo mě, že bychom si mohli odskočit na malý výlet do sektoru Kanchen. Přesněji na Pakrik Major.“

Leia zalovila v paměti. O sektoru Kanchen už kdysi slyšela a nejasně si vzpomínala, že Pakrik Major je hlavní planetou sektoru. Ale to bylo všechno. „A co se tam děje tak důležitého?“

„Vůbec nic,“ ujistil ji Han. „No, tedy až na výroční sektorovou konferenci, které by se opravdu měl zúčastnit zástupce Nové republiky. Však víš – diplomatická zdvořilost a tak.“

Vzdychla. „A co tam mají za krizi, že mě tolik potřebují?“

„To je na tom ta nádhera.“ Nyní už se křenil zcela otevřeně. „Žádná krize. Vládne tam klid a mír. Protrpíme si několik k smrti nudnejch setkání, pak se stáhneme do ústraní a budeme odpočívat.“

„Pokud tam ovšem je nějaké ústraní, do kterého bychom se mohli stáhnout.“

„Je,“ řekl Han. „Pakrik Major má sousední planetu, Pakrik Minor, kde nemají nic než farmy, několik výletních sídel a spoustu nádherný přírody.“

Začínalo to znít líp a líp. „Farmy, říkáš?“

„Pěstuje se tam hlavně ovoce a obilí,“ přikývl Han. „A jsou tam pralesy a hory a tolik ticha, kolik si ho jen můžeš přát. A nikdo se ani nemusí dozvědět, že tam budeme.“

Leia si povzdechla. „Gavrisom ano,“ řekla lítostivě. „A ten na to nikdy nepřistoupí.“

Han se samolibě zasmál. „Jasně že přistoupí. Víš, dneska odpoledne jsem mu zavolal a zařídil jsem to. Je z toho nadšený.“

Zamrkala. „Je z toho nadšený?”

„No, možná není tak docela nadšený,“ přibrzdil Han. „Ale nechá nás odjet, a to je hlavní. Nemám pravdu?“

„Máš.“ Leia mu pohlédla přímo do očí. „Ale skutečně nás nechá odjet?“

Han pokrčil rameny. „Výslovně to neříkal,“ přiznal váhavě, „ale nabyl jsem dojmu, že mu nebude vadit, když my dva na chvíli někam zmizíme.“

„Ani když je Thrawn zpátky?“

Han se zašklebil. „Zvlášť když je Thrawn zpátky.“

Leia vzdychla a objala ho kolem krku. Měla vědět, že za tím vězelo něco takového. Jelikož na Hanovi stále ulpívala vina za střelbu z Bothawui a jelikož Leia otevřeně podporovala Landovo nepodložené tvrzení, z obou se teď staly politicky nežádoucí osoby. Není divu, že Gavrisom skočil po první příležitosti, jak je dostat na chvíli z očí veřejnosti. „Promiň, Hane,“ omlouvala se. „Vždycky se moc ptám, viď?“

„To nic, zlatíčko.“ Pevně ji k sobě přitiskl. „Nenecháme je, aby nám to pokazili. Byl to náš nápad udělat si prázdniny. Je jedno, co si myslí oni.“

Leia se smutně usmála. „,Nezbavíte se mě; půjdu sama,“’ citovala starý vtip.

„Tak nějak,“ řekl. „Mimochodem, mluvil jsem s Chewiem. Klidně může i s dětma zůstat na Kashyyyku o něco déle. Budeme mít čas sami pro sebe.“

Leia si se smíchem opřela hlavu o jeho rameno. „Víš, přesně tohle jsem si říkala, když nás Gavrisom poslal na Bothawui. Viděl jsi sám, jak to dopadlo.“

„Ale tentokrát to vyjde.“ řekl Han sebejistě. „Žádní Bothani, žádný rozbroje, žádný střílení. Za to ti ručím.“

„Beru tě za slovo,“ varovala ho. Vymanila se z jeho objetí, aby ho mohla políbit. „Kdy odlétáme?“

„Jakmile budeš mít sbaleno.“ Krátce jí stiskl předloktí. „A pospěš si – já už mám sbaleno celý hodiny.“

„Ano, pane,“ řekla Leia z legrace. Zvedla se a spěchala do ložnice. Ticho a klid daleko od hádek a sporů. Ano, přesně tohle potřebovala.

Obilné farmy na Pakriku Minor. Už se nemohla dočkat.

24. kapitola

Průzkumníci strávili posledních osmadvacet hodin prohledáváním systému, a když se vrátili, přinesli zprávu, jakou admirál Pellaeon očekával. Až na Chimaeru samotnou byl systém Pesitiin tak opuštěný, jak jen může zapomenutý kout vesmíru být.

„Osobně bych řekl, pane, že odmítl vaši nabídku,“ promluvil kapitán Ardiff, který se objevil za Pellaeonem na velícím ochozu hvězdného destruktoru.

„Možná.“ Pellaeon zíral průzorem na hvězdy. „Také není vyloučeno, že můj návrh setkání byl z časového hlediska příliš optimistický. Generálu Bel Iblisovi se možná nedaří přesvědčit novorepublikovou vládu, že je v jejím zájmu, aby si se mnou promluvil.“

„Anebo se mu nedaří dát dohromady natolik velkou útočnou sílu, která by zvládla imperiální hvězdný destruktor,“ řekl Ardiff zavile. „Napadá mě, že tohle může být obrovská pavučina, v níž se právě pohodlně usazujeme.“

„Klid, kapitáne,“ konejšil Pellaeon mladšího muže. Navzdory všem slibným vojenským schopnostem měl Ardiff tendenci plácat hlouposti pokaždé, když byl nervózní. „Bel Iblis je čestný muž. Mé pozvání by tímto způsobem nezradil.“

„Vzpomínám si, že býval též velmi ctižádostivý,“ opáčil Ardiff. „A v současnosti to vypadá, že se poněkud ztrácí mezi všemi těmi generály a admirály, kterými se to v Nové republice jen hemží. Ctižádostivého muže by mohlo snadno napadnout, že kdyby vás zajal, okamžitě by se tím zviditelnil.“

Pellaeon se pousmál. „Chtěl bych věřit, že po všech těch letech bych stále byl takovou cennou kořistí,“ řekl. „Stěží se však mohu domnívat, že je to můj případ.“

„Můžete být skromný, jak chcete, admirále.“ Ardiff rozpačitě zíral ven na oblohu posetou hvězdami. „Ale vy jste jediný, kdo teď drží Impérium pohromadě.“

Pellaeon také nehnutě zíral ke hvězdám. „Nebo naše jediná šance na přežití.“

„I tak se to dá říct, pane,“ přikývl Ardiff poněkud drsně. „Faktem zůstává, že plukovník Vermel měl za úkol doručit vaši zprávu a nikdy se nevrátil. Proč?“

„Nevím,“ musel uznat Pellaeon. „Předpokládám, že máte nějakou teorii?“

„Ano, pane, stejnou teorii, kterou jsem měl už na Yaze Minor,“ odpověděl Ardiff. „Myslím, že Vermel něco zjistil, buď přímo od Bel Iblise, nebo zaslechl něco, co říkal někdo jiný. Ať už zjistil cokoli, Bel Iblis ho zamkl někam, odkud se s vámi nemůže spojit. V lepším případě tu ztrácíme čas a v horším případě lezeme do pasti.“

„Pořád si myslím, že tahle hra za to stojí, kapitáne,“ řekl Pellaeon tiše. „Dáme Bel Iblisovi ještě několik dní. Když se neukáže -“

„Admirále Pellaeone?“ zavolal důstojník od senzorů na pravoboku. „Nové lodi v oblasti, pane. Je jich zřejmě osm, blíží se ze směru jedna-šest-čtyři na pět-nula-tři.“

Pellaeonovi se sevřelo hrdlo. „Identifikace?“ zeptal se tak klidným hlasem, jaký ze sebe dokázal vypravit.

„Čtyři jsou corellianské dělové lodě,“ zavolal další hlas. „Ta velká loď je bitevní křižník Kaloth – nejspíš silně modifikovaný. Poslední tři jsou útočné čluny Telgorn třídy Pacifier. Identifikace… neprůkazná.“

„Jak to, neprůkazná?“ naléhal Ardiff.

„Jejich identifikace neodpovídá ničemu v registru,“ odvětil důstojník. „Provádím rozbor překrytí. Možná se mi podaří něco vyhrabat.“

„Zamaskované lodě,“ řekl Ardiff zlověstně.

„Pašeráci také používají identifikační překrytí,“ připomněl mu Pellaeon. „A právě tak i piráti a někteří žoldáci.“

„Já to vím, pane,“ řekl Ardiff. „A také vím, že v tomhle systému je toho zatraceně málo, co by mohli chtít.“

„Něco na tom bude,“ připustil Pellaeon. „Komunikační důstojníku, odvysílejte naši identifikaci a požádejte je o jejich.“

Identifikace odvysílána,“ odvětil. „Žádná odpověď.“

„Lodě změnily kurz,“ hlásil senzorový důstojník. „Nyní míří přímo k Chimaeře.“

Ardiff napětím zasykl. „Klid, kapitáne.“ poradil mu Pellaeon. „Poručíku, chci plný senzorický sken těch lodí. Se zaměřením na zbraňové dispozice a označení trupu.“

„Rozkaz, pane -“

„Admirále!“ přerušil ho jiný hlas. „Blížící se lodě se přeskupily do útočné formace!“

„Myslím, pane,“ řekl Ardiff tvrdě, „že tu máme Bel Iblisovu odpověď.“

Pellaeon zaťal levou ruku v pěst. „Poručíku, co bude s tím označením trupu?“

„Už se to objevuje, pane… ano, tady to je. Dělové lodě nesou insignie Corellianských obranných sil. Ty ostatní… totéž, pane.“

„Děkuji,“ zamumlal Pellaeon. Cítil na sobě Ardiffův pohled a žár jeho hněvu a hořkého pocitu zadostiučinění. „Kapitáne, raději připravte Chimaeru k boji.“

„Ano, pane.“ Ardiff se pootočil k zákrytu posádky na levoboku. „Všichni piloti do svých strojů,“ přikázal. „Připravte se ke startu na můj povel. Aktivovat deflektorní štíty; připravit a nabít všechny turbolasery.“

„A tažné paprsky,“ dodal Pellaeon potichu.

Ardiff se na něho zmateně podíval. „Pane?“

„Neuškodilo by podívat se na některou z těch lodí zblízka,“ vysvětlil Pellaeon. „Nebo na jejich trosky.“

Ardiffovi zaškubalo v ústech. „Ano, pane. Aktivovat všechny tažné paprsky.“

Pellaeon se o několik kroků přiblížil k čelnímu průzoru, aby se vzdálil od narůstajícího šumu činností ze stanovišť posádky a zadního můstku. Mohl by tam venku skutečně být Bel Iblis, mířící k Chimaeře v plné bojové formaci?

Ne. Směšné. Nikdy se s Bel Iblisem osobně nesetkal, ale vše, co o tom muži kdy četl, naznačovalo silný smysl pro čest a důstojnost. Takový muž by se nikdy nesnížil ke zbabělému přepadu, rozhodně ne v odpověď na počestnou žádost o vyjednávání. I při bitvách proti velkoadmirálu Thrawnovi si dokázal udržet tuto svoji důstojnost.

Při bitvách proti Thrawnovi…

Pellaeon se nepatrně pousmál. Ano, už to má. Způsob, jak dost možná zjistit, jestli to skutečně je Bel Iblis, kdo velí té sebrance tam venku.

Ze strany přišel závan vzduchu. „Je možné, že je pouze opatrný,“ řekl Ardiff. Ta slova z něj lezla se zřetelnou váhavostí. „Vzájemné přesahování štítů, k němuž v takovéto formaci dochází, je rovněž velmi užitečné jako ochrana. A možná se mu jednoduše nechce odhalit totožnost, dokud se nedostane blíž.“

Pellaeon pohlédl na mladého kapitána lehce překvapeně. „Udělal jste na mě dojem, kapitáne,“ pravil. „Jedna z nejdůležitějších vlastností dobrého velitele je schopnost nenechat se svazovat tím, co čekáte.“

„Chci hrát fér, pane.“ řekl Ardiff upjatě. „Ale ne za cenu ohrožení vaší lodi. Mám vypustit T1E nebo Preybirdy?“

„Ještě ne.“ Pellaeon se obrátil zpátky k průzoru. Blížící se lodě už byly viditelné; malé tečky rychle rostly. „Ať se tu stane cokoli, chci, aby bylo jasné, že jsme neudělali nic, co by vyprovokovalo střetnutí.“

Po dlouhý okamžik stáli v tichosti vedle sebe a čekali. Blížící se lodě se stále zvětšovaly…

A najednou už letěly těsně nad Chimaerou a kropily hořejšek trupu hvězdného destruktoru oslnivou salvou turbolaserového ohně. Zvedly se, zamířily přímo proti můstku – kdosi v zákrytech posádky za Pellaeonem vyjekl překvapením nebo strachem -

A pak byly pryč, rozletěly se na obě strany kolem velitelské superstruktury a stahovaly se do bezpečné vzdálenosti.

Ardiff se zasyčením vydechl. „Myslím, že tohle mluví za vše, admirále.“ Jeho dřívější nervozita se změnila v ledovou profesionalitu. „Žádám o povolení k útoku.“

„Povolení uděleno,“ řekl Pellaeon. „Ale pouze turbolasery.“

Ardiff na něho ostře pohlédl. „Žádné stíhačky?“

„Ještě ne,“ odvětil Pellaeon, zatímco propátrával oblohu ve snaze spatřit útočníky. Nejspíš se pořád ještě nestihli obrátit po tom šíleném úprku vzad. „S Preybirdy mám jiné úmysly.“

Ardiff se kvapně rozhlédl kolem. „Admirále, uctivě vás žádám, rozmyslete si to,“ řekl hlasem stěží slyšitelným. „Ten bitevní křižník je silně vyzbrojený. Tentokrát prolétl kolem příliš rychle, než aby stihl způsobit zkázu, ale brzy se osmělí. Když nevyšleme stíhačky, aby nám ho držely od těla, jenom si říkáme o potíže.“

„Chápu vaše starosti, kapitáne,“ sdělil mu Pellaeon. Útočníci se vrátili zpátky do jejich zorného úhlu; vzdálené tečky se takřka líně otáčely nazpět k druhému náletu. „Mám však své důvody. Přikažte obsluze turbolaserů, ať se připraví.“

Viděl, jak Ardiffovi poskočil ohryzek na krku; kapitán však pouze úsečně přikývl. „Turbolasery připravit,“ zavolal chraplavým hlasem.

„Důvěřujte mi, kapitáne,“ zamumlal Pellaeon. Musel se přemáhat, aby se nezačal usmívat. V myšlenkách se nečekaně vrátil o deset let zpátky. Tehdy byl on tím upjatým kapitánem, stojícím na téže palubě, a snažil se co nejzdvořileji přimět svého nadřízeného k rozumu uprostřed napjaté bojové situace. Měl ovšem mnohem víc zkušeností než nyní Ardiff, to však jeho zoufalství pouze prohlubovalo, když musel bezmocně stát a přihlížet jak se Chimaera zcela jistě řítí do zkázy.

A přesto ho Thrawn nikdy nepokáral za drzost či nedostatky ve zhodnocení situace. Místo toho klidně pokračoval v provádění svých plánů a nechal výsledky, aby mluvily samy za sebe.

Pellaeon jen doufal, že výsledky jeho plánu budou alespoň z poloviny tak výmluvné.

Útočníci dokončili obrat a zamířili znovu k Chimaeře. „Už jsou zpátky,“ nahlásil senzorový důstojník. „Vypadá to, že tentokrát budou nalétávat úhlopříčně.“

„Bojí se, aby nenarazili do velitelské superstruktury,“ komentoval to Pellaeon. „To znamená, že pří předchozím náletu se alespoň jedna loď málem nestihla zvednout včas.“

„Nebo prostě zkoušejí něco jiného.“ Ardiffovými slovy prosakovalo zoufalství.

Z minulosti přilétla další vzpomínka a Pellaeon ji znovu pečlivě potlačil. Zrovna teď, v zápalu boje, by úsměv rozhodně nebyl něco, co by Ardiff pochopil. „Turbolasery připravit,“ řekl. „Pal.“

Útočníci uháněli směrem k nim, jejich zbraně dštily oheň. Chimaeřiny turbolasery odpověděly a na několik sekund se nebe před můstkem proměnilo v oslnivé divadlo zelené a rudé palby.

A pak útočníci zmizeli a znovu se stahovali do dálky. Úctyhodná výzbroj hvězdného destruktoru umlkla.

„Poškození?“ zvolal Pellaeon.

„Pouze nepatrné, pane,“ přišlo hlášení ze zákrytu na pravoboku. „Zaměřovaci systémy tří turbolaserů v Kvadrantu jedna to schytaly. Vyskytlo se několik lehkých protržení trupu na přídi. Už byla zajištěna.“

„Pokoušejí se vyřadit všechny turbolasery v Kvadrantu jedna,“ zamumlal Ardiff. „Až se jim to povede, ten bitevní křižník nám prostě sedne na příď a začne nám pálit do trupu.“

„Zdá se, že to skutečně mají v úmyslu,“ souhlasil Pellaeon. „Poškození nepřítele?“

„Neznámé, ale pravděpodobně minimální,“ nahlásil senzorový důstojník. „Ta jejich konfigurace překrývajících se štítů je pěkně tvrdá – není snadné prostřelit ji.“

„Ale jsou to primárně protipaprskové štíty?“ ujišťoval se Pellaeon.

„Ano, pane, přinejmenším na bitevním křižníku,“ potvrdil důstojník. „Dělové lodě také mají určitou minimální protičásticovou ochranu.“

„Šance zasáhnout je protonovými torpédy je velmi malá,“ upozornil ho Ardiff. „ Jejich úhlová rychlost je zblízka příliš vysoká, než aby se za ně torpéda stihla pověsit. Z velké vzdálenosti však zase budou mít dostatek řasu k jejich zaměření a zničení.“

„Jsem si vědom, jakou mají taktiku,“ řekl Pellaeon měkce. „Pokusíme se ten scénář trochu přepsat. Plukovníku Basi, ať se jedna eskadra Preybirdů připraví ke startu na můj rozkaz. Útočný vektor…“

Odmlčel se a očima sledoval útočníky. Právě dosáhli nejvzdálenějšího bodu své trajektorie a začínali se obracet k dalšímu náletu. „Útočný vektor dva-tři na sedm,“ rozhodl. „Ať zůstanou na tomto vektoru v těsné formaci až do dalších rozkazů.“

Cítil na sobě Ardiffův pohled. „V těsné formaci, pane?“ zopakoval kapitán. Očividně nevěřil svým uším.

„Přesah štítů je ochrání před palbou nepřítele,“ vysvětlil Pellaeon.

„Nedostatečně,“ namítl Ardiff. „Zvlášť když se do nich zblízka pustí ten Kaloth.“

„S trochou štěstí ani nebudou muset letět tak daleko,“ řekl Pellaeon. Sledoval, jak stejně jako při obou předchozích výpadech útočníci i nyní provádějí rychlý nálet. Dokonalé. „Plukovníku: vypusťte stíhací eskadru.“

„Rozkaz,“ řekl plukovník Bas. „Stíhačky jsou venku.“

Pellaeon se otočil zpátky k průzoru. O několik sekund později se Preybirdy objevily za hranou trupu; sevřená skupina zářících stop pohonů zamířila přímo k nalétávajícím útočníkům. „Připravte svazek torpéd číslo osm,“ velel. „Všech patnáct torpéd k odpálení v pěti skupinách po třech ve vektoru dva-tři na sedm.“

Šum na můstku se náhle kamsi vytratil. „Pane?“ ptal se odpalovací důstojník váhavě. „To je stejný vektor -“

„Kde jsou Preybirdy,“ dokončil Pellaeon za něj. „Ano, všiml jsem si, poručíku. Máte své rozkazy.“

„Ano, pane.“

„Odpálíte torpéda na můj povel,“ pokračoval Pellaeon, zatímco sledoval, jak Preybirdy sviští k blížícím se útočníkům. Už tam skoro byly… Plukovníku Basi, ať se Preybirdy připraví na můj rozkaz provést v plné rychlosti úhybný manévr do stran. Poručíku: odpalte protonová torpéda.“

„Torpéda odpálena,“ potvrdil. Pod přídí Chimaery se objevil shluk stop po torpédech, pět skupin po třech, které se ostře stočily za mizejícími stopami Preybirdů.

Ardiff najednou pochopil. „Ano. Ovšem.“

„Přesně tak,“ souhlasil Pellaeon. Pozorně sledoval vzdalující se torpéda. Zoufale dobře si byl vědom toho, že je potřeba načasovat akci na zlomek sekundy přesně. Už tam skoro byly…..“Plukovníku Basi… teď.“

Po dobu jednoho mučivého úderu srdce se nic nedělo. Potom, s ukázkovou přesností jako na přehlídce, Preybirdy zrušily sevřenou formaci. Prudce se odklonily ze svého původního vektoru, na okamžik připomínaly obrys slylizované květiny a pak se obloukem vracely zpátky k Chimaeře. Nepřátelská laserová palba, která dotírala na jejich překrývající se štíty, se v odpověď rozdělila, jak se útočníci snažili udržet v náměru každou jednotlivou stíhačku -

A se zábleskem oslnivého světla první tři torpéda dorazila přímo do nechráněné oblasti, prolétla mezi oběma dělovými loděmi a zasáhla příď bitevního křižníku.

I z Chimaeřiny vzdálenosti bylo jasně vidět zděšení, které propuklo mezi útočícími loděmi. Na obranu však bylo pozdě. Lodě se ani nestihly rozptýlit do stran, když vtom je zasáhla druhá skupina torpéd. Výsledkem byl působivý oblak rozdrcené transparentní oceli a kovu z trupu. Třetí trojice zřejmě narazila do trosek z předchozího výbuchu. Všechna tři torpéda vybuchla předčasně a odhodila jednu z uhýbajících dělových lodí v divoké spirále s protrženým trupem pryč do tmy.

Ve chvíli, kdy skončila hrůza rozpoutaná poslední trojicí torpéd, už bylo po bitvě. Z bitevního křižníku se stal mrak šrotu a piloti zbývajících lodí prchali pryč ve snaze zachránit holé životy.

„Skvělá práce, admirále,“ uznal Ardiff. V jeho hlase se mísil obdiv s rozpaky. „Já, ehm, omlouvám se, že jsem říkal -“

„Rozumím, kapitáne,“ ujistil ho Pellaeon. „Věřte tomu, nebo ne, sám jsem byl kdysi na vašem místě.“

„Děkuji vám, pane.“ Ardiff ukázal ven ke žhavému oblaku hořícího smetí. „Mám vyslat tým, aby získal trochu těch trosek? Mohli bychom z nich poznat, kdo to byl.“

„Jen do toho,“ řekl Pellaeon. „Mohu vám však říct už teď, že generál Bel Iblis to nebyl.“

„Opravdu?“ hlesl Ardiff s očima na Pellaeonovi, zatímco rukou odmával jeho rozkaz do zákrytu posádky. „Jak si můžete být tak jistý?“

„Jednu věc po druhé,“ řekl Peílaeon. „Zatímco bude tým sbírat trosky, chci, abyste prohnal Predictorem záznam bitvy. Je pořád zapnutý, že?“

„Ano, pane,“ pousmál se Ardiff. Pochopil. „Proto jste je nechal, aby provedli i druhý nálet, že? Aby měl Predictor dostatek dat k analýze.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Pellaeon. „Nefungoval příliš dobře, když jsme po něm chtěli zjistit taktiku daného nepřítele; teď se uvidí, jestli dokáže zjistit nepřítele z dané taktiky. Budeme-li mít štěstí, snad nám alespoň napoví, kdo má v oblibě tento konkrétní bojový styl.“

„Ale jste si jistý, že to nebyl Bel Iblis?“

Pellaeon vyhlédl ven na žhnoucí mrak. „Slyšel jste někdy o a-wingovém úderu, kapitáne?“

„Nevzpomínám si, pane.“

„Je to novorepubliková bitevní taktika,“ vysvětloval Pellaeon a obrátil se ke kapitánovi tváří v tvář. „Vyžaduje vysoce pečlivé načasování, proto se používá jen velmi zřídka. Skupina stíhaček, obvykle X-wingů, zamíří přímo k obranné linii střežící velitelskou loď. V poslední sekundě X-wingy přeruší útok a uhnou prudce do stran.“

„Podobně jako před chvílí naše Preybirdy.“

„Přesně jako před chvílí naše Preybirdy,“ přikývl Pellaeon. „Přirozenou reakcí obránců je ovšem domněnka, že se útočníci pokoušejí o manévr po křídlech, a vydají se za nimi, aby je pronásledovali. Až příliš pozdě si však uvědomí, že přímo za X-wingy se skrývá letka A-wingů, krytá jak X-wingy, tak září jejich motorů. V okamžiku, kdy spatří tuto druhou vlnu, jsou už příliš daleko, než aby je stihli odrazit, a A-wingy mají volnou cestu k teď už nechráněné lodi.“

„Docela chytré,“ řekl Ardiff. „Je mi jasné, proč ji nechcete používat příliš často, ačkoli s protonovými torpédy v roli A-wingů fungovala každopádně skvěle. Ale jak tahle taktika souvisí s Bel Iblisem?“

Pellaeon se slabě pousmál. „Byl jsem v bitvě, ve které ji vynalezl.“

Ardiff zamrkal překvapením a pak se pousmál i on. „Jinými slovy – nenechal by se napálit vlastní taktikou?“

„Ani náhodou,“ souhlasil Pellaeon. „Vzhledem k těm corellianským označením bych však řekl, že se někdo usilovně snažil, abychom si mysleli, že to byl on.“

Ardiff zvážněl. „Někdo z Impéria?“

„Nebo někdo z Nové republiky,“ řekl Pellaeon. „Víme, že na naší straně jsou frakce, které nechtějí mír. Dokážu si představit, že své protějšky mají i u nich.“

„Máte pravdu,“ uznal Ardiff. „Takže co uděláme teď?“

„Ten, kdo byl za tímto útokem, chtěl, abychom si mysleli, že za ním stál Bel Iblis,“ řekl Pellaeon. „Malá velikost jednotky plus rychlý a bezhlavý útok naznačují, že mu ani moc nešlo o to, způsobit nějaké skutečné škody. Jeho záměr tedy musel být vyhnat nás odsud, než dorazí Bel Iblis.“

„Takže zůstaneme?“

„Takže zůstaneme,“ souhlasil Pellaeon. „Alespoň na chvíli.“

„Ano, pane.“ Ardiff sevřel rty. „Uvědomujete si ovšem, že náš neznámý protivník se třeba jen tak snadno nevzdá. Může znovu zaútočit.“

Pellaeon se naposledy obrátil, aby vyhlédl ven na hořící trosky. „Jen ať to zkusí.“

DOKONČENÍ V DRUHÉM DÍLE VIZE BUDOUCNOSTI