Vize budoucnosti

1. kapitola

Imperiální hvězdný destruktor Chimaera klouzal temnotou vesmíru. Jeho jediným společníkem byl obrovsky tichý plynný svět Pesitiin dole v hlubinách.

Admirál Pellaeon stál u čelního průzoru a zíral ven na mrtvou planetu, když na můstek dorazil kapitán Ardiff. „Hlášení od majora Harche, admirále,“ oznámil bryskně. „Veškeré škody po pirátském útoku byly opraveny. Naše loď je opět v plné bojové pohotovosti.“

„Děkuji vám, kapitáne,“ odpověděl Pellaeon. Pečlivě skryl úsměv. Během třiceti hodin, které uplynuly od onoho nezdařeného útoku na Chimaeru, přestal Ardiff věřit, že to byl nájezd novorepublikového generála Garma Bel Iblise, a uchýlil se k podezření, že přepad zosnovaly odpadlé elementy Impéria. Pak začal podezírat obdobně zrádné Rebely a nyní byl očividně přesvěděen, že za útok mohl nějaký pirátský gang.

Vzajmu spravedlnosti je však třeba přiznat, že Ardiff uplynulých třicet hodin strávil poctivým zvažováním a rozvíjením svých teorií. Předběžná zpráva od techniků, která se týkala trosek z toho zničeného bitevního křižníku Kaloth, zcela jistě také ovlivnila jeho úvahy. „Něco nového od hlídek?“ chtěl vědět Pellaeon.

„Pořád samá voda, pane,“ odvětil Ardiff. „Stále žádná známka aktivity kdekoli v systému. A ohlásil se také ten maskovaný útočný raketoplán, který jste vyslal ve směru únikového vektoru útočníků. Pořád žádná stopa.“

Pellaeon kývl. Dalo se to čekat – každý, kdo si mohl dovolit bitevní křižník, většinou měl v rukávu pár triků, jak ho schovat. „Za pokus to stálo.“ řekl Ardiffovi. „Ať to zkusí ještě v jednom systému. Tak daleko ještě můžeme vysílat bez retranslací. Pokud nic nenajdou ani tam, odvelte je zpátky.“

„Ano, pane,“ zamumlal Ardilf.

Pellaeon se nemusel na Ardiffa podívat, aby vycítil jeho váhavost. „Nějaký dotaz, kapitáne?“

„To ta naše komunikační izolovanost, kapitáne,“ svěřil se Ardiff. „Nelíbí se mi být takhle dočista mimo kontakt. Je to, jako bychom byli slepí a hluší. Přiznám se, že mi z toho běhá mráz po zádech.“

„Ani mně se to příliš nelíbí,“ připustil Pellaeon. „Ale jediný způsob, jak můžeme komunikovat se zbytkem vesmíru, je buď vysílat přes imperiální přenosovou stanici, nebo to zkusit přes HoloNet. V okamžiku, kdy to uděláme, bude každý od Coruscantu po Bastion vědět, že jsme tady. Pokud se to stane, budeme mít na krku víc než jen nějaký nahodilý pirátský gang.“

A to by znamenalo konec nadějí na tiché setkání s Bel Iblisem, pomyslel si. Za předpokladu, že by generál skutečně byl ochoten vyjednávat.

„Já to všechno chápu, admirále,“ řekl Ardiff. „Napadlo vás ovšem, že ten včerejší přepad nemusel být pouhým náhodným útokem proti osamocené imperiální lodi?“

Pellaeon svraštil obočí. „Naznačujete, že to mohla být část velkého plánovaného útoku proti Impériu?“

„Proč ne?“ opáčil Ardiff. „V tomto okamžiku jsem ochotný přiznat, že to nejspíš nebyla Nová republika, kdo ten gang najal. Ale proč by ten přepad nemohli piráti zosnovat sami? Impérium šlo na pirátské tlupy vždycky zostra. Možná se jich několik dalo dohromady a domnívají se, že nastal čas odplaty.“

Pellaeon si zamyšleně hladil knír. Na první pohled tahle teorie vypadala směšně – i na smrtelné posteli bylo Impérium mnohem mocnější, než aby ho dokázala porazit sebesilnější pirátská sebranka. To však neznamenalo, že by piráti nemohli být tak hloupí, aby to nezkusili. „To pořád nevysvětluje, jak věděli, že jsme tady,“ poznamenal.

„Stále nevíme, co se stalo plukovníkovi Vermelovi,“ připomněl mu Ardiff. „Možná ho unesla právě tahle pirátská koalice. Mohl jim říct o Pesitnu.

„Ne ze své vůle,“ pronesl Pellaeon ponuře. „Pokud mu udělali něco, co jej přimělo promluvit, servu z nich kůži a ozdobím s ní měsíc Bastionu.“

„Ano, pane,“ řekl Ardiff. „To nás však přivádí zpátky k otázce, jak dlouho zde zůstaneme.“

Pellaeon vyhlédl z průzoru ven na hvězdy. Ano, to byla vskutku dobrá otázka. Jak dlouho mají čekat tady uprostřed nicoty v naději, že se jim podaří zastavit pozvolný rozklad Impéria? Podaří sejim ukončil tuhle válku s Novou republikou alespoň s nedotčenou částí teritoria a cti?

Podaří se jim konečně dosáhnout míru?

„Dva týdny,“ pravil. „Dáme Bel Iblisovi další dva týdny, aby odpověděl na naši nabídku.“

„I přesto, že se k němu ta zpráva nemusela dostat?“

„Dostala se k němu,“ řekl Pellaeon pevně. „Vermel je velmi vynalézavý a schopný důstojník. Ať už se mu stalo cokoli, nemám pochyb, že nejprve dokončil své poslání.“

„Ano, pane,“ řekl Ardiff. Jeho tón jasně naznačoval, že nesdílí Pellaeonovu důvěru. „A pokud se Bel Iblis do té doby neukáže?“

Pellaeon semkl rty. „Pak se uvidí.“

Ardiff zaváhal a pak přistoupil ke svému nadřízenému o krok blíž. „Vy skutečně věříte, že tohle je naše největší naděje, že, pane?“ hlesl tiše.

Pellaeon zavrtěl hlavou. „Ne, kapitáne,“ odpověděl. „Věřím, že je to naše jediná naděje.“

*

Klín blížících se hlídkových lodí Sienar IPV/4 se v dokonalé souhře rozlomil na obě strany a imperiální hvězdný destruktor Relentless hladce proklouzl mezi nimi k určené pozici na orbitě. „Velmi působivé,“ zabručel moff Disra ke štíhlému muži stojícímu vedle. Zíral napříč můstkem na čelní průzor, v němž byl zarámován modrozelený svět, a slyšel, jak mu srdce bije ve spáncích. „Věřím, že jste mě netáhl takovou dálku jenom proto, abych mohl sledovat kroctarianské obranné manévry.“

„Trpělivost, Vaše Excelence,“ prohodil major Grodin Tierce po jeho boku. „Říkal jsem vám přece, že pro vás máme překvapení.“

Disra cítil, jak se mu ohrnuje ret. Ano, něco takového Tierce říkal. A bylo to všechno, co mu Tierce řekl. A pokud jde o Flima –

Disra přenesl svůj zrak na admirálské křeslo a cítil, jak se mu ret kroutí ještě víc. Ten jejich ochočený podvodníček tam seděl jako vládce vesmíru – v té své namodro natřené kůži, bílé velkoadmirálské uniformě a s červeně svítícími očními čočkami. Byl to laserově přesný obrázek velkoadmirála Thrawna, maškaráda, která spolehlivě oklamala každého Imperiála na palubě Relentlessu od kapitána Dorji dolů.

Problém byl v tom, že na té modrozelené planetě nebyli žádní Imperiálové. Naopak. Kroctar, kupecké centrum a hlavní planeta sektoru Shataum, se nacházel hluboko v novorepublikovém teritoriu a disponoval každým ždibíčkem palebné síly, která se od takového světa dala čekat. Neexistovala žádná záruka, že na někoho z nich Flimovy oči, uniforma a herecký talent zapůsobí.

A pokud se to nepodaří, celý tenhle pěkný malý triumvirát, který Disra vytvořil, se jim zřítí na hlavu. Flim možná vypadá jako Thrawn, ale má taktické myšlení parazita z jámy na odpadky. Tierce, bývalý stormtrooper a gardista císaře Palpatina, je vojenským mozkem jejich skupiny, a pokud kapitán Dorja uvidí, jak údajný prostý major přispěchá k údajnému geniálnímu velkoadmirálovi, aby mu radil, celá tahle iluze praskne jako mýdlová bublina. Ať už Tierce plánoval jakýkoli podfuk, měl by radši fungovat.

„Vysílání z povrchu planety, admirále,“ nahlásil komunikační důstojník ze zákrytu posádky na pravoboku. „Je to nejvyšší lord Bosmihi, velitel Spojených frakcí.“

„Slyšel jsem, poručíku,“ řekl Thrawn. „Nejvyšší lorde Bosmihi, tady je velkoadmirál Thrawn. Obdržel jsem vaší zprávu. Co pro vás mohu udělat?“

Disra se zamračil na Tierce. „Oni zavolali nám?“ zamumlal. Tierce přikývl. Na rtech se mu objevil drobný, ale spokojený úsměv. „Pst,“ řekl. „Poslouchejte.“

„Zdravíme vás, velkoadmirále Thrawne,“ zaduněl z komunikátoru nosový hlas cizince, „a srdečně vám blahopřejeme k vašemu triumfálnímu návratu.“

„Děkuji vám.“ řekl Thrawn měkce. „Jak si vzpomínám, při našem posledním setkání jste byli nadšeni poněkud méně.“

Disra propíchl Tierce zpytavým pohledem. „Během jeho cesty tímhle sektorem před deseti lety.“ zašeptal Tierce. „Nebojte se, ví o tom všechno.“

Cizinec se bublavě zachechtal. „Ach, ano – to si pamatujete velmi správně,“ přiznal vesele. „V té době námi stále ještě zmítal strach z imperiální moci a vidina slibované svobody.“

„Takové lži zmítaly mnoha národy,“ souhlasil Thrawn. „Chcete svými slovy naznačit, že Kroctariané konečně prohlédli?“

Z reproduktoru vyšel nechutný zvuk připomínající zasípání. „Viděli jsme, jak se sliby hroutí v prach,“ pravil nejvyšší lord lítostivě. „Z Coruscantu se už nikomu nedostává žádného řádu, žádných cílů, žádné organizace, žádné disciplíny. Tisíc různých živočišných druhů táhne galaxii do tisíce různých směrů.“

„To bylo nevyhnutelné,“ řekl Thrawn. „Proto císař zavedl svůj Nový řád. Byl to pokus odvrátit kolaps, který se nyní blíží.“

„Ale také jsme se poučili, abychom nevěřili imperiálním slibům,“ ohradil se Bosmihi. „Dějiny Impéria jsou plné brutálního útlaku nelidských bytostí.“

„Teď mluvíte o Palpatinově vládě,“ pravil Thrawn. „Impérium se oprostilo od sebedestruktivní zaujatosti vůči jiným rasám.“

„Skutečnost, že velíte, tomu nasvědčuje,“ přisvědčil Bosmihi váhavě. „Jiní přesto tvrdí, že ta zaujatost stále existuje.“

„Jiní stále o Impériu šíří všemožné lži,“ prohlásil Thrawn. „Ale vždyť není potřeba, abyste věřil mému slovu. Promluvte si s některými z patnácti nelidských národů, které v současnosti žijí pod imperiální nadvládou, s bytostmi, které si cení ochrany a stability, kterou nabízíme.“

„Ano – ochrany.“ Nejvyšší lord se po tom slovu takřka vrhl. „Říká se, že Impérium je slabé, ale přesto od vás slyším, že sil máte pořád dost. Jakou zámku bezpečnosti můžete svým světům nabídnout?“

„Tu nejlepší záruku v galaxii,“ řekl Thrawn. I Disra cítil, jak jím projel ledový osten ze skryté síly a hrozby, jaká se najednou objevila v podvodníkově hlase. „Můj osobní slib pomsty tomu, kdo by se na vás odvážil zaútočit.“

Ozval se zvuk, který byl někde na půli cesty mezi polknutím a říhnutím. „Chápu,“ řekl Bosmihi rozvážně. „Je mi jasné, že je na to trochu brzy, a omlouvám se za to, ale jménem Spojených frakcí kroctarského lidu bych vás rád požádal o naše znovupřijetí do Impéria.“

Disra pohlédl na Tierce a cítil, jak mu o několik milimetrů poklesla čelist. „Znovupřijetí?“ zasyčel.

Tierce ho obdařil úsměvem. „Překvapení. Vaše Excelence.“

„Jménem Impéria vaši žádost přijímám,“ řekl Thrawn. „Bezpochyby už máte připravenou delegaci, která s námi projedná podrobnosti?“

„Rozumíte mému lidu dobře, velkoadmirále Thrawne,“ pousmál se nejvyšší lord křivě. „Ano, má delegace se vskutku těší na setkání s vámi.“

„Pak jím můžete oznámit, že se mohou přiblížit,“ řekl mu Thrawn. „Jak už to bývá, právě máme na Relentlessu imperiálního moffa Disru. Jelikož je specialistou na politické záležitosti, vyjednávání se ujme on.“

„Bude nám ctí setkat se s ním,“ řekl Bosmihi. „Ačkoli pochybuji, že jeho přítomnost je náhoda, jak jste naznačoval. Děkuji vám, velkoadmirále Thrawne, a zatím na shledanou.“

„Na shledanou, nejvyšší lorde Bosmihi,“ rozloučil se Thrawn.

Udělal gesto k zákrytu posádky. „Vysílání ukončeno, admirále,“ potvrdil komunikační důstojník.

„Děkuji,“ řekl Thrawn a téměř lenivě se zvedl z velitelského křesla. „Přikažte TIE Interceptorům, ať se připraví eskortovat hosty. Setkají se s raketoplánem nejvyššího lorda, jakmile opustí atmosféru, a poletí v plné slavnostní formaci. Kapitáne Dorjo, chci, abyste se osobně dostavil delegaci uvítat a abyste ji doprovodil do konferenčního sálu 68. Moff Disra vás tam bude očekávat.“

„Rozumím, admirále.“ řekl Dorja. Rázoval po palubě pryč, cestou hodil Disrovi napjatý, ale uspokojený úsměv, a vstoupil do čekajícího turbovýtahu v zadním můstku.

„Mohl jste mi něco říct,“ zamumlal Disra k Tiercovi, když se dveře výtahu za kapitánem zavřely.

Gardista pokrčil rameny, ale jen nepatrně. „Neměl jsem jistotu, zda chtějí právě tohle, když volali,“ řekl a pokynul Disrovi dozadu k jinému turbovýtahu, „ale byl to docela dobrý odhad. Kroctar má několik potenciálně nebezpečných sousedů a podle hlášení tajné služby byly Spojené frakce značně rozladěny neschopností Coruscantu rozhodnout, jak moc přísně by se mělo do mezisystémových potyček zasahovat.“’

Došli k turbovýtahu a vstoupili do čekající kabiny. „Kroctar je první,“ pokračoval Tierce, když se dveře zavřely a výtah se dal do pohybu. „Ale nebude poslední. Už teď máme zprávy z dvaceti dalších systémů, jejichž vlády by byly rády, kdyby se velkoadmirál Thrawn zastavil na kus řeči.“ Disra zafuněl. „Chtějí se jen zbavit svých nepřátel, nic víc.“ „Nejspíš ano,“ souhlasil Tierce. „Záleží nám snad na tom, proč k nám chtějí zpátky? Jde o to, že k nám chtějí, a Coruscant z toho bude pěkně v šoku.“

„A pak se Coruscant rozhodne zasáhnout.“

„Jak by mohli Rebelové zasáhnout?“ opáčil Tierce. „Jejich vlastní ústava výslovně dovoluje členským systémům odtrhnout se, kdykoli se jim zachce.“

Z komlinku turbovýtahu přišlo pípnutí. „Moffe Disro?“

„Ano?“

„Přichází pro vás relace, Vaše Excelence. Zašifrovaná soukromým kódem Usk-51.“

Disriiv žaludek málem zachvátila křeč. Jaký hloupý, mizerný – „Děkuji vám,“ řekl tak klidně, jak jen to šlo. „Přesměrujte to do konferenční místnosti 68 a ujistěte se, že se na to nikdo nenapíchne.“ „Ano. Vaše Excelence.“ Tierce se na něj mračil. „Snad to není –?“

„Určitě je to on.“ odsekl Disra. Dveře turbovýtahu se rozevřely – „Pojďte. A držte se stranou.“

O dvě minuty později byli v konferenční místnosti a zapečetili dveře, aby měli klid. Disra aktivoval komunikační displej uprostřed stolu, vytáhl správnou dešifrovací datakartu ze své sbírky a vsunul ji do zdířky. Zapnul příjem –

„Bylo načase!“ vyprskl kapitán Zothip. V očích mu blýskalo a jeho huňaté světlé vousy se ježily vztekem. „Nemyslíte si, že mám lepší věci na práci než –?“

„Co?“ štekl Disra. Zothipova hlava sebou trhla vzad, jeho vlastní tiráda se zvrhla ve zmatek. „Co… to… sakra… děláte?“ pokračoval Disra do ticha. Slovo po slově vyplivoval jako kus zkaženého cukroví. „Jak si dovolujete takhle šíleně riskovat?“

„Už zase ta vaše drahocenná pověst!“ zavrčel Zothip a znovu sklouzával ke své neomalenosli. „Pokud je pro vás spolčování s piráty taková ostuda –“

„O pověst tady vůbec nejde,“ přerušil ho Disra ledově. „Jde mi o naše dva krky a o to, jestli si je udržíme. Nebo jste si snad nevšiml, kolika retranslacemi tohle vysílání prochází?“

„Bez legrace,“ zasupěl Zothip. „A já si myslel, že mi to vaše báječné imperiální komunikační vybavení už zase věší na nos bulíky. Tak kde jste, někde na venkovským sídle, kde počítáte prašule?“

„Sotva,“ odsekl Disra. „Jsem na imperiálním hvězdném destruktoru.“

Zothipův obličej se zachmuřil ještě víc. „Pokud jste mě tím chtěl ohromit, zkuste to znova. Už mám těch vašich drahých hvězdných destruktorů po krk.“

„Skutečně.“ Disra se studeně usmál. „Nechte mě hádat. Měl jste velké oči, šel jste na to hezky zprudka a admirál Pellaeon vám trochu přistřihl křídla.“

„Nedrážděte mě, Disro,“ varoval ho Zothip. „Už nikdy mě nedrážděte. Ztratil jsem bitevní křižník Kaloth a osm set dobrých mužů kvůli tomu zatracenýmu katchni. K Vaderovi s ním! A někdo mi to zaplatí. Pellaeon, nebo vy.“

„Nebuďte absurdní,“ řekl Disra opovržlivě. „A nezkoušejte na mě svalit vinu. Varoval jsem vás, abyste si s Chimaerou nezahrával. Měl jste jen přesvědčit Pellaeona, že na něj útočí Bel Iblis, nic víc.“

„A jak jsem to měl asi udělat?“ odpálil Zothip. „Urazit jeho rodinu? Poslat mu seznam starých corellianských kleteb?“

„Šel jste na Imperiála příliš tvrdě a on vám to vrátil,“ řekl Disra. „Berte to jako lekci. A snažte se, ať nepotřebujete ještě jednu.“

Zothip ho probodl pohledem. „To má být hrozba?“

„To má být varování,“ odsekl Disra. „Naše spojenectví bylo velice výhodné pro nás oba. Já jsem měl možnost poškodit novorepublikovou přepravu; vy jste měl možnost vzít těmto lodím jejich náklad.“

„A nesl jsem veškeré riziko,“ dodal Zothip.

Disra pokrčil rameny. „Tak či onak, bylo by mi líto, kdyby se takový cenný vztah rozpadl vůli nějaké malichernosti.“

„Věřte mi, Disro,“ řekl Zothip měkce, „že až se náš vztah rozpadne, bude toho mnohem víc, čeho budete litovat.“

„Začnu si dělat seznam,“ prohlásil Disra suše. „Teď si jděte lízat rány. A až se mnou budete chtít příště mluvit, použijte řádný kanál. Tahle šifra je jedna z nejlepších, jaké kdy existovaly, ale nic není absolutné bezpečné „

„To je ta šifra tak dobrá, hm?“ ušklíbl se Zothip ironicky. „To si musím zapamatovat. Abych za ni na volném trhu nasadil cenu pěkně vysoko, až budu potřebovat rychlý prachy. Ozvu se.“

Mávl rukou mimo obraz a displej se vyprázdnil. „Idiote,“ zavrčel Disra na vypnutou obrazovku. „Ty pitomý, přiblblý idiote.“

Na druhé straně stolu se Tierce pohnul. „Věřím, že ke Kroctarianům zamýšlíte být o něco zdvořilejší,“ poznamenal.

Disra přenesl svůj pohled z displeje na gardistu. „Cože, měl jsem ho snad nechat, aby se mi vyplakal na ramení? Nebo jsem mu měl slíbit nový křižník?“

„Piráti Cavrilhu by mohli být nebezpečnými nepřáteli,“ varoval ho Tierce. „Ne z vojenského hlediska, samozřejmě, ale proto, co na vás mají.“

„Zothip je jediný, kdo na mě něco má,“ zamumlal Disra. Tierce měl pravdu – možná se měl chovat o něco klidněji. Ale Zothip by si neměl zvykat volat mu tímhle způsobem, zvlášť když byl Disra mimo svou zabezpečenou kancelář.

V žádném případě však nehodlal přiznat před Tiercem, že se zmýlil v úsudku. „Žádné strachy – z naší dohody těží tolik, že by ji nezahodil kvůli jedinému bitevnímu křižníku.“

„Nevím, nevím,“ odtušil Tierce zamyšleně. „Nikdy nemůžete vědět, co člověk udělá ze zhrzené pýchy.“

„Ne,“ řekl Disra významně. „Nebo z arogance.“ Tiercovy oči se lehce zúžily. „Co to má znamenat?“ „Znamená to, že jste zašel příliš daleko,“ řekl Disra rezolutně. „Nebezpečně daleko. Pokud jste zapomněl, Flimův úkol byl vzpružit vojska Impéria a postavit je za nás do řady. V plánu nikdy nebylo takhle provokovat Novou republiku.“

„Už jsem vám přece vysvětloval, že Coruscant nemá žádnou legální možnost zasáhnout –“

„A myslíte si, že je to zastaví?“ vypálil Disra. „Vy si opravdu myslíte, že nějaké kličky v zákonech budou něco znamenat pro vyděšené podlidi, kteří si myslí, že po nich jde velkoatlmirál Thrawn? Už tak je dost zlé, že jste mě přesvědčil, abychom Flima ukázali tomu diamalskému senátorovi. A teď zase lohle?!“ Mávl rukou směrem k planetě.

„Setkání s Diamalem dosáhlo zamýšleného výsledku,“ řekl Tierce chladně. „Vytvořilo pochybnosti a zděšení, zamíchalo starými spory ještě víc a umlčelo některé z posledních rozumných hlasů, které Rebelii stále zbývaly.“

„Báječné – až na to, že teď tenhle malý trik kompletně znegoval ten minulý.“ prohlásil Disra. „Jak se můžou dál hádat, jestli Diamal lhal, když teď Thrawna viděla celá planeta?“

Tierce se usmál. „Ach, ale o to právě jde: celá planeta ho neviděla. Uvidí ho jenom delegace, kterou vlastnoručně vybral nejvyšší lord; zbytek bude odkázán pouze na jejich tvrzení, že se Thrawn vrátil. A jelikož určitě sdělí sousedním systémům, že Kroctar se nachází pod Thrawnovou ochranou, tohle jeho objevení bude stejně podezřelé jako to minulé.“

„Od vás to vždycky zní tak přesvědčivě,“ odsekl Disra. „Ale tady se děje něco víc, než dáváte najevo. Chci vědět co.“

Tierce pozdvihl obočí. „To znělo jako výhrůžka.“

„Jen půl výhrůžky,“ opravil ho Disra ledově. „Tady je druhá půlka.“ Sáhl do tuniky a vytasil drobný blaster, který tam měl schovaný.

Vůbec nedostal šanci, aby zamířil. Zbraň ještě ani nebyla venku a Tierce se vrhl na konferenční stůl. Rychlost jeho skoku jej poslala po naleštěné desce hlavou napřed k Disrovi. Disra reflexivně uskočil vpravo ve snaze uniknout z dosahu napřažených rukou. Právě pozvedl blaster, když se Tierce napůl překulil a chytil se za komunikační displej uprostřed. Použil ho jako čep, aby změnil směr a aby se převalil na záda, nohy vymrštil před sebe a pak se od displeje odrazil, aby ještě zvýšil svoji rychlost.

Disra na něco takového nebyl připravený. Než se stačil pohnout, aby znovu zamířil, jedna z Tiercových nohou kopla do hlavně blasteru a poslala ho v otočkách napříč sálem.

Disra vrávoravě ucouvl. Hořká příchuť porážky ho hrozila zadusit. Když Tierce seskočil ze stolu, Disra pozvedl ruce v marném obranném gestu. Měl jednu šanci vzít si od gardisty vládu nad svým plánem zpátky, a zpackal ji.

A teď ho Tierce zabije.

Ale Tierce ho znovu překvapil. „To bylo velmi nerozumné, Vaše Excelence,“ řekl ten druhý tiše. Přešel místnost a sebral blaster ze země. „Zvuk výstřelu by na vás přivolal stormtroopery, ani byste nemrkl.“

Disra se opatrně nadechl a dal ruce dolů. „To platí i o vás,“ vypotil ze sebe, ačkoli věděl, že kdyby ho chtěl gardista zabít, nemusel by se obtěžovat s něčím tak neohrabaným a hlučným, jako je blaster.

Tierce však pouze zavrtěl hlavou. „Pořád si všechno vykládáte špatně.“

„A vy pořád pracujete za mými zády,“ namítl Disra. „Zisk několika systémů nám nestojí za to, abychom proti sobě poštvali Coruscant. Co přede mnou skrýváte?“

Zdálo se, že si ho Tierce měří očima. „Tak dobrá,“ řekl. „Slyšel jste někdy výraz ,Ruka Thrawnova?’„

Disra zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Odpověděl jste nějak rychle.“

„Na tomhle plánu jsem pracoval dlouho předtím, než jste přišel vy „ připomněl mu Disra trpce. „Našel a přečetl jsem všechno v imperiálních záznamech, co se třeba jen vzdáleně vztahovalo k Thrawnovi.“ „Včetně všeho, co bylo v císařových tajných souborech?“ „Poté, co jsem se do nich dostal, tak ano.“ Disra se zamračil, protože ho něco napadlo. „Takže o tohle vám šlo, když jste minulý měsíc letěl na Yagu Minor?“

Tierce pokrčil rameny. „Hlavní důvod byl ten, o kterém jsme mluvili: upravit tamní kopii Caamaského dokumentu, aby odpovídala kopii, kterou jste pozměnil na Bastionu. Ale když už jsem se do jejich systému dostal, nějaký čas jsem strávil hledáním odkazů na Ruku Thrawnovu.“

„Ovšem,“ řekl trpce Disra. Nebylo to nic tak primitivního jako přímá lež, jenom nenápadně ukrytý kousek pravdy. „A?“

Tierce potřásl hlavou. „Nic. Podle všech existujících imperiálních záznamů nic takového nikdy neexistovalo.“ „A proč si myslíte, že by mohlo?“

Tierce mu pohlédl přímo do očí. „Protože jsem slyšel, jak se o ní jednou Thrawn na Chimaeře zmínil. V souvislosti s naprostým a konečným vítězstvím Impéria.“

Najednou bylo v místnosti velmi chladno. „Nějaká superzbraň?“ ptal se Disra opatrně. „Další Hvězda smrti, nebo Drtič sluncí?“

„Nevím,“ odvětil Tierce, „ale neřekl bych. Superzbraně byly spíš ve stylu císaře nebo admirála Daaly, ale ne ve stylu Thrawna.“

„A obešel se bez nich docela dobře,“ uznal Disra. „Když tak nad tím přemýšlím, vlastně ho vždycky víc zajímal skutečný boj než masová jatka. A kromě toho, kdyby se tu někde povalovala další superzbraň, Rebelové by ji už nejspíš dávno našli.“

„Pravděpodobně,“ řekl Tierce. „Bohužel to nemůžeme říci s jistotou. Narazil jste při svém pátrání v Thrawnově minulosti na jména Parck a Niriz?“

„Parck byl imperiální kapitán, který objevil Thrawna na opuštěné planetě na okraji neprobádaného prostoru a přivezl ho k císaři,“ řekl Disra. „Niriz byl kapitán imperiálního hvězdného destruktoru Admonitor, se kterým Thrawn letěl zpátky do Neznámých oblastí na údajnou mapovací expedici o několik let později.“ „Údajnou?“

Disra si odfrkl. „Není potřeba číst mezi řádky, aby člověk zjistil, že se Thrawn snažil vložit do politiky v imperiální vládě a že si spálil prsty. Nezáleží na tom, jak tomu říkali, ale jeho vyslání do Neznámých ohlastí znamenalo v podstatě exil. Proč si to nepřiznat?“

„Ano, tato domněnka tehdy převládala i v Císařské gardě,“ řekl Tierce zamyšleně. „Teď se ptám sám sebe, zda za tím nevězelo něco víc. Tak či onak, faktem zůstává, že ani Parck, ani Niriz – a ani Admonitor – se nikdy nevrátili do oficiální služby Impériu. Ani tehdy, když se vrátil sám Thrawn.“

Disra pokrčil rameny. „Zahynuli během výpravy?“

„Anebo se vrátili a někde se skrývají,“ řekl Tierce. „Možná střeží Ruku Thrawnovu.“

„A co to je?“ naléhal Disra. „Říkal jste, že to není superzbraň. Co to tedy je?“

„Já jsem neřekl, že to není superzbraň,“ bránil se Tierce. „Jen jsem řekl, že superzbraně nebyly Thrawnův styl. Osobně vidím jen dvě další možnosti. Slyšel jste někdy o ženě jménem Mara Jade?“

Disra se chvíli probíral svou pamětí. „Nevzpomínám si.“

„V současnosti pracuje pro pašeráckého šéfa Talona Karrda,“ řekl Tierce. „Ale za časů Impéria byla jedním z nejlepších Palpatinových tajných agentů. Měla titul Císařova ruka.“

Císařova ruka. Ruka Thrawnova. „Zajímavá možnost,“ zamyslel se Disra. „Ale pokud je ta Ruka osoba, kde se potom skrývala?“

„Asi taky někde v ústraní,“ mínil Tierce. „Druhá možnost je ještě zajímavější. Vzpomeňte si, že Thrawn byl hlavně mistr strategie. Co by lépe odpovídalo jeho stylu, než nechat tu po sobě mistrovský plán k vítězství?“

Disra zasupěl. „Který by byl po deseti letech imperiálního úpadku naprosto nepoužitelný.“

„Já bych ten plán šmahem nezavrhoval,“ upozornil ho Tierce. „Stratég jako Thrawn nechápal válečné plány pouze ve smyslu počtu lodí a umístění dopravních tahů. Také bral v potaz geopolitickou rovnováhu, kulturní a psychologická slepá místa, prastaré spory a soupeření – a spoustu dalších faktorů. Takových, které by se daly využít i dnes.“

Disra se nepřítomně škrábal na ruce, která ho svědila od Tiercova kopance. Na první pohled to bylo absurdní.

On však četl výčet Thrawnových úspěchů. On četl zprávy o jeho genialitě. Mohl skutečně vytvořit bitevní plán, který by se dal použít i o deset let a tisíce porážek později? „A co ty plány na zamýšlené pětileté tažení, které jsem našel v jeho souborech?“ zeptal se. „Nepřehlédl jsem něco?“

„Ne.“ Tierce zavrtěl hlavou. „Už jsem se na to díval. Je to jenom hrubé schéma toho, co plánoval po střetu u Bilbringi. Pokud je Ruka Thrawnova strategií k vítězství, pak ji ukryl někam jinam.“

„Možná spolu s kapitánem Nirizem, a Admonitrem?“ nadhodil Disra.

„Snad,“ řekl Tierce. „Anebo leží klíč k vítězství v rukou osoby, která se tak jmenuje. V každém případě je tu někdo, kdo má něco, co my chceme.“

Disra se ztuhle pousmál. Najednou to bylo jasné jako vyleštěná transpariocel. „A tak, abyste toho dotyčného vylákal ven, jste se rozhodl předvádět naši vějičku o trochu okatěji.“

Tierce se zlehka uklonil. „Vzhledem k okolnostem si myslím, že to stojí za malé riziko.“

„Snad,“ zamumlal Disra. „Ovšem za předpokladu, že to všechno nebyly jenom plané řeči.“

Tiercovi škublo v koutku úst. „Na Chimaeře jsem pod velkoadmirálem sloužil několik měsíců, Disro. A předtím jsem ho po císařově boku sledoval téměř dva roky. Nikdy za celou tu dobu jsem ho neslyšel vyslovit slib, který nebyl schopen splnit. Pokud řekl, že Ruka Thrawnova je klíčem k totálnímu vítězství, pak tomu tak je. Na to můžete dát krk.“

„Jenom doufejme, že se ten, kdo klíč drží, vůbec ukáže. A to dřív, než Coruscant znervózní natolik, aby se po nás ohnal,“ řekl Disra. „Co uděláme teď?“

„Vy se teď připravíte, abyste uvítal Kroctar zpátky v Impériu,“ řekl Tierce. Položil Disrův blaster na stůl, vytáhl ze své tuniky datakartu a umíslil ji vedle zbraně. „Tady je stručná charakteristika Kroctarianů všeobecně a nejvyššího lorda Bosmihiho konkrétně,“ pokračoval a zamířil ke dveřím. „Obávám se, že víc toho o nich na palubě nemáme.“

„Bude to stačit,“ řekl Disra. Přistoupil ke stolu a sebral datakartu. „Kam jdete?“

„Řekl jsem si, že se přidám ke kapitánovi Dorjovi, až bude odvádět delegaci z hangáru,“ odvětil Tierce. „Těším se, až uvidím vaše diplomatické schopnosti v akci.“

Nečekal na odpověď, prošel dveřmi a byl pryč. „Chcete zjistit, jestli gardista a podvodník moffa pořád potřebují?“ dodal za ním Disra hlasitě.

Nejspíš. Ale to bylo v pořádku. Jen ať se dívá – a ať se Flim dívá taky, jesth chce. Vytře jim zrak. Až poletí kroctarianská delegace zpátky domů, oba budou nezvratně přesvědčeni, že Disra není jenom nějaký unavený starý politik, jehož brilantní plán se mu vymkl z rukou. Je životně důležitou složkou tohoto triumvirátu, složkou, která jen tak snadno nezmizí. Zvlášť ne, když je záruka naprostého vítězství takřka nadosah.

On s tím začal, a při císařově krvi v tom vytrvá až do konce.

Zasunul kartu do datapadu, vrazil svůj blaster zpátky do ukrytého pouzdra a začal číst.

*

Z můstku hvězdného destruktoru Tyrannic nebyla vidět žádná planeta. Žádná planeta, žádné asteroidy, žádné lodě, žádné hvězdy. Nic než naprostá, jednolitá černota.

Až na jedno místo. Dole na pravoboku se rýsovala drobná, špinavě bílá výseč, z úhlu pohledu kapitána Nalgola jen stěží viditelná. Byla to malá část jádra komety, vedle níž se Tyrannic vezl a která nakukovala skrz maskovací štít lodi.

Už takhle letěli skoro měsíc, dočista hluší a slepí k veškerému okolnímu vesmíru mimo jejich malý ostrůvek pod maskovacím štítem.

Nalgol s tím vlastně neměl problém. Kdysi, když byl ještě kadet, měl službu na jedné z nejvzdálenějších hlídkových stanic Impéria a pouhý fakt, že se neměl na co dívat, ho nijak netrápil. Ale ne každý člen jeho posádky byl tak ostřílený jako on. Vizuální a tréninkové místnosti v posledních dnech pracovaly na tři směny a slyšel zvěsti o tom, že některým z pilotů sondážních lodí už někteří nedočkavci nabízeli vysoké úplatky, jen aby se mohli podívat ven mimo temnotu.

Za časů slávy Impéria byly posádky hvězdných destruktorů elitou galaxie. Avšak tato sláva dávno pominula, a pokud se brzy něco nezmění, Nalgol bude mít vážný problém se svými podřízenými.

Zvenčí přišel oslnivý záblesk z levého horního kvadrantu. Přinejmenším relativně oslnivý: šlo o zářící pohonnou jednotku jedné ze sondážních lodí, pečlivě zamaskované jako starý potlučený důlní tahač. Nalgol se díval, jak prolétla kolem a zmizela za klínovým trupem destruktorů ve směru hangáru.

Ne, nepolevující temnota mu nevadila. Přesto si musel přiznat, že bylo příjemné vidět chvíli něco jiného.

Vedle něj se na velitelském ochozu ozvaly kroky. „Předběžné hlášení od Sondy dva, pane,“ řekl zpravodajský šéf Oissan svým typickým tónem, který Nalgolovi pokaždé zněl jako mlaskání. „Počet válečných lodí kolem Bothawui se zvýšil na padesát šest.“

„Padesát šest?“ opakoval Nalgol. Převzal od Oissana datapad a probíral se čísly. Pokud si dobře pamatoval seznam ze včerejší sondáže – „Čtyři nové diamalské lodě?“

„Tři diamalské, jedna moncalamarijská,“ řekl Oissan. „Pravděpodobně přilétla proto, aby vyvážila těch šest opquiských lodí, které dorazily před dvěma dny.“

Nalgol potřásl hlavou v úžasu, pro který neměl slov. Od počátku měl o téhle misi tiché, ale vážné pochybnosti – představa, Že se bothanská domovina stane středobodem jakékoli vojenské aktivity, a tím spíš konfrontace tohoto rozsahu, se mu zprvu zdála směšná. S tímhle nápadem však zřejmě přišel samotný velkoadmirál Thrawn a Nalgol si nyní říkal, jestli ten starý modrokožec nemohl mít přece jen pravdu.

„Výborně,” řekl nakonec „Do dvou hodin chci mít úplné hlášení Sondy dva.“

„Rozumím, kapitáne.“ Oissan zaváhal. „Nechci strkat nos do záležitostí, do kterých mi nic není, pane, ale od určité chvíle budu potřebovat vědět, co se tam venku děje, pokud mám odvádět dobrou práci.“

„Rád bych vám pomohl, plukovníku.“ řekl Nalgol upřímně, „ale já sám toho moc nevím.“

„Ale vy jste přece obdržel speciální instrukce od velkoadmirála Thrawna v paláci moffa Disry, nebo ne?“ naléhal ten druhý.

„Stěží to byly instrukce,“ odpověděl Nalgol. „V podstatě nám jenom přidělil naše úkoly a řekl nám, abychom mu důvěřovali.“ Kývl hlavou směrem ke kometě a ke druhým dvěma zamaskovaným hvězdným destruktorům. „Naše role je jednoduchá: budeme čekat tak dlouho, dokud všechny ty lodě nezačnou střílet na sebe navzájem a na povrch planety. Pak se vynoříme a dorazíme je.“

„Dorazit Bothawui by mohl být celkem problém,“ poznamenal Oissan suše. „Pochybuju, že Bothani skrblili na svém planetárním obranném štítu. Neříkal Thrawn, jak se s ním hodlá vypořádat?“

„Mně ne,“ odpověděl Nalgol. „Vzhledem k okolnostem ale předpokládám, že ví, co dělá.“

„Snad ano,“ zamumlal Oissan. „Je mi záhadou, jak sem všechny tyhle lodě dostal. Do takové otevřené konfrontace.“

„Tuším, že to souvisí s těmi zvěstmi, které vaše kontakty zachytily těsně předtím, než jsme se zamaskovali,“ mínil Nalgol. „Něco o skupině Bothanů, kteří se podíleli na zkáze Caamasu.“

„To by jim sotva stálo za takovou námahu,“ zafuněl Oissan. „Zvlášť po tak dlouhé době.“

„Podlidi popíchne kdeco,“ připomněl mu Nalgol. Tvář se mu zkroutila opovržením. „A podle toho, co se tam venku chystá, bych řekl, že Thrawn našel přesně to správné místo, kam je popíchnout.“

„Vypadá to tak,“ uznal Oissan. „Ale jak se dozvíme, že přišel čas zrušit maskování a zaútočit?“

„Myslím, že plnohodnotnou bitvu nepřehlédneme,“ odtušil Nalgol suše. „Mimochodem, v poslední zprávě od Thrawna před naším zamaskováním se říkalo, že na Bothawui brzy dorazí imperiální úderný tým a že nás bude pravidelně zásobovat bleskovými zprávami.“

„To se bude hodit,“ uvažoval Oissan. „Samozřejmě, je to Thrawn, takže nejspíš bude mít bitvu načasovanou na okamžik, až bude kometa co nejblíž k Bothavui, abychom měli maximální výhodu překvapení. To bude asi tak za měsíc.“

„Dává to smysl,“ souhlasil Nalgol. „Ačkoli nemám tušení, jak je chce zmanipulovat, aby mu to vyšlo tak přesně.“

„Ani já ne.“ Oissan se napjatě pousmál. „To je asi důvod, proč je velkoadmirálem on a ne my.“

Nalgol opětoval jeho úsměv. „Vskutku,“ řekl a cítil, jak s tímto přiznáním odtává další vrstva jeho soukromých pochybností. Ano, Thrawn v minulosti dokázal, že si plně zaslouží nosit svou hodnost. Dokázal to znovu a znovu. Ať už kouzlil jakkoli, jeho magie očividně stále fungovala.

A pod kouzlem Thrawnova génia se Impérium znovu vzchopí. A to bylo všechno, na čem Nalgolovi doopravdy záleželo.

„Děkuju vám, plukovníku.“ řekl a vrátil datapad. „Můžete se vrátit ke svým povinnostem. Ale než to uděláte, chci, abyste zjistil, zda můžeme vysílat každý den dvakrát tolik sondážních lodí, aniž bychom přitáhli nechtěnou pozornost.“

„Ano, pane.“ řekl Oissan s dalším napjatým úsměvem. „Koneckonců, nechceme přece zaspat okamžik k našemu vstupu na scénu.“

Nalgol znovu obrátil svůj pohled na černou tmu tam venku. „Nezaspíme ho.“ slíbil mu měkce. „Ani náhodou.“

2. kapitola

Odkudsi z hlubokých zákoutí jeho mysli přišlo naléhavé trylkování a Luke Skywalker se s trhnutím probral z hibernačního transu Jediho. „Jistě, Artoo,“ řekl droidovi, když se zvedal ze svého lože, a dopřál si chvilku, aby se zorientoval. Ano, je na palubě Mařiny lodi Jade’s Fire a míří do systému Nirauan. Do systému, kde Mara samotná zmizela už téměř před dvěma týdny. „Díky, jsem vzhůru,“ dodal. Protáhl si klouby u rukou a nohou a jazykem si navlhčil rty. „To už jsme skoro tam?“

Artoo zapípal na souhlas. Luke si natáhl boty a z kokpitu zaslechl ozvěnu droidova zaštěbetání. Byl to Mařin pilotní droid Veeone, který řídil Fire od okamžiku, kdy Luke a Artoo vstoupili na místě setkání na Duroonu na palubu, a který je až do této chvíle odmítal pustit do blízkosti ovládacích panelů.

Droidova úzkostlivost už brzy skončí. „Artoo, jdi dozadu do doku a zkontroluj, jestli je X-wing připraven k letu,“ přikázal malému droidovi cestou do kokpitu. „Vystoupíme z hyperprostoru.“

Za minutu už seděl v pilotním křesle Jade’s Fire a naposledy si ukládal do paměti rozmístění ovladačů a displejů. Droid Veeone, který zřejmě rozpoznal Lukův výraz jako jeden z těch, které často vídal na Mařině obličeji, se rozhodl nepokoušet jeho trpělivost. „Připrav se,“ řekl Luke droidovi. Rukama spočinul na řízení. Odpočet dojel k nule a Luke zatlačil páku hyperpohonu kupředu. Hvězdné čáry zazářily, scvrkly se do hvězd a byli tam.

Veeone tiše zapískal. „Jsme tu správně,“ potvrdil Luke. Zíral ven na vzdálené slunce, jehož drobný červený disk vypadal studeně a nezúčastněně. Samotná planeta Nirauan nebyla nikde vidět. „Hledáme druhou planetu,“ řekl droidovi. „Dokážeš ji zaměřit?“

Veeone to pípnutím potvrdil a navigační displeje ožily. „Mám ji,! kývl Luke. Podle senzorických údajů byla pěkně daleko.

Což bylo samozřejmě schválně. Fire měla úctyhodné štíty i výzbroj, ale vyrazit na záchranu s nažhavenými lasery by Maře asi nijak nepomohlo, ať už byla v jakékoli patálii. Jejich plán spočíval v nenápadnosti a tichosti, což znamenalo nechat Fire ukrytou tady někde na okraji systému, zatímco on a Artoo proklouznou dál v X-wingu.

Aktivoval komunikátor a spojil se s dokem. „Artoo? Je všechno v pořádku?“

Přišlo potvrzující pípnutí. „Dobře,“ řekl Luke a pohlédl zpátky na navigační displej. Cesta X-wingem k planetě by podsvětelnou rychlostí trvala sedm hodin. To by bylo dost dlouho na vysedávání v těsném kokpitu a strachování se o Maru, a kromě toho by to poskytlo těm dole přímý vektor zpátky k Fire.

Naštěstí existovala ještě jiná možnost. „Začni s výpočtem našich dvou skoků,“ poručil droidovi. Současně aktivoval automatické systémy Jades Fire. „Ne víc než pět minut každým směrem – nechceme se zdržet déle, než budeme muset.“

Artoo vydal potvrzující trylek a dal se do práce. „Takže je ti jasné, co máš dělat?“ zeptal se Luke Veeone. Přepnul pohon na nízký výkon a Fire se dala do pohybu. Přímo před nimi se objevil příhodný chumel malých asteroidů, klouzajících temnotou. Bude to perfektní skrýš. „Strčím loď mezi ty balvany. Ty tam pak budeš sedět a budeš si hrát na jeden z nich. Jasné?“

Droid váhavě zabublal na souhlas. „Výborně,“ řekl Luke a navedl loď mezi asteroidy. Jeden z nich, o velikosti shockballové koule, zlehka narazil do trupu a Luke se podvědomě otřásl. Fire byla Mařiným nejcennějším majetkem a Mara si na ní zakládala ještě mnohem víc než Veeone. Pokud by promáčkl plášť nebo třeba jenom odřel lak, Mara by si ho pěkně podala.

Dokončil manévr s přehnanou pečlivostí a podařilo se mu zastavit bez dalšího karambolu. „A je to.“ vydechl. Odepnul si pásy a předal řízení zpátky Veeone. „Máš ten kód, co jsem ti dal – odvysíláme ho, až poletíme zpátky, abys věděl, že jsme to my. A když to bude někdo jiný… no, prostě po nich nestřílej, dokud si nezačnou. Radši nejdřív zjistíme, co se tam dole děje.“

O dvě minuty později vyklouzl s X-wingem z doku, přičemž jedním okem pořád sledoval okolní asteroidy, a zamířil do hlubin vesmíru. Artoo už měl kurz spočítaný, hvězdné čáry zazářily a byli na cestě.

Luke mu řekl, aby to netrvalo déle než pět minut, a droid ho vzal za slovo. Za dvě minuty po skoku hyperprostor opustili, zakroužili s X-wingem dokola a zamířili zpátky. A po dvou dalších minutách byli tam.

Artoo měkce zapípal. „Jsme tu správně, všechna čest,“ souhlasil Luke zíraje na temnou planetu, která visela v prostoru před nimi. „Vypadá přesně jako ty obrázky, se kterými se vrátila Starry Ice.“

A Mara byla někde tam dole. Ztracená, možná zraněná, možná uvězněná.

A možná mrtvá.

Luke přísně vytlačil tu předtuchu ze své mysli a natáhl se po Síle. Maro? Maro, slyšíš mě?

Ale žádná odpověď nepřicházela.

Artoo tázavě zatrylkoval. „Necítím ji,“ připustil Luke. „Ale to ještě nemusí nic znamenat. Pořád jsme dost daleko a možná nedokáže takovou dálku překlenout. Třeba zrovna spí. I to by mohlo mít vliv.“

Droid neodpovídal. Nebylo však těžké uhodnout, že jeho myšlenky jsou podobné jako ty Lukovy.

A také tu byla ta vize, kterou měl Luke před více než třemi týdny v nemocnici na Tierfonu. Ten obraz Mary, jak se bez života vznáší v jezírku vody…

„Teď stejně nemá cenu lámat si s tím hlavu,“ řekl Luke a zatlačil tu vizi co nejdál na okraj svého vědomí. „Proveď tichý senzorový sken – nic, co by aktivovalo jejich detektory. Nebo aspoň nic, co by je aktivovalo, pokud by pracovaly jako ty naše.“

Ozvalo se souhlasné zapípání a pak po displeji přejela další otázka. „Poletíme stejnou cestou jako prve ona,“ odvětil Luke. „Dolů do kaňonu a kaňonem k jeskyni, kde zmizela. Až tam budeme, vezmeme X-wing dovnitř a uvidíme, co se stane.“

Artoo zaštěbetal na srozuměnou. Tentokrát to znělo vyloženě nevesele. Luke pohlédl na záznam kurzu, který mu dal Talon Karrde, sklonil nos X-wingu dolů k planetě a tiše si přál, aby tu s ním byla Leia. Pokud byly ty stvůry, s nimiž se Mara střetla, inteligentní, pak by k jednání s nimi mohl potřebovat nejen schopnosti Jediho, ale také diplomatickou obratnost. Obratnost, kterou Leia měla a on ne.

Zašklebil se. Doma asi zrovna neskákali radostí, že vyrazil pryč, aniž by jim nechal zprávu, a nadšeni by byli ještě míň, kdyby si s sebou vzal Leiu. Ne, Leiiny diplomatické schopnosti potřebovala Nová republika víc než on.

A jakých schopností bude zapotřebí tady, to se už brzy dozví.

Stále byli daleko mimo atmosféru, když senzory X-wingu zaregistrovaly dvě neznámá vesmírná plavidla. Blížila se od povrchu planety přímo k nim. „Nenápadnost a tichost je v tahu,“ zamumlal Luke. Prohlížel si senzorové profily obou lodí. Rozhodně vypadaly jako loď, kterou on a Artoo zahlédli na cestě ven z hnízda pirátů Cavrilhu v kauronském pásu asteroidů.

Ta loď však uletěla dřív, než si ji mohl prohlédnout zblízka. Nyní, zatímco obě tato plavidla rychle stoupala směrem k němu, viděl, že jeho první dojem byl vskutku správný. Byly zhruba třikrát větší než X-wing a zvláštním, avšak podivně umným způsobem v sobě kombinovaly cizí výrobu s příliš dobře známým designem stíhaček TIE. Přídi každé z lodí dominoval lehce zešeřelý oválný průzor, skrz který jen matně zahlédl dvojici leteckých přileb imperiálního stylu.

R2 trudnomyslně hvízdl. „Klid, Artoo,“ usadil ho Luke. „To nemusí nezbytně znamenat, že patří k Impériu. Mohli někde najít stíhačku TIE a převzít některé prvky.“

Droidovo bublání velice výmluvně vyjádřilo jeho názor. „No dobrá, fajn, nejspíš ne,“ řekl Luke s očima na blížících se lodích. Za okamžik už byly tady, prolétly nad X-wingem a změnily kurz, aby zaujaly doprovodnou formaci. „Registruješ u nich nějaké zbraně?“

Droid zapískal a na displeji počítače se objevilo hrubé schéma. Lodě byly vyzbrojeny velice dobře. „Bezva,“ zamumlal Luke. Sáhl po Síle, aby se zkusil vcítit do situace. Nemohl však odhalit nic jiného než základní emocionální charakteristiku tří bytostí v každém z plavidel. Cizí mysli se zabývaly cizími myšlenkami a on se nemohl chopit žádného vodítka.

Na druhou stranu, jejich doprovodná formace naznačovala spíš nejisté než agresivní úmysly. A co bylo důležitější, Lukovy jediské smysly nedokázaly postřehnout žádné bezprostřední nebezpečí. Zatím jim nic nehrozilo. Pro tuto chvíli.

A tak bylo lepší chovat se přátelsky. „Zkusíme si s nimi promluvit,“ navrhl a natáhl se po páčce komunikátora.

Cizinci byli rychlejší. „Ka sha´ma´ti orf k’ralan,“ promluvil překvapivě melodický hlas do Lukova ucha. „Kra´miral sumt tara´kliso mor Mitlh’raw´nuruodo sur pra’cin’zisk mor’kor’lae.“

Luke cítil, jak se mu sevřel žaludek. „Artoo?“

Droidovo konsternované zabublání potvrdilo jeho domněnku. Skutečně to byla ta samá zpráva, jakou zachytili Karrde a Mara z té cizí lodi, která provedla nálet na Errant Venture Boostera Terrika. Tato zpráva podle Mary obsahovala celé, málo známé Thrawnovo jméno.

Luke se zašklebil a zapnul komunikátor. „Tady je X-wing Nové republiky AA-589,“ promluvil. Pokud ovšem cizinci nemluvili basikem, nemohlo mu to nijak pomoct. Ale právě tak by mu nepomohlo, kdyby je mlčky ignoroval. „Hledám přítelkyni, která možná havarovala na vaší planetě „

Následovala krátká pauza. Luke vyhlížel ven z kokpitu a zmocňoval se ho neodbytný pocit, že se obě cizí lodě přiblížily o chlup blíž. „X-wingu Nově republiky,“ ozval se znovu ten hlas, tentokrát již v celkem slušném basiku. „Budete nás následovat na povrch. Neodchýlíte se z našeho kurzu Pokud neuposlechnete, budete zničen.“

„Rozumím.“ řekl Luke. Komunikátor cvakl a obě cizí lodě začaly prudce klesat k povrchu. Luke byl připraven, následoval je a vklouzl zpátky do formace. „Předvádějí se,“ procedil skrz zuby.

Zakřikl to. O sekundu později obě lodě opět změnily směr, tentokrát zakroužily lehce nahoru a pak ostře na pravobok. Artoo zavřísknul, když levá loď prosvištěla nepříjemně blízko nad jeho hlavou. Jeho nespokojený tón prudce nabral na výšce, když Luke ostře smykl stíhačkou, aby manévr vyrovnal. Stěží se znovu správně usadil na svém místě, když to udělali znovu, tentokrát doleva.

Artoo zasupěl. „Nevím.“ odvětil Luke, když se znovu zařadil za své průvodce. „Možná tu mají nějaký obranný systém, co tě rozstřílí, když nepoletíš přesně tak, jak máš. Jako měli ti piráti v polí asteroidů, vzpomínáš?“

Po displeji počítače přejela námitka, která se sama nabízela: podle záznamu ze Starry Ice Mara žádné podobné kličkování neprováděla. „Možná to tu zavedli jako reakci na její průnik na planetu,“ nadhodil Luke. „Nebo možná letíme na jinou část planety než Mara – ještě se nám nepodařilo provést geografický sken.“

Artoo zasupěl znovu. „Anebo se pokoušejí získat záminku k zahájení palby,“ souhlasil Luke pochmurně. „Ačkoli netuším, proč by nějakou potřebovali.“

Cizí lodě provedly cestou dolů další tři série manévrů, které Lukovi nedělalo problém kopírovat. Když se však přiblížily k vrchní vrstvě atmosféry, jako by je najednou ta hra přestala bavit. Zahájily pozvolný sestup k západnímu obzoru. Luke zůstával ve formaci, svou pozornost dělil mezi lodě a zemi hluboko dole a snažil se Sílou podchytit jakýkoli náznak potíží.

Měli za sebou dalších dvacet minut a Artoo se konečně podařilo srovnat topografii planety se záznamy ze Starry Ice, když v tom se Lukovi v hlavě rozcinkal povědomý varovný zvonek. „Máme problém, Artoo,“ řekl Luke droidovi. „Ještě nevím jaký, ale máme problém. Dej mi taktický přehled situace.“

Přejel očima po displeji, na němž se objevil stručný výpis. Senzory X-wingu neregistrovaly žádná další vzdušná ani vesmírná plavidla, nic v energetické spotřebě a zbraňových systémech jejich eskorty nenasvědčovalo přípravám k útoku a vlastní systémy X-wingu byly plně funkční. „Jak daleko jsme od pevnosti, kterou Mara objevila?“

Artoo pípl: méně než patnáct minut při současné rychlosti. „Hádal bych, že spíš jenom deset,“ řekl mu Luke. „Připrav se.“ Zhluboka se nadechl, položil ruce na ovládání X-wingu, vědomě uvolnil své svaly a ponořil se do Síly.

K pevnosti jim zbývalo šest minut a na vzdáleném obzoru se právě objevila souběžná rýha kaňonu, kterým letěla Mara, když to konečně přišlo. V dokonalé souhře obě eskortní lodě se zaúpěním čelních trysek prudce zbrzdily a pověsily se za X-wing.

A z hlavní napůl skrytých pod jejich kokpity vyšlehla smrtící salva modrého ohně.

Ale jejich cíl už tam nebyl. Chvilku předtím, než se jejich trysky aktivovaly. Luke pocítil slabý záchvěv Síly, a v okamžiku, kdy jejich zbraně promluvily, smýkl X-wingem prudce vzhůru, vysekl oblouk nahoru a zpátky, aby se posadil útočníkům za ocas.

Nebo takový byl alespoň běžný závěr tohoto manévru. Tentokrát měl však Luke jiné úmysly. Místo toho, aby se pověsil za oba cizince, nechal nos X-wingu namířený k zemi o okamžik déle. Potom, zdánlivě v poslední chvilce, poslal stíhačku do prudkého přemetu, ze kterého mu žaludek poskočil až do krku. O zlomek sekundy později uháněli pouhých několik metrů nad zemí po vektoru kolmém k jejich původnímu kurzu.

„Co dělají?“ křikl Luke. Neodvažoval se odtrhnout oči od terénu, aby se podíval sám.

Odpovědí mu bylo droidovo varovné zavřeštění a náhlé rozechvění Síly. Zezadu přišla další kaskáda modré palby, většina výstřelů šla mimo, ale několik se jich rozprsklo o zadní deflektorní štít X-wingu. „Mají nové kamarády?“ zavolal.

Artoo vydal záporné pípnutí. Aspoň něco. Tyhle lodě však byly dobré a jejich posádky s nimi očividně uměly létat. Proti přesile dva na jednoho bude mít Luke plné ruce práce. Zvlášť když –

Artoo zašvitořil naléhavou otázku. „Ne, nech S-fólie tak, jak jsou,“ přikázal Luke. „Nebudeme opětovat palbu.“

Droidova otázka se změnila v nevěřícné hvízdnutí. „Protože nevíme, kdo jsou a proč tu jsou,“ vysvětlil mu Luke. Očima přeměřoval krajinu před sebou. Právě za Mařiným kaňonem se terén prudce změnil v cosi rozpraskaného, roztříštil se v žulové útesy a hluboké, ostře zařízlé rokle. „Nechci ublížit nikomu z nich, dokud se nedozvím, kdo a co jsou zač.“

Odpověď Artoo přišla jako další zaúpění, když nová nepřátelská salva odstřelila tenký plátek kovu z vršku pravé S-fólie. „Neboj se, už jsme skoro tam,“ konejšil ho Luke. Dovolil si krátký pohled na stavový displej. Zatím nedošlo k vážnému poškození, ale to se změní, jakmile se útočníci do stanou blíž.

Což znamenalo, že nejlepší bude zabránit jim v tom. Vzadu za ním Artoo podezíravě zapískal. „Přesně tam letíme,“ potvrdil Luke. Už byli skoro u rozvrásněného terénu a kus od nich na levoboku spatřil vhodně vyhlížející roklinu. „Ale no tak – není to horší než spousta jiných věcí, kterými jsme spolu prošli,“ dodal a natočil nos X-wingu k proláklině. „A stejně nemáme na výběr. Drž se, jdeme na to.“

Žebrákův kaňon na Tatooine byla obtížná, ale dobře známá překážková dráha zatáček, hrbolů a serpentin. Příkop na Hvězdě smrti byl mnohem rovnější, ale tam se o zábavu staraly zase turbolaserové baterie a stíhačky TIE. Útesy na Nirauanu teď posunuly hranici obtížnosti zase o něco dál tím, že přidaly nepředvídatelné zákruty a zlomy, rokle proměnlivých délek a šířek, vyčnívající skaliska a popínavé liány.

Nezkušený povstalecký pilot na Yavinu by možná rozpoznal rizika, jaká zde číhala. I nafoukaný puberťák z Tatooine by nejspíš zaváhal při pomyšlení na průlet neznámým labyrintem takovou nesmyslnou rychlostí. Ostřílený Jedi, jakým se Luke stal, však věděl, že to pro něj nebude žádný problém.

Měl víceméně pravdu. Loď proklouzla první sérií zákrutů docela lehce. Lukovy pilotní schopnosti a Síla se spojily s manévrovacími schopnostmi X-wingu a cizí lodě tak zůstaly daleko pozadu. Luke prosvištěl otevřeným údolím, otočil X-wing do nového kaňonu –

A málem ztratil vládu nad lodí, když trup na levoboku zkropila záplava modré střelby.

„To bude dobré,“ zavolal dozadu na Artoo. Vnořil se s X-wingem do zvolené rokle. Měl zlost sám na sebe. Nestalo se mu to poprvé: soustředil svou pozornost – a Sílu – příliš úzce jedním směrem, takže přehlédl všechno, co se dělo mimo jeho úhel vnímání. Alespoň jeden z cizích pilotů byl očividně tak chytrý, že přerušil honičku a vyletěl nad bludiště, aby vyčkal, až se mu cíl sám ukáže.

Ale ten gambit selhal, a pokud bude terén spolupracovat, pak už protivník druhou šanci nedostane. X-wing se vřítil do druhého údolí, které bylo menší než první, a stočil se do další rokliny. Luke nechal Sílu vést své ruce, pozoroval útesy kolem sebe a hledal to správné místo…

A pak se jedno objevilo. Po obou stranách X-wingu se strmé útesy zvedaly k obloze, čněly tak vysoko, až se mezi nimi nahoře ukazoval jen tenký proužek denního světla. Pásy a trsy šedohnědých a vyprahlých keřů lnuly k rozeklaným skalám, hustá rohož hnědých keříků a zakrslých stromků pokrývala dno kaňonu dole. Vepředu i vzadu se kaňon ostře stáčel do strany, takže tato jeho část působila jako osamělá bublina obklopená skalisky.

Bylo to dokonalé místo pro úkryt.

Když Luke smýkl X-wingem o sto osmdesát stupňů dokola v klasickém pašeráckém obratu, Artoo už nezabublal, ani nezaječel. Luke usoudil, že nejspíš proto, že droid měl dost starostí, aby nevypadl z lodě a uchoval si holý život. Luke poslal energii brzdným tryskám. Po několik sekund se pod ním X-wing otřásal a on těžce zápasil o rovnováhu, jak se stíhačka snažila vymknout kontrole. Venku se zdi kaňonu, uhánějící kolem, počaly zpomalovat, takže přepnul z hlavního pohonu na repulzory. Brzdná síla, která ho mačkala do sedadla, povolila. Natočil X-wing do vodorovné polohy a zběžně se rozhlédl kolem. Přímo vpředu se ze dna kaňonu zvedalo pár zakrslých, ale hustých stromků. Vystýlaly cosi, co mohlo být vyschlým korytem potoka. Jejich kmeny byly od sebe v příhodné vzdálenosti. Zrušil poslední zbytek rychlosti X-wingu a píchl jeho nosem dolů, aby elegantně vklouzl mezi kmeny stromků.

„Tak,“ oddychl si. Provedl poslední kroky přistávacího cyklu a vypnul repulzory. „Nakonec to nebylo tak těžké, viď?“

Zezadu se ozvalo slabé a lehce roztřesené zaklokotání. Artoo zřejmě ještě nenašel svůj hlas.

Luke se pousmál. Otevřel kokpit, otřásl se při skřípavém zvuku, jak tucty pichlavých lístků zaškrábaly po transparioceli, a stáhl si helmu a rukavice.

Vzduch, který sem proudil zvenčí, byl chladný. Voněl zvláštně – jako od mechu. Luke dlouhou chvíli naslouchal a vyslal své Sílou zostřené smysly, aby pátraly po známkách pronásledovatelů. Neslyšel však nic než běžné kvílení větru prodírajícího se větvičkami a vzdálené cvrlikání ptáků či hmyzu. „Myslím, že jsme je setřásli,“ řekl k Artoo. „Aspoň prozatím. Zjistil jsi, kde jsme?“

Artoo zapípal, pořád to trochu znělo, jako by měl závratě, a na počítačovém displeji se objevila mapa.

Luke si ji prohlédl. Nebylo to zrovna nejhorší, ale dobré také ne. Naházeli se necelých deset kilometrů od Mariny jeskyně, ale krajina se tu většinou skládala ze stejných úzkých kotlin a skalnatých útesů, kterými právě proletěli. Cesta tam by trvala celý den, možná dva, snad i tři.

Na druhou stranu, členitost terénu jim poskytne lepší ochranu, než jakou by si mohli v rámci možností přát. Podtrženo sečteno, férový obchod.

Ale nebylo by jim to k ničemu, kdyby je pronásledovatelé našli dřív než by vůbec začali. „Polez,“ řekl droidovi. Vysoukal se z kokpitu a skutálel se na zem. Snaha vyhnout se trnitému listí byla úspěšná pouze zčásti ale jen o málokterý trn se odřel až do krve. „Vezmeme si věci a vyrazíme.“

Rozložit kamuflážní síť, kterou jim přibalil Karrde, a natáhnout ji přes X-wing bylo otázkou několika minut. Pak ještě pro jistotu odsekl světelným mečem některé z menších větví a snítek a naházel je nahoru na síť Nebylo to dokonalé, zblízka už vůbec ne, ale nic lepšího nemohl v daném čase udělat.

Karrdovi lidé také dali dohromady jeho trosečnickou výbavu. Shromáždili zásoby a vše potřebné a naložili mu je do X-wingu, zatímco se Luke probíral formalitami pro odlet z Cejansije. A jak byl Luke u pašerákovy organizace za ta léta zvyklý, odvedli prvotřídní práci. Ve dvou batozích se tu nacházely potraviny, láhve na vodu s filtrem, lékárničky, zářičky, pořádný kus syntetického lana, náhradní blaster, nouzový stan s dekami a dokonce i několik druhů ručních granátů.

„Divím se. že se tam nepokusili nacpat landspídr.“ broukl Luke. Jeden z batohů si zkusil hodit na záda. Byl docela těžký, ale hmotnost byla rozložena rovnoměrně a dobře se nesl. „Ten druhý asi budeme muset nechat tady. Zašplháme si trochu, co říkáš?“

Artoo tázavě zatrylkoval, jeho kopulka se natočila, aby nejprve pohlédla na jeden východ z kaňonu a pak na druhý. „Ne, tam by nás mohli čekat,“ řekl mu Luke. Ukázal nahoru k jednomu z útesů, který se tyčil nad nimi. „Naše cesta vede tudy.“

Artoo znovu otočil kopulí, a když se nahnul dozadu a vzhlédl, poplašeně hvízdl. „Klid – nepolezeme až úplně nahoru,“ utěšoval ho Luke. „Vidíš tu průrvu ve dvou třetinách útesu? Pokud jsem pochopil vzdušné záběry správně, měla by vést do žlabu, který nás nahoru zavede mnohem pohodlněji.“

Artoo beznadějně zabublal a znovu se podíval kaňonem dozadu a dopředu. „Ne, Artoo, tamtudy nemůžeme,“ opakoval důrazně Luke. „A nemáme čas se o to hádat. I když se sem ty lodě neprotáhnou, v pevnosti možná mají nějaké menší. A vždycky můžou přijít pěšky. Chceš tady snad čekat, dokud nepřijdou?“

Droid důrazně zapípal. Otočil se jako na obrtlíku a odhodlaně kodrcal napříč vyschlým korytem k patě útesu pod průrvou, kterou mu ukázal Luke. Luke se usmál a naposledy si nadhodil batoh na zádech. Pak vyslal Sílu, nadzvedl Artoo ze země, přenesl ho přes podrost a zamířil za ním

k útesu.

*

Ukázalo se, že útes vypadal hrozivěji, než jaký doopravdy byl. Jeho stěna byla sice opravdu strmá, ale rozhodně ne tak nemožně kolmá, jak se zdálo ze dna kaňonu. Opor pro ruce a nohy se tu našla spousta – celý sráz byl protkán úzkými římsami, výstupky a malými jeskyňkami. Keříky a liány rovněž poskytovaly houževnatou pomoc.

Jediná potíž byla s Artoo, ale i z té se časem stala víceméně přijatelná rutina. Luke nejprve našel bezpečné místo, kde se opřel, a pak Sílou vyzvedl Artoo nad sebe, kde ho postavil na úzkou římsu nebo do výklenku, Sílou ho držel na místě a provazem ho přivázal k nejbližšímu keři. Pak prolezl kolem něj nahoru na další nejbližší vhodné místo. A znovu.

Artoo se ovšem nic z té procedury nelíbilo. V polovině cesty nahoru si aspoň přestal stěžovat.

Byli skoro u průrvy a Luke znovu šplhal k místu, kde připevnil Artoo, když zaslechl slabý hlas.

Zarazil se, jednou rukou sevřel žmolkovitou liánu a naslouchal. Nezaslechl však nic než vzdálený cvrkot hmyzu, který mu v uších zněl od chvíle, kdy přistáli. Prošel si jediské techniky pro zbystření smyslů a posílil svůj sluch. Ačkoli cvrkot zesílil a rozrůznil se, hlas, který snad zaslechl, už se neozval.

Nad ním zaznělo hlasité hvízdnutí: Artoo si pro sebe tiše povídal a Lukovu zostřenému sluchu to neuniklo. „Myslel jsem, že jsem něco slyšel,“ zamumlal. Ta slova mu zněla v hlavě jako rána z děla. Honem vrátil svůj sluch do normálu. „Bylo to jako hlas –“

Vyděšený trylek Artoo ho přerušil. „Co se děje?“ ptal se a pohlédl vzhůru. Droid shlížel z útesu kamsi dolů. Luke obrátil hlavu, sledoval směr jeho pohledu –

A ztuhl. Na ostrolistém keříku necelé tři metry od něj hřadovala malá, křídlatá, šedohnědá potvůrka.

Pozorovala ho.

„Klídek,“ konejšil Luke Artoo. Pozorně si potvůrku prohlížel. Od hlavy po parátky měřila zhruba třicet centimetrů a celou ji pokrývala hladká srst. Její sbalená křídla na tom byla podobně, ačkoli bylo těžké určit jejich velikost, a byla ze zad natočena dopředu a dolů, což Lukovi připomínalo svěšená ramena. Hlava byla podobně malá a aerodynamická, s párem tmavých očí usazených nad dvěma vodorovnými škvírami. Ta horní se zachvívala v pravidelném rytmu dýchání, zatímco spodní byla pevně semknutá. Pár článkovaných nohou končil široce roztaženými pařáty, které svíraly keř, na němž tvor hřadoval. Ostré trny mu očividně nevadily. Celkově působil dojmem křížence mynocka a dravého makthiera a Luka napadlo, že ten tvor je možná příbuzný některého z těch druhů.

Artoo vydal další trylek, tentokrát varovný. „Neřekl bych, že nám chce ublížit. A jsme trochu moc velcí, aby si nás dal k večeři.“

Pokud ovšem nelovili v hejnech. Nespouštěje z potvůrky oči, vyslal Sílu a pátral po dalších příslušnících jejího druhu. V kaňonu jich zcela jistě bylo víc, ale většina z nich vypadala daleko –

Spodní škvíra v obličeji potvůrky se otevřela, přičemž odhalila dvě řady zubů ostrých jako jehličky, a hlasitě zašvitořila. Kdo jsi?

Luke zamrkal překvapením. Tohle byl ten hlas, který prve slyšel, až na to, že tentokrát mu zřetelně rozuměl. Ale přišel snad od –? „Prosím?“ zeptal se.

Potvůrka znovu zaštěbetala. Kdo jsi? Nemýlil se: to skutečně promluvila ona.

Ale řeč to nebyla. Ne tak docela. Ale jak tedy mohl Luke rozumět –? A pak mu to najednou došlo. „Jsem Luke Skywalker,“ pravil a dotkl se tvora Sílou. „Rytíř Jedi z Nové republiky. A kdo jsi ty?“

Tvor vydal krátký sled švitořivých zvuků. Co tu děláš, rytíři Jedi Sky Walkere?

„Hledám kamarádku,“ řekl Luke. Jeho odhad byl správný: ačkoli nedokázal porozumět tvorovu skutečnému štěbetavému jazyku, smysl jeho slov vycítil z jeho mysli pomocí Síly. Podle jeho zkušeností to byl velmi vzácný jev a pravděpodobně znamenal, že tyto potvůrky jsou k Síle citlivé přinejmenším okrajově. „Přistála tady poblíž před necelými dvěma týdny a pak zmizela. Víš, kde je?“

Zdálo se, že se potvůrka trochu stáhla. Napůl rozvinula svá křídla a pak je složila zpátky na záda. Znovu zašvitořila – Kdo je ta kamarádka? „Jmenuje se Mara Jade,“ řekl Luke. Je také Jedi?

„Tak trochu.“ Luke zaváhal. Během uplynulých osmi let se Mara na jeho akademii Jedi stavila při několika příležitostech, ale nikdy nezůstala tak dlouho, aby svůj výcvik dokončila. Občas si Luke říkal, jestli s ním vůbec někdy začala. „Víš, kde je?“

Křídla se znovu zatřepotala. Já nic nevím.

„Skutečně?“ Luke nechal teplotu svého hlasu trochu poklesnout. Ani nepotřeboval Sílu – Jacena, Jainu a Anakina při tom nachytal tolikrát, že provinilost bezpečně poznal. „A co když ti řeknu, že Jedi vždycky pozná, když mu někdo lže?“

Zezadu přišlo hlasité a autoritativní zaštěbetání. Nech mladého na pokoji.

Luke otočil hlavu. Na keřících a hrbolatých skalách na druhé straně strmého útesu seděli tři další takovíto tvorové. Každý z nich byl dvakrát tak velký jako ten první, ale i bez rozdílu velikosti byly odlišnosti mezi dospělými a mládětem jasně patrné. „Přijměte mou omluvu,“ řekl jim. „Nechtěl jsem mu nahnat strach. Třeba mi pomůžete najít mou kamarádku vy.“

Jeden z tvoru roztáhl křídla a přeskočil na keřík blíž k Lukovi. Naklonil hlavu na jednu stranu a pak zase na druhou, jako by si narušitele prohlížel každým okem zvlášť. Ty nejsi jeden z těch jiných. Kdo jsi?

„Myslím, že už to víte.“ odpověděl Luke. Rozhodl se dát na předtuchu. „Proč mi neřeknete vy, kdo jste?“

Tvor se nad tím zřejmě zamyslel. Já jsem Lovec větru. Jednám jménem tohoto hnízdiště lidu Qom Qae.

„Jménem Nové republiky vás zdravím, Lovče větru,“ řekl Luke vážně. „Soudím, že víte o Nové republice?“

Starý Qom Qae zatřepal křídly přesně stejným způsobem jako předtím mladý. Slyšel jsem o ní. Co je nám do Nové republiky?

„Řekl bych, že to záleží na vás.“ odvětil Luke. „Ale to je věc diplomatů a jednatelů. Já jsem přišel pomoct kamarádce.“

Lovec větru kategoricky zašveholil. Nevíme nic o žádných cizincích.

Ale víme, zaštěbetal mladší Qom Qae za Lukovými zády. Qom Jha mluvili o –

Lovec větru ho vřísknutím přerušil. Zní tvé jméno Hledač hlouposti? okřikl ho kousavě. Buď zticha.

„Možná jste jenom zapomněl,“’ nadhodil Luke diplomaticky. „Jednatel celého hnízdiště musí koneckonců myslet na spoustu různých věcí.“

Lovec větru potřásl svými křídly. Do toho, co se děje mimo toto hnízdiště, nám nic není. Jděte do jiného hnízdště Qom Qae nebo za Qom Jha, pokud se toho odvážíte. Snad vám pomůžou.

„Dobrá,“ řekl Luke. „Zavedete mne k nim?“

Jsou mimo toto hnízdiště, zašveholil Lovec větru. Nic nám do nich není.

„Chápu.“ přikývl Luke. „Povězte mi,. Lovče větru, měl jste někdy přítele v nebezpečí?“

Qom Qae rozvinul svá křídla, jeho dva společníci následovali jeho příkladu. Tato rozmluva skončila. Ty, mladý: pojď.

Odrazil se od keříku a začal klouzat ke dnu kaňonu s roztaženými křídly. Jeho dva druhové odplachtili za ním. Luke se otočil a viděl, že mladý Qom Qae je následuje.

Artoo opovržlivě zabrblal. „Nedávej jim to za vinu.“ řekl mu Luke s povzdechem. „Nevíme nic o spletitosti jejich kultury a zvyklostech.“

Vrátil se ke šplhání. „Anebo jsou možná jenom opatrní, aby se nezamíchali do boje někoho jiného.“ dodal. „Za ta léta jsme to přece viděli dost často.“

Za pět minut se dostali k průrvě. Luke měl pravdu: trhlina pokračovala nahoru až k vršku útesu pod mnohem příjemnějším úhlem. Byla tam spousta stromů, takže budou celou cestu před pohledem shora chráněni. „Výborně,“ řekl Luke, zíraje vzhůru podél průrvy. „Dostaneme se nahoru a pak uvidíme, kam dál.“ Vytáhl lano a začal ho sbalovat –

Artoo poděšeně vřískl.

„Co se děje?“ ptal se Luke. Reflexivně hmátl po světelném meči a prudce se otočil, ale nezahlédl ani necítil žádné nebezpečí. „Artoo, co se děje?“ zeptal se znovu, když obrátil svou pozornost k droidovi.

Artoo shlížel zpátky dolů do údolí podél cesty jejich výstupu a žalostně sténal. Luke se zachmuřil a podíval se tam, kam droid –

A vlastní dech mu uvízl v hrdle. Místo na dně kaňonu, kam ukryli X-wing, bylo prázdné.

„Ne,“ vydechl Luke. Očima propátrával hnědé a šedé keře tam dole. Jeho první myšlenka plná naděje byla, že stíhačku prostě zamaskovali líp, než si uvědomoval, a že byla pořád tam, kde ji nechali. Ale krátký průzkum jediskými smysly tuto naději sfoukl jako svíčku.

X-wing byl skutečně pryč.

Artoo úzkostlivě zaklokotal. „To zvládneme,“ konejšil ho Luke. „To zvládneme.“

A ke svému vlastnímu mírnému překvapení zjistil, že je o tom opravdu přesvědčen. Zmizení X-wingu ho vyvedlo z míry, ale neměl z toho pocit strachu ani nebezpečí. A neměl dokonce ani žádné vážné obavy – oproti skutečnosti, že ztráta jejich lodí znamenala nulovou šanci na rychlý únik, pokud ho bude situace vyžadovat.

Povzbuzení od Síly? Nebo snad předtucha, že X-wing byl pouze někde jinde a ne doopravdy ztracen?

Pak si neradostně uvědomil, že ta předtucha by mohla znamenat i pravý opak. Že na ztrátě lodi nezáleželo, protože už stejně tenhle svět neopustí živý.

Z jeho paměti se bezděčně vynořil obrázek Yody: starý mistr Jedi si s unaveným povzdechem naposledy lehá do své postele. Luke si pamatoval na svůj příšerný strach z Yodovy náhlé křehkosti; vzpomínal si na přesný tón svého hlasu, kterým Yodu prosil, aby neumíral. Je se mnou mocná Síla, napomenul Yoda svého studenta, ale ne lak mocná. Obestřel mne soumrak a brzo padne noc . Takový je koloběh všech věcí… i koloběh Síly.

Luke se zhluboka nadechl. Obi-Wan zemřel, Yoda zemřel, a on bude muset jednoho dne stanout na téže cestě. A pokud má ta cesta začít na tomto místě, pak tedy dobrá. Byl Jedi a postaví se k ní čelem jako Jedi.

A mezitím… Důvod, proč sem přišli, se nezměnil. „Teď s tím nic neuděláme,“ řekl droidovi, odvrátil se od údolí a vrátil se k navíjení provazu. „Dostaneme se tam nahoru a uvidíme.“

Přímo seshora přišlo tiché zašvitoření. Existují lepší cesty.

Luke vzhlédl. Mladý Qom Qae byl zpátky, vznášel se na stoupavém proudu vzduchu a shlížel na ně. „Nabízíš nám pomoc?“

Qom Qae nepatrně ohnul jedno křídlo a změna tlaku vzduchu ho bokem zanesla ke skalnatému výběžku vedle Luka. Pařátem se zachytil jednoho z keříků a sbalil křídla na záda. Pomůžu vám, zaštěbetal. Qom Jha říkali, že k nim přišel někdo zvláštní a že je s nimi. Zavedu vás tam.

„Děkuju ti,“ řekl Luke. Zvažoval, zda se má zeptat na ztracený X-wing, ale vzhledem k tomu, jak snadno se dal Qom Qae vylekat, raději nechal podobné otázky na později. „Smím se zeptat, proč jsi ochotný pro nás riskovat?“

Někteří mladí Qom Jha mě znají, zacvrlikal. Nebojím se jich.

„Nemluvil jsem jenom o Qom Jha,“ řekl Luke. Chtěl se ujistit, že si je mladý létavec skutečně vědom možného nebezpečí. „Lovec větru se zmínil o těch jiných. Ti by se nás taky mohli pokusit zastavit.“

Jsem si toho vědom. Tvor zatřepal svými křídly. Vy jste se ptal Lovce větru, zda měl někdy kamaráda v nebezpečí. Já ano.

Luke se usmál. „Rozumím,“ řekl. „A jsem poctěn tvou pomocí. Jsem Luke Skywalker, jak už jsem říkal, a tohle je můj droid Artoo. Jak se jmenuješ ty?“

Qom Qae rozepjal křídla a udělal krátký skok kupředu na keř před nimi. Jsem ještě příliš mladý, než abych měl jméno. Říkají mi prostě Syn větru.

„Syn větru,“ opakoval Luke, zamyšleně si ho měřil. „Nejsi náhodou s Lovcem větru příbuzný?“

Je to můj otec, zašveholil Syn větru. Zvěsti o moudrosti rytířů Jedi jsou vskutku pravdivé.

Luke potlačil úsměv. „Někdy,“ řekl. „Teď ale musíme vyrazit. Cestou bys mi mohl říct něco víc o svém lidu.“

Bude mi ctí, Syn větru nadšeně roztáhl křídla. Pojďte, ukážu vám cestu,

3. kapitola

Komunikační výduť na novorepublikovém dreadnaughtu Peregrine by se na moderních válečných lodích vyjímala jako anachronismus. Byla však odkazem návrhářské filozofie z doby před klonovými válkami, kdy byl postaven Peregrine i jeho sesterské lodě z flotily Katana. Ve výduti se nacházela nejen celá primární komunikační anténa lodi, ale také komplexní a choulostivé šifrovací a dešifrovací počítače.

Na hrstce ostatních dreadnaughtů z flotily Katana, které stále sloužily Nové republice, prošly komunikační výdutě rozsáhlými úpravami. Šifrovací technika byla přesunuta do lépe chráněné části mezi můstek a zpravodajské oddělení. Jakýmsi neznámým způsobem, bez ohledu na to, jak často se o potřebě úprav mluvilo, Peregrine vždy proklouzl trhlinami v harmonogramech a termínech.

Wedge Antilles o tom občas přemýšlel. Jak dobře věděl, mezi generálem Garmem Bel Iblisem a vedoucími kádry Nové republiky stále panovala zlá krev, která měla původ v letech, kdy Bel Iblis po roztržce s Mon Mothmou zahájil svou soukromou válku proti Impériu. Wedge měl vždycky podezření, že s touto nevraživostí souvisel i fakt, že generálova vlajková loď zůstala bez úprav.

Pravdu se dozvěděl až poté, co byl spolu s eskadrou Rogue k Bel Iblisovi převelen natrvalo. Bel Iblis mu vysvětlil, že zpravodajské sekce byly přelidněnými a veřejnými místy. Nutnost přeposílat zašifrované signály mezi můstkem nebo velitelským sálem by komukoli s průměrnými schopnostmi a nadbytečnou zvědavostí poskytla zbytečnou příležitost nabourat se do konverzace. Komunikační výduť oproti tomu byla tím nejizolovanějším místem, jaké si člověk mohl na válečné lodí přát, a mít šifrovací/dešifrovací počítače po ruce znamenalo, že zpráva začala i skončila právě tady. Kdykoli se daly čekat důležité soukromé hovory, Bel Iblise byste našli právě tam.

On a Wedge tam právě byli. Na osobní žádost admirála Ackbara.

„Chápu vaše starosti, generále Bel Iblisi,“ říkal Ackbar. Jeho obličej zaplňoval celý komunikační displej a velké oči se protáčely, aby dokázaly pojmout i Wedge. „A nemohu říct, že s vámi nesouhlasím. Přesto musím vaši žádost zamítnout.“

„Důrazně vám doporučuji, rozmyslete si to, admirále,“ řekl Bel Iblis strnule. „Chápu politickou situaci na Coruscantu, ale nemůžeme dovolit, aby nás zaslepily čistě vojenské aspekty.“

Mon Calovy vousky se napjaly. „Bohužel caamaská záležitost jíž neobsahuje žádný čistě vojenský aspekt,“ zarachotil. „Politické a etické otázky pronikly všude.“

„Nezvyklá kombinace,“ zamumlal si Wedge pod vousy.

Jedno z Ackbarových očí se k němu krátce natočilo. „Závěr zní, že novorepubliková přítomnost nad Bothawui by v tuto chvíli mohla být vnímána jako podpora Bothanů proti jejich odpůrcům.“

„Nic takového,“ protestoval Bel Iblis. „Byl by to jediný klidný a rozumný hlas uprostřed ohniska hrozícího střetu. Už teď je tady osmašedesát válečných lodí, každá se nevraživě dívá po tuctu dalších a všechny jsou připraveny skočit si po krku, pokud ten druhý třeba jen kýchne. Musí tu zůstat někdo, kdo by dokázal vyřešit všechny problémy, než přerostou v otevřenou válku.“

Ackbar si povzdechl, znělo to chraplavě a ponuře. „Souhlasím s vámi z celého srdce, generále. Rozhodující slovo však mají vrchní rada a senát a ty dospěly k odlišnému závěru.“

Bel Iblis hodil po Wedgovi zlověstným pohledem. „Věřím, že se budete dál snažit jejich názor změnit.“

„Ano, zajisté,“ přisvědčil Ackbar. „Ale ať už uspěji, či nikoli, vám pochybná čest řešitele problémů nepřipadne. Prezident Gavrisom vám už určil jiný úkol.“

„Důležitější než udržování míru nad Bothawui?“

„Mnohem důležitější,“ ujistil ho Ackbar. „Pokud je Bothawui ohniskem, pak je Caamaský dokument jeho roznětkou.“

Wedge zasáhla neblahá předtucha. Zamýšlel snad Gavrisom doopravdy-?

Zamýšlel. „Prezident Gavrisom tedy vyvodil závěr, že nejlepší způsob, jak čelit rozkolu, je získat neporušenou kopii dokumentu,“ pokračoval Ackbar. „Za tím účelem okamžitě vyrazíte na Ord Trasi, kde shromáždíte jednotku, s níž provedete nájezd na základnu imperiálního ubiktorátu u Yagy Minor.“

Wedge pokradmu pohlédl na Bel Iblise. Generálův výraz se nezměnil ale čelist sevřel o něco pevněji. Očividně uvažoval stejně jako Wedge. „Se vší úctou, admirále,“ řekl Bel Iblis, „prezident Gavrisom si snad dělá legraci. Yaga Minor je dost možná nejlépe chráněným systémem v celém imperiálním a novorepublikovém prostoru. A to mluvím pouze o přímém útoku, kdy nezáleží na tom, které nepřátelské pozice to odnesou. Nutnost zamezit poškození datového systému nepřítele zvyšuje obtížnost celé operace o pět dalších stupňů.“

„Prezident si je všech překážek dobře vědom,“ řekl Ackbar hlasem ještě pochmurnějším než obvykle. „Budu upřímný: nelíbí se mi to o nic víc než vám. Musíme to však zkusit. Pokud totiž kvůli této bothanské záležitosti vypukne válka, nebudeme mít ani vojáky, ani lodě, abychom udrželi mír. Občanská válka by mohla zachvátit celou Novou republiku.“

Bel Iblis se znovu podíval na Wedge a pak se obrátil k displeji. „Ano, pane,“ řekl. „Naneštěstí musím s vaší analýzou souhlasit.“

„Také vám mohu říct,“ dodal Ackbar, „že pokud to někdo zvládne, tak jedině vy.“

Bel Iblis se křivě pousmál. „Děkuji vám za důvěru, admirále. Udělám, co bude v mých silách.“

„Dobrá,“ řekl Ackbar. „Vy a vaše jednotka se neprodleně přesunete od Bothawui k Ord Trasi. Během příštích dvou týdnů vám nenápadně pošlu zbytek vašich lodí. Očekávám, že tou dobou už budete mít hotový plán a budete připraven jít na věc.“

Bel Iblis přikývl. „Samozřejmě to musíme provést v naprosté tajnosti,“ upozornil admirála. „Pokud do Impéria unikne třeba jen slůvko, naše malá šance je pryč.“

„Utajení bude dokonalé,“ slíbil Ackbar. „Už teď jsem dal do oběhu falešnou zprávu, která by měla přesvědčit případné imperiální špehy, že ty lodě tajně posíláme do vnějších částí systému Kothlis pro obranu Bothawui, bude-li jí zapotřebí.“

„To by mohlo vyjít,“ souhlasil Bel Iblis. „Pokud ovšem nevyrazí ke Kothlisu, aby se přesvědčili na vlastní oči.“

„Do systému Kothlis jsme právě přesunuli dva hvězdné doky od Rendili,“ řekl Ackbar. „Vybavíme je podvrženými loděmi nesoucími řádná ID a označení. Měly by ukojit zvědavost Imperiálů, pokud se tam nějací nachomýtnou.“

„Zajímavé.“ Bel Iblis pozdvihl obočí. „Takže tohle není jenom nějaká narychlo upečená kulišárna, kterou Gavrisom vymyslel včera v noci. Vy už jste na tom nějakou dobu pracovali.“

Mou Cal přikývl svou mohutnou hlavou. „Přípravy začaly druhý den po rozbroji u budovy Sdružených klanů na Bothawui,“ pravil. „Jelikož se do incidentu zapletl generál Solo, prezident si uvědomil, že se vládě Nové republiky nepodaří provést žádný krok, aniž by se její motivy neocitly pod palbou.“

„Je mi to jasné,“ kývl Bel Iblis. „Takže na Ord Trasi.“

„Můj kontaktní tým vás tam bude čekat.“ řekl Ackbar. „Hodně štěstí, generále.“

„Děkuji vám, admirále. Bel Iblis konec.“

Generál se dotkl klávesy a přenos skončil. „Což neznamená, že s tím plně souhlasím.“ zabručel směrem k prázdnému displeji a pak se obrátil k Wedgovi. „Tak. generále. Váš názor?“

Wedge zavrtěl hlavou. „Kdysi už jsem se podobného nájezdu zúčastnil, to když jsme se snažili získat něco o velkoadmirálu Makatim z boudolayzské knihovny.“ odpověděl. „Myslím, že papalášové pak odhadli, že jsme byli úspěšní asi z osmdesáti procent. A to byl Boudolayz, ne Yaga Minor.“

„Ano. četl jsem hlášení o tom nájezdu.“ zabručel Bel Iblis a v zamyšlení si hladil knír. „Rozhodne to nebude snadné.“

Wedge se zašklebil. „Mezitím se budou k Bothawui slétat válečné lodě, jako se můry stahují ke světlu. Pane, nakonec toho někdo využije.“

„Souhlasím,“ řekl Bel Iblis. „Proto jsem vás požádal, abyste sem se mnou dnes odpoledne zašel.“

„Co?“ Wedge si ho pozorně prohlížel. „Takže vy jste věděl, co přijde?“

„Přímo o Yaze Minor jsem nic netušil,“ odvětil Bel Iblis, „ale čekal jsem, že Coruscant zamítne mou žádost, abychom tu zůstali a udržovali pořádek. Také mě napadlo, že pokud bude moje jednotka odvelena pryč – k čemuž nyní skutečně došlo – eskadra Rogue technicky není její součástí.“

Wedge se zachmuřil. „Nestíhám vás sledovat, generále. Myslel jsem, že jsme k vám přiděleni natrvalo.“

„Ke mně ano,“ souhlasil Bel Iblis. „Ale ne k mé jednotce. Je to drobný, ale velmi významný technický rozdíl.“

„Budu vám věřit.“ Wedge se snažil rozpomenout, co o tom stálo v novorepublikových vojenských předpisech. Neúspěšně. „Takže co to znamená?“

Bel Iblis k sobě natočil křeslo šifrovací stanice a posadil se. „To znamená, že s vámi souhlasím, že tohohle zmatku někdo využije,“ řekl a založil si ruce na prsou. „Možná ta tajemná organizace Pomsta, která vyvolává další a další nepokoje a žádá, aby Bothani zaplatili za zkázu Caamasu stejnou mincí.“

„Ano,“ řekl Wedge pomalu. Najednou mu to došlo. „A jelikož Bothani přispěli ke zničení Caamasu tím, že sabotovali jeho planetární štíty…“

Bel Iblis přikývl. „Velmi správně. Ano, hádám, že někdo se pokusí vyřadit štíty Bothawui.“

Wedge tiše hvízdl. „Myslíte si, že je to vůbec možné? Bothani údajně mají jeden z nejlepších štítových systémů v galaxii.“

„Kdysi ho měli, za časů Impéria,“opravil ho Bel Iblis. „Nevím, jestli ho udržovali. Nepřítel by ovšem nemusel vyřadit celou síť. Stačilo by shodit štít nad Drevstamem. Vznikla by díra, kterou by se dala zasít pořádná zkáza.“

„Ano,“ zamumlal Wedge. „Problém je v tom, že by to neschytali jenom Bothani.“

„To je vskutku problém,“ souhlasil Bel Iblis kysele. „Podle posledního sčítání má na Bothawui sídlo přes tři sta megakorporací plus tisíce menších společností a minimálně padesát tisíc zastaváren a směnáren.“

Wedge kývl. Pokud by byly zasaženy, neznamenalo by to sice všeobjímající ekonomický chaos, ale do plamenů, které už se rozhořívaly, by to přililo další olej zášti a vzteku.

A vzhledem ke všem těm válečným lodím, které se nahoře přetlačují pohledem, by to znamenalo oheň na střeše. „Co chcete, abych udělal?“

Bel Iblis si zamyšleně prohlížel jeho obličej. „Chci, abyste odletěl dolů na povrch a zajistil, aby se to nestalo.“

Wedge měl plíživé podezření, že právě tohle bylo cílem celé konverzace. Přesto to byl pro něj šok. „Úplně sám?“ zeptal se. „Nebo myslíte, že budu potřebovat i zbytek eskadry Rogue?“

Bel Iblis se pousmál. „Klid, Wedgi, není to tak zlé, jak to vypadá,“ řekl důvěrně. „Nechci po tobě, aby ses postavil před generátor ve Drev’starnu, blaster v každé ruce, a abys odrazil třetí imperiální těžkou divizi. Až doposud se Pomsta uchylovala spíš k uskokům a intrikám než k hrubé síle, a uskoky a intriky by mohla dvojice prohnaných pilotů X-wingu docela dobře odhalit.“

Takže navrhovaná průzkumná skupina se rozrostla z jednoho člena na dva, všiml si Wedge. Šance na nalezení jehly v kupce sena se zdvojnásobila. „Myslel jste tím druhým prohnaným pilotem X-wingu někoho konkrétního?“

„Samozřejmě,“ řekl Bel Iblis. „Komandéra Horna.“ „Aha,“ polkl Wedge a v ústech mu náhle vyschlo. Pátrání po ukrytém sabotérovi… a Bel Iblise napadne zrovna Corran Horn. Odhalil snad nějak Corranovy pečlivě skrývané jediské schopnosti? „Proč zrovna jeho?“

Bel Iblis nepatrně pozvedl oboří. „Protože jeho tchán je pašerák,“ řekl. „Mohl by mít spoustu kontaktů, které by Horn mohl využít.“ „Aha.“ kývl Wedge. Trochu se uklidnil. „To mě nenapadlo.“ „Od toho jsem starší generál,“ řekl Bel Iblis suše. „Raději byste měl jít a sdělit Hornovi radostnou zprávu. Slyšel jste Ackbara – mám pouhých pár týdnů, abych to všechno nějak zařídil, a vás chci mít zpátky v eskadře, až poletíme na Yagu Minor.“ „Uděláme, co se dá,“ slíbil Wedge. „Chcete, abychom si vzali jeden

z Peregrinových neoznačených raketoplánů?“

Bel Iblis přikývl. „X-wingy by byly trochu moc nápadné. Nechte tady i svoje uniformy, ale ID si vezměte s sebou pro případ, že byste se potřebovali ohánět hodností před nějakým byrokratem. Dám vám vědět, až vás budu potřebovat na Ord Trasi.“ „Rozumím,“ řekl Wedge.

„Dobrá,“ pravil Bel Iblis. „Ještě tu několik minut zůstanu – odsud se mohu s ostatními veliteli spojit stejně dobře jako z můstku nebo z mé kanceláře. Ackbar však říkal neprodleně, takže jakmile budou ostatní lodě připraveny, vyrazíme. Tou dobou už budete muset být z Peregrina pryč.“

„Budeme, pane.“ Wedge vykročil ke dveřím. „Hodně štěstí s vaším plánem, generále.“

Bel Iblis se slabě pousmál. „Hodně štěstí s vaším.“

*

Právě vstupovali do atmosféry Bothawui, když se Corran, který se tiskl k postrannímu průzoru a pohlížel přes záď raketoplánu dozadu, obrátil a posadil se zpátky do sedadla. „A jsou pryč,“ oznámil.

Wedge mrkl na své displeje. Lodě Peregrinovy jednotky už počítač vskutku neregistroval. „Jsou,“ souhlasil. „Od teď jsme v tom sami.“

Corran potřásl hlavou. „To je šílené, Wedgi. A ty říkáš, že ti výslovně přikázal vzít mě?“

„Ano, ale s tvým tajným nadáním to nijak nesouviselo,“ ujišťoval ho Wedge. „Myslel si, že se ti podaří zkontaktovat Boosterovu pašeráckou síť.“

Corran si odfrkl. „To by šlo, jen kdyby se mnou Booster mluvil.“

Wedge na něj po straně pohlédl. „Cože, snad se pořád nezlobí kvůli tomu triku, co jsme provedli s Hoopster´s Prank u Sif´kricu? Myslel jsem, že jsme dospěli k závěru, že nevezli kontraband a nechali jsme je jít.“

„Ne, nevezli, a ano, zlobí se,“ řekl Corran. „Sif´krijové se rozhodli, že nechtějí, aby jejich náklady vozili pašeráci, ať už čistí, nebo ne, a zakázali Hoopster´s Prank převážet jakékoli další zásilky pommwommu.“

Wedge se ošil. „Ajajaj.“

„Což ovšem neznamená, že už pommwomm nepovezou,“ pokrčil Corran rameny. „Pouze to znamená, že budou muset vyrobit nové falešné ID, poslat jinou loď nebo tak něco. Ale je to nepříjemnost a Booster nesnáší nepříjemnosti. Zvlášť ty úřední.“

„Hm,“ utrousil Wedge. „To je mi líto. Možná ho Mirax zklidní.“

„Tak o tom nepochybuju,“ přitakal Corran. „Ale když o tom přemýšlím, nejsem si jistý, že Booster má nějaké zájmy na Bothawui. Na téhle planetě se to hemží tolika pašeráckými bandami, že se možná rozhodl nechat ji být.“

„No bezva,“ zabručel Wedge.

„Hele, tys to byl, kdo chtěl zpátky vzrušující život pilota X-wingu, jen si vzpomeň,“ upozornil ho Corran. „Kdybys býval chtěl, mohls místo toho řídit nějaký počítač v bezpečí na Coruscantu.“

Wedge se zašklebil. „Ne, díky. Zkusil jsem to, nestálo to za nic. Takže ty nečekáš, že nám tam dole někdo pomůže?“

Následoval okamžik ticha. „Zajímavá otázka,“ zamumlal Corran nakonec. Jeho hlas zněl divně. „Vlastně… myslím, že čekám.“

Wedge se na něj zamračil. „Co čekáš? Že nám někdo pomůže?“

„Myslím, že ano,“ pronesl Corran. Pořád ten zvláštní tón. „Neptej se mě kdo. Já… prostě mám ten dojem.“

„Nech mě hádat,“ řekl Wedge. „Jediská předtucha?“

Corran přikývl. „Jediská předtucha.“

„Výborně,“ pousmál se Wedge. Hned měl z téhle mise lepší pocit. „V tom případě se nemáme čeho bát.“

„To zase ne,“ řekl Corran pomalu. „Tak růžově bych to zase neviděl.“

4. kapitola

[Pozor na pravoboku,] zavolala Togoriánka od senzorové stanice Wild Karrdu. Její běžná melodická mňoukavá řeč zněla nyní úsečně a chraplavě. [Úhel dva-pět na čtrnáct.]

„Mám ho,“ zavolal další napjatý hlas z reproduktoru můstku. Okraj stovky asteroidů, které se lenivě převalovaly za průzorem, ozářilo odražené světlo, když vypálil jeden z turbolaserů Wild Karrdu. Pak přišel ještě oslnivější záblesk a zacílený asteroid se rozpadl na ohnivý oblak prachu.

Shada D’ukal, usazená vzadu na můstku, v duchu obrátila oči v sloup. Cesta polem asteroidů nebyla nikdy jednoduchá, ale zdálo se jí, že Togoriánka a přinejmenším jeden ze střelců jsou z té věci zbytečně na větvi. Buď propadali nervozitě proklatě snadno, nebo byli mladí a nezkušení. Ani jedna z těch možností ji zrovna nenaplňovala nadšením a nutila ji přemýšlet, zda bylo od jejich kapitána moudré brát je s sebou.

Možná to kapitán cítil stejně. „Uklidni se, H’sishi,“ napomenul Talon Karrde Togoriánku ze svého místa za stanovišti kormidelníka a kopilota. „A ty taky, Chale. Pouhý fakt, že je tohle pole asteroidů větší než ostatní, s jakými jste se setkali, neznamená, že k němu budeme přistupovat jinak. Neplýtvejte energií, likvidujte jenom balvany, které nás bezprostředně ohrožují, a Dankin loď provede mezi těmi ostatními.“

Togoriánka zaškubala ušima. [Dle rozkazu, šéfitáne,] řekla.

„Ano, pane!“ dodal střelcův hlas.

Ne že by výtka nějak výrazně zapůsobila. Alespoň ne tak, že by to Shada postřehla, H’sishi pořád vykřikovala zaměřovači údaje a Chal pořád pálil maximálně silné turbolaserové výboje, ať už si je cíl zasluhoval, nebo ne.

Ale možná to nebylo jenom v nich. Možná pouze vycítili nervozitu, kterou pociťoval i samotný Karrdee, a reagovali na ni.

Shada zaměřila svůj zrak na jeho profil. Vlastně se ovládal docela dobře, pouze napjaté svaly na tváři a čelistech prozrazovaly potlačovaný neklid. Mistrylský výcvik však zahrnoval též porozumění jazyku tváře a těla a jejím očím se Karrdovy narůstající obavy jevily nepřehlédnutelné jako navigační bóje.

A nadcházející zastávka na Pembricu 2 bude znamenat konec teprve první části jejich cesty. Jak na tom Karrde bude, ptála se znepokojeně sama sebe, až jeho loď skutečně dorazí na Exocron?

Zvenčí přišel obzvláště jasný záblesk, když obzvláště velký asteroid vybuchl v gejzíru plamenů. „Ach, jé!“ zabzučel sklíčený kovový hlas napravo od Shady.

Otočila se, aby pohlédla na protokolárního droida C-3PO přikurlovaného v sedadle vedle ní. Zíral ven z průzoru a při každém zášlehu turbolaseru sebou trhl. „Nějaký problém?“ zeptala se.

„Omlouvám se, paní Shado.“ Docílil toho, že to znělo současně škrobeně i zbědovaně. „Nikdy jsem si na cestování vesmírem zcela nezvykl. A tato chvíle mi připomněla jeden velice nepříjemný incident v minulosti.“

„Brzy bude po všem,” utěšovala ho. „Dej si pohov.“ Mistrylské šedé stráže nikdy droidy moc nepoužívaly, ale jeden ze Shadiných strýčků jednoho měl, když byla malá, a od té doby pro ně měla jakousi zvláštní slabost.

A v případě Threepio k němu cítila v jeho situaci dokonce opravdový soucit. Byl osobním tlumočníkem Leiy Organy Solo a ta ho náhle a bez vysvětlení zapůjčila Karrdovi na tuhle výpravu – bez varování, bez otázek, bez omluvy. V mnoha ohledech to Shadě připomínalo její dlouhou a bezvýhradnou službu Mistrylkám.

Službu, která před měsícem dospěla k nečekanému a nezvratnému konci. Na větrem ošlehané střeše zábavního komplexu Resinem se Shada odvážila upřednostnit svou osobní čest před přímými rozkazy od Jedenáctky, od vládců jejího rozdrceného světa Emberlene.

Bude se ji nyní snažit zbytek Mistrylek zlikvidovat? Její dávná přítelkyně Karoly D’ulin naznačovala, že by k tomu mohlo dojít. Protože však Nová republika pomalu spěla k sebezničení kvůli spoustě drobných válek a obnovených sporů, Mistrylky jistě měly důležitější věci na práci než se honit za zrádci.

Na druhou stranu, pokud Karoly nahlásila Shadiny důvody ke vzdoru – pokud zopakovala vůdcům její slova opovržení, že zapomněli na tradici hrdosti a cti, která byla Mistrylkám kdysi svatá – pak si Jedenáctka možná vskutku řekne, že by stálo za to ji vystopovat. Už dávno se naučila, že ze všech možných pohnutek patří uražená pýcha mezi ty nejsilnější. A také mezi ty nejzhoubnější. Jak pro oběť, tak pro lovce. Koutkem oka zachytila pohyb: Karrde se pootočil v křesle, aby na ni viděl. „Vychutnáváš si let?“

„Je to velká zábava,“ pověděla mu. „Není nad nebezpečné manévry prováděné zelenou posádkou.“

Togoriánka naježila srst, ale jenom trošku. Nic však neřekla a očima dál sledovala displeje. „Nové zkušenosti dávají životu šmrnc,“ řekl Karrde měkce.

„V mojí branži nové zkušenosti většinou znamenají malér.“ opáčila Shada. „Mimochodem, doufám, že jste tam nechtěl vklouznout nenápadně. S tou kanonádou už musí celý Pembric 2 vědět, že se blížíme.“

Několikanásobný turbolaserový výstřel osvětlil asteroidy venku, jako by chtěl její slova potvrdit. „Podle toho, co říkala Mara, si většina lodí musí v těchto místech trochu zastřílet,“ řekl Karrde. „I domorodci, kteří by měli znát všechny cesty do systému a ven.“

[Opustili jsme pole asteroidů, šéfitáne Karrde,] mňoukla Togoriánka.

Shada vyhlédla průzorem ven. Kolem stále plulo několik asteroidů, ale většina oblohy už byla skutečně volná.

[Planetární přistávací bóje jsou na dosah,] dodala H’sishi, otočila hlavu a upřela své žluté oči na Shadu. [Vaše nezkušená novicka se může přestat bát.]

Shada její pohled chvilku opětovala. Pak se záměrně odvrátila. Většina posádky Wild Karrdu ji od odletu z Coruscantu slovně pošťuchovala, buď tak, či onak. Mazzikovi lidé dělali totéž, když se poprvé přidala k jeho pašerácké skupině – už dávno věděla, že to je obvyklá reakce sehrané posádky vůči nováčkovi.

Jeden z Mazzikových techniků neprozřetelně překročil hranici mezi slovními a fyzickými šťouchanci. Strávil pak měsíc na neurální rehabilitační klinice. Tady venku, na konci civilizace, doufala, že posádce Wild Karrdu nebude muset udělit tutéž lekci.

Pilot se k nim napůl obrátil. „Co teď, šéfe?“

„Naveď nás na orbitu,“ řekl mu Karrde. „Na planetě je jen jediné místo, které pojme loď téhle velikosti – kosmoport Erwithat. Každou chvíli by nám měli poskytnout přistávací instrukce.“

Komunikátor zapraskal, jako by ho uslyšel. „Bss’dum’šun,“ zakrákal řízný hlas. „SG’hur hur Erwithat roz’bd dun’s’unk. Rs’zud huc’dms’hus u burtu.“

Shada se zamračila. „Neříkal jste, že se tu mluví basikem?“ „Mluví,“ řekl Karrde. „Asi nás chtějí zmást.“ Svraštil obočí na droida vedle Shady. „Threepio? Rozuměl jsi tomu?“

„Ó ano, kapitáne Karrde,“ řekl droid s první známkou nadšení, kterou u něj Shada od začátku výletu viděla. „Ovládám více než šest milionů druhů komunikace. Toto je dominantní jarellský dialekt, jehož počátky sahají až do –“

„Co říkal?“ přerušila ho Shada jemně. Podle jejích omezených zkušeností by protokolární droidi dokázali mlít o nepodstatných detailech celý den a Karrde nevypadal, že má náladu na přednášku z jazykovědy.

Threepio se k ní otočil tváří v tvář. „Identifikoval se jako kontrolor erwithatské letové centrály, paní Shado, a chce znát naši totožnost a náklad.” „Pověz mu, že jsme nákladní loď Hab Camber,“ řekl Karrde. „Přiletěli jsme nakoupit zásoby a palivo.“

Threepio se obrátil zpátky k němu. Jeho postoj naznačoval nejistotu. „Ale pane, tato loď se jmenuje Wild Karrde,“ zaprotestoval. „Kód jejího transpondéra –“

„Byl pečlivě změněn,“ přerušil ho pilot ostře. „Honem, čekají na odpověď.“

„Trpělivost, Dankine,“ řekl Karrde. „Nikam nespěcháme a pochybuju, že v erwithatské centrále mají něco lepšího na práci. Prostě jim pověz, co jsem řekl, Threepio. Ne, počkej,“ odmlčel se. V koutcích úst mu pohrával mazaný úsměv. „Říkal jsi, že to byl dominantní jarellský dialekt. Jsou ještě nějaké další?“

„Několik, pane,“ odvětil Threepio. „Bohužel jsem obeznámen pouze se dvěma.“

„Stačí,“ řekl Karrde. „Řekni jim mou zprávu v jednom z nich.“ Pohodlně se opřel do křesla. „Uvidíme, jak dlouho je tahle hra bude bavit.“

Threepio přetlumočil zprávu a komunikátor se na dlouhý okamžik odmlčel. „Pozor, neidentifikovaná nákladní lodi,“ zabručel hlas neochotně v basiku. „Tady je erwithatská letová centrála. Udejte svou totožnost a náklad.“ Karrde se usmál. „Očividně už je omrzela,“ poznamenal a dotkl se vysílací klávesy. „Erwithatská centrálo, tady je frachťák Hab Camber,“ řekl. „Žádný náklad. Pouze prolétáme a rádi bychom nakoupili nějaké zásoby a palivo.“

„Jo?“ řekl kontrolor. „Jaké zásoby?“

„Vy máte na starosti kromě řízení letového provozu i obchodní služby?“ opáčil Karrde,

„Ne, jenom dopravu,“ zavrčel ten druhý ještě mrzutěji než předtím. „Chci slyšet, kolik dáte za přistávací práva.“

Shada zamrkala. „Za přistávací práva?“ zamumlala.

Kontrolor měl dobré uši. „Jo, za přistávací práva,“ odsekl. „A ten váš vtípek vás bude stát tři stovky navíc.“

Shada cítila, jak jí poklesla čelist. Vtípek? Jaký vtípek? Nadechla se k ošklivé odpovědi –

„Dáme tisíc,“ řekl Karrde. Pohledem ji varoval, aby mlčela.

Kontrolor si hlasitě odfrkl. „Za nákladní loď téhle velikosti? Vy jste bud’ šprýtnař, nebo blázen.“

H´sishi si pro sebe něco zasyčela. „Anebo jen chudý nezávislý obchodník,“ nadhodil Karrde. „Co kdybych dal jedenáct stovek?“

„Co kdybyste dal patnáct?“ opáčil kontrolor. „V novorepublikové měně, samozřejmě.“

„Ovšem,“ řekl Karrde. „Tak tedy patnáct set.“

„Přistávací plocha 28,“ dodal kontrolor. Jeho nevraživou rozmrzelost nahradila škodolibá radost. Shada krátce uvažovala, kolik z těch patnácti stovek půjde rovnou do jeho kapsy. „Bóje vás tam navede. Peníze zaplatíte hned po příletu.“

„Děkuju vám,“ řekl Karrde. „Hab Camber konec.“ Vypnul komunikátor. „Chine?“

„Bóje se objevila, kápo,“ nahlásil postarší muž u komunikační stanice, šilhaje na displeje. „Navádí nás tam.“

„Pošli kurz kormidlu,“ instruoval ho Karrde. „Dankine, leť za ní. Pozor na stíhačky – Mara říkala, že někdy posílají neznámým lodím eskortu.“

„Jasně,“ potvrdil pilot.

Karrde pohlédl na Shadu. „Nevadila by ti malá procházka, až přistaneme?“

Shada pokrčila rameny. „My nezkušené novicky vždycky odřeme všechnu práci. Kam půjdeme?“

„Do kavárny jménem ThrusterBurn,“ pověděl jí Karrde. „Podle mojí mapy je to pouhých pár bloků od přistávací plochy, kterou nám přidělili. Muž, se kterým se chci setkat, by tam měl být.“

„Však mně to bylo divné, že potřebujeme zásoby tak brzo,“ řekla Shada. „S kým se setkáme a proč?“

„Se strašlivým, ale civilizovaným corellianským zločineckým lordem jménem Crev Bombaasa,“ řekl Karrde. „V téhle části sektoru Kathol má na triku většinu ilegálních aktivit.“

„A my potřebujeme jeho pomoc?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Karrde. „Ale s jeho povolením k cestování touto oblastí by mělo jít všechno snáz.“

„Aha.“ Shada se na něj po straně zamračila. Neznělo to jako ten nebojácný, neohrožený Talon Karrde, o kterém slyšela tolikrát vyprávět od Mazzika a ostatních pašeráků. „Děláme si starosti, když to jde snadno že?“

Usmál se. „Vždycky.“ Jeho tón byl bezstarostný, ale Shada pod ním slyšela podivnou prázdnotu.

„Kapitáne Karrde?“ promluvil Threepio váhavě. „Budete při této návštěvě potřebovat mých služeb?“

Karrde se pousmál. „Ne, Threepio, díky,“ ujistil droida. „Jak jsem říkal, tam dole je oficiálním jazykem basic. Můžeš zůstat s ostatními na lodi.“

Droid se úlevou málem sesypal. „Děkuji vám, pane.“

Karrde se obrátil zpátky k Shadě. „Půjdeme raději lehce ozbrojeni – jenom příruční blastery.“

„Rozumím,“ přisvědčila Shada. „Ale blaster mi ponesete vy.“

„Bojíte se, že dojde k násilí?“ vložil se do toho Dankin.

„Vůbec ne,“ řekla Shada mrazivě. Vstala a zamířila ke dveřím z můstku. „Jenom mám raději, když mí protivníci netuší, odkud to násilí přijde.

Budu ve své kajutě, Karrde – dejte mi vědět, až půjdeme.“

*

O dvacet minut později byli dole. A po dalších patnácti minutách, po zaplacení přistávacích poplatků a po krátkém vyjednávání s trojicí legionářů pembrické bezpečnosti ohledně extra ceny za „ochranu“, Karrde a Shada kráčeli ulicemi kosmoportu Erwithat.

Podle Karrdova názoru se kosmoport nedal nazvat zrovna povzbudivým místem. I v pravé poledne se celé město halilo do mlžného oparu, který tlumil záři slunce a dodával zatuchlou pachuť lehkému vánku profukujícímu rozpáleným vzduchem bez jakýchkoli postřehnutelných chladivých účinků. Země sestávala z vlhkého písku, molekulárně zhuštěného v místech, kde bylo zapotřebí chodníků, jako ubohá napodobenina permabetonu, který byl v současnosti standardem. Budovy lemující chodníky byly postaveny z jakéhosi prostého, avšak pevně vyhlížejícího kamene, jehož dávná hladkost byla nyní narušena hnědými a zelenými nánosy špíny a prsti. Ulicemi se potulovaly skupinky chodců, z nichž většina jevila stejné známky rozkladu jako kosmoport samotný, a tu a tam bylo mezi budovami možno zahlédnout uhánějící swoop nebo landspídr.

Stručně řečeno, bylo to navlas takové, jak to Mara před sedmi lety líčila ve své zprávě. Možná ještě o něco sešlejší.

„Příšerné místo,“ zhodnotila to Shada po jeho boku. „Mám pocit, že jsem trochu moc vyfintěná.“

Karrde se neubránil úsměvu. S jejím přiléhavým oblekem třpytícím se matnými modrými odlesky skutečně působila ve srovnání s okolní šedí jako pěst na oko. „Nic si z toho nedělej,“ ujistil ji. „Jak jsem řekl, Bombaasa je civilizovaný šéf podsvětí. Na něj nemůžeš být vyfintěná nikdy dost.“

Letmo na ni pohlédl. „Ačkoli musím říct, že osobně se mi víc líbily ty stříbřitě rudé šaty, které jsi měla při našem prvním setkání ve Whistler’s Whirlpoolu na Troganu.“

„Vzpomínám si na ně,“ řekla podivně zastřeným hlasem. „Byly to první šaty, které mi koupil Mazzic, když jsem se stala jeho tělesnou strážkyní.“

„Mazzic měl vždycky dobrý vkus,“ souhlasil Karrde. „Víš, ještě jsi mi neřekla, proč jsi tak najednou opustila jeho služby.“

„Ještě jste mně neřekl nic o tom Jorji Car’dasovi, po kterém pátráme,“ opáčila Shada.

„Tiše!“ odsekl Karrde ostře. Rychle se rozhlédl kolem. Zdálo se, že nikdo není na doslech, ale to ještě nemuselo nic znamenat. „Tohle jméno není z těch, které se tady vyplatí jen tak roztrubovat.“

Ačkoli hleděl přímo před sebe, vycítil na sobě Shadin zrak. „Vy z něho máte opravdu nahnáno, že?“ řekla tiše. „Neměl jste z toho žádnou radost, když vás Calrissian přesvědčil, abyste ho šel najít, ale teď z něj máte opravdu nahnáno.“

„Jednou to pochopíš,“ odvětil Karrde. „Až ti povím celý ten příběh.“

Pokrčila rameny a loktem při tom zavadila o jeho paži. „Uděláme kompromis,“ navrhla. „Až vypadneme z Pembricu, povíte mi půlku příběhu.“

„Zajímavá nabídka,“ řekl Karrde. „Souhlasím, ale jenom když mi na oplátku povíš polovičku důvodů, proč jsi opustila Mazzika.“

„No…“ zaváhala, „jistě.“

Zahnuli za roh a Karrde cítil, jak mu zaškubalo v ústech. Na druhé straně dlouhého bloku domů, naproti prázdnému náměstí, se nacházel vstup do kavárny ThrusterBurn. Před ním parkovalo okolo dvaceti otřískaných spídrových motorek. „Na druhou stranu,“ řekl tiše, „vypadnout z Pembricu možná nebude tak snadné, jak jsme doufali.“

„Vypadá to, že tam má sraz nějaký gang swoopařů,“ poznamenala Shada. „Mají tam stráže – vlevo, pod podloubím.“

„Vidím je,“ potvrdil Karrde. Byli čtyři: mohutní, drsně vyhlížející mladíci v rezavohnědých bundách. Seděli obkročmo na svých swoopech. Předstírali, že se spolu baví, ale bylo jasné, že ve skutečnosti pozorně sledují nově příchozí.

„Ještě není pozdě prásknout do bot,“ zamumlala Shada. „Můžeme se vrátit na loď, vypadnout odsud, a zkusit své štěstí proti tomu, co na nás

Bombaasa pošle.“

Karrde nepatrně zavrtěl hlavou. „Předmětem nejširší zvědavosti jsme se stali už v okamžiku, kdy jsme přistáli. Pokud se teď pokusíme odejít Bombaasovi lidé nás nenechají.“

„V tom případě bude nejlepší zamířit rovnou dovnitř, jako by nám to tam patřilo,“ řekla Shada energicky. „Držte ruku blízko u blasteru – to k vám připoutá jejich pozornost. Ale ne zase až tak blízko, aby tasili. Pokud dojde k boji, nechte mě zasadit první ránu, a pokud to bude vypadat, že nemám šanci a vám se naskytne příležitost k útěku, využijte ji.“

„Rozumím,“ řekl Karrde. Oproti vážnosti situace mu to zvedlo náladu. Na palubě Wild Karrdu se Shada uzavřela sama do sebe, nevplula do běžných kamarádských vztahů s posádkou ani se ji nesnažila nijak zvlášť poznat. Ale přesto byla tady, vklouzla zpátky do role bodyguarda a byla připravena chránit Karrdův život i za cenu vlastního.

Ale co ho dojalo nejvíc, bylo vědomí, že to tak v hloubi duše skutečně myslela.

Čtyři strážní je nechali přijít na vzdálenost několika metrů od řad zaparkovaných swoopů a pořád nic neříkali. „Kavárna má zavříno,“ zavolal jeden z nich.

„To nevadí,“ řekl Karrde. Nezpomalil a bez zájmu na ně pohlédl. „Nemáme žízeň.“

Swoopaři vypadali, jako by na svých strojích nenucené odpočívali. Nebylo tomu tak. Sotva Karrde a Shada udělali dva další kroky, přefrčeli přes náměstí a smykem zastavili mezi nově příchozími a zaparkovanými swoopy. „Řek sem, že je zavříno,“ opakoval mluvka zlověstně. Dlouhé manévrovací lopatky jeho swoopu mířily s neskrývanou hrozbou na Karrdovu hruď. „Koukejte mazat pryč.“

Karrde zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Musíme si neodkladně promluvit s Crevem Bombaasou.“

Jeden z těch ostatních si odfrkl. „Slyšeli ste to?“ prohodil výsměšně k ostatním. „Myslí si, že může k Bombaasovi prostě vejít, kdy se mu zachce. Vtipnej, co, Langre?“

„K popukání,“ souhlasil mluvka. V jeho obličeji nebyla po legraci ani stopa. „Poslední šance, frájo. Jdi si po svejch, nebo tě budou muset vodnýst.“

„Lord Bombaasa se bude moc zlobit, když nás nepustíte dovnitř,“ upozornil ho Karrde.

„Jo?“ poškleboval se Langre a trhl svým swoopem vpřed. „Už se klepu strachy.“

„To byste měl,“ řekl Karrde. Ustoupil o krok dozadu před manévrovacími klapkami, které dloubly nebezpečně blízko jeho hrudi. Periferním viděním zpozoroval, že Shada neucouvla spolu s ním, ale s vyvalenýma očima uhýbala před swoopem, který kolem ní supěl a prskal, jako by z něj byla vyděšená. „Lord Bombaasa nesnáší dlouhé čekání.“

„Tak to bysme sebou měli hodit a honem vás mu naservírovat na podnose.“ Langre se ušklíbal čím dál jízlivěji. Poskočil se swoopem o další metr, takže Karrde musel znovu uhnout. Nebyl dost rychlý; než to stačil udělal, špičky manévrovacích lopatek ho bolestivě rýply do žeber.

Jeden ze swoopařů se vítězoslavně zachechtal. Langre se škodolibě zašklebil a znovu vyrazil vpřed. Tentokrát očividně zamýšlel srazit Karrda na zem. Prolétl těsně kolem Shady –

A v tom okamžiku udeřila.

Nebylo jisté, jestli to Langre vůbec postřehl. V jednom okamžiku tam ještě stála, vyděšená jako zvíře v hledáčku lovce, a v následujícím momentu švihla levou nohou vzad, horní částí trupu se natočila ke swoopu a pravou pěst vrazila útočníkovi ze strany do krku.

Dopad úderu možná doprovodilo typické „pop“, Karrde si nebyl jistý. Když však Langre sletěl po hlavě ze swoopu na zem, byl si jistý tím, že útočník do boje už nezasáhne.

Zbývající tři měli vynikající reflexy. Langre ještě ani nedopadl do písku a oni už túrovali motory a rozletěli se do různých směrů napříč pláckem, čímž Shadě zabránili, aby se je pokusila vyřadit podobným způsobem. Prohnali se těsně kolem přilehlých budov a pak prudce zbrzdili, aby obrátili své swoopy směrem k ní.

„Z cesty!“ křikla Shada na Karrda. Skočila doprostřed náměstí a přikrčila se v obranném bojovém postoji. Trhla hlavou nazad a dopředu, přičemž přejela očima po každém ze swoopařů, jako by je vyzývala k útoku.

Zdálo se, že její provokování po několik sekund ignorovali. Gestikulovali na sebe jakousi ruční abecedou, které Karrde nerozuměl. Využil nestřeženého okamžiku a ucouvl dozadu až ke zdi. Swoopaři zatím nejevili snahu tasit zbraně, které měli bezpochyby u sebe, ale to se mohlo každou chvílí změnit. Pozorně je sledoval a zajel rukou k blasteru –

„Nech ho tam,“ zabručel mu drsný hlas do ucha.

Karrde se obezřetně ohlédl. Jeho opatrnost měla původ ve studené hlavni, která ho najednou dloubala do zad. Stáli tam tři muži s přísnými tvářemi, oděni v uniformách Bezpečnostní legie. Poslední z nich právě zavíral ukryté dveře, kterými vyšli z budovy za Karrdem. „Jdete právě včas, legionáři,“ řekl Karrde jejich veliteli. Zřejmě to nemělo smysl, ale musel

zkusit. „Moje společnice je v nebezpečí.“

„Jo?“ řekl len druhý. Mezitím vytáhl Karrdův blaster z pouzdra. „Připadalo mi, že to ona si začala. A i kdyby ne, zkusit si prokecat cestu k Bombaasovi je samo o sobě zločin.“

„I tehdy, pokud Bombaasa usoudí, že má z naší návštěvy radost?“ opáčil Karrde. „Byl byste v pořádném maléru.“

„To teda nebyl.“ odporoval legionář. Přivlastněný blaster si zastrčil opasek a přešel vedle Karrda. „Od toho máme tohle,“ dodal a pozvedl svou vlastní zbraň, poté, co od svého vězně raději o metr poodstoupil. Jak teď Karrde viděl, nebyl to blaster, ale stará síťovací pistole od Merr-Sonnu. „Pokud Bombaasa usoudí, že vás chce vidět, prostě to do vás našijem A pokud ne –“ zle se zakřenil, ,,- tak už jste zabalený na pohřeb. Docela výhodný.“

Pohrozil mu síťovačem. „A teď sklapni. Chci se dívat.“ Karrde se otočil zpátky čelem k prostranství, krk sevřený bezmocí. Posádka Wild Karrdu by nedokázala včas přijít na pomoc, ani kdyby se mu podařilo vzít svůj komlink a přivolat ji. Mohl jenom doufat, že Shada je tak dobrá, jak o sobě tvrdila.

A v té chvíli se swoopaři přestali dorozumívat a zaútoíili. Oproti Karrdovu očekávání však nezaútočili všichni najednou. Snad se obávali, že Shada by je svedla do vzájemného čelního střetu. Dva z nich místo toho začali v široké smyčce kroužit kolem bojiště, zatímco ten třetí prudce vyrazil přímo proti ní.

Shada zůstala stát na místě, ale těsně předtím, než se manévrovací klapky mohly dotknout jejích prsou, sebou hodila dozadu na zem. Gauner zařičel radostí, jak jeho swoop prolétl těsně nad ní. Triumfální výkřik se vzápětí změnil v překvapené zavytí, když Shada přitáhla kolena k hrudi, vykopla nohy nahoru, zasáhla swoop přímo před směrovými tryskami a málem tím vyhodila jezdce ze sedla.

Trvalo mu jenom půl sekundy, než se znovu usadil a získal vládu nad swoopem. V uzavřeném plácku však i to bylo příliš pozdě. S ohlušujícím třesknutím swoop i s jezdcem v plné rychlosti narazil do jedné z budov.

Legionář vedle Karrda tiše hvízdl. „To už jsou dva,“ prohodil. „Je dobrá.“

Karrde neodpověděl. Shada vyskočila zpátky na nohy. Zbývající dva swoopy svůj kruh ještě o něco rozšířily, jako by se bály pustit ji k sobě blízko. Pokud si řeknou, že nestojí za to riskovat ztrátu dalšího stroje, a vytáhnou blastery…

A pak si všiml, že jeden ze swoopařů civí na trojici legionářů, a tím jediným pohledem si uvědomil, že použití blasterů teď naprosto nepřicházelo v úvahu. Před tolika svědky jim pýcha velela, aby Shadu vyřídili beze zbraní.

Oba swoopy pořád kroužily kolem dokola. „No tak, Barksy,“ zavolal hlavní legionář. „Přece se nebojíš, nebo snad jo?“

„Drž hubu, troubo,“ odsekl jeden ze swoopařů.

„Pro tebe jsem poručík Trouba, ty špíno,“ zamumlal si legionář pod vousy.

Barksy prudce švihl swoopem a namířil ho proti Shadě. Byla to stejná základní technika, jakou zkoušel jeho předchůdce. Shada se znovu vrhla na zem a Karrde zjistil, že se mu v hrdle zarazil dech. Swoopař přece nebude tak hloupý, aby znovu zkusil ten samý trik!

Taky že nebyl. Sotva se Shadino tělo dotklo země, přitáhl k sobě řídítka a předek swoopu vystřelil přímo nahoru. Vehikl pokračoval několik metrů v cestě, než ho jezdec zprudka zabrzdil. Triumfálně vykřikl, obrátil se o sto osmdesát stupňů a nasměroval swoop přímo do místa, kde ležela Shada.

Jenže Shada už tam neležela. Místo aby se svalila do písku a zůstala tam jako minule, vymrštila své tělo vlnitým pohybem z písku, odrazila se od země a jakýmsi záhadným způsobem se jí podařilo zachytit se rukama a nohama spodku swoopu. Dokázala se na něm udržet i při úderu špičky swoopu do země, a jak se swoopař obracel, ústa otevřená, aby se zblízka podíval na prázdné místo, kde měla ležet jeho oběť, uvolnila jednu nohu a prudce ho kopla ze strany do hlavy.

Poručík vedle Karrda zalapal po dechu. „To snad ne,“ vyrazil ze sebe. Očividně byl stejně ohromený jako prve Barksy, než mu Shadin kopanec vyrazil všechen zmatek z hlavy. „Co je tahle bahshi vlastně zač?“

„Jedna z nejlepších v branži,“ ujistil ho Karrde. Nechal svůj hlas poklesnout do hlubšího, důvěrného tónu, který šel ruku v ruce s půlkrokem, který učinil směrem k legionáři. Odhadoval, že ještě jeden takový krůček a bude dostatečně blízko. „Tohle zatím nic nebylo,“ dodal, ztišil hlas ještě víc a zároveň provedl poslední půlkrok. „Jen počkejte, co udělá s tímhle.“

Opatrně se po něm podíval. Poručík nevnímal, co se děje kolem, s vyvalenýma očima fascinovaně zíral na drama odehrávající se na plácku a čekal, jaké kouzlo vytáhne ta záhadná žena z rukávu příště.

Poslední swoopař se konečně rozhodl. Kruh přerušil na vzdálenějším konci prostranství, sklonil se těsně nad řídítka a zaútočil. Shada udělala klamný pohyb nalevo a pak uskočila doprava. Konec vyčnívající raketové trysky minul její bok o pouhé centimetry. Swoopař ostře obrátil svůj stroj, očividně ji chtěl srazit ze strany dlouhým předkem swoopu. Přepočítal se však se svojí rychlostí a manévrovací trysky kmitly daleko od ní. Rychlost a rotaci se mu podařilo zrušit až po dalších několika sekundách a zastavil se necelé tři metry od Karrda a legionářů. Znovu se natočil směrem k Shadě, ramena nahrbená očekáváním –

A s plavným, ledabylým pohybem Karrde vytrhl síťovací pistoli z legionářovy ruky a vystřelil.

Swoopař procedil kletbu, ze které by vzduchu naskočila vyrážka. Poloplastická pavučina mu narazila do zad, obalila ho a pevně mu přivázala ruce k tělu. „I vy jste byli báječní, pánové,“ řekl Karrde uhlazeně. Dlouhým krokem odstoupil od legionářů a přenesl na ně svou mušku.

„Pěkná práce.“ řekl poručík. Kupodivu nevypadal moc rozmrzele. „Fakt pěkná.“

„Myslel jsem si, že se vám to bude líbit,“ řekl Karrde. Pak kývl na oba jeho kolegy. „Položte zbraně na zem, prosím.“

„To nebude potřeba,“ ozval se sametový hlas odkudsi z výšky.

Karrde riskl rychlý pohled vzhůru, ale nikoho nezahlédl. „Ne, nejsem tam.“ ujistil ho hlas lehce pobaveně. „Sledoval jsem potyčku zevnitř mého kasina a musím přiznat, že na mě váš výkon udělal dojem. Řekněte mi, copak tu pohledáváte?“

„Chceme si s vámi promluvit, lorde Bombaaso, co jiného.“ řekl Karrde směrem k ukrytému reproduktoru. „Přišel jsem si vybrat starý dluh.“

Z poručíkova hrdla vyšlo nespokojené zamrmlání, ale Bombaasa se pouze zasmál. „Nevím o tom, že bych vám něco dlužil, kamaráde. Ale klidně si o tom promluvíme. Poručíku Maxiti?“

„Pane?“ Poručík se automaticky napřímil do pozoru.

„Vrať pánovi jeho blaster a doprovoď jeho i dámu do kasina. A ať tvoji

chlapci vyčistí náměstí od smetí.“

*

Vnitřek ThrusterBurnu ostře kontrastoval s počasím venku – a tím pádem ostře kontrastoval s každou soukromou kantýnou nebo kavárnou, v jaké Shada kdy byla. Vzduch byl suchý a příjemně chladivý, a zatímco kóje lemující stěny byly šeré natolik, aby poskytovaly soukromí, zbytek kavárny působil rozzářeně a dokonce téměř přátelsky.

Ne že by současní hosté byli z těch, kdo by takové útulné detaily ocenil. Posedávalo jich tam zhruba dvacet, nanicovaté kopie těch čtyř, kterým venku zkazila den, a všichni se zlovolně chmuřili na příchozí od svých stolků u jednoho rohu zatočeného baru. Shada krátce zauvažovala, jestli jim Bombaasa řekl, že jejich hlídky právě venku sbírali lopatičkou, ale rychle tu myšlenku zavrhla. Člověk, který vlastnil takovouhle pěknou kavárnu, přece nebude riskovat tím, že by uvnitř záměrně vyvolal rvačku.

Přesto však po očku swoopaře pozorovala, zatímco Maxiti ji a Karrda vedl přes hlavní sál k nenápadným dveřím na druhé straně tanečního podia.

Když k nim přistoupili, dveře se otevřely. Zahlédli malou zadní místnost, ze které vystoupil rozložitý, tmavooký člověk. Změřil si Karrda pohledem, Shadu si prohlížel ještě déle a pak kývl na legionáře. „Díky,“ řekl posledně jmenovanému. Propustil ho s tím jediným slovem a pak pohlédl zpátky na Karrda a Shadu. „Pojďte dál.“ vítal je. Ustoupil na stranu, aby mohli projít.

Zadní místnost byla zařízena jako kapesní kasino. Okolo čtyř stolů se to hemžilo tuctem rozličných bytostí, které se pilně potíraly ve všemožných karetních a jiných hazardních hrách. Jejich mysli a naděje se upíraly k penězům, a tak si nikdo z nich nejspíš vůbec nevšiml, že dovnitř přišel někdo nový.

Nikdo, až na jednoho. Malý, zavalitý člověk s útlýma, tyčkovitýma rukama seděl osamocen u největšího stolu a jeho lehce vypoulené oči bez mrknutí sledovaly Karrda a Shadu. Dva mohutní chlapi se stejným vzezřením tělesného strážce, jaké měl ten, který právě za příchozími zavíral dveře, stáli v pozoru u křesla zavalitého muže a také si návštěvníky prohlíželi. Shada se zašklebila, vůbec se jí to nelíbilo. Karrde však nezaváhal. „Dobrý den, lorde Bombaaso,“ pravil a přistoupil přímo ke stolu. „Děkuji vám, že jste si na nás udělal čas tak rychle.“

Zdálo se, že se oba tělesní strážci napjali, ale Bombaasa se pouze zlehka pousmál. „Stejně jako legendární Rastus Khal, i já jsem vždycky k dispozici těm, kdo mě zajímají,“ odvětil uhlazeně. „A vy mě skutečně zajímáte.“

Jeho hmyzí očka sklouzla na Shadu. „Ačkoli mi v jednu chvíli připadalo, že vám došly triky. Kdyby váš společník nevyškubl poručíkovi síťovací pistoli, byla byste v pěkné kaši.“

„Sotva,“ odvětila Shada chladně. „Všimla jsem si, jak se blíží k legionářům, a hádala jsem, že se o něco pokusí. Kdyby mu to nevyšlo, potřeboval by moji okamžitou pomoc a swoopař by musel počkat.“

Bombaasa obdivně pokýval hlavou. „Úžasná podívaná, má drahá, opravdu úžasná. Ačkoli se obávám, že jste si při ní umazala šaty. Snad bych mohl zařídit jejich vyčištění, než odletíte.“

„To je od vás velice laskavé, můj pane,“ řekl Karrde dřív, než mohla odpovědět, „ale obávám se, že se na Pembricu nebudeme moct zdržet tak dlouho.“

Bombaasa se znovu usmál, ale tentokrát jeho výrazem probleskl zřetelný náznak hrozby. „To se teprve ukáže, příteli můj,“ upozornil ho zlověstně. „A pokud jste další vyslanec Nové republiky nebo sektoru Kathol, který se pokouší anektovat mé teritorium, pak vězte, že se zdržíte mnohem déle.“

„Nejsem napojen na žádnou vládu.“ ujistil ho Karrde. „Jsem pouhý soukromník, který vás přišel požádat o službičku.“

„Neříkejte „ odtušil Bombaasa. Nepřítomně si pohrával s blýskavým přívěskem, který mu visel na krku. „Mám takový dojem, že si neuvědomujete, co mé službičky stojí.“

„Věřím, že uvidíte, že za tuhle už jste dostal zaplaceno,“ prohlásil Karrde. „A je to koneckonců jenom malá službička. Musíme si něco vyřídit uvnitř teritoria vašeho kartelu a rádi bychom měli zajištěn bezpečný průlet skrz všechny vaše pirátské a loupeživé tlupy, dokud si to nevyřídíme.“

„To je všechno?“ otázal se Bombaasa. „Ale jděte, milý pane. Veliký, lákavý cíl jako váš frachťá,. a vy chcete bezpečný průlet?“ Lítostivě potřásl hlavou. „Ne, vy o mých cenách nemáte nejmenší ponětí.“

Shada si uvědomila, že se jí napjaly svaly, a silou vůle je uvolnila. Všichni tři bodyguardi byli ozbrojeni a vypadali schopně, ale pokud by došlo na pěstní souboj, pochybovala, že by dokázali čelit Mistrylce.

Naneštěstí by je na rozdíl od swoopařů nemohla jenom zbít a nechat naživu. Nejprve by musela odstranit jejich šéfa…

„Moje chyba,“ řekl Karrde takřka lhostejně. „Čekal jsem, že budete vděčnější, když vám někdo zachrání život.“

Bombaasa už už zvedal prst, aby dal znamení svým tělesným strážcům. Při Karrdových slovech ztuhl a jeho prst zůstal trčet ve vzduchu. „O čem to mluvíte?“ zeptal se opatrně.

„Mluvím o situaci, která zde nastala před víc jak šesti lety,“ řekl Karrde. „Během níž jeden vcelku elegantní džentlmen a mladá dáma s rudozlatými vlasy překazili pokus o atentát, jehož jste měl být obětí.“

Bombaasa okamžik zíral na Karrda. Shada pokradmu pohlédla na dvojici bodyguardů, v duchu osnovala plán útoku –

A s nečekaností, jaká ji vyděsila, se Bombaasa rozchechtal. Ostatní hazardní hráči v kasinu přerušili svou činnost. Na okamžik jim poklesla ústa nad zvukem, který v jejich k uzoufání tichém malém světě očividně nebyl obvyklý. Bombaasa se nepřestával chechtat, dal rukou znamení a bodyguardům se viditelně ulevilo. „Ale můj příteli,“ zajíkal se Bombaasa, jehož tvářemi pořád cukalo veselí. „Můj příteli, vskutku. Takže vy jste ten tajemný kapitán, o němž ta mladá dáma mluvila, když odmítla přijmout jakoukoli odměnu?“

„Jsem to já,“ kývl Karrde. „Věřím, že také naznačila, že muži vaší zjevné velkorysosti nebude vadit nosit ten dluh s sebou, dokud ho nebudete moct řádně splatit.“

„To vskutku říkala.“ Bombaasa pokynul útlou rukou k Shadě „A teď přivádíte tuhle. Nikdy bych nevěřil, že vůbec existují dvě tak půvabné, ale smrtící dámy, a že jsou dokonce loajální ke stejnému muži „

Pozvedl na Shadu obočí. „Nebo s tímto mužem nic nemáte moje drahá?“ dodal. „Pokud byste byla ochotna promluvit si o změně zaměstnání váš čas bych vám bohatě vynahradil.“

„S nikým nic nemám.“ řekla Shada, ta slova ji pálila v krku. „Ale momentálně s ním cestuju.“

„Ach.“ Bombaasa se na ni zblízka zadíval, jako by chtěl změřit její upřímnost, a pak pokrčil rameny. „Pokud změníte názor, stačí, když za mnou přijdete,“ pravil. „Mé dveře vám budou vždy otevřené.“

Obrátil svou pozornost zpátky ke Karrdovi. „Máte pravdu: jsem vskutku vaším dlužníkem.“ řekl. „Než odletíte, poskytnu vaší lodi speciální ID krytí, které vás bude identifikovat jako mé chráněnce.“

Stiskl rty. „Ale pozor. Ačkoli vás zcela bezpečně ochrání před členy mého kartelu, možná vám zároveň způsobí jiné nebezpečí. Během několika uplynulých let do této oblasti přesídlil nový pirátský gang, který se nám dosud nepodařilo ani eliminovat, ani ovládnout. Tuším, že frachťák pod mou ochranou by pro ně byl obzvlášť lákavou výzvou.“

Karrde pokrčil rameny. „Jak jste podotkl dříve, svůdným cílem bychom byli i tak. Nejsme ovšem tak zranitelní, jak vypadáme.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuji,“ řekl Bombaasa. „Nepřítel je však docela dobře vybaven – má početnou flotilu útočných stíhaček SoroSuub třídy Corsair, stejně jako řadu větších lodí. Pokud máte čas, možná byste mým lidem dovolil, aby narychlo vylepšili vaše zbraně a štíty.“

„Vážím si vaší nabídky.“ řekl Karrde, „a za jiných okolností bych ji velmi rád přijal. Obávám se ale, že naše záležitost nesnese odkladu. Jednoduše nemáme času nazbyt.“

„Tak tedy dobrá,“ pokrčil Bombaasa rameny. „Odleťte si, kdy chcete – ID krytí bude připraveno, jakmile budete připraveni vy.“ Mazaně se usmál. „A samozřejmě po vás nikdo nebude chtít odletové vízum.“

„Jste velice laskavý, můj pane,“ Karrde se lehce uklonil v pase. „Děkuji vám; dluh je nyní splacen.“ Uchopil Shadu za ruku a obrátil se k odchodu-

„Ještě jednu věc, příteli můj,“ zavolal ho Bombaasa zpátky. „Ani jeden z obou vašich společníků mi nedal jméno a neřekli mi ani to vaše. Ocenil bych, kdybyste mohl ukojit mou zvědavost.“

Shada cítila, jak se Karrde po jejím boku napjal. „Ovšem, lorde Bombaaso. Mé jméno je Talon Karrde.“

Podsaditý muž najednou seděl víc zpříma. „Talon Karrde,“ vydechl. „Vskutku. Někteří z mých, eh, obchodních společníků o vás mluvili. Většinou velice květnatě.“

„Tím jsem si jistý,“ odtušil Karrde. „Zvlášť ty huttské firmy, se kterými má váš kartel styky.“

Na okamžik se Bombaasovy oči zúžily. Pak se jeho tvář vyjasnila a on se znovu usmál. „Huttové mají pravdu: skuteční toho víte mnohem víc, než je zdrávo. Ale dokud se nebudete snažit rozšířit svou organizaci na úkor mého teritoria, čeho bych se měl bát?“

„Vůbec ničeho, můj pane,“ souhlasil Karrde. „Děkuju vám za vaši pohostinnost. Možná se ještě někdy setkáme.“

„Ano,“ řekl Bombaasa měkce. „Možnost tu je vždycky.“

*

Poručík legionářů Maxiti jim nabídl, že je sveze zpátky na jejich přistávací plošinu. Karrde však odmítl. Koneckonců, nebylo to daleko a po krátké ochutnávce pembrického klimatu se bude poněkud sterilnější prostředí na Wild Karrdu jevit o to příjemněji.

A kromě toho, vzhledem k tónu poslední Bombaasovy poznámky by nevypadalo moc dobře, kdyby od něj příliš pospíchali.

„Kdo je Rastus Khal?“ zeptala se Shada.

Karrde s námahou odtrhl svůj duševní zrak od pomstychtivých zločineckých lordů zaobírajících se vedlejšími úmysly. „Kdo?“

„Rastus Khal,“ opakovala Shada. „Bombaasovi to jméno uklouzlo, když nás zavedli dovnitř.“

„Je to smyšlená postava z nějakého vrcholného díla corellianské literatury,“ řekl Karrde. „Už si nepamatuji kterého. Bombaasa je docela sečtělý, nebo se to o něm aspoň povídá. Očividně si zakládá na pověsti ušlechtilého hrdlořeza.“

„Ušlechtilého. A to se paktuje s Hutty.“

Karrde pokrčil rameny. „Souhlasím. Řekl bych, že to je jeden z důvodů. proč s Hutty nevycházím moc dobře.“

Několik minut kráčeli mlčky. „Vy jste věděl, že je napojený na huttské syndikáty,“ promluvila Shada. „Přesto jste mu řekl, kdo jste. Proč?“

„Nečekám, že Bombaasa poruší naši dohodu, pokud se toho obáváte,“ odpověděl Karrde. „Ušlechtilé bytosti vždy splácejí své dluhy a Mara a Lando mu skutečně zachránili život.“

„Moje otázka se netýkala ani tak Bombaasy jako spíš vás,“ opáčila Shada. „Nebylo nutné, aby se dozvěděl, kdo jste, a já vím, že dokážete mistrně uhýbat před otázkami, na které nechcete odpovědět. Tak proč jste mu to řekl?“

„Protože hádám, že zpráva o tomhle setkání dolehne k uším Jorje Car’dase,“ řekl Karrde tiše. „Takhle bude vědět, že jsem to já, kdo ho přichází navštívit.“

Nemusel se dívat, aby věděl, že se Shada zamračila. „Jakže? Myslela jsem, že cílem je proklouznout k němu tajně.“

„Cílem je zjistit, jestli má kopii Caamaského dokumentu,“ opravil ji Karrde. „Pokud se objevíme nečekaní a bez varování, mohl by nás všechny prostě zabít, než bychom s ním stačili promluvit.’„

„A pokud bude vědět, že přicházíme?“ zeptala se Shada ostře. „Připadá mi, že mu to jen poskytne víc času na přípravu.“

„Přesně,“ přisvědčil Karrde. „A pokud mu bude připadat, že je na nás připravený, mohl by spíš být ochotný naslouchat, než začne střílet.“ „Vy jste si tím jeho střílením nějak jistý.“

Karrde zaváhal. Má jí povědět, proč přesně jí dovolil, aby se zúčastnila tohohle výletu?

Ne. řekl si. Ještě ne. V nejlepším případě se bude cítit uražená, v nejhorším odmítne letět dál. „Myslím, že s velkou pravděpodobností střílet bude,“ řekl místo toho.

„S vědomím, že jste to vy.“

Karrde kývl. „S vědomím, že jsem to já.“

„A jéje.“ odtušila Shada. „Co jste tomu chlapíkovi vlastně udělal?“

Karrdovi zaškubalo ve tváři. „Něco jsem mu ukradl,“ řekl jí. „Něco, co mu bylo dražší než cokoli jiného v celém vesmíru. Něco, co mu možná bylo dražší než vlastní život.“

Několik dalších kroků urazili mlčky. „Pokračujte,“ pobídla ho Shada.

Karrde se přinutil k úsměvu. „Dnes jsem ti slíbil jenom polovinu příběhu,“ připomněl jí. Snažil se svůj tón trochu odlehčit. „Právě jsem to udělal. Ted“ je řada na tobě.“

„Jako proč jsem opustila Mazzika?“ Shada pokrčila rameny. „Není to na dlouhé povídání. Opustila jsem ho proto, že tělesná strážkyně, která se sama stane cílem, se nemůže starat ještě o druhého.“

Takže Shada se stala cílem. To bylo skutečně velmi zajímavé. „Mohu se zeptat, kdo je tak velký sebevrah, aby se tě snažil oddělat?“

„Jistě, jen se ptejte,“ přisvědčila Shada. „Ale odpověď nedostanete. Dokud se nedozvím zbytek Car’dasova příběhu.“

„Tak trochu jsem čekal, že to řekneš,“ zamumlal Karrde.

„Kdy se ho tedy dozvím?“

Karrde zvedl oči, aby se podíval skrz opar na mlžnou záři pembrického slunce. „Brzy,“ slíbil. „Už brzy.“

5. kapitola znovu

„Šestá velkolepá hodina patnáctého skvostného dne výroční Konference sektoru Kanchen právě začíná,“ zanotoval melodicky hlasatel, jehož hluboký hlas se rozléhal po celém mísovitém poli, kde všemožní delegáti posedávali, polehávali, dřepěli nebo klečeli, to podle konkrétní tělesné stavby toho kterého druhu. „Všichni vzdejme hold a poctu vznešenému kurfiřtovi Pakriku Major a přejme mu všeobjímající moudrost při vedení naší schůze.”

Shromážděné bytosti zajásaly nebo zamručely na souhlas s hlasatelovým proslovem. Všechny, až na Hana. Leia, která odpočívala na nadýchaném koberci trávy vedle něj, se musela usmát. Vypravit se sem byl koneckonců Hanův nápad – dočasný úlet od hořkého rozkolu a hlodajícího podezření, které rozežíralo vládu Nové republiky od chvíle, kdy vyšla na světlo ona napůl zničená kopie Caamaského dokumentu.

A byl to dobrý nápad. Pouhý půlden po jejich příletu začala Leia cítit, jak se z ní napětí vytrácí. Dostat se pryč z Coruscantu bylo přesně to, co potřebovala, a přinejmenším už dvakrát se přemohla a poděkovala manželovi za jeho péči.

V tuto chvíli však nic z jejího ujišťování nedopadalo na úrodnou půdu. Han už zase nedokázal překonat to, čemu Leia sama pro sebe říkala Solův faktor rozpačilosti.

„Právě tak vzdejme hold a poctu našim slavným hostům z Nové republiky,“ pokračoval hlasatel a rozmáchlým gestem pokynul k místu, kde se rozvalovali Han a Leia. „Nechť jejich velebná moudrost, nezměrná odvaha a výsostná čest ozáří oblohu nad naším shromážděním.“

„Zapomněls na naše pozdvižený obočí,“ mumlal si Han pod vousy, zatímco jim celý sněm burácel na pozdrav.

„Je to lepší než Coruscant,“ plísnila ho Leia mírně. Nadzvedla se a zamávala. „No tak, Hane, buď hodný.“

„Vždyť mávám, vždyť mávám,“ zabručel Han. Vzepřel se na lokti a druhou rukou váhavé zamával.

„Trpělivost, miláčku,“ řekla Leia. Hlasatel se mezitím hluboce uklonil a přenechal pódium vznešenému, bohatě oděnému kurfiřtovi. „Potrvá to už jenom dneska do večera – to ještě vydržíš. Zítra přeletíme na Pakrik Minor a dopřejeme si všechen ten klid a mír, který jsi mi slíbil.“

„No to doufám, že tam bude klid a mír,“ varoval Han, rozhlížeje se po davu delegátů.

„Bude,“ slíbila mu Leia. Natáhla se, aby mu stiskla ruku. „Tady na Pakriku Major si možná potrpí na ceremonie a okázalosti, ale tam vedle mezi obilnými farmami nejspíš nepotkáme nikoho, kdo by nás vůbec poznal.“

Han zafuněl, ale Leia vycítila, že nálada se mu trochu zlepšila. „Jo,“ řekl. „Uvidíme.“

*

„Caribe?“

Se zachvěním unavených kolen se Carib Devist zvedl z místa, kde klečel, opatrně, aby nevrazil ani do jedné z obou řad obilí, které se vlnily kolem něj. „Tady jsem, Sabmine,“ zvolal. Vzorkovačem zamával tak vysoko nad obilnými klasy, kam až mohl dosáhnout.

„Vidím tě,“ zavolal Sabmin v odpověď. Ozvalo se zašustění ostrých lístků a pak se Sabmin vynořil z mezery v lánu. „Musel jsem ti hned –“ zarazil se a při pohledu na nástroj v Caribově ruce svraštil obočí. „Jejda.“

„Jejdování si schovej pro vznešenou společnost,“ řekl Carib. „Prostě řekni shavit, když to tak myslíš.“

Sabmin zasyčel mezi zuby. „Kolik kolonií?“ ptal se.

„Zatím jenom tahle jedna,“ řekl Carib. Vzorkovačem mávl ke stonku, ve kterém se prve rýpal. „Našel jsem královnu, takže je možné, že jsem zlikvidoval celou nákazu. Ale peníze bych na to nesázel.“

„Vyburcuju ostatní,“ řekl Sabmin. „Možná pošlu zprávu i koordinátorovi našich tří údolí. Pro případ, že tohle není jediné údolí, kam se škůdci stahují.“

„Jo.“ Carib si prohlížel svého bratra. „A jakou skvělou novinu jsi přinesl ty mně?“

Sabmin sevřel rty. „Právě přišlo potvrzení z Bastionu,“ řekl tiše. „Novorepubliková vrchní radní Leia Organa Solo je bez jakýchkoli pochyb tady na Pakriku Major. A útok na ni je definitivně potvrzen.“

Carib bezděčně vzhlédl ke zpola osvětlené planetě visící na obloze nad jejich hlavami. „Copak se zbláznili!’„ hlesl nevěřícně. „Zaútočit na vrchní radní Nové republiky – jenom tak?“

„Myslím, že jim bylo celkem jedno, kdo to odnese, hlavně aby to byl zástupce Nové republiky,“ řekl Sabmin. „Vznešený kurfiřt zřejmě poslal na Coruseant všeobecnou pozvánku. Hádám, že mu ji podstrčil nějaký imperiální agent s přihlédnutím ke skutečnosti, že už jsme tady a mohli bychom prospět jako záloha. Mají prostě štěstí, že se Gavrisom rozhodl poslat zrovna Organu Solo.“

„Jo.“ pronesl Carib ponuře. „Štěstí. Schválil to velkoadmirál Thrawn osobně?“

„Nevím.“ připustil Sabmin. „Ve zprávě se o tom nic neříkalo. Ale muselo to přijít od něj, nebo ne? Chci říct, pokud velí, tak velí.“

„Asi máš pravdu.“ uznal Carib váhavě. Takže je to tady. Válka každou chvílí nečekaně a násilně vtrhne do systému Pakrik. Přímo k jejich dveřím… Dlouhé čekání je pryč. Tichá existence imperiální spící buňky Jenth-44 končí. „Říkal jsi, že jsme záloha. Kdo je hlavní?“

„Nevím.“ odpověděl Sabmin. „Asi nějaký speciální tým vyslaný přímo z Bastionu.“

„A kdy se to má stát?“

„Zítra,“ řekl Sabmin. „Organa Solo a její manžel mají přeletět sem na Minor, jakmile skončí ta konference.“

„A nedá se poznat, jestli ten útok bude skutečný, nebo jestli tak má jenom vypadat?“

Sabmin na Cariba poplašeně pohlédl, ale pak se jeho výraz rychle změnil v porozumění a zamyšlení. „Zajímavá domněnka,“ uvažoval. „S Thrawnem člověk nikdy neví. Já vím jen to, že se blíží útok a že máme být připraveni, kdyby byl Solo lepší nebo měl víc štěstí, než se čeká.“

Carib se zašklebil. „Předpokládám, že i Sola musí štěstí dřív nebo později opustit.“

„Jo.“ Sabmin si ho podezřívavě změřil. „Co tím myslíš?“ Carib znovu vzhlédl k obloze. „Tím myslím, že uvidíme, co se dá dělat,“ řekl tiše. „Jedna věc je jistá: pokud se bitva dostane až k našemu údolí, bez ohledu na to, kdo bude vyhrávat, nebudeme jenom sedět a koukat se. Stálo nás to tu tolik úsilí, nevzdáme se toho přece bez boje.“

Sabmin přikývl. „Rozumím,“ přitakal hořce. „Dám vědět ostatním. Ať už se zítra stane cokoli, budeme na to připraveni.“

*

Vpředu se z cizokrajné zeleně vynořil shluk sukovitých stromů. Otřel se o obrazovku po Pellaeonově levici a simulátor AT-AT sebou v reakci na to hodil doprava. „Pozor na ty stromy, admirále,“ upozornil ho hlas majora Rainese ze sluchátek v helmě. „Nejspíš se kvůli nim nepřevrhnete, ale už jsem v nich viděl kolosy zachycené tak ošklivě, že bylo potřeba vyslat několik vojáků, aby odstřelili strom u kořenů. Zabere to čas a vy tam bezmocně trčíte, dokud vás neuvolní.“

„Beru na vědomí,“ řekl Pellaeon a dalším stromům se opatrně vyhnul. Simulovaný boj s AT-AT ho sice občas dokázal pořádně otrávit, ale jeho normálním velitelským povinnostem se vymykal natolik, že pro něj vlastně představoval jistý druh aktivního odpočinku.

I když povinnostem nejvyššího velitele se vlastně nevymykalo nic, co zahrnovalo boj. Čím lépe Pellaeon pochopí, jak se technické vybavení chová v obtížném terénu, tím lépe je bude umět využít v operacích, které ho čekají.

To ovšem za předpokladu, že Impérium ještě někdy bude mít příležitost pouštět se do pozemních útoků.

Teď už byl z největší houštiny stromů venku. Trochu zpomalil a přepnul na periferní vidění, aby zjistil, jak se s džunglí vypořádává Raines.

Major postupoval velmi přímočaře. Hleděl dál než Pellaeon a svým předním laserovým kanónem likvidoval potenciální překážky dřív, než se z nich stal problém.

Byla to samozřejmě poněkud hlučná technika, která případné nepřátele varovala předem. Na druhou stranu, AT-AT byly stěží zbraní použitelnou tam, kde bylo zapotřebí tichosti, a Rainesova metoda pro pohyb džunglí byla rozhodně rychlejší než Pellaeonova. Zvedl zrak, potlačil podvědomý reflex pohlédnout tam, kam se jeho AT-AT chystalo šlápnout, a vypálil několik pokusných výstřelů.

„To je ono, admirále,“ řekl Raines uznale. „Zkuste předvídat, odkud přijdou potíže, než se dostanete moc blízko. Pak už by vám zbraně nepomohly.“

Pellaeon zabručel. „Ještě lepší by bylo zkusit v téhle situaci AT-AT vůbec nepoužívat.“

„Snažíme se,“ odtušil Raines. „Buřiči se bohužel na takovýchhle místech s oblibou schovávají a ještě se přikryjí energetickým štítem. A kromě toho, není nad AT-AT dupající pralesem. Šlápne nepříteli pěkně do úsměvu.“

Ze sluchátek vyšlo cvaknutí. „Admirále, tady Ardiff.“ ozval se hlas kapitána Chimaery. „Poručík Mavron se vrací.“ Následovala kratičká pauza. „Hlásí, že má vektor, pane.“

Pellaeon cítil, jak se mu zúžily oči. Mavronova mise byl riskantní podnik, poslední pokus, jak zjistit něco o skupině lodí, která je napadla před šesti dny. Pokud tvrdil, že má jejich vektor… „Ať se nahlásí do přípravny 14, jakmile přistane,“ nařídil Ardiffbvi, vypínaje simulátor. „Počkejte na mě.“

Když Pellaeon dorazil do přípravny, Ardiff tam stál sám. „Předpokládal jsem, že to bude tajné, takže jsem ostatní piloty uklidil jinam,“ vysvětloval. „Týká se to toho pátrání po HoloNetu?“

„Doufám,“ řekl Pellaeon. Pokynul mu k jednomu z křesel kolem stolu s displejem uprostřed místnosti a sám se také posadil. „Á – poručíku,“ dodal, když se dveře rozevřely a vstoupil Mavron. „Vítejte zpátky. Říkal jste vektor?“

„Ano, pane.“ Mavron před sebe na stůl položil datapad a sesunul se do křesla s typickou ztuhlostí člověka, který příliš dlouho seděl v kokpitu hvězdné stíhačky. „Retranslační stanice HoloNetu u Horsky skutečně ještě měla záznamy vysílání z této oblasti z doby těsně po útoku na nás.“

„A vám se je tedy podařilo všechny stáhnout?“ otázal se Pellaeon a sebral datapad ze stolu.

„Ano, pane,“ řekl Mavron. „Naneštěstí se mi nepodařilo získat žádná jména, ale mám cílové body vysílání.“ Kývl směrem k datapadu. „Cestou zpátky jsem si dovolil je trochu probrat. Ten, který jsem označil, mi přišel nejzajímavější.“

Když Pellaeon našel poručíkovu značku, sevřelo se mu hrdlo. „Bastion.“ Ardiff si zlověstně odkašlal. „Takže za tím přepadem byl Imperiál.“ „To není všechno,“ pokračoval Mavron. „Původní cíl byl Bastion, ale pak bylo vysílání několikrát přesměrováno, až zmizelo někde v systému Kroctar.“

„V systému Kroctar?“ zachmuřil se Ardiff. „To je hluboko v teritoriu Nové republiky. Co by tam kdo z Bastionu dělal?“

„Taky mě to zarazilo,“ řekl Mavron nečekaně ponurým tónem. „Takže jsem se cestou zpátky zastavil na Caursitu a opatřil jsem si kopii TriNebulonu z toho dne. Pokud jsou uvedené časy pravdivé, pouhých několik hodin po tom vysílání kroctarské Spojené frakce oznámily, že uzavřely smlouvu s Impériem. Zprostředkovatelem té smlouvy – ehm, podle nejvyššího lorda Bosmihiho byl velkoadmirál Thrawn.“

Ledový mráz přejel Pellaeonovi po zádech. „To není možné,“ vydechl. Jeho vlastní hlas mu zněl v uších divně. „Thrawn je mrtvý. Viděl jsem ho zemřít.“

„Ano, pane,“ kývl Mavron. „Jenže podle té zprávy –“ „Viděl jsem ho zemřít!“ zahřměl Pellaeon.

Náhlý výbuch překvapil dokonce i jeho samého. Ardiffa a Mavrona úplně vylekal. „Ano, pane, my víme,“ řekl Ardiff. „Očividní je to nějaký podvod. Poručíku, myslím, že zbytek počká, dokud nesestavíte úplné hlášení. Můžete se jít osprchovat.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Mavron. Zřetelně byl rád za příležitost k úniku. „Hlášení budu mít do hodiny.“

„Výborně.“ řekl Ardiff. „Odchod.“

Počkal, dokud se za Mavronem nezavřely dveře. Až pak promluvil. „Je to podvod, admirále,“ řekl Pellaeonovi. „Musí to být podvod.“

Pellaeon s námahou odtrhl své myšlenky od vzpomínek na ten hrozný den u Bilbringi, od vzpomínek na den, kdy Impérium s konečnou platností zemřelo. „Ano,“ zamumlal. „Ale co když není? Co když je Thrawn doopravdy pořád naživu?“

„No, v tom případě…“ Ardiff se odmlčel, čelo zbrázděné náhlou nejistotou.

„Přesně.“ kývl Pellaeon hlavou. „Doba, kdy by nám Thrawnova taktická genialita pomohla, skončila – kdy? Před pěti lety? Před sedmi? Před deseti? Co by nyní dokázal kromě toho, že by na nás poštval vystrašenou Novou republiku?“

„Nevím, pane.“ Ardiff se odmlčel. „Ale vás trápí něco jiného.“

Pellaeon pohlédl na své ruce. Byly to staré ruce, zvrásněné věkem a ztmavlé sluneční září z tisíce světů. „Byl jsem s Thrawnem něco přes rok,“ řekl Ardiffovi. „Byl jsem vrchní důstojník jeho flotily, jeho žák –“ zaváhal – „možná dokonce jeho důvěrník. Nevím. Jde o to, že po svém návratu z Neznámých oblastí si zvolil Chimaeru a mě. Nevybral si nás jen tak náhodou; zvolil si nás.“

„Ne, Thrawn neponechával skoro nic náhodě,“ souhlasil Ardiff. „Z čehož vyplývá, že pokud je zpátky… ?“

„…tak si zvolil někoho jiného,“ dokončil Pellaeon jeho větu. Ta slova ho v srdci pálila jako oheň. „A k tomu mohl mít jen velmi málo důvodů.“

„Kvůli postavení to být nemohlo,“ řekl Ardiff rozhodně. „Vy koneckonců jste nejvyšší velitel. A zcela jistě to nebylo kvůli schopnostem. Co zbývá?“

„Snad moje vize,“ nadhodil Pellaeon. Prstem zlehka poklepal na datapad. „Přece víte, že tahle nabídka ke smíru byla můj nápad. Já jsem s ní přišel, já jsem ji prosazoval a já jsem ji nacpal moffům do chřtánu. Moff Disra byl jedním z těch, kdo byli hlasitě proti. Moff Disra z Bastionu. Náhoda?“

Ardiff byl chvíli zticha. „Dobrá,“ řekl pak. „I kdyby Thrawn měl tenhle důvod – který mimochodem neuznávám – proč by posílal pirátský nebo žoldácký gang, aby na nás zaútočil? Proč by jednoduše nepřišel sám a neřekl vám přímo, že nabídka smíru se ruší?“

„Já nevím,“ řekl Pellaeon. „Možná se neruší. Možná mě Thrawn chce mít přesně tady. Nebo se možná sám připravuje promluvil s Bel Iblisem, ať už má pro to jakýkoli důvod, nebo –“

Sešpidil rty. „Něho chce, abych mu sel prostě z cesty. Abych nemohl zasáhnout do toho, co chystá.“

„Nevěřím, že by vám to udělal, pane,“ řekl Ardiff nakonec. Ta slova však Pellaeonovi nezněla příliš přesvědčivé. „Ne po tom všem, čím jste spolu prošli.“

„Vy tomu nevěříte o nic víc než já,“ řekl Pellaeon tiše. „Víte, že Thrawn nebyl člověk, bez ohledu na to, jak lidsky vypadal. Byl to cizinec s cizími myšlenkami, záměry a plány. Snad jsem pro něj nikdy nebyl nic víc než další nástroj, který mohl použil k dosažení svého cíle. Ať bylo tím cílem cokoli.“

Ardiff se téměř váhavé natáhl a dotkl se Pellaeonovy paže. „Byla to dlouhá cesta, pane,“ řekl. „Dlouhá a těžká a nevděčná. Pro nás pro všechny, ale hlavně pro vás. Pokud vám mohu být nějak užitečný…“

Pellaeon se donutil k úsměvu. „Děkuji vám, kapitáne. Nebojte se; já to nevzdám. Alespoň dokud nezjistím, jak se věci doopravdy mají.“

„Takže tady ještě zůstaneme?“ zeptal se Ardifí.

„Několik dalších dní,“ přisvědčil Pellaeon. „Chci dát Bel Iblisovi každou, i tu poslední šanci.“

„A pokud se neukáže?“

„Ať se ukáže, nebo ne, naše příští zastávka bude Bastion,“ řekl Pellaeon. Ve vlastním hlase postřehl náznak zlověstnosti. „Moff Disra bude mít hodně co vysvětlovat.“

„Ano, pane.“ Ardiff povstal. „Budeme doufat, že celé tohle Thrawnovo zjevení je jen nějaký Disrův podvod.“

„To zcela jistě nebudeme,“ napomenul ho Pellaeon mírně. „Thrawnův návrat by probudil v našich lidech nadšení a nepřinesl by Impériu nic než prospěch. Nikdy bych nechtěl, aby se říkalo, že jsem si cenil vlastní pýchy víc než toho.“

Ardiff nepatrně zrudl. „Ne, pane, ovšemže ne. Omlouvám se, admirále.“

„Nemáte za co se omlouvat, kapitáne,“ ujistil ho Pellaeon a rovněž vstal z křesla. „Jak jste říkal, byla to dlouhá, těžká cesta, ale ta je teď skoro u konce. Její konec se přiblížil, ať už bude jakýkoli.“

*

Vstupní procedury kosmoportu Drev´slarn byly ten den o poznání přísnější, než když Drend Navett přistával na domovském světě Bothanů posledně. Vzhledem k událostem uplynulých pěti dnu to však bylo pramalé překvapení. Po nenadálém leresenském útoku proti bothanské orbitální továrně začalo napětí narůstat rychlým, nesmírně uspokojivým tempem, zvlášť když se následně vysoko na obloze začaly hromadit desítky vojenských lodí všemožných druhů.

A v důsledku se to projevilo na bothanských úředních postupech, které za jiných okolností obchodu přály. Kdysi to byla jen kratičká formalita, nyní však odchod z karanténní zóny kosmoportu vyžadoval kompletní kontrolu ID a úplný sken nákladu.

Ne že by si s tím Navett dělal hlavu. Tentokrát by však nic v jeho nákladovém prostoru nezježilo srst ani výjimečně paranoidnímu Bothanovi. A jeho ID bylo vyrobeno dokonale, tak jak to uměla jen Imperiální tajná služba.

„Vaše identifikace a osobní věci vypadají v pořádku,“ řekl bothanský celní úředník po skončení patnáctiminutové procedury, která v té době byla patrně normální. „Oddělení dovozu však bude muset prověřit vaše zvířata podrobněji, než vás s nimi pustíme do města.“

„Jasně, žádnej problém,“ broukl Navett. Rukou máchl v širokém gestu typickém pro betreasleyský distrikt na Fedje, kde se měl podle svého ID narodit. Neměl představu, jestli si Bothan takové drobnosti všimne, ale prvním zákonem infiltrace bylo chodit ve své roli podobně, jako stormtrooper chodí ve svém brnění. „Hele, už jsem tim prošel na spoustě planet,“ dodal. „Vim, co taková karanténa vobnáší.“

Bothanova srst se nepatrně zavlnila. „Na mnoha světech, říkáte?“ ptal se. „Máte obtíže udržet si obchody ve vašem vlastnictví?“

Navett se zachmuřil, jako by se snažil rozluštit celníkovu komplikovanou větu, a pak svůj obličej rozjasnil. „Né, vy ste mi nerozuměl,“ řekl. „Já se nesnažím najít místo, kde bych se moh usadit. Nemůžete prodávat exotický zvířátka, pokáď nebudete furt v pohybu. Páč jinak byste si musel najmout fůru chlapů, který by vám vobměňovali sortiment. I tak mám ale spoustu chlupáčů, vo kterejch se nikdy nedovíte, pokáď se za nima nepoletíte podívat.“

„Snad,“ zamumlal Bothan. „Obávám se však, že v těchto těžkých časech na Bothawui nenajdete mnoho obchodních příležitostí.“

„Děláte si švandu?“ Navett nechal do svého výrazu proniknout trochu úlisné samolibosti. „Hele, tohle místo je supr. Vobležená planeta – fůra napětí – to je přesně místo, kde budou lidi potřebovat ňákýho toho mazlíčka, aby se vodtrhli vod svejch problémů. Věřte mi – už jsem to viděl na spoustě planet.“

„Když to říkáte.“ Bothan zavlnil srstí na ramenou. Očividně mu bylo jedno, jestli tento poněkud neotesaný cizinec dosáhne zisku nebo ne.

„Dejte mi frekvenci a kód vašeho komlinku a dáme vám vědět, až karenténa skončí.“

„Díky.“ Navett si posbíral své doklady. „Ať je to brzo, jo?“ „Bude to tak brzy, jak předpisy dovolí,“ odvětil Bothan. „Přeji vám den plný míru a zisku.“ „Jo, já vám taky.“

O pět minut později se už Navett prodíral na ulici davy cestovatelů, kteří se hrnuli do kosmoportu, nebo naopak ven. Minul řady Landspídrů k pronajmutí, obrátil se zády k zapadajícímu slunci a pěšky vyrazil k hrázi levných hotelů ohraničujících přístavní oblast.

Díky sluncí v zádech spatřil stín, který ho zezadu doháněl, o několik sekund dřív, než se mu Klif zařadil po bok. „Nějaký zádrhel?“ zeptal se ho ten druhý tiše.

„Ne, všechno šlo jako na drátkách. Co ty?“

Klif potřásl hlavou. „Pohoda. Mimochodem, vzal ten úplatek, ale nezaručil mi, že budeme moct ty zvířata vyndat dřív.“

„Na to byl ten úplatek moc malý,“ souhlasil Navett a v duchu se usmál. Urážlivě malé dýško od asistenta obchodníka s domácími mazlíčky, a už vůbec žádné od obchodníka samotného, by mělo hezky podpořit jejich pečlivě vystavěný imidž maloobchodníků snažících se rychle vytřískat jmění, aniž by vůbec věděli, jak se tahle hra musí hrát.

A u Bothanů jim takovýto imidž prakticky ručil za to, že se stanou terčem posměchu, neskrývaného opovržení a totálního nezájmu úředníků.

Což znamenalo, že až uzraje čas, aby padla drev’starnská část planetárního štítu Bothawui, tak že taky padne.

„Viděl jsi někde Horvice nebo Pensina?“ ptal se Klif. „Já jsem je tam nezahlídnul.“

„Ne, ale jsem si jistý, že se sem dostali v pořádku,“ řekl Navett. „Můžeme si s nima dát sraz zítra, pokud se nám podaří najít vhodný obchod dost rychle.“

„Vzal jsem seznam míst k pronajmutí,“ poznamenal Klif. „Nad většinou z nich jsou taky byty.“

„To se bude hodit,“ utrousil Navett. „Dneska večer ho projdeme a mrkneme se, jestli je něco ve správné oblasti. Pokud ne, ráno se vždycky můžeme stavit u agenta s nemovitostmi.“

Klif se spokojeně zasmál. „Neboj se – ještě máme dost peněz na úplatky.“

„Ano,“ zamumlal Navett, rozhlížeje se kolem. Říkalo se, že to byli před patnácti lety právě bothanští špehové, kdo zavedl rebelskou Alianci k Endoru a způsobil tak smrt císaře Palpatina a zkázu druhé Hvězdy smrti. V letech, které následovaly, se Bothané zapletli s organizací Černé slunce, jeli ve zničení Mount Tantissu a uštědřili Impériu mnoho dalších úderů.

Neznal celý rozsah akce, která tady právě probíhala, ale ze všech možných světů, které si Thrawn mohl vybrat jako cíl, by mu zkáza jen nemnoha z nich přinesla větší soukromé uspokojení než zničení tohohle.

Dostali se k hotelu, který si vybrali, a sotva udělali několik kroků po schodech ke dveřím, napřímil se před nimi stařičký droid plnící úlohu dveřníka. „Dobrý večer, vzácní pánové,“ zahrkalo v něm. „Mám zavolat nosiče zavazadel?“

„Ne, uneseme to,“ řekl Navett. „Nemá cenu plýtvat penězi na droida „ „Ale pane, ta služba je zdarma,“ zachrastil droid. Znělo to zmateně. Navett a Klif ho však bez okolků obešli, zatlačili do dveří a vešli do haly. Jak si Navett všiml, byli jedinými hosty, kteří si svá zavazadla nesli sami.

Ale to bylo v pořádku. Jen ať se jim Bothani i jejich civilizovanější hosté za zády pošklebují, když chtějí. Až začne z nebe pršet oheň, smích se změní ve výkřiky hrůzy.

A Navett si vychutná každou minutu.

6. kapitola

Právě začínal její patnáctý den v temnotě nirauanské jeskyně. Mara Jade se probudila a okamžitě zjistila, že konečně dorazila záchrana. Nebyl to však žádny z potenciálních zachránců, které by čekala. Maro?

Prudce se posadila, deku pořád na sobě. Reflexivně zamrkala očima, aby se rozkoukala, ačkoli kolem nebylo vůbec nic k vidění. Všude byla tma jako v pytli. Pocit, že ji někdo volá, neměl slov, ale slyšela jej tak jasně, jako by někdo vyslovil její jméno nahlas. Vyslala Sílu…

A když to udělala, zaplavil ji pocit jeho přítomnosti. Jeho přítomnosti a totožnosti. Byl to Luke.

Tón jeho emocí se změnil, pronikavá ostrá čepel úzkosti se proměnila v úlevu, jak vycítil její odpověď a zvěděl, že je nezraněná. Do jeho mysli vklouzl nový náznak očekávání, a když se soustředila, dokázala kolem něj vycítit fyzickou temnotu. Nejspíš byl taky v jeskyni, usoudila, a zřejmě se snaží dostat se k ní.

Což naneštěstí znamenalo, že jeho očekávání bylo poněkud předčasné. Najít jeskyni byla jedna věc; najít se navzájem v jejích mnoha zákoutích bude něco docela jiného.

Ale Luke už věděl, co dělat. Na její otázku beze slov od něj přišel obnovený tok plný ujištění. Ani se nestačila zachmuřit a už kolem něj vycítila další tvory, bytosti, které ho zřejmě následovaly. Některé z těch mynockovilých potvůrek, které ji sem předtím zavlekly, mu patrně pomáhaly jako průvodci. Vzhlédla ke stropu a ke stěnám kolem sebe. Seděly tam další z těch potvor a tiše ji pozorovaly. „Skywalker přichází,” zavolala do tmy. „Máte radost?“

Měli. I přes svou zoufalou neschopnost slyšet přímo jejich slova vycítila nezaměnitelnou vlnu vzrušení, jež jimi projela. „To mě těší,“ řekla. Povstala a poslepu se vydala na cestu k podzemnímu potoku prýštícímu ze skály pár metrů odtud. Tohle místo si vybrala krátce poté, co se ocitla v zajetí, protože tu měla přístup k vodě, a postupně se naučila trefit k ní i bez zářičky.

Přistoupila k potoku, prsty nahmatala dobře známý plochý balvan, na kterém měla malou lahvičku mycího přípravku z trosečnického batohu, a svlékla si kombinézu. Oblek samotný byl špičkové značky, což patřilo na palubách Karrdových lodí ke standardu, a nešpinil se. Mara bohužel ano, a pokud se blížila společnost, zdálo se jí jenom správné, když bude i ona sama jako ze škatulky.

Voda byla nehluboká, ledově studená a tekla pomalu. Mara si pocákala celé tělo. Snažila se příliš nejektat zuby, jak se do ní zakousl chlad. Pár kapek mycího roztoku si rázně vetřela do kůže a do vlasů, ještě jednou podstoupila agónii, když se smočila v tekutém ledu potoka, aby se opláchla, a byla hotová. Nad vodou profukoval vánek, který byl jen o málo teplejší. Chvíli v něm zůstala, setřásala ze sebe zbytky vody a čechrala si vlasy, dokud nebyla jakž takž suchá. Natáhla si kombinézu, posbírala věci a zamířila nazpět ke svému ležení.

Právě včas. Ještě stále třídila své vybavení do odpovídajících kapes v batohu, když se na skalnatých zdech a vysokém stropě zaleskly první paprsky odraženého světla. Sbalila deku, vrazila ji do batohu, posadila se na svou „židli“ – což byl další plochý kámen – a čekala.

Zdálo se jí, že trvalo nehorázně dlouho, než se z mihotavého světla konečně stal mistr Jedi nesoucí zářičku. Zároveň však zjistila, proč šel tak pomalu. Luke byl obtěžkán něčím, co vypadalo jako jeden z těch trosečnických batohů, které Karrdovi lidé s oblibou kompletovali a v nichž bylo snad všechno až na aluviální tlumiče; a vedle něho nemotorně, ale statečně drkotal po nerovné zemi jeho astromechanický droid R2.

„Maro?“ zavolal Luke. Jeho hlas měl v jeskyni ozvěnu.

„Tady jsem,“ zavolala Mara v odpověď. Vstala a zamávala svou zářičkou. „Dal sis pěkně načas.“

„Promiň,“ řekl suše a zamířil směrem k ní. „Nemohli jsme najít místní půjčovnu spídrů a museli jsme pěšky. Vypadáš dobře.“

„Vypadáš hrozně,“ opáčila. Přejela ho kritickým okem. Bundu a kombinézu měl umazané od hlíny a potu a tu a tam přizdobené malými trhlinkami a vpichy. „Jak daleko jsi vlastně šel? Přes půl planety?“

„Ne, jenom asi deset kilometrů.“ Shodil svůj batoh ze zad a prohrábl si rukou vlasy. „Ale byly to samé útesy a divočina.“

„A zřejmé taky trnité keře,“ dodala Mara, poukazujíc na nedostatky jeho oblečení. „Nechceš se umýt? Kus odtud je potok a ani v něm neplave moc ledu.“

Droid zabublal. „Možná později,“ řekl Luke. „Jak se k tobě chovali?“ Mara pokrčila rameny. „Tak různé,“ odvětila. „Nejdřív jsem si myslela že mě tady uvěznili. Pak jim ale nevadilo, když jsem se tu trochu porozhlédla, takže mě napadlo, že jsem se možná spletla. Naproti tomu mě ale nepustili moc daleko žádným směrem a sebrali mi světelný meč a blaster.“ „Blaster?“

„Jo, blaster,“ odsekla Mara tónem, který ho varoval, aby toho nechal. Neznámí jí sebrali obě zbraně, ale zapomněli na malý záložní blaster, který spočíval v pouzdře v rukávu na jejím levém předloktí. Doposud neměla příležitost ho použít, ale zrovna tak nechtěla, aby ho Luke prozradil. „A můj světelný meč,“ zopakovala. „Takže teď už vůbec nechápu, co se tady děje.“

„Ano, mí průvodci Qom Jha mi řekli, žes měla problémy jim rozumět,“ přisvědčil Luke. Očividně pochopil, co mu chtěla naznačit. „Připadá mi, že tě sem zavedli proto, aby tě chránili.“

„Toho jsem se bála,“ řekla Mara. Cítila, jak jí rudnou tváře, a doufala, že ten ruměnec nebude moc nápadný. Už tak bylo dost zlé, že se někdo musel vydat na kraj Neznámých oblastí, aby ji zachránil, potom co narazila hlavou do skály. Ještě horší bylo, že to musel být Luke Skywalker, mistr Jedi, který měl nejspíš milion důležitějších věcí na práci. Ale že ji musel „zachraňovat“ z rukou potvor, které ji tu v podstatě hlídaly jako ve školce, bylo tak trapné, že pro to neměla slov.

„Nic si z toho nedělej,“ řekl Luke potichu. Zrudla ještě víc. „Zatraceně, Skywalkere, vypadni z mý hlavy!“ Vycítila, že se začervenal i on – z rozpaků nad svou neúmyslnou dotěrností. „Promiň,“ omlouval se. „Já jsem to tak nemyslel. Říkají, že tě museli chránit, protože tě chtěli chytit Ohrožovatelé z Vysoké tvrze.“ Mara se zachmuřila a na rozpaky rázem zapomněla. „Ohrožovatelé?“ „Tak jim říkají Qom Jha,“ řekl Luke. „Prý to jsou tvorové nám podobní a údajně patří k Impériu.“

„Děs,“ zamumlala Mara. Jelikož během posledních několika dní soustředila svou pozornost na přežití a na průzkum svého okolí, důvod, proč vlastně na Nirauan přišla, odsunula až na okraj mysli.

Nyní se jí to všechno kvapem vracelo: tajemná vesmírná loď, kterou ona a Luke viděli číhat poblíž základny pirátů Cavrilhu, a pak tu druhá, která později prolétla tísně kolem soukromého hvězdného destruktoru Boostera Terrika. Cizí bytosti a cizí technologie, jejíž design však zřetelně prozrazoval spojení s Impériem. „Takže jsme měli pravdu,“ shrnula. „U cavrilhácké základny přece jen hledali Imperiály.“

„Už to tak vypadá,“ přisvědčil Luke. „Ale nezapomínej, že máme jenom tvrzení Qom Jha. Budeme si to muset sami ověřit.“ „Hm,“ zahučela Mara a pohlédla na něj. „Takže oni s tebou mluví, jo?“ „Ano, pomocí Síly.“ Luke se odmlčel. V očích měl mírně nepřítomný výraz, jako by naslouchal slabému zvuku. Mara také sáhla po Síle, ale kromě obvyklého štěbetání potvůrek dokázala zachytit jen povědomé skoro-hlasy vyslovující skoro-slova. „Ty je neslyšíš?“

„Nerozumím jim.“ přiznala Mara. Dopalovalo ji to skoro tolik jako představa, že ji musí někdo zachraňovat. „Co říkají?“

„Teď právě nic zvláštního,“ řekl Luke. „Čekají, až dorazí jejich Jednatel. Z toho, co jsem se dozvěděl od jiné skupiny zvané Qom Qae, soudím, že to je místní výraz pro vůdce nebo mluvčího.“

„Aha.“ Mara svraštila čelo, když skoro-hlasy projela vlna nevole. „Mám takový pocit, že nemají Qom Qae moc rádi.“

„Ano, já vím,“ souhlasil Luke lehce znepokojeně. „Možná je to částečně i moje chyba. Myslím, že se jim nelíbí, že jsem s sebou přivedl jednoho Qom Qae.“

„To nebylo zrovna nejdiplomatičtější.“

„Posledních několik dní mi sem pomáhal najít cestu,“ řekl Luke omluvně. „Chtěl do jeskyně podívat se na tebe a já jsem usoudil, že si to zaslouží. A kromě toho, to, co se tu děje, se nejspíš týká obou skupin.“ „Může být.“ Mara se rozhlédla kolem sebe. „Kde je ten tvůj průvodce?“ „Někde tam nahoře,“ řekl Luke. Paprskem své zářičky přejel po stropě. Každý z mynockovitých Qom Jha sebou škubl, když se ho proud světla dotkl, a snažil se před září uhnout.

Každý, až na jednoho. Jeho kožnatá kůže se zdála být zbarvená jiným odstínem než těla ostatních stvoření shluknutých kolem. Na rozdíl od ostatních, kteří nenucené viseli ze stropu, seděl vzpřímeně na výstupku vyčnívajícím ze skály. „To je on?“ zeptala se Mara.

„Ano,“ řekl Luke. Chvíli ještě svítil vzhůru a pak obrátil světlo zpátky k zemi. „Jmenuje se Syn větru.“

Mara kývla. Vzpomněla si, jak prolétala hlubokým kaňonem. Jeho stěny byly malými jeskyňkami úplně poseté. „Hádám, že Qom Qae sídlí na

útesech?“

„Jeho soukmenovci tam sídlí v každém případě,“ řekl Luke. „A jeho

otec je jejich Jednatelem.“

„Přátelé na vysokých místech,“ odtušila Mara. „To by se mohlo hodit.“ „Nejsem si jistý, jestli bych použil zrovna slovo ,přátelé´,“ řekl Luke suše. „Zdá se, že mi utekli s X-wingem, když jsem se zrovna nedíval, a Syn větru mi buď nemůže, nebo nechce říct, kam ho schovali. Musela jich být pěkná spousta, aby s ním vůbec pohnuli.“’

„Byla,“ řekla Mara s úšklebkem. „Vím to, protože jsem viděla, jak Qom Jha udělali totéž s mým Defenderem. Zatáhli ho do jeskyně až kdoví kam. Vypadá to, že mají s Qom Qae společného mnohem víc, než by se jim líbilo.“

„Tvůj Defender ve skutečnosti není příliš daleko,“ řekl Luke. „Artoo a já jsme ho cestou sem viděli. Artoo ho narychlo proskenoval – nevypadal poškozený.“

„To je úleva,“ prohodila Mara. Trocha tíhy z jejích zad opadla. Defender byl možná nepoužitelný pro cestu domů, ale bez něj se Mara ani nedostane do vzduchu. „Karrde by mě po tom všem, co musel udělat, aby ho dostal, asi zabil, kdybych o něj přišla. Kdy sem dorazí se zálohou?“

Luke se neklidně ošil. „No, abych řekl pravdu… řekl jsem mu, aby nikoho dalšího neposílal.“

Mara cítila, jak jí trochu vyschlo v ústech. „Nepovídej.“ Musela si dát pozor, aby se jí hlas nezachvěl. Pokud se Luke vrací ke svým starým zvykům všemocného Jediho… „Nemyslíš si přece, že máme nějakou zvláštní výhodu, když jsme proti pevnosti plné nepřátel sami dva, nebo jo?“

Po obličeji mu přelétl podivný stín. „Tak to vůbec není,“ zaprotestoval. „Jenom jsem si myslel, že by nebylo dobré vtrhnout do systému s plnou útočnou sílou. Zvlášť když jsme nevěděli, jestli tě vězní, nebo ne.“

„Uznávám, že to dává smysl,“ připustila Mara. Trochu se jí ulevilo. „Hádám, že s sebou tedy nemáš ani jediný hvězdný křižník?“

„Pochybuju, že by teď Nová republika mohla postrádat třeba jen jediný obrněný transportér,“ řekl Luke a zvážněl. „Schyluje se k ošklivé bouřce.“ „Nech mě hádat. Caamas a Bothani?“

„Caamas. Bothani a tisíce světů, které používají Caamas jako záminku pro oživení dávné nenávisti vůči sousedům,“ sdělil jí. „A čestně, začínám si říkat, jestli to vůbec půjde nějak zastavit.“

„To je ale veselá představa,“ zabručela Mara. „Víš co, vyřídíme jeden problém po druhém, platí? Začneme tím, že si ověříme, jestli jsou tihle Ohrožovatelé těmi, koho hledáme. Když jsme prve vystoupili ze světelné rychlostí, připadalo nám, že jsme zahlédli jednu z těch lodí na cestě k planetě, ale byla moc daleko pro jednoznačnou identifikaci.“

„To se neboj, jsou to oni,“ ujistil ji Luke. „Dva z nich mě sem eskortovali a pak se mě pokusili sestřelit.“

Mara se zašklebila. „To jasně vypovídá o tom, na čí jsou straně.“

„Ne nutně,“ upozornil ji Luke. „Nebo aspoň ne nezvratně. Mohlo by se nám podařit přesvědčit je – počkat. Jednatel je tady.“

Mara přikývla. Už také cítila vlnu očekávání, která se valila před Qom Jha. který právě přiletěl. „Budeš mi muset překládat,“ řekla mu. „Kéž bych je dokázala slyšet sama.“

„Bylo by to tak snadnější.“ přikývl Luke a zamyšleně svraštil čelo. „Co takhle – hele, podej mi ruku.“

„Ruku?“ opakovala po něm Mara. Zachmuřila se a podala mu levici.

„Vnímám je,“ vysvětloval, když uchopil její ruku svou pravicí a pevně ji stiskl, „a my se vnímáme navzájem. Pokud dokážeme naše spojení dostatečně zesílit…“

„Za pokus to stojí,“ souhlasila Mara. Sáhla po Síle. Komunikace cizích bytostí teď byla vskutku ostřejší, štěbetání podbarvovala šeptaná slova, jen o málo tišší, než aby jim mohla rozumět. Sáhla po Síle s ještě větším úsilím a mračila se soustředěním.

„Zkusíme tohle,“ řekl Luke. Přistoupil těsně k jejímu boku a natočil se, aby se díval stejným směrem jako ona. Přehodil si její dlaň z pravé ruky do levé, ovinul pravou paži kolem jejího pasu a naklonil se, aby se jejich hlavy ze strany dotýkaly.

A v tu chvíli, jako porouchaná vysílačka, která se právě sama od sebe vyladila, se slabé zvuky a pocity, jež ji během posledních dvou týdnů pronásledovaly, prudce spojily ve slova.

- Jednatel tohoto hnízdiště Qom Jha, proudila slova do její mysli. Jsem znám jako Požírač ohniplazek. Qom Jha se radují, že jste k nám konečně přišel.

„Jsme rádi, že jsme tady,“ řekl Luke vážným hlasem. „Jsem Luke Skywalker, což už zřejmě víte. Toto je má kamarádka a spojenkyně, Mara Jade.“

Záchvěv emocí projel celou kavernou. Proč jste nám ji sem přivedl, mistře Chodče z oblohy? tázal se Požírač ohniplazek obezřetně.

Luke svraštil čelo. „Já jsem ji nepřivedl; přišla z vlastní vůle. Je tu nějaký problém?“

Copak jste nedbal naší zprávy ohledně této Netečné Mary? ptal se Požírač ohniplazek. Přece jste naši zprávu již musel obdržet.

„Neobdržel jsem žádnou vaši zprávu,“ řekl Luke. „Kdy a kam jste ji posílali?“

Nerozumím, namítl Požírač ohniplazek. Co myslíte tím žádnou zprávu?

„Tím myslím žádnou zprávu,“ odpověděl Luke. „Nikdy jsem o vás ani o tomto světě neslyšel, dokud mi přátelé Mary neřekli o tom, že byla zajata.“

Ale zpráva byla doručena, trval na svém Požírač ohniplazek. Zaručil se za to Jednatel Qom Qae –

Zarazil se a hrozivě zatřepetal svými křídly. Ty – Qom Qae, vyštěkl. Předstup a promluv na obranu svého hnízdiště.

Okolo místa, kde hřadoval Syn větru, zavládl náhlý ruch. Mara mávla tím směrem svou zářičkou a zahlédla, jak se malý Qom Qae vrhl střemhlav k podlaze, aby se vyhnul třem Qom Jha, kteří ho chtěli uchvátit svými spáry. Změnili směr rovnou za ním. Syn větru zakličkoval, zamířil přímo nahoru k široké puklině v protější stěně u stropu. „Nechte ho být!“ křikl Luke ostře. „Je to jenom dítě.“

Je to Qom Qae, odsekl Jednatel. Syn větru se právě hlavou napřed vnořil do pukliny. Nese odpovědnost za věrolomnost svého hnízdiště.

Luke pustil Mařinu ruku a dlouhým krokem od ní odstoupil. „Nebudete mu ubližovat ani škodit,“ řekl velitelským tónem. Jeho slova zdůraznilo zabzučení a zářící zelená čepel světelného meče. „Necháte ho na pokoji a vyslechnu ho já.“

Jedi se zažehnutým světelným mečem byl podle Mařiných zkušeností výjev, nad kterým se většinou rozumné bytosti na okamžik zarazily, aby zpytovaly svědomí. Qom Jha tomu buď nerozuměli, bylo jim to jedno, anebo usoudili, že pět metrů výšky mezi nimi a zářící zbraní jim je dostatečnou ochranou. V nazelenalém světle Mara viděla, jak se Syn větru snaží vmáčknout do omezeného bezpečí pukliny ještě hlouběji, jeho drápy bez účinku sekaly ke třem Qom Jha, kteří kolem něj poletovali. Další příkaz od Jednatele, teď už mu nerozuměla, když od ní Luke odstoupil, a další skupina Qom Jha se snesla od stropu a rozletěla se k místu potyčky.

Usoudila, že nastal čas připomenout jim, s kým vlastně mají tu čest. Hodila si zářičku do levé ruky, vytrhla záložní blaster z pouzdra na předloktí a vypálila tři precizně umístěné výstřely do stěny kolem úkrytu Syna větru.

S vyplašeným zavřeštěním Qom Jha ucukli před výboji a odletujícími úlomky kamene. Chvíli třepetali křídly, než se usadili na stropě do nových pozic kolem obleženého Qom Qae. Další nejasný povel od Jednatele a v jeskyni se rozhostilo napjaté ticho. „Před chvilkou jste ho nazvali mistrem,“ křikla Mara směrem k nim. „Má mistr Jedi právo na úctu a poslušnost, nebo nemá?“

Zavalil ji příval nových skoroslov. „Překlad?“ zamumlala Mara.

„Řekl, nemáš právo mluvit takto s Jednatelem Qom Jha’,“ oznámil jí Luke. Přehodil si světelný meč do levičky a přistoupil zpátky k jejímu boku. Zatímco opatrným pohledem sledoval strop, znovu ji ovinul svou rukou a dotkl se svou hlavou její –

- ano i teď visíš za drolící se skálu, hlas Požírače ohniplazek se znovu

val v její mysli. Popíráš snad, že jsi tatáž Netečná Mara, jež kdysi létala s hnízdištěm Impéria?

Maře připadalo, že Lukova ruka na jejích zádech strnula. „Co tím myslíte?“ zeptal se opatrně.

Ti ve Vysoké tvrzi mnoho šelestili a jednali o této bytosti, řekl Požírač ohniplazek zlověstným tónem. Možná je to naše důvěra ve vás, co visí za drolící se skálu, mistře Chodce z oblohy.

„Anebo máte nadrolenou skálu v hlavě,“ vyštěkla Mara, než stačil Luke odpovědět. „Pokud o mně mluví spojenci Impéria, pak je to proto, že jsem vysoko na seznamu jejich nepřátel. Nebo jste se neobtěžovali vyslechnout celou jejich konverzaci?“

Jednatel znovu zakmital křídly, ale tentokrát jeho gesto obsahovalo dávku nejistoty. Jejich jazyk není snadno k pochopení, přiznal. Přesto už nás Qom Qae jednou zradili a nepřejeme si přidat další zradu k té minulé. Mistře Chodce z oblohy, říkal jste, že přinutíte tohoto Qom Qae promluvit na obranu jeho hnízdiště?

„Řekl jsem, že ho vyslechnu.“ opravil ho Luke mírně a sklonil světelný meč. „Synu větru, pojď sem dolů.“

Následoval okamžik váhání a pak se Qom Qae vysoukal z pukliny, snesl se k zemi a přistál na kameni vedle Luka. Jsem zde, Jedi Sky Walkere, pravil. Jedním ostražitým okem neustále sledoval strop.

„Obdrželo tvé hnízdiště Qom Qae zprávu pro mě nebo pro Novou republiku od tohoto hnízdiště Qom Jha?“ zeptal se Luke. „A slíbil váš Jednatel Požírači ohniplazek, že vaše hnízdiště tu zprávu doručí?“

Zdálo se, že se Syn větru skrčil pod svými křídly. Proudil z něho těžký pocit úzkostlivé provinilosti. Není mým údělem jednat za mé hnízdiště, řekl. Lovec větru –

Lovec větru tady není, přerušil ho Požírač ohniplazek příkře. Odpověz na otázku.

Syn větru se schoulil pod křídly ještě víc. Je to, jak říkáte, přiznal neochotně.

„No tak to je pěkné,“ zamumlala Mara. „Už jsme o tomhle místě mohli vědět celá léta.“

„Zdá se,“ připustil Luke. „Proč jste zprávu nedoručili, Synu větru?“

Lovec větru dospěl k závěru, že by to nebylo bezpečné, řekl mladý Qom Qae. Jeden z Qom Qae by se musel přichytil k některému z létajících strojů Ohrožovatelů a podstoupit dlouhou cestu zimou a tmou, než by se k vám dostal.

To není žádný důvod ke zradě našeho ujednání, řekl Požírač ohniplazek opovržlivě. Qom Qae, takto létali temnotou již mnohokrát, nebo to alespoň tvrdí. Jen přiznej, že vaši zradu způsobila zbabělost a strach.

Vy, Qom Jha, jste v bezpečí svých jeskyní, odsekl Syn větru. My Qom Qae, žijeme venku.

Neohrožují snad Ohrozovatelé všechny z nás? naléhal Požírač ohniplazek, třepetaje křídly.

Přijdou snad Ohrožovalelé do vaších jeskyní, aby se Qom Jha pomstili? opáčil mladý Qom Qae. Jejich pomsta padne výhradné na Qom Qae.

Neriskovali snad Qom Jha své životy jako první, když se snažili vyzvědět plány Ohrožovatelů? Nedávají snad své životy všanc i nadále?

Zjistili snad Qom Jha něco, co by mělo nějakou cenu? Copak jste omylem nepovažovali, tuto přítelkyni a spojenkyni Jediho Sky Walkera za někoho, kdo létá s hnízdištěm Ohrožovatelů?

„Dost.’„ vložil se Luke do hádky. „Co se stalo, stalo se. Svalovat vinu jeden na druhého nám nijak nepomůže. Dobrá, takže vaše zpráva se k nám nedostala. Teď jsme ale tady a jsme připraveni vám pomoct.“ „Otázka je,“ dodala Mara, „jestli si naši pomoc zasloužíte.“ Luke se na ni zamračil. „Co prosím tě –“ „Klid,“ zamumlala. „Věř mi. Tak co, Požírači ohniplazek?“ Následovalo další rozpačité ticho. Bojíme se Ohrožovatelů, připustil Jednatel téměř zdráhavě. Qom Jha stejně jako Qom Qae létají ve stínu jejich spárů. Rádi bychom se této hrozby zbavili, pokud byste nám byli ochotni pomoci.

„Ano, chápeme vaše přání,“ řekla Mara. „Ale tak otázka nestojí. Ta zní, zda si zasloužíte naši pomoc. A pokud ano, jak to hodláte dokázat.“ Jaký důkaz žádáte?

„Pro začátek budeme potřebovat, abyste nám pomohli najít cestu do Vysoké tvrze,“ řekla Mara. „Mám za to, že jste se do ní dostávali odněkud z tohohle jeskynního systému. Žádáme průvodce, kteří nás k tomu vstupu zavedou. Potom bude možná potřeba, aby někteří z vás odlákali jejich pozornost nebo prozkoumali jejich území.“

Jednatel zatřepetal křídly. Vaše žádost uvrhne toto hnízdiště do nebezpečí.

„Vaše žádost vrhá do nebezpečí nás,“ opáčila Mara. „Byli byste raději, abychom to vzdali a odešli pryč hned teď?“

Jeskyní proběhl šum, ale pro Mam byl příliš rychlý, nebo příliš nesrozumitelný na to, aby pochopila, o čem je řeč. „Doufám, že víš, co děláš,“ zamumlal Luke.

„Je jedno, jak to podáš, ale průvodce budeme potřebovat tak jako tak,“ řekla Mara. „A mimochodem, já už jsem v minulosti s takovými kulturami jednala. Každý, kdo nazve svého vůdce ´Jednatel’, čeká, že se s ním bude vyjednávat. Nabídnout jim něco zadarmo a doufat, že ti to pak oplatí, většinou k ničemu nevede. Navíc by jim to připadalo podezřelé.“

Syn větru se zavrtěl vedle Luka. Co se mnou uděláte teď, Jedi Sky Walkere? zeptal se.

„Neboj se,“ uklidňoval ho Luke. „Zajistím ti odsud bezpečnou cestu zpátky do tvého hnízdiště.“

Qom Qae svěsil křídla. Nemohu se vrátit. Luke se zachmuřil. „Proč ne?“

Nevezmou mě zpátky, řekl. Neposlechl jsem Jednatele Qom Qae a nebude mi dovoleno vrátit se do hnízdiště.

Luke naklonil hlavu na stranu. „Nebude ti dovoleno vrátit se?“ zeptal se bez obalu. „Nebo ti nebude dovoleno vrátit se bez trestu?“

Emoce mladého tvora se zavlnily. Raději bych šel s vámi do Vysoké tvrze, řekl. Pokud uvidím nebezpečí představované Ohrožovateli na vlastní oči, porozumím jim lépe. Možná se mi podaří přesvědčil ostatní Qom Qae, aby vám pomohli.

„Jak jsem říkala: jednatelé,“ prohodila Mara kysele. „Ano, začínám jim rozumět,“ řekl Luke stejným tónem. „Cením si tvé nabídky, Synu větru. Nejspíš to ale bude velice nebezpečné.“ Bude váš stroj cestovat s vámi?

Mara pohlédla na astromechanického droida, který stál stranou a tiše si pro sebe klokotal. „To je dobrá otázka,“ souhlasila. „Rozhodně nás bude zdržovat.“

„Pravda, ale pokud se chceme pokusit proniknout do počítačových systémů Vysoké tvrze, tak ho potřebujeme s sebou,“ podotkl Luke.

„Jen jestli se do jejich sítě vůbec dostane,“ pochybovala Mara. „Neznáme je, víš?“

„Víme, že jejich vesmírné lodě používají imperiální technologii,“ připomněl jí Luke. „Je slušná šance, že tam budou mít taky pár našich počítačů.“ Pokud půjde váš stroj s vámi, proč bych nemohl já? promluvil znovu Syn větru. Až budu na světle a ve vzduchu kolem Vysoké tvrze, budu lepším průzkumníkem než tito jeskyňáci.

„Až na to, že ty o Vysoké tvrzi nic nevíš,“ řekl Luke. „A kromě toho, vzhledem k tomu, jak spolu vaše dvě hnízdiště soupeří, pochybuju, že se Požírači ohniplazek bude zamlouvat, aby ses na jeho území zdržoval déle, než bude nutné.“

Syn větru zakmital křídly. Možná tedy nadešel čas, aby naše soupeření skončilo, poznamenal ušlechtile. Možná nadešel čas, aby jeden statečný a čestný Qom Qae předstoupil a uzdravil bortící se skálu pod našimi drápy.

Luke a Mara si vyměnili pohledy. „Ty?“ hádal Luke.

Pochybujete o mé upřímnosti? opíčil Syn větru. O upřímnosti toho, který se vzepřel Jednateli svého vlastního hnízdišti, aby vás sem zavedl?

„Tvoje upřímnost nás netrápí,“ ujišťoval ho Luke. „Je to – no –“

Takže je to můj věk, řekl Qom Qae, tentokrát už zřetelně zhrzeným tónem. Nevěříte, že dítě, které stále nosí jméno svého otce, dokáže vykonat veliké činy.

Mara si najednou uvědomila, že rokování u stropu ustalo. Požírač ohniplazek i ostatní Qom Jha zaujatě naslouchali rozhovoru, který se odehrával dole pod nimi.

A došlo jí, že když s sebou vezmou příslušníka soupeřícího rodu, ti, které vyšle Požírač ohniplazek, se budou překonávat, jen aby ukázali, jak jsou Qom Jha mnohem ochotnější. „Ne, tvůj věk nám nedělá starosti,“ řekla Synovi větru. „Vždyť i já sama jsem byla ještě skoro dítě, když mě císař vyslal na první misi. Luke nebyl o mnoho starší, když začal létat s válečníky Rebelie.“

Vycítila Lukův zachmuřeny pohled. Očividně však pochopil, o co jí jde, protože přikývl na souhlas. „Má pravdu,“ řekl mladému Qom Qae. „Někdy je ochota učit se a vůle zvítězit důležitější než věk nebo zkušenosti.“

„Ta ,ochota učit se’ znamená, že budeš poslouchat naše příkazy,“ dodala Mara nesmlouvavě. „Pokud ti někdo z nás řekne, abys zastavil, skrčil se nebo uhnul z cesty, tak to uděláš a otázky si necháš na potom. Rozumíš?“

Budu poslouchat bez odmlouvání. V odpovědi Syna větru nešlo přehlédnout mladistvou bujarost. Svého rozhodnutí nebudete litovat.

Luke vzhlédl ke Qom Jha. „Qom Qae nám poskytli služby dítěte jejich Jednatele,“ oznámil. „Co nabízejí Qom Jha jako důkaz, že si zasluhují naši pomoc?“

Pro Qom Jha bude vskutku těžké poskytnout takový hodnotný dar, prohlásil Požírač ohniplazek s výraznou dávkou jízlivosti, ale můžeme se o to pokusit.

Zatřepetal křídly tichý rozkaz a tři z Qom Jha se vrhli ze stropu a přistáli na kamenných výstupcích před Lukem a Marou. Roztínač kamenů, Držitel slibů a Stavitel s révami, všichni vzdorovali nebezpečenstvím jeskyně, aby pronikli do Vysoké tvrze. Zavedou vás tam a budou vás ze všech svých sil před nebezpečenstvím chránit.

„Děkujeme vám,“ pravil Luke a uklonil se. „Zdá se, že Qom Jha jsou vskutku hodni naší pomoci.“

Qom Jha jsou potěšeni, že o nich smýšlíte takhle, pronesl Požírač ohniplazek. Cesta je však daleká. Bytostem bez křídel potrvá pouť ke vchodu několik slunečních oběhů. Až se dostanete na místo a budete připraveni vstoupit, pošlete nám o tom zprávu a další lovci Qom Jha se k vám přidají jako ochránci.

„To by od vás bylo velice laskavé,“ řekl Luke. „Znovu vám děkujeme.“ „A takv chci zpátky svůj blaster a světelný meč,“ dodala Mara. Neprodleně vám budou vráceny, slíbil Požírač ohniplazek. Znovu si někdy promluvíme, mistře Chodče z oblohy: Do té doby sbohem.

Pustil se stropu. Mávnutí křídel ho zaneslo do tmy z dosahu zářiček

ostatní Qom Jha ho následovali. O minutu později tu s nimi zůstali jen Syn větru a tři průvodci Qom Jha.

„Dopadlo to docela dobře,“ poznamenala Mara.

„To ano,“ souhlasil Luke. „Beru to všechno zpátky.“

„Bereš co všechno zpátky?“

„Námitky, které jsem možná měl,“ odpověděl. „Byla jsi skvělá. Kdy budeš připravená jít?“

„Připravená jsem už teď,“’ řekla Mara. Přejela ho kritickým pohledem. „Jenže já jsem během posledních dvou týdnů lenošila a neměla jsem na práci nic lepšího než počítat kamení. Otázkou je, jestli jsi ty připravený vyrazit na pochod, nebo jestli by sis radši nejdřív pár hodin neodpočinul.“

Droid procítěně zatrylkoval. „Řekl bych, že Artoo hlasuje pro odpočinek,“ pousmál se Luke. Úsměv zmizel. „Ale já si myslím, že bychom měli vyrazit co nejdřív. Slyšela jsi Jednatele – máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

„A ty máš doma milion lepších věcí na práci,“ utrousila Mara a znovu pocítila vinu.

„To jsem neřekl,“ pravil Luke mírně.

„To neznamená, že to není pravda,“ zabručela. „Koukni, jestli chceš odejít, jsem si jistá, že Qom Jha a já –“

„Ne,“ zarazil ji rychle.

Rychle; a možná až trochu moc ostře. „On ti někdo dupnul na nohu?“ ptala se a zvědavě si ho prohlížela.

Pokud se však z výrazu jeho tváře daly vyčíst nějaké náznaky, nyní už byly hluboko pohřbeny. „Musím být tady,“ řekl tiše. „Neptej se mě proč.“

Chvilku zírali jeden na druhého. Mara se ho dotkla Sílou, ale z Lukových pocitů nedokázala vyčíst o nic víc než z jeho obličeje. „Tak dobrá,“ řekla nakonec. „Jenom si vezmu batoh. Mám za to, že Karrda nenapadlo přibalit zářičku navíc.“

„Vlastně přibalil tři.“ Luke se sklonil ke svému vlastnímu batohu a vytáhl jednu z nich z postranní kapsy. „Jo, a taky bych měl naplnit tyhle lahve, než půjdeme. Říkala jsi, že je tu někde potok?“

„Přímo za tebou.“ Mara mávla příslušným směrem. Pak přistoupila ke svému batohu a dřepla si vedle něj. „Počkej, zavedu tě tam.“

Ne. nebude se ho ptát, rozhodla se Mara, když utahovala přezky. Teď ne. Ale později přijde na způsob, jak toto téma znovu otevřít.

Protože ať šlo o cokoli, dělalo to Lukovi starosti. A co dělalo starosti rytíři Jedi, to si zasluhovalo opravdu důkladnou pozornost.

„Tak,“ prohlásila. Vyskočila na nohy a hodila si batoh přes rameno. „Pojď za mnou. A dávej pozor, kam šlapeš.“

7. kapitola

„To je on,“ řekl Han a kývl k průzoru Falconu. „Pakrik Minor. Na pohled nic moc, viď?“

„Je nádherný,“ ujistila ho Leia. Zírala ven na kropenatý modrozelený svět, který se vynořoval přímo před nimi. Prázdniny. Skutečné prázdniny. Žádný Coruscant, žádná politika, žádné trable s Caamasem, žádné dávné msty ani doutnající války. Dokonce ani žádné děti, droidi či ostražití Noghriové za zády. Jenom ona a Han a klid. „Říkal jsi farmy a lesy?“

„Nic jinýho tam není,“ ujišťoval ji. „A užijeme si obojího. Když jsi byla na závěrečné ceremonii, volal Sakhisakh. Říkal, že našli malou útulnou hospůdku. Patří farmářský rodině a je hned na kraji lesa.“

„Zní to báječně,“ řekla Leia zasněně. „Vadilo mu ještě, že na nás budou muset s Barkhimkhem čekat v kosmoportu?“

„Nejsou nadšení, že nás musejí nechat samotný,“ pokrčil Han rameny. „Zvlášť po těch nepokojích na Bothawui. Ale umějí poslouchat rozkazy.“ Mazaně se pousmál. „A hned se cítil líp, když jsem mu řekl, že poletíme pod falešným ID.“

Leia zamrkala. „Cože?“

„No jo – já ti to neřekl?“ Z Hana vyzařovala nevinnost. „Vzal jsem s sebou starý pašerácký ID, na který jsem nám zamluvil pokoj.“

Vyslala k němu jeden ze svých četných trpělivých pohledů. „Hane, přece víš, že tohle nemůžeme dělat.“

„Jasně že můžeme,“ prohlásil. Jejího pohledu si jako obvykle nevšímal. „A hele, tentokrát máš všechno nechat na mně, pamatuješ?“

„Nevzpomínám si, že na programu mělo byt porušování zákonu,“ řekla Leia. Napětí už však začínalo zvolna mizet a s lehkým překvapením zjistila, že představa falešného ID v ní nevyvolala ani náznak špatného svědomí. Ve srovnání s některými věcmi, které za svůj život udělala – včetně otevřené a aktivní vzpoury proti legálně ustavené vládě – tohle bylo stěží něco, kvůli čemu by si měla dělat hlavu. „Kdyby tady byl Threepio, tak by. ti to neprošlo.“

„Rozhodně ne bez přednášky,“ řekl Han a zašklebil se. Leia se usmála. „Ale jdi, Hane. Přiznej se, že ti taky chybí.“ „Nechybí,“ protestoval Han. „Já jenom – ale to nic.“ „Co nic?“

Han se zašklebil. „Když myslím na Threepio, vzpomenu si na Karrda. Pořád se mi nelíbí představa, že míří do Vnějšího okraje s tou ženskou, Shadou D’ukal. Jo, vím, že jsi z ní nevycítila žádnou zradu, když jsme s ní mluvili, ale pořád si myslím, že s ní bude problém.“

Leia vzdychla. Shada D’ukal, bývalá tělesná strážkyně pašeráckého šéfa Mazzika, která bez námahy proklouzla mezi noghrijskými strážemi do jejich apartmánu pod horami Manarai a pozvala se k jejich soukromému projednávání strategie s Karrdem a Landem. Potenciálně silný spojenec? Nebo naopak životu nebezpečný nepřítel? „Taky se mi to nijak zvlášť nezamlouvá,“ řekla Hanovi. „Ale Karrde je už dospělý a byl to jeho nápad vzít ji s sebou. Mimochodem, už sis o ní s Mazzikem promluvil?“

Han zakroutil hlavou. „V podsvětí pořád koluje zpráva, že s ním chci mluvit, ale před naším odletem z Pakriku Major nic nepřišlo. A samo, teď to bude muset počkat, dokud se nevrátíme.“

Leia nadzvedla obočí. „Chceš říct, že tvoje pašerácké kontakty o našem výletu na Pakrik Minor nevědí? Ty to s těmi prázdninami ale myslil vážně.“

„Díky,“ zamručel.

Kokpit se ponořil do ticha. Leia pozorovala, jak se Pakrik Minor vytrvale blíží, a snažila se dostat zpátky náladu, kterou měla předtím, než se začali bavit o Karrdovi a o Shadě. Z nějakého důvodu však klid nepřicházel. Obrátila se k Síle, snažila se utišit své myšlenky a emoce…

Na ovládacím panelu zapípal alarm. „Pitomí frajírci,“ zavrčel Han a mračil se na displeje. „Co to hrome vyvádějí?“

A s šokem, který ji zasáhl jako rána do tváře, Leia náhle pochopila. „Hane, pozor!“ vyjekla.

Zareagoval okamžitě. Staré pašerácké reflexy se opřely o bezpodmínečnou důvěru, kterou choval k jediským schopnostem své ženy, a strhly Falcon prudce dolů –

Právě když nad ním prolétla dvojice oslnivě rudých laserových střel.

„Deflektory!“ křikl Han. Zrušil klesání a smýkl lodí do další kličky.

Leia udeřila do páčky. „Funkční,“ potvrdila. Zapnula zbraňové systémy a zběžně mrkla na zpětný displej. Pronásledovaly je tři malé lodě velikosti stíhaček. Snažily se kopírovat Falconovy manévry a zároveň se ho pokoušely zasáhnout. ID neměla žádná z nich. „Tohle je součást zábavy?“

„V mým programu o tom nic není,’„ zaskřípal Han mezi zuby. „Díky za to varování.“

„Moc nechybělo a neměl bys ho.“ přiznala Leia. Z horního Falconova čtyřkanonu vymáčkla salvu výstřelů. Všechny čtyři minuly. „Myslela jsem si, že ten můj špatný pocit pramenil z obav o Karrda a Shadu.“

„No, tak teď si radši začni dělat starosti o nás,“ sdělil jí Han, který vrhl Falcon do točitého přemetu. „Ať už jsou tihle maníci kdokoli, jsou dobrý.“

„Tohle jsem nechtěla slyšet,“ řekla Leia a natáhla se po komunikátoru. Nastal čas zavolat obranným silám Pakriku o pomoc.

Útočníci však byli o krok napřed. „Ruší naše vysílání,“ oznámila Hanovi chmurně. „Ruší dokonce i soukromé frekvence Nové republiky.“

„Jak jsem říkal, jsou dobrý,“ zamručel Han. Mezitím sklopil Falcon do dalšího úhybného smyku. „Taky si všimni, že čekali, dokud nebudeme tak blízko k planetě, abysme nemohli skočit do světelný rychlosti.“

Kolem prolétla další kaskáda laserových výbojů. Tentokrát šly blíž. Leia v odpověď vypálila další ránu, ale ani teď neměla úspěch. „Manévrují rychle a přepojovací automatika je nestihne zaměřit.“

„Jo, já vím,“ řekl Han. „Jdu do horní věže. Připrav se převzít řízení.“

Leia se zachvěla. Tam nahoře na vršku lodi mezi ním a lasery útočníků nebude nic než Falconovy štíty a pár centimetrů transparioceli…

Ale měl pravdu; jeden z nich tam musel. A ani se svými jediskými schopnostmi nebyla zdaleka tak dobrý střelec jako on. „Připravena,“ oznámila, když pevně uchopila řídící páku kopilota. Jediný způsob, jak mohla Hana ochránit, bylo postarat se o to, aby je žádný z těch laserů nezasáhl. „Jakou navrhuješ strategii?“

„Prostě nás drž mimo jejich mířidla,“ pravil Han a opřel se naposledy do páky. Falcon téměř váhavě dokončil svůj obrat – „Fajn, do toho!“ křikl, přepojil ovládání k Leie a plynulým pohybem vyklouzl z křesla. „Máš to?“

„Mám to,“ potvrdila Leia. „Buď opatrný.“

„Jo,“ řekl Han a vystartoval z kokpitu.

Leia mu dala pět sekund, aby se dostal k žebříku, a pak strhla loď do brzdného houpavého manévru, který měl nepřátele zmást, aby přeletěli svůj cíl. Pronásledovatelé však byli příliš chytří, aby se dali nachytat tak snadno. Pohled na zadní displej jí ukázal, že tam stále byli, drželi se Falcona jako hladoví mynockové. Další salva prosvištěla kolem a tentokrát několik střel zkropilo Falconův deflektorní štít.

„Fajn, jsem tady.“ oznámil Hanův hlas z interkomu. „Jak to jde?“

„Ne tak dohře, jak bych chtěla,“ ohlásila Leia. „Pověsili se za nás.“ „Jo, všiml jsem si,“ řekl suše. „To nic – loď to vydrží. Drž nám je od těla ještě pár sekund.“

„Pokusím se,“ odvětila Leia. Smýkla s lodí v dalším krkolomném úhybném manévru a zoufale se snažila vymyslet něco lepšího, než se jim pořád jenom držet z cesty. Neměla však příliš na výběr. Byl tu jen Han, ona a Falcon, útočníci dotírající na ně zezadu a obloha plnící se Pakrikem Minor, který se na ně začínal tlačit zepředu.

Pakrik Minor… „Hane, navedu nás směrem k planetě,“ zavolala do komlinku. „Sice nás ruší, ale když se dostaneme dost blízko, někdo by si mohl všimnout, co se děje, a vyhlásit poplach.“

„To zní dobře,“ odpověděl. „Hlavně buď opatrná. Tyhle stíhačky sice nejsou na atmosférický manévry stavěný, ale naše loď taky ne. Ha!“ „Co?“

„Jednoho jsem trefil. Nezpomalil, ale snad jsem vyřadil jeho štíty. Jdi na to.“

Hra se smrtí pokračovala. Leia vymáčkla z podsvětelného pohonu všechno, co v něm bylo, a nasměrovala Falconovu klikatou dráhu k rostoucí mase Pakriku Minor. Déšť laserového ohně neustával, většina střel šla mimo, ale ty, které zasáhly, jí začínaly dělat starosti. Na stavové desce už teď převažovala červená světélka nad zelenými a jejich počet se s každým zásahem zvyšoval. Bezděky si vzpomněla na první let s Falconem, na ten šílený úprk pryč od Hvězdy smrti, když si museli prostřílet cestu skrz obrannou linii stíhaček TIE.

Tehdy s nimi však byl Luke a taky Chewie, Threepio a Artoo. A Falcon byl tehdy mladší, méně náladový. A kromě toho, Tarkin a Vader vlastně chtěli, aby utekli…

Vzpomínku rozdrtil oslnivý záblesk, který přiletěl shora. „Hane –“ „Dostal jsem ho!“ zajásal Hanův hlas z komlinku. „To byl první, ještě jsou dva. Drží loď pohromadě?“

Leia rychle mrkla na stavové displeje. „Ano, ale jen taktak. Přišli jsme o stabilizátory iontového toku a podsvětelné motory mají sotva polovinu energie. Ještě jeden zásah a ztratíme taky zadní defleklor.“

Han zavrčel. „Zdá se, že je čas zkusit něco mazanýho. Dělalas někdy pašeráckej obrat?“

„Jednou nebo dvakrát,“ odvětila Leia opatrně. „Už jsem zkoušela zbrzdit a uhnout, ale to na ně neplatí. O pašeráckém obratu určitě vědí všecko.“

„Jo ale ty ho neuděláš tak, jak čekaj,“ řekl Han. „Strhneš loď na stranu jako bys chtěla prudce zpomalit, ale místo toho dokončíš otočku, dokud nebudeš znova mířit k planetě. Pak nakopneš motory na plnej výkon. To by je mělo překvapit.“

„A pokud je to nepřekvapí?“

„Vydrž, ještě jsem neskončil,“ řekl Han. „Dáš jim pár sekund, aby se tě pokusili dohnat, a až potom uděláš řádnej pašeráckej obrat. S trochou štěstí proletí přímo před nás.“

„Nebo to napálí rovnou do nás,“ ušklíbla se Leia. „Jsi připraven?“

„Připraven. Do toho.“

„Jak myslíš.“ Leia zaťala zuby, ubrala rychlost a obrátila Falcon prudce nahoru. Hvězdy se divoce roztočily kolem – na okamžik zahlédla obě stíhačky, které prudce zbrzdily, aby nepřelétly svůj cíl – sluncem ozářený Pakrik Minor jí vklouzl zpátky před oči –

A znovu poslala všechnu energii motorům, zrychlení ji vmáčklo zpátky do křesla. „Hane?“

„Perfektní,“ ohlásil s chmurným uspokojením. „Můžeš ještě trochu zrychlit?“

„Promiň, víc to nejde,“ odvětila, když si to ověřila na displeji.

„Nevadí, bude to stačit,“ ujistil ji. „Připrav se. Pašeráckej obrat… teď.“

Leia sebrala síly, zrušila energii a znovu vrhla Falcon do otočky. Útočící stíhačky se vrátily do jejího zorného pole, tentokrát už byly mnohem blíž a rámovala je záře podsvětelných pohonů jedoucích na plný výkon. Přerušila rotaci a znovu nakopla motory.

Útočníci se snažili zastavit. Pokoušeli se o to ze všech sil. Přese svou malou velikost však měli příliš velkou setrvačnost a nemohlo se jim to podařit. Z jejich myslí vycítila sálající vztek, jak prosvištěli před Falcon.

Nebo přesněji, prosvištěl jen jeden z nich.

Loď se otřásla nárazem. Leiu to vyhodilo z křesla. V uších jí drnčel strašlivý praskot odkudsi ze zádi. „Leio!“ zařval Hanův hlas. K doznívajícímu praskotu se přidal tucet ječivých alarmů. „Leio!“

„Jsem v pořádku,“ pokoušela se Leia překřičet hluk. „Hane, schytali jsme to!“

„Ztrácíme kyslík?“

„Já nev – já nevím,“ vykoktala Leia a zamrkala na příslušný stavový panel. Zrak se jí zakalil. Přejela si dlaní přes oči; zřejmě to pomohlo. „Neztrácíme – trup je pořád neporušený. Ale pohon a repulzory –“

„Hned jsem dole,“ vpadl jí Han do řeči. „Jenom ať vydrží pohromadě.“

Leia koutkem oka zachytila záblesk světla a barev. Zvedla oči od řízení a s úlekem spatřila, jak se před ní v průzoru opět točí Pakrik Minor. Poslední zbývající stíhačka byla zarámována uprostřed kotouče planet, vrtěla se ze strany na stranu a snažila se co nejrychleji zpomalit.

Když se jí podařilo obrátit se k dalšímu útoku, Han ji zasáhl přímou dávkou ze čtyřkanonu. Několikanásobný ohnivý záblesk a stíhačka byl minulostí.

„Tak to by bylo.“ křikl Han. „Už jdu, srdíčko.“ Leia kývla. Rukou si znovu promnula oči a obrátila svou pozornost zpátky ke stavovému panelu. Podsvětelný pohon byl mimo provoz, avšak indikátory neukazovaly, kolik škody utrpěl. Repulzory na tom byly podobně. Stíhačka odsouzená ke zkáze musela narazit do Falcona zespodu a pak se prorvala zádí nahoru.

A musela taky narazit mimo střed lodi, protože ta pořád pomalu rotovala. Zapnula pomocné zdroje, aby se pokusila směr letu vyrovnat. Přitom si všimla, že ruka, kterou si protřela oči, je zakrvácená. Vnořila se do Síly, s jejíž pomocí prošetřila zranění a zahájila léčivý proces.

Pak se objevil Han. Hodil sebou do pilotního křesla vedle ní. „Fajn, tak se na to podíváme,“ zamumlal a zapnul vlastní stavový panel. Zběžně na ni pohlédl a pak se na ni vyděšeně zadíval znovu, když spatřil na jejím čele krev. „Leio –“

„Nic mi není – je to jenom škrábnutí,“ ujistila ho Leia. „Co uděláme s tím pohonem?“

„Spravíme ho přece,“ broukl Han a znovu se zvedl z křesla. „A to radši hodně rychle.“

Vyrazil úprkem dozadu. Leie se podařilo zastavit rotaci Falconu a opět vzhlédla –

A dech jí uvízl v hrdle. Pakrik Minor, který byl nepříjemně veliký už během bitvy, nyní zaplňoval celou oblohu. A blížil se.

Falcon byl s nimi po celou dobu jejich společného života a s Hanem ještě déle a Leia věděla, že by ho nesmírně bolelo, kdyby musel nechat loď napospas osudu. Byl by však vrchol hlouposti držet se něčeho tak křečovitě a riskovat smrt. S povzdechem zadala povel k aktivaci záchranného modulu.

Nic se nestalo.

„Ach, ne,“ vydechla. Zkusila to znovu a ještě jednou. „Ne.“ Výsledek se ale nezměnil. Záchranné moduly byly nefunkční. A ona a Han vězeli v poničené lodi a řítili se k povrchu planety. Ztěžka polkla a zapnula komunikátor. Bude to těsné, ale rušení už přestalo a možná se jí podaří zavolat záchranu včas.

Komunikační kontrolka však svítila rudě – další oběť nárazu nepřátelské stíhačky. Byli bez spojení. Zůstali úplně sami.

A každou chvílí zemřou.

Leia se zhluboka nadechla a za pomoci Síly se jí podařilo strach potlačit. Teď nebyl čas panikařit. „Hane, únikové moduly jsou porouchané,“ zavolala tak klidně, jak jen to šlo.

„Já vím,“ ozval se jeho přiškrcený hlas. „Všiml jsem si toho, když jsem byl tam nahoře. Zkus restartovat motor.“

Našla odpovídající tlačítko a zmáčkla ho. „Udělalo to něco?“

„Zatím ne,“ odvětil. „Zkusím něco jiného.“

„Mám ti jít pomoct?“

„Ne, potřebuju tě u řízení,“ odpověděl Han. „A měj oči na stopkách – jestli zblejskneš nějakou loď, hned vypal nouzovou signální ránu.“

A doufej, že tahle případná loď nebude záloha té první skupiny útočníků. „Dobře.“

Minuty pomalu ubíhaly. Jak Han pracoval, červená světélka se váhavě začala měnit v zelená. Nebylo jich však dost a přibývala příliš pomalu. Hvízdavý zvuk, zpočátku tichý, ale postupně sílící, začínal plnit kokpit, jak Falcon klesal vrchní vrstvou atmosféry Pakriku Minor bez pomoci štítů, které by potlačily tření i hvízdání. Temná hlubina vesmíru nad Leiou postupně bledla, zatímco padali čím dál níž, a ona cítila, jak pomalu narůstá teplota. Pod ní se počínaly formovat rysy krajiny: tu jezero, jinde norský hřbet, přímo před ní dole široké a úrodné údolí.

„Zkus ještě jednou ten restart,“ promluvil Han do ticha Leiiných myšlenek. Jeho hlas ji téměř vylekal.

„Dobře.“ Dotkla se tlačítka a tentokrát v odpověď přišlo váhavé zaburácení pohonu.

„Fajn, ale teď pomalu,“ upozornil ji Han. „Nesnaž se nás zastavit najednou – ten trik, co jsem tu splácal, toho moc nesnese. Prostě uber trochu výkonu a zkus nás zpomalit. A jestli máš v rukávu nějaký jediský triky, přišel čas se s nima vytasit.“

„Já už jsem je vytasila,“ řekla Leia s bolestí v srdci. Vytasila je vlastně už ve chvíli, kdy si uvědomila plný rozsah nebezpečí, do něhož se dostali. Pokoušela se zkontaktovat kohokoli citlivého na Sílu, kdo by snad byl v tomhle systému, uklidňovala Hanovu mysl, aby se mohl lépe soustředit na svou práci, snažila se prostřednictvím Síly najít radu nebo nápovědu. Avšak nic z toho zřejmě nepomohlo. Téměř ji přemohl pocit bezmoci, když zjistila, že nic dalšího už udělat nemůže. Neuměla opravit podsvětelné motory mávnutím ruky, nedokázala zastavit Falconův nevyhnutelný pád na planetu, ani nemohla přivolat pomoc. když tu žádná nebyla.

Jsme ztraceni. V její mysli se ozvalo zakvílení Threepio, jež droid často opakoval. Usoudila, že je dobře, že tu s nimi není ani on, ani děti, které nyní byly v bezpečí na Kashyyyku pod ochranou Chewbaccy, ani noghrijské stráže. Pokud přišel čas zemřít, nebylo potřeba, aby s nimi musel odejít i někdo další. Sbohem, Jacene, Jaino a Anakine, vyslala směrem ke hvězdám. Věděla, že její myšlenka se k nim téměř určitě nedostane. S hlubokou lítostí zatoužila je ještě jednou naposledy uvidět. Na stavovém panelu zapípal alarm –

A k Leiině úžasu nad Falconem prolétlo malé plavidlo. „Hane!“ zvolala. „Další loď právě –“

Nedořekla to. Náhlý příval naděje se jí vzpříčil v krku jako kost. Loď zpomalila, aby srovnala rychlost s Falconem. Letěla teď přímo nad nimi, takže si ji Leia mohla poprvé dobře prohlédnout.

„Loď?“ křikl Han vzrušeně. „Kde?“

Leia se přerývaně nadechla. Druhá loď se nyní přidala k té první, kopírovala Falconovu dráhu vpravo nad nimi, třetí loď zaujala pozici vlevo a zadní displej ukazoval ještě jednu, která letěla přímo nad výstupem podsvětelného pohonu.

„Na tom nesejde,“ řekla tiše Hanovi. „Jsou to imperiální TIE Interceptory.“

8. kapitola

„Cože to jsou?“ Ozvalo se kovové zařinčení, jak na palubě přistálo několik kusů nářadí. „Vydrž, hned jsem tam.“

Leia hleděla na lodě, které je obklopily. Byly to opravdu TIE Interceptory. Podle toho, co z nich viděla, byly ve vynikajícím stavu. Přemítala, kde se tady vzaly. Imperiálové zcela jistě nezahájili útok proti systému Pakrik. Sektorová konference skončila a delegace se vracely domů, takže tu nezbylo nic, co by mohli chtít.

Pokud to ovšem nebyla záloha prvních tří stíhaček. V tom případě jsou tu proto, aby zajistili splnění úkolu.

Podrážky zaskřípaly na podlaze a Han smykem zabrzdil vedle ní. „Co dělají?“ oddychoval těžce, zíraje vzhůru.

Leia se zachmuřila. „Nic,“ odvětila. Opožděně si uvědomila, jak je jejich nečinnost podivná. Jenom vyčkávat a přihlížet, jak havarují, bylo trochu moc zvrhlé – i na Imperiály. Přinejmenším na řadové vojáky – znala některé moffy a velkomoffy, kteří by se v něčem podobném vyžívali.

„Manévrují,“ řekl Han najednou. Ukazoval ven. „Ten vlevo – vidíš? Uhýbá trošku do strany.“

„Vidím,“ hlesla Leia. „Ale proč to dělají?“

Vzápětí dostala odpověď. V dokonalé souhře vystřelil zpod každého TIE světle žlutý kotouč upevněný na žlutém kabelu a s bouchnutím se pevně uchytil na Falconově trupu. Kabely se napnuly a s trhnutím, které málem Hana srazilo na podlahu, se sestup lodi prudce zpomalil.

Leia vzhlédla k Hanovi. Na jeho obličeji spatřila odraz svého vlastního úžasu a zmatku. „Ať mě zasedne Hutt,“ zamumlal. „Hákovací lana.“ Klesl do pilotního křesla a zadíval se na ni. „Já to vzdávám. O co jim jde?“

Leia navrtila hlavou. „Já nevím,“ řekla pomalu, když vyslala Sílu. „Ales těmi piloty něco je, Hane.“

„A co?“’

„To ještě nevím,“ svěřila se. „Ale jsou nijací divní.“

„To mi povídej.“ Kývl směrem k průzoru. „No, ať už je to cokoli, měli bysme to zjistit co nejdřív. Vypadá to, že jsme dole coby dup.“

Měl pravdu. Přelétli nad skupinkou nízkých kopců a TIE nyní klesly těsně nad zem. Přímo pod nimi ubíhala rozsáhlá pole obilí, jehož pravidelné řady se při jejich přeletu vlnily ve větru. Minuli cestu, další pole, další cestu a ještě další pole. Na vzdáleném konci těchto lánů se vypínala další skupinka kopců, o něco vyšších než byly ty, nad kterými proletěli před několika minutami.

A na úpatí nejvyššího z kopců se v záři odpoledního slunce černala malá tečka. Jeskyně.

„No jo, takže tamhle teda letíme,“ odtušil Han. „Pěkný klidný místečko, pokud se tam ovšem nenacpou všichni, kdo obdělávají ty pole. Á, už tam na nás čeká uvítací výbor.“

Leia přikývla. Mžourala proti slunečnímu světlu na postavy stojící před jeskyní. „Jejich tam… vypadá to, že je jich deset.“

„Plus čtyři piloti TIE plus ti, co se schovávají vevnitř,“ souhlasil Han. Sáhl pod svůj ovládací panel a z přihrádky si vzal blaster s pouzdrem.

„Máš plán?“ ptala se Leia s očima na blasteru.

„Vlastně ani ne,“ přiznal Han, zatímco si připínal pouzdro. „Rozhodně se na ně nevyřítím a nezačnu po nich pálit, jestli se toho bojíš. Kdyby nás chtěli mrtvý, nechali by nás jednoduše spadnout.“

„Třeba si myslí, že s sebou máme děti,“ obávala se Leia. Zachvěla se, jak jí projela vlna nepříjemných vzpomínek. Už tolikrát jí vzali děti a ohrožovali je…

„Pokud si to myslí, tak budou fakt zklamaný,“ odvětil Han vražedným tónem. Ještě jednou prohlédl blaster a pak ho vrazil zpátky do pouzdra. „A taky budou v pěkným maléru.“

Kývl k jejímu boku. „Večírek už skoro začal, zlatíčko. Neměla by ses taky vystrojit?“

„Dobře,“ přikývla Leia. Vytáhla světelný meč z odkládací přihrádky svého pultu a připjala si ho k opasku. Uklidnila myšlenky a sáhla po Síle, aby získala odvahu a rozvážnost. „Jsem připravena.“

O minutu později dorazili ke kopcům, a před jeskyní, přesně jak Han předpověděl, TIE přešly na repulzorový mód a měkce položily Falcon na zem. Uvolnily hákovací lana, vtáhly je zpátky do sebe a s nacvičenou lehkostí se seřadily a jeden po druhém začaly manévrovat do jeskyně.

„Teď už aspoň víme, kde se tady vzali,“ poznamenal Han, když vypnul to, co zbývalo z Falconových systémů. „Trojka bere sabacc, jestli tohle není jedna ze spících buněk velkoadmirála Thrawna.“

„Vždycky jsem si myslela, že zvěsti o spících buňkách byly jenom báchorky.“ řekla Leia s pohledem upřeným do temnoty jeskyně. „Lži, se kterými Impérium přišlo potom, co Thrawn – no, potom, co jsme si mysleli, že zemřel.“

„Pořád nejsem přesvědčenej, že nezemřel,“ zabručel Han. Povstal a přistoupil dozadu ke dveřím. „Nemá cenu to odkládat. Pojďme, ať víme, co po nás chtějí.“

Když Han otevřel průlez, první člen uvítacího výboru už na ně čekal pod rampou. Byl to urostlý muž, vysoký zhruba jako Han a dobře stavěný, s tmavýma očima a hustou kšticí dlouhých černých vlasů. „Zdravím vás,“ pokynul jim, když scházeli po rampě. Jeho hlas zněl srdečně, ale v jeho postoji a výrazu se skrývalo napětí. „Je někdo z vás zraněn? Radní, vy krvácíte.“

„Je to jenom škrábnutí,“ ujistila ho Leia. Ten zvláštní pocit, jaký měla z pilotů TIE, se vrátil a byl silnější než předtím. „Už se to skoro zahojilo.“ Muž přikývl, přičemž se mu několik černých pramenů svezlo před oči. „Ano, ovšem. Jediské uzdravovací techniky.“

„Kde je zbytek vaší skupiny?“ zajímal se Han. Jak se blížili ke spodku rampy, ostražitě se rozhlížel kolem. „Prohlížejí vaši loď,“ odpověděl muž a ukázal za ně. Leia se ohlédla. Ti ostatní, které prve viděli stát před jeskyní, nyní kráčeli pod Falconem, dívali se sem, šťourali tam a hodnotili stav škod. „Ten druhý Korlier vám to pěkně zavařil, viďte?“ pokračoval první muž. „Měli jste štěstí – kdyby do vás naboural o něco výš, vyřadil by vaše energetické jádro a nejspíš by vám taky protrhl trup.“

„Takže tohle byly ty bleskové Korliery, hm?“ řekl Han tónem profesionála, který se dává do řeči se spřízněnou duší. „Už jsem o nich slyšel, ale nikdy jsem je neviděl.“

„Nejsou moc běžné,“ souhlasil muž. „Jelikož ale Korlierský kartel nedává na žádné modely sériová čísla, docela se hodí lidem, kteří nechtějí, aby někdo odhalil jejich totožnost.“

„Pravý opak TIE Interceptorů,“ pronesl Han kousavě a kývl k tlamě jeskyně.

Muž ho obdařil hořkosladkým úsměvem. „Tak nějak,“ odvětil. „Mimochodem, mé jméno je Sabmin Devist. Vítejte v imperiální spící buňce Jenth-44.“

„Máte to tu pěkný,” řekl Han s nepatrnou stopou jízlivosti. „Co se bude dít dál?“

„Promluvíme si,“ ozval se nový hlas po jejich pravici.

Leia se otočila. Kolem Falconu sem přicházel muž oblečený v letecké kombinéze pilota TIE. Všimla si, že byl zhruba Sabminovy výšky a postavy, měl stejně černé, jen o něco kratší vlasy a pěstěný plnovous. „Mé jméno je Carib Devist, radní Organo Solo,“ pravil, když přešel k Sabminovi. „Jsem něco jako mluvčí téhle skupiny.“

„Vy jste Sabminův bratr?“ otázala se Leia. Rodinná podoba byla nepřehlédnutelná.

Carib se slabě pousmál. „To říkáme lidem,“ přisvědčil. „Ale ve skutečnosti…“

Přistoupil k Sabminovu boku. „Vzhledem k tomu, že jste Jedi, nečekám, že vám to bude trvat dlouho.“

Leia se zamračila. Přemýšlela, na co asi narážel. Ti dva tam prostě jen tak stáli, sledovali ji, Sabminovy vlasy čechral vánek…

A pak jí to znenadání došlo. Sabmin, Carib –

Ohlédla se. Muži, kteří prověřovali Falcon, vyšli zpod lodi, stáli tiše v řadě za nimi a také ji sledovali. Různé oblečení, odlišné účesy, jeden měl bradku, druhý knír, někteří měli jizvu –

Ale jinak byli identičtí. Naprosto identičtí. „Hane…?“

„Jo,“ pronesl; a když se zaměřila na jeho myšlenky, zjistila, že to taky postřehl. „Tak bratři, hm?“

Carib rozpačitě pokrčil rameny. „Zní to líp,“ řekl tiše, „než kloni.“

Po dlouhou chvíli zavládlo ticho, jen vítr jemně šustil v obilí. „Aha,“ promluvil Han nakonec co nejlhostejnějším hlasem. „To je nadělení. Tak jaký to je, bejt klon?“

Carib se hořce usmál – Leia se v duchu otřásla, když si uvědomila, že to byl stejný úsměv, jaký před minutou ukázal Sabmin. „Asi takové, jak byste čekal,“ odvětil. „Je to tajemství, které se s přibývajícími lety stává stále těžším a těžším.“

„Jo,“ řekl Han, „dokážu si to představit.“

Caribův výraz ztvrdl. „Odpusťte, Solo, ale vy si to nedokážete představit. Pokaždé, když někdo z nás opouští tohle údolí, činí tak s vědomím, že styk s kýmkoli zvenčí může ohrozit naše životy a rodiny. S vědomím, že stačí jeden člověk, který zjistí, kdo jsme, a celá pečlivě vytvořená mýdlová bublina té samotářské rodiny Devistových praskne ve výbuchu nenávisti, vzteku a zabíjení.“

„Myslím, že trochu přeháníte.“ prohlásila Leia. „Zkáza zasetá klonovými válkami je dávno za námi. Staré předsudky už nejsou tak silné.“

„Myslíte, že ne, radní?“ opáčil Carib. „Jste vzdělaná žena, politička a diplomatka, která je zvyklá jednat s celým spektrem inteligentních bytostí. A jste v tom dobrá. Přesto se i vy cítíte v naší přítomnosti nesvá. Přiznejte to.“

Leia vzdychla. „Možná trochu,“ připustila. „Ale já vás neznám tak dobře jako vaši přátelé a sousedé.“

Carib zavrtěl hlavou. „Nemáme žádné přátele,“ řekl. „A pokud jsou klonové války opravdu daleko za námi, rozhodně to není tak dávno, co velkoadmirál Thrawn používal vojáky, jako jsme my, při své honbě za mocí.“

„Takže je to on, pro koho nyní pracujete?“ zeptala se Leia a prohlížela si Caribův obličej. Něco jí na něm připadalo znepokojivě povědomé…

„Rozkazy přišly Thrawnovým jménem,“ řekl Carib opatrně. „Ale rozkazy samozřejmě můžete vydat jménem kohokoli.“

Leia vycítila, jak se Hanovy pocity prudce proměnily. „Mám to,“ luskl tiše prsty. „Baron Fel. Správně?“

„Baron Soonlir Fel?“ vyhrkla Leia. Sevřel se jí žaludek. Ano, už věděla, koho jí Carib připomínal: mladého Soontira Fela. Kdysi to byl vynikající imperiální pilot TIE. Pak se Fel oženil se sestrou Wedge Antillese a následně musel uzavřít spojenectví s eskadrou Rogue, aby zachránil svou ženu, když se ji snažila zabít ředitelka imperiální rozvědky Ysanne Isard. Podařilo se mu ji osvobodit, ale v Isardině rafinované pasti následně uvízl Fel samotný. Tehdy se po něm slehla zem. Pravděpodobně ho odsoudili k smrti a okamžitě popravili.

Jenže tohle všechno se stalo pouhých pár měsíců po Endoru, celé roky předtím, než se Thrawn vrátil z Neznámých oblastí a začal s klonováním. Z čehož plynula otázka –

Han ji stihl vyslovit dřív. „Jak to, že Fel přežil tak dlouho, že ho Thrawn stihl naklonovat?“ ptal se.

Carib zavrtěl hlavou. Po tváři mu přelétl krátký záblesk bolesti. „To nevíme,“ řekl hlubokým hlasem. „Poznatky, které do nás nalili, nezahrnovaly nic z Felova osobního života. Domníváme se –“ Zaváhal. „Pouze si můžeme domýšlet, že veškeré sympatie, které mohl chovat k Nové republice, mu Isard vytloukla z hlavy.“

„Nebo Thrawn?“ naznačil Han.

„Nebo Thrawn,“ souhlasil Carib ztěžka. „Jinak by Fela nepovažovali za dost důvěryhodného, aby ho využili ke klonování. Bez ohledu na to, jak

dobrý byl pilot.“

Následovala další chvíle ticha. Leia se ke Caribovi snažila proniknout pomocí Síly, ale pokud mu vadilo téma znásilněných myslí, pak byly jeho pocity zastřeny podivným dojmem, který měla z klonů všude okolo. „Přesto jste pravě zachránili naše životy,“ připomněla mu.

„Jen jim moc neděkuj,“ zavrčel Han. „Kdyby nás nechali bejt spadli bysme rovnou doprostřed toho jejich údolí. Nahrnula by se tam spousta vyšetřovatelů. Myslíš, že by jejich tajemství neodhalili?“

„Naše tajemství se prozradí tak jako tak,“ připomněl mu Carib nevzrušeně. „To závisí na tom, co se rozhodnete udělat.“

„Možná,“ řekl Han. Nedbale spustil ruku k pažbě blasteru. „Nebo to závisí na tom, co plánujete udělat vy.“

Carib zavrtěl hlavou. „Vy mi nerozumíte. My nemáme v úmyslu vám ublížit. Ale právě tak si nepřejeme bojovat za velkoadmirála Thrawna a Impérium.“

Na Hanově čele se objevil stín. „Tak co teda, vzdáváte se?“ „Ne tak docela.“ Zdálo se, jako by se Carib připravoval na nejhorší. „Chceme jen vaše slovo, že nás tu necháte na pokoji, víc nic.“ Han a Leia si vyměnili pohledy. „Cože to chcete?“ „Je to snad příliš vysoká cena za záchranu vašich životů?“ tázal se Sabmin. „Vzhledem k tomu. co nám dlužíte –“

„Počkejte, „ zarazil ho Han a zvedl ruku. „Hezky popořádku. Naklonoval vás Thrawn?“

Caribovi zaškubalo ve tváři, ale přikývl. „Správně.“ „Bavíme se tady o velkoadmirálu Thrawnovi?“ pokračoval Han. „O chlápkovi, kterej chce vzkřísit Impérium? O chlápkovi, kterej si vybral ty nejlepší a nejoddanější piloty TIE, řidiče AT-AT a já nevím koho ještě a prohnal je svýma klonovacíma válcema?“

Carib znovu zavrtěl hlavou. „Pořád mi nerozumíte. Zajisté, baron Fel byl loajální k Impériu, nebo aspoň k tomu, čím Impérium bylo, než ho ovládli šílení řezníci jako Isard. Ale za Felových časů bylo Impérium zárukou klidu a pořádku.“

„Trochu klidu a pořádku by se vám teď v Nové republice taky hodilo,“ poznamenal Sabmin jízlivě.

„Politiku z toho vynechejme,“ Leia se rychle chopila slova, než stihl Han vypálit kousavou odpověď. „Pořád v tom mám zmatek. Pokud byl baron Fel loajální k Impériu a pokud je podle vás potřeba obnovit jeho pořádek –“ „A pokud je Thrawn opravdu zpátky,“ zamumlal Han. „A pokud je Thrawn opravdu zpátky,“ souhlasila Leia, „proč se chcete držet stranou?“

Na Caribově tváři se objevil smutný úsměv. „Protože pro jednou se všemocný velkoadmirál Thrawn přepočítal,“ odpověděl. „Jedné věci si Fel cenil víc než osobní slávy, dokonce víc než galaktické stability.“

Opsal rukou oblouk, který obsáhl veškerá pole, která je obklopovala. „Miloval půdu,“ řekl tiše. „A my také.“

A Leia konečně pochopila.

Pohlédla na Hana. „Dělá si legraci, co?“ řekl její manžel. Jeho výraz i myšlenky naznačovaly, že ničemu z toho nevěřil. „Chci říct – koukni, Luke se nemohl dočkat, až vypadne z tý farmy na Tatooinu.“

„Luke byl na zvlhčované farmě uprostřed pouště,“ připomněla mu Leia. Nechala svůj zrak pomalu klouzat po úhledných lánech obilí. Doléhaly na ni její vlastní vzpomínky na bohatou vegetaci Alderaanu. „S tímhle se to nedá srovnávat.”

„Vy to také cítíte, že?“ řekl Carib měkce. „Pak tedy rozumíte.“

Přejel zrakem po polích. „Tohle je nyní náš život, radní. Záleží nám jen na naší půdě a našich rodinách. Politika, válka, dokonce i létání – to všechno je minulost.“ Pak se zadíval znovu na ni. „Věříte nám?“

„Ráda bych,“ řekla Leia. „Co všechno jste ochotní udělat, abyste nám to dokázali?“

Carib sebou trhnul. „Cokoli bude potřeba.“

Leia kývla a přistoupila k němu o krok blíž, přičemž pocítila Hanovo znepokojení, že opustila místo po jeho boku. Její oči se střetly s očima mladého klona. Utišila svou mysl a vnořila se Sílou do jeho myšlenek. Stál bez hnutí a nebránil se… a když od něj zase odstoupila, neměla už žádných pochyb. „Myslí to vážně, Hane,“ prohlásila. „Stejně jako ti ostatní.“

„Takže to je celý, ha?“ houkl Han. „Prostě odsud vypadneme a necháme je tady?“

„Nejdříve vám samozřejmě opravíme loď,“ řekl Carib. „Droidi MX, kteří nám dělají údržbu stíhaček, ji dají do pořádku za den, nejdéle za dva.“

K Leiině překvapení Han zavrtěl hlavou. „To nestačí,“ pravil rozhodně. „Chcete po nás, abysme kryli skupinu imperiálních sabotérů. To je pro nás celkem velký riziko, chápete.“

Skupinku klonů zčeřila vlna neklidu. „Co se to snažíte –“ začal jeden z nich.

Carib ho utišil pohybem ruky, koutky jeho úst zaškubal úsměv. „Vy jste byl vždycky spekulant, Solo,“ odtušil suše. „Co po nás chcete?“

„Nemáte zájem bojovat,“ řekl Han. „Tak fajn; nemáme ho ani my. Ale pokud s touhle caamaskou věcí něco rychle neuděláme, nikdo z nás nebude mít na výběr.“

„O co vám jde?“ chtěl vědět Carib.

„Potřebujeme zjistit, kteří Bothani pomohli zničit Caamas,“ odvětil Han. „A existuje jenom jedno místo, kde se jejich jména můžeme dovědět.“

Carib králce stiskl rty k sobě. „Impérium.“

„Přesněji řečeno, centrální knihovna imperiálních záznamů na Bastionu.“ dodala Leia, která už pochopila, kam Han míří. „Problém je v tom, že nevíme, kde Bastion je.“

„My to taky nevíme.“ řekl Sabmin. „Naše rozkazy přišly zvláštním kanálem z ubiktorátu. Nikdy jsme nebyli ve spojení přímo s Bastionem ani se současnou imperiální vládou.“

„Jasně, ale nějak jim přece můžete poslat nouzovou zprávu.“ přel se Han. „Zas tolik procedury imperiálních operací přece neupadly.“

Carib si vyměnil pohled se Sabminem. „Na okraji imperiálního prostoru je místo, kam se můžeme obrátit.“ řekl Carib nejistě. „Ale nemáme to dělat, pokud se neobjeví naprosto zásadní informace, se kterou nemůžeme otálet.“

„Myslím, že zvládneme vymyslet něco, co by vyhovovalo,“ prohlásil Han. „Pokud se nám to povede, vezmete mě tam?“

„Počkej chvilku.“ přerušila ho Leia. „Nechtěls říct vezmete nás tam?“ „Promiň, miláčku,“ zavrtěl Han hlavou. „Ale pokud existuje nějaká osoba, kterou každej v Impériu pozná na první pohled, tak jsi to ty.“ „Vážně?“ opářila Leia. „Ty myslíš, že jsi na tom líp?“ „Já jsem nikdy nebyl prezident Nový republiky,“ podotkl. „A kromě toho, jeden z nás jít musí.“

„Proč?“ naléhala Leia. Srdce jí sevřela tupá bolest. Han už v životě udělal spoustu potřeštěných věcí, ale vydat se do samotného středu Impéria? To předčilo i dávnou zbrklost pašeráka. „Nová republika má spoustu jiných lidí, které by mohla poslat.“

„Jo, ale komu z nich můžeme věřit?“ namítl Han. „Krom toho nemáme čas letět zpátky a poskládat tým. Celá Nová republika teď balancuje na ostří nože.“

„Ale nemůžeš jít sám,“ trvala Leia na svém. „A nezapomínej, že jsem Jedi. Jestli se dostaneš do potíží –“

„Máme společnost,“ oznámil znenadání jeden z klonů. Ukazoval nahoru.

Leia vzhlédla. Jakýsi letoun se právě přehoupl přes vzdálené kopce a uháněl nízko nad zemí směrem k nim. „Caribe, radši pošlete ostatní do jeskyně,“ řekla a s pohledem na letoun se probírala jediskými technikami pro zbystření smyslů. „Ještě lepší bude, když půjdete s nimi. Vypadá to na raketoplán Khra našich noghrijských stráží.“

„Už je pozdě,“ řekl Carib s očima na přiléhávajícím letounu. Mávl na ostatní, ať zůstanou. „Pokud to jsou Nogliriov, pak nás už sledují. Když se pokusíme zmizet, jenom tím všechno zhoršíme.“

Raketoplán už byl skoro u nich. Klouzal nízko nad obilím a nejevil známky, že by hodlal zastavit. Han zavrčel cosi nesrozumitelného a dokonce i Leia pocítila záchvěv nejistoty. Vypadalo to jako raketoplán Khra, ale letělo to tak rychle, že se to nedalo ověřit. Pokud se jednalo o další útok…

A pak, téměř v poslední sekundě, plavidlo prudce zabrzdilo a zůstalo viset ve vzduchu. Malá šedá postavička vyskočila z postranních dvířek pro cestující a raketoplán se vznesl nad jeskyni a kopce a potom zakroužil zpátky ke skupince shromážděné kolem Falconu.

„Radní,“ řekl Barkhimkh hrobově, když po třímetrovém seskoku rychle nabyl rovnováhu a vyrazil směrem k nim. Nezdálo se, že by byl ozbrojen, ale to u Noghriho moc neznamenalo. „Radar obranných sil Pakriku nám ukázal, že se jistá loď ocitla pod palbou, a usoudili jsme, že to byla vaše loď. Jsme rádi, že vás nacházíme nezraněnou.“

„Díky, Barkhimkhu,“ odpověděla Leia. Snažila se mluvit stejně vážně a bez emocí jako on. Věděla, že ve skutečnosti chtěl vyjádřit hluboké sebeopovržení a hanbu nad tím, že tam on ani Sakhisakh nebyli, aby je ochránili před útokem. Před neznámými lidmi by však nikdy neodhalil ani náznak takovýchto pocitů. „Oceňujeme tvou starostlivost,“ dodala. „Jak vidíš, podařilo se nám přistát bezpečně a mezi přáteli.“

„Ano,“ přisvědčil Noghri. Jeho oči zhodnotily skupinu jediným zkušeným pohledem. „Předpokládám, že nyní –“ jeho hlas se nepatrně zadrhl, „- se s námi vrátíte?“

Jeho zaváhání se téměř nedalo postřehnout, ale Leie to stačilo. „Ne, všechno je v pořádku,“ řekla rychle a udělala krok ke Caribovi. „Nechtějí nám ublížit.“

„Vy nerozumíte,“ zasyčel Barkhimkh. „Jsou to imperiální kloni.“

„Jsou to kloni, to ano,“ připustila Leia. „Ale jsou na naší straně.“

Barkhimkh vyprskl: „Jsou to Imperiálové!“

„To byli kdysi i Noghriové,“ promluvil Carib tiše.

Barkhimkh škubl blasterem směrem k němu a z velkých černých očí mu sršely blesky. Jakoukoli připomínku dlouholetého otročení pod Impériem považoval každý Noghri za smrtelnou urážku. „Ne,“ okřikla ho Leia přísně. Sílou odklonila hlaveň blasteru ke straně. „Zachránili nám život a my jsme je požádali o ochranu.“

„Můžete jim důvěřovat, když si to přejete, radní.“ řekl Barkhimkh ponuře. „Já jim však nevěřím.“

Blaster nicméně zmizel. „Krátce po vašem odletu z Pakriku Major přišla naléhavá zpráva z Coruscantu,“ pokračoval Noghri. Pokynul svému partnerovi v kroužícím raketoplánu, že může přistát. „Obdržela jste ji?“

„Ne.“ zachmuřila se Leia. Neuvědomila si, že Noghriové se dokáží dostat do jejich soukromých zpráv. „Nejspíš přišla ve chvíli, kdy bylo spjení rušeno. Máš kopii?“

„Sakhisakh ji přinese.“ odpověděl Barkhimkh a nepatrně kývl hlavou k místu, kde právě raketoplán dosedl na zem, „Samozřejmě jsme se ji nepokoušeli rozšifrovat.“

Což nemuselo nezbytně znamenat, že by to nedokázali, kdyby chtěli. „Prosím tě, ať ji přinese do Falconu,“ požádala ho. „Půjdu připravit dešifrování. Ty počkáš tady s Hanem a pomůžeš Caribovi s opravami.“

O deset minut později seděla u Falconova hracího stolku a zasunula kartu do svého datapadu. Bdělý Sakhisakh držel stráž mezi ní a průlezem.

Zpráva byla krátká a přímo k věci:

Leio, tady je generál Bel Iblis. Právě jsem obdržel životně důležitou informaci a musím s vámi neprodleně mluvit. Prosím zůstaňte na Pakriku Minor. Dorazím tam za tři dny a setkám se s vámi v severním kosmoportu Barris. Považujte toto sdělení za přísně důvěrné.

Leia se zamračila. Po zádech jí přejel mráz. Co u všech světů Bel Iblis objevil, že s tím za ní musí letět až sem? A proč právě za ní?

Ozvalo se zařinčení bot o kov. Zvedla oči a uviděla Hana, který kolem Sakhisakha vkráčel dovnitř. „Nevypadá to zas až tak zle,“ nahlásil a sesul se do křesla vedle ní. „Šéfdroid si myslí, že dají loď do kupy do dvou dnů. Tak o co šlo v tý velký bombastický zprávě?“

Leia mu beze slova podala datapad. Han si to přečetl a čelo se mu zbrázdilo vráskami. „To je zajímavý,“ prohlásil, když položil datapad zpátky na stůl. „Jak Bel Iblis věděl, že jsme tady?“

„Gavrisom mu to nejspíš řekl.“ usoudila Leia. „On jediný věděl, že po skončení té konference poletíme na Pakrik Minor.“

„No, víš, ty tři Korliery to věděly taky,“ podotkl Han. Natočil datapad k sobě. aby si zprávu prohlédl ještě jednou. „Jsi si jistá, že je to skutečně od Bel Iblise?“

„Víc jistá si už být nemůžu,“ odvětila Leia. „Má to jeho osobní kód i proložené potvrzení.“

„To má být co? Ten nenápadnej vpašovanej fígl, co s ním Ghent přišel před pár měsíci?“

„Přesně ten.“ přisvědčila Leia. „Myslím, že Imperiálové ani nevědí, že tam ten kód vkládáme, a tím spíš by ho neměli umět odhalit ani napodobit.“

„Pokud Ghent nepoužíval ten samý trik, ještě když pracoval pro Karrda.“ dumal Han, škrábaje se na bradě. „Od tý doby ho Imperiálové mohli rozluštit –“

„Ne. Bel Iblis se ho na to ptal, když poprvé tuhle techniku navrhl,“ namítla Leia. „Ghent tvrdil, že ji právě vymyslel.“

„Hm.“ Han znovu pročetl zprávu. „Máš nějakou představu, o co jde?“

„Ne.“ odpověděla Leia. „Dozvíme se to za pár dní.“

„No, ty se to dozvíš,“ odtušil Han. „Carib a já tou dobou budeme dávno pryč.“

Leia se prudce nadechla. Bolest v hrudi se vrátila. „Hane –“

„Nebudeme se hádat, miláčku,“ řekl Han tiše. Natáhl se, aby ji uchopil za ruku. „Mně se to taky nelíbí. Ale jestli to nezastavíme, všechno se zhroutí. Ty to víš líp než já.“

„Jenže my to nevíme.“ namítla Leia. „Máme vládu Nové republiky a Lukovy studenty Jedi, aby nám pomohli udržet pořádek. Pokud dojde k občanské válce, můžeme donutit Bothany, aby zaplatili takové reparace, jaké budou potřeba, i kdyby to zruinovalo jejich ekonomiku.“

„Ty si doopravdy myslíš, že Diamalové nechají Gavrisoma, aby je přinutil k takovému sebezničení?“ opáčil Han. „A co teprve Mon Calové, Sif´krijové a všichni ostatní, co od včerejška stojí na straně Bothanů? Ale běž. Válku jsme nevyhráli zbožnýma přáníma.“

„No a co třeba Karrde?“ zkusila to Leia naposled.

„Jak, co Karrde?“ divil se Han. „To, že se vydal hledat Caamaskej dokument, neznamená, že ho taky najde. Vždyť tomu ani sám moc nevěřil. Jinak by chtěl půlku odměny předem.“

Leia na něj zlobně pohlédla. „Já mluvím vážně.“

„Já taky.“ Han stiskl její ruku v dlani. „Ty si myslíš, že se mi chce letět do ústředí Impéria? Koukni, o tom, jak chceš všechno udržet pohromadě, si říkej, co chceš, ale jestli se Nová republika rozletí na cucky, ani ty, ani Gavrisom, ani všichni Jediové z Lukovy školy ji nezvládnete znova poslepovat. A jestli k tomu dojde, jakej život budou Jacen, Jaina a Anakin mít? A Chewieho děti a Crackenova vnoučata a všichni ostatní? Nelíbí se mi to o nic víc než tobě. ale musím tam.“

Leia se opět zhluboka nadechla a natáhla se po Síle. Ne. vůbec se jí to nelíbilo. Současně jí to však paradoxně připadalo správné. Nepříjemné, nebezpečné, ale správné. „Nepoletíš sám, viď?“ vzdychla. „Chci říct – kromě Cariba?“

„Jo, uvažuju ještě o někom.“ řekl Han hlasem, který byl podivnou směsicí úlevy a lítosti. Měla podezření, že úlevy proto, že jeho jediská ženuška nebude dál naléhat, aby neriskoval, a lítosti přesně ze stejného důvodu.

Leia se přinutila k úsměvu. „Lando?“

„Jaks to uhodla?“ HaH se přemohl a taky se usmál. „Jo, chci vzít jeho a pár dalších.“ Pootočil se k Sakhisakhovi. „Vás dva ne, jestli ses chtěl zeptat.“

„Radítn vá, zvažte to,“ naléhal Sakhisakh. „Noghrijské stráže převlečené za vaše otroky by na imperiálním světě nepůsobily vůbec nápadně.“ Jeho oči kmitly k Leie. „Již dvakrát jsme vás zklamali, lady Vader, poprvé na Bothawui a nyní zde. Nesnesli bychom hanbu a ostudu třetího takového selhání.“

„Hanba za moc nestojí, když jste nás tu našli deset kroků od rampy“ podotkl Han. „Promiň, ale já a Lando to zvládneme sami. Prostě dál hlídejte Leiu, platí?“

„Nebojte se,“ pronesl Sakhisakh s temnou hrozbou ve hlase. „Ochráníme ji.“

Pod stolkem Leia chytila Hanovu ruku. „A máme po prázdninách,“ řekla s nuceným úsměvem, který nejspíš vypadal zrovna tak nepřesvědčivě, jak cítila.

Pohled, který se objevil na Hanově tváři, ji přinutil, aby svých slov okamžitě zalitovala. „Je mi to líto, Leio,“ zašeptal. „Zdá se, že si od toho všeho nikdy nemůžeme odpočinout, viď?“

„Moc často ne,“ souhlasila s povzdechem. „Pokud bych si hned na začátku uvědomila, co mě to všechno bude stát… já ti nevím.“

„Zato já vím.“ řekl Han. „Umřela bys na Alderaanu, Palpatine by pořád vládnul Impériu a já bych pašoval koření pro slizouny, jako byl Jabba. Už jenom kvůli tomu to stojí za to.“

„Máš pravdu,“ uznala Leia. Na okamžik se zastyděla za svou sebelítost. „Kdy plánuješ s Caribem odletět?“

„Nech mě chvilku přemejšlet,“ řekl Han rozvážně. Jeho zádumčivými emocemi prosvitl nečekaný záblesk šibalství. „Musím se spojit s Landem a Carib musí vytáhnout ven jejich frachťák a omrknout ho. A taky je to hlava rodiny, takže bude potřebovat čas, aby se, rozloučil se ženou a dětma. Takže řekněme… zejtra ráno?“

Překlad: řekl Caribovi, že nikam neletí dřív jak ráno, ať už musel použil jakékoli výmluvy. „Díky,“ zašeptala. Sevřela jeho ruku a znovu se pokusila o úsměv. Tentokrát z něj měla mnohem lepší pocit. „Doufal jsem v něco víc,“ řekl Han, „ale je to lepší než nic.“ „Mnohem lepší,“ ujistila ho. „Myslíš, že všechny ty krize jednu noc počkají?“

„To já nevím,“ řekl Han. Vyklouzl z křesla a nabídl jí ruku v jednom ze starých královských alderaanských gest, která užíval tak zřídka. „Ale hádám, že budou muset.“

9. kapitola

Venku za vypouklým transpariocelovým krytem zašuměla další várka bublinek. Rychle stoupaly z modře žilnaté skály, která se vypínala z oceánského dna. Jako by to bylo nějaké znamení, světlo reflektorů osvětlujících oblast začalo blednout. Tiché zvuky hovoru na vyhlídkové plošině utichly v očekávání.

Lando Calrissian se opíral o zadní stěnu a usmál se ve svém vlastním malém tichém očekávání. Když on a Tendra Risant poprvé přišli s ideou tohohle podmořského těžebního podniku, její rodina z toho nebyla zrovna nadšená a otevřeně kritizovala jeho nápad přidat sem vyhlídkovou plošinu pro bohaté zákazníky. Prý to bylo směšné – nikdo přece nebude platit tolik peněz za to, aby mohl sledovat těžaře při práci, a to ani těžaře ve vodním prostředí oceánského dna na Varnu, které bylo, pravda, poněkud neobvyklé. Lando na tom však trval a Tendra ho podpořila, takže rodinní finančníci museli s nevolí vysolit potřebné peníze.

O to větší potěšení cítil, když mohl sledovat hlediště přeplněné nedočkavými diváky.

Reflektory zhasly úplně. Skalní útesy teď byly stěží vidět, jejich temné obrysy se matně rýsovaly proti nepatrně světlejší vodě kolem. Kdosi v hledišti něco tlumeně sděloval sousedovi…

Na jednom kraji skály se náhle objevil osamocený bod modrozeleného ohně. Rychle se šířil, proměnil se v čáru, pak ve vidlici a nakonec přerostl v celou zářící pavučinu, jak se modré žilky rudy fraca zažíhaly a pálily.

A pak se objevila spousta žlutých bublinek, jak teplo z hořící fraky dospělo ke spodním vrstvám, a po další půlminutu byla celá skalní formace obklopena klikatými kaskádami ohně a světla. Jako by to byla živou bytost svíjející se v tiché agónii posledního tažení…

Přišla sprcha pestrobarevných jisker a ještě jeden příval bublinek a celý kus skály se rozsypal na hromadu kamení.

Kdosi vzdechl, a když jiskry a bublinky zmizely a reflektory se znovu začaly rozsvěcet, hledištěm se rozezněl spontánní potlesk. Světla plošiny se také rozzářila a diváci, zabraní do nadšené konverzace, vstali a valili se zpátky do kasina, Lando stál u dveří, usmíval se na ně, když odcházeli přijímal poklony, odpovídal na záplavu otázek, které jako obvykle zahrnovaly celé spektrum od rozumných po hloupé, a jakmile odešli i poslední dva Durosové, přepnul dveře na volný přístup. Těžaři dnes zbortí ještě jedno skalisko rudy, ale do té doby bude hlediště otevřené zdarma, aby se každý, kdo chtěl, mohl přijít podívat.

Právě vyrazil chodbou k místnosti Tralusu, když vtom zapípal jeho komlink. Vytáhl ho a palcem zapnul. „Calrissian.“

„Zvenčí přichází vysílání,“ oznámil hlas vrchního velícího důstojníka Donnerwina. „Je zašifrované a označené jako soukromé.“

„Vezmu si to v kanceláři,“ odpověděl Lando. Vypnul komlink a změnil směr. Snad to byla Tendra, třeba volá, že zrušila výlet na Corellii a míří zpátky k němu. Anebo senátor Miatamia či jiný významný Diamal s novinkami o bezpečnostních opatřeních, která s nimi chtěl Lando vyjednat pro své dodávky rudy.

Obě varianty by uvítal. Vstoupil do kanceláře, zajistil dveře, sedl na židli u stolu a s dvojnásobným očekáváním, než jaké prve vykazovali ti hazardní hráči na plošině, zapnul komunikátor.

Nebyla to Tendra. Nebyl to ani Miatamia. „Ahoj, Lando,’„ řekl Han s důvěrně známým pokřiveným úsměvem. „Jak se vede?“

„Před minutou mnohem líp než teď,“ pověděl mu Lando. Očekávání prasklo jako bublina a kleslo mu do žaludku jako špatný pocit. „Znám ten pohled. Co po mně chceš?“

„Chystám se na malej výlet a tebe potřebuju s sebou,“ odvětil Han. „Máš pár dnů čas?“

Lando pocítil v žaludku chlad. Žádné „Kdo, já?“, žádné „Proč si myslíš, že něco chci?“, vůbec žádné vykrucování. Ať šlo o cokoli. Han to bral smrtelně vážně. „Přijde na to,“ řekl opatrně. „Jak nebezpečný bude tenhle malý výlet?“

Teď mělo následovat další vykrucování. Nenásledovalo. „Možná bude dost riskantní,“ přiznal Han. „Možná bude ještě hůř.“ Lando se ušklíbl. „Hane – koukni, pochop, že –“ „Potřebuju tě, Lando,“ skočil mu Han do řeči. „Tlačí nás čas a já potřebuju někoho, komu můžu věřit. Máš zkušenosti, který potřebuju, znáš lidi který potřebuju, a nikoho jinýho sehnat nemůžu.“ „Hane, mám svoje povinnosti,“ namítl Lando. „Musím se starat o podnik-“

„Karrde měl taky podnik,“ přerušil ho Han. „Nebude se mu líbit, jestli řekneš ne.“

Lando rezignovaně potřásl hlavou. Ne, Karrde by z toho neměl radost, kdyby teď odmítl. Ne potom, co ho sám Lando přesvědčoval, aby vyrazil do sektoru Kathol a získal neporušenou kopii Caamaského dokumentu od záhadného Jorje Car’dase.

Jak Karrde s Car’dasem souvisel, to Lando pořád nechápal. Ale o to nešlo. Šlo o to, že Karrde se nechtěl setkat s Car’dasem, ale přesto se tam vypravil. A Han teď chtěl, aby vyložil karty na stůl, a Landovi chybělo do třiadvacítky nejmíň dvacet. „Tak dobře,“ vzdychl. „Ale jenom kvůli Karrdovi. Kde a kdy?“

„Teď hned,“ řekl Han. „Máš tam někde Lady Luck?“ „Ano, nahoře na povrchu,“ pověděl mu Lando. „Příštím člunem můžu vyplout nahoru a do půl hodiny tam jsem. Kdo jsou ti ostatní, kohos říkal, že potřebujem?“

„Zaprvý tvůj starej kámoš, administrátor Lobot,“ odvětil Han. „A taky ten Verpin, co s tebou už nějakou dobu pracuje – jak jen se jmenuje?“

„Moegid.“ Lando cítil, že se mu zúžily oči. „Hane, řekni, že to není to, co si myslím?“

„Nejspíš je to ještě horší,“ přiznal Han. „Lobot a Moegid pořád ovládají ten malej hackerskej trik, o kterým jsi mi kdysi vyprávěl?“

„To nevím,“ povzdychl si Lando. „Ale třeba by si dokázali vzpomenout. Snad jsi nenašel –“

Zaváhal. Ani v šifrovaném vysílání se neodvažoval ten název vyslovit nahlas.

Han očividně taky ne. „Myslíš to místo, o kterým jsme mluvili v Orowoodu?“ pronesl nezávazně. „Jo, řek bych, že jo. Vem Lobota a Moegida a setkáme se dva systémy od planety, kdes neměl na výběr, ve směru k Jádru.“

Lando se nevesele pousmál. Přiletěli těsně před tebou, jeho vlastní dávná slova se mu vyčítavě ozývala v hlavě, jako by to bylo včera. Neměl jsem na výběr. Je mi to líto.

Mně je to taky líto, odpověděl tehdy Han v Oblačném Městě. Četa stormtrooperů ho i s Leiou nahnala přímo před Dartha Vadera. „Dobrá, dva systémy odtamtud směrem k Jádru,“ potvrdil. „Budu čekat,“ řekl Han.

Vysílání skončilo. Lando se opřel v křesle a nepřítomně zíral na displej. Místo, o kterém jsme mluvili v Orowoodu. Na tom tajném setkání mluvili o několika místech. Jenom jedno z nich však mohlo Hana takhle rozpálit. Bastion. Nejnovější svět, na kterém se usadila často přesouvaná imperiální vláda, a jehož souřadnice i původní název planety byly pečlivě zahaleny tajemstvím. Dost možná jeden z nejlépe chráněných světů v galaxii, zcela jistě středisko imperiální moci a takřka určitě planeta, kde neměli jména Han Solo a Lando Calrissian zrovna v lásce.

A jedno z posledních míst v galaxii, kde se nacházela úplná sada imperiálních záznamů. Záznamů, jež snad obsahují jména klanů a Bothanů kteří před půlstoletím pomohli zničit planetu Caamas. Záznamů, které by mohly ukončit čím dál násilnější spory o tom, jestli by měl celý bothanský národ přijmout trest za hrstku neznámých vrahů.

Jen kdyby se jim podařilo najít ten klíčový záznam. A kdyby se jim podařilo uniknout s ním zaživa.

Zapnul komunikátor. „Donnerwine, pošlete zprávu Lobotovi do horní centrály,“ přikázal. „Ať připraví sebe i Lady Luck – poletíme na malý výlet.“ Okamžik zvažoval, jestli má Lobotovi vzkázat, aby zkontaktoval Moegida, ale rozhodl se jinak. Lady Luck měla lepší šifrování než planetární vysílačka a čím míň toho budou mít špiclové k odposlouchávání, tím líp. „A zajistěte mi místo v příští lodi, co popluje na povrch.“

„Potvrzeno,“ odvětil Donnerwin. Jako obvykle, ani tentokrát ho změna plánů jeho šéfa nijak nevyvedla z míry. „Člun odplouvá za dvacet minut. Mám jim říct, ať na vás počkají?“

„Ne, stihnu to,“ řekl mu Lando. V duchu si prošel seznam, co musí udělat. Vše, co bude potřebovat, už má nejspíš na palubě Lady Luck, a nenastane-li v kasinu a dole nějaká závažná katastrofa, chvíli se tu bez něj obejdou. Aspoň do doby, než se vrátí Tendra.

Telem mu projela ostrá čepel výčitek. Po všem, čím on a Tendra spolu prošli, měla právo vědět, proč se najednou jen tak sebere a zmizí. Zvlášt když tu byla možnost, že se už nevrátí.

Polkl. V ústech měl nečekaně vyprahlo. Vždyť se přece vrátí. Samozřejmě, že se vrátí. Copak nepronikl až do srdce druhé Hvězdy smrti a nepřežil to, aby o tom mohl vyprávět? Samozřejmě že přežil. A taky přestál zkázu Mount Tantissu a tu corellianskou patálii i všechno ostatní.

Jenže teď byl starší, moudřejší a měl podnik, ve kterém si liboval, a první ženu, k níž ho poprvé v životě vázalo skutečné a upřímné pouto. Nechtěl o nic z toho přijít. A už vůbec ne kvůli smrti.

Ale vždyť se neměl čeho bát. Poletí s Hanem, a Han je to nejšťastlivější staré lumpačisko, jaké kdy znal. Vrátí se v pořádku. Samozřejmě. Zaručeně.

„Šéfe?“

Lando zamrkal. Vytrhl se ze svých vnitřních úvah a věnoval pozornost Donnerwinovi. „Ano?“

„Potřebujete ještě něco?“ zeptal se ten druhý.

„Ne,“ ubezpečil ho Lando. Cítil se trochu trapně. „Dávejte tady na to pozor, dokud se Tendra nevrátí.“

Donnerwin se usmál. „Jasně, šéfe. A šťastnou cestu.“

„Díky.“

Lando vypnul komunikátor, ušklíbl se a vstal. Ne, na troše zdravé opatrnosti mu nepřipadalo nic špatného. A bylo to ještě horší.

Bylo to věkem. Lando se začínal cítit starý a nelíbilo se mu to. Ani trochu.

Tak fajn. Poletí na výlet do srdce Impéria. Udělá mu to dobře a navrch možná zachrání Novou republiku.

Jasně. Bude to jako za starých časů.

*

Ze sluchátka se ozval zvuk, jak se Calrissianovy dveře otevřely a zase zavřely. Karoly D’ulin s povzdechem vytáhla zařízení ze svého ucha. „Shassa,“ zamumlala do prázdného vzduchu.

Zdálo se jí, jako by to slovo zůstalo viset přímo před ní uvnitř těsného přístěnku údržby. Byla to stará mistrylská kletba, ale nyní ji nevyslovila ze vzteku nebo z bojové zuřivosti, ale z hlubokého smutku.

Její risk se vyplatil… a nyní bude muset zabít starou kamarádku.

Zkušenými prsty počala rozebírat zvukové zařízení, které napojila na Calrissianovu kancelář, když sem před čtyřiceti hodinami dorazil. Její pochmurnou náladou prosákla záplava vzteku. Byl to vztek na Talona Karrda, že byl tak snadno vypočitatelný, vztek na sebe samu, že dokázala jeho postup předvídat tak dokonale, a hlavně vztek na Shadu, že ji vůbec dostala do téhle situace.

U popele Emberlenu, co to Shadu popadlo, že se Jedenáctce takhle vzepřela? ptala se. Na té větrem bičované střeše Shada tvrdila, že loajalita. Ale to bylo přece směšné! Mazzic byl ušmudlaný malý pašerák – nic víc – a neměl na Shadinu věrnost o nic větší nárok než tucet ostatních zaměstnavatelů, pro které za ta léta pracovala. Pravda, pracovala pro něj déle než pro ostatní, ale bez ohledu na to, co si Mazzic myslel, Shada celou tu dobu pořád byla mistrylskou šerou stráží a zodpovídala se jen radě Jedenácti starších.

Shada tedy porušila své rozkazy. Mělo to za následek, že nebyla dodržena úmluva s huttským podsvětním lordem, a Jedenáctka žádala Shadinu hlavu. Poručila všem Mistrylkám, aby si na ni dávaly pozor, a vyslala několik týmů, aby ji vypátraly a zabily.

A kvůli přemíře nemístné činorodosti to musela být zrovna Karoly, kdo jí přišel na stopu.

I teď, po osmi dnech, ji ta ironie hořce pálila v ústech. Nepracovala se Shadou celých dvacet let, ale přesto správně vytušila, že Shadin další krok povede směrem k novorepublikové vládě, ačkoli Karoly stále ještě nevěděla, zda proto, aby se Shada k Nové republice přidala, nebo aby se nechala najmout. Karoly dorazila na Coruscant právě včas, aby zjistila, že Shada opouští Imperial City, a vystopovala ji až k apartmánu pod horami Manarai, který patřil vrchní radní Leie Organě Solo a jejímu manželovi.

Se Shadou si to mohla vyřídit tam – překvapení by bylo na její straně Solovi však prý údajně měli kolem sebe neustále celý kádr noghrijských válečníků. Ačkoli byly bojové reflexy Noghriů nejspíše přeceňovány, pro jedinou Mistrylku by pořád bylo dost riskantní utkat se s nimi.

Takže přivolala posily. Jenže než stačily dorazit, Shada opustila budovu ve společnosti Talona Karrda. To byla další příležitost, ale než mohla Karoly proniknout do vnitřního hangáru, přišla tam Organa Solo se svým protokolárním droidem a s párem Noghriů v patách. Ona a droid vešli dovnitř a Noghriové hlídkovali u vchodu, a když po pár minutách Organa Solo odcházela, bylo to už bez droida. Její stráže se k ní přidaly a opustila hangár.

A pak, ke Karolyně zklamání, se Wild Karrde uzavřel a odstartoval. Byla moc daleko od své vlastní lodi, aby se mohla pokusit o pronásledování.

Jedenáctka byla zlostí bez sebe. A právě tak i mistrylský pátrací tým, který musel všeho nechat, aby jí mohl vyrazit na Coruscant na pomoc. Nikdo jí nic nevyčetl, ale ani nemusel. Jejich tváře mluvily za vše, stejně jako postranní pohledy a polohlasné poznámky, které si Mistrylky mezi sebou mumlaly, když se rozcházely do svých lodí. Slyšely o tom, jak Karoly nechala Shadu uniknout ze zábavního komplexu Resinem, a nebylo těžké uhodnout, že většina si myslí, že to teď udělala znovu.

O to důležitější bylo, aby jim dokázala opak. A tak poslechla nejistou předtuchu a spolehla se na poznámku o nejasném vztahu mezi Calrissianem a Karrdem, kterou Mazzic utrousil před pár lety.

Předtuchu, která se nyní vyplatila. Solo hovořil s Calrissianem velice opatrně, ale ta jediná letmá zmínka o Karrdovi byla vše, co Karolv potřebovala. Shada byla s Karrdem někde pryč a Calrissian se k nim teď má přidat.

Ať už půjde kamkoli, Karoly se tam vydá spolu s ním. Calrissian byl kdysi pašerák, a každý pašerák – současný nebo bývalý – má na své osobní lodi nějakou tu skrýš. Pokud by se Karoly dokázala dostat na Lady Luck několik minut před Calrissianem, mohlo by se jí podařit najít úkryt dřív, než majitel vůbec vykročí po rampě do lodi.

A pokud se ukáže, že plánuje využít tu skrýš k nějakému účelu sám… nu, na řešení se Karoly zaměří, až k tomu dojde.

Mezitím si bude muset sbalit věci a zamluvit si místo v dalším člunu na povrch. Pokud možno s místem blíž k výstupu, než bude to Calrissianovo.

Využila chvíle, kdy na chodbě nikdo nebyl, vyklouzla z přístěnku pro

údržbu a rychlou chůzí vyrazila zpátky ke svému pokoji.

*

„Admirále?“ Z reproduktoru uvnitř kruhu opakovacích displejů sekundárního velitelského sálu vyšel hlas kapitána Dorji. „Raketoplán ruurianského velvyslance právě opustil loď a zamířil zpátky na povrch.“

Flim předal svůj nápoj Tiercovi, blýskl po Disrovi samolibým úsměvem a přešel mezi displeje. „Děkuji vám, kapitáne,“ pravil tím klidným, odměřeným Thrawnovým hlasem, který tak dobře ovládal. „Spočítejte kurz na Bastion a dejte mi vědět, až bude loď připravena.“

„Ano, pane.“

Komunikační jednotka se vypnula. „Bylo načase,“ zavrčel Disra, probodávaje Tierce zlobným pohledem. „Podle mě beztak pokoušíme štěstí až příliš.“

„Známe váš názor na věc, díky,“ řekl Tierce ne zrovna uctivě. Vrátil Flimovi jeho drink. „Dovolte, abych vám připomněl, že tři úplně nové spojenecké smlouvy jsou velice dobrým výsledkem týdenní práce.“

„Jenom pokud se na nás Coruscant nevrhne jako raněný rancor,“ opáčil Disra kysele. „Jestli přestřelíte, udělá to.“

„O něčem takovém přece nemůže být řeč, Vaše Excelence,“ promluvil Flim. I jeho hlas měl k uctivosti dál, než by se Disrovi líbilo. „Nezahájili jsme ani nevyprovokovali žádná nepřátelství, a šli jsme jenom tam, kam nás pozvali. Čím by mohl Coruscant ospravedlnit svůj útok?“

„Třeba tím, že mezi námi pořád existuje válečný stav,“ odsekl Disra. „Pomysleli jste na to vůbec?“

„Byla by to politická sebevražda,“ odfrkl si Flim. „Nezapomínejte, že nás do těch systémů pozvali. Pokud se Coruscant pokusí strkat nos do –“

Odmlčel se. Od opakovacích displejů se začal ozývat pronikavý jekot sirény. „Co je to?“ podivil se.

„Bojový poplach,“ odpověděl Tierce napjatě. Protlačil se kolem Flima, který málem vylil zbytek nápoje na svou sněhobílou uniformu, a svezl se do velitelského křesla. „Admirále, pojďte sem.“ dodal. Ruce mu kmitaly po ovladačích.

Aktivoval se taktický displej, který proměnil místnost v obrovskou holografickou mapu bojiště. Komunikátor zapípal. „Admirále, myslím, ře se na nás někdo chystá zaútočit,“ řekl Dorjův klidný hlas. „Osm korvet třídy Marauder právě vstoupilo do systému a míří k nám.“

Disra s námahou přestal zatínat zuby. Rozhlédl se po místnosti, aby našel blikající symboly znázorňující blížící se Maraudery. Dorja byl samozřejmě klidný – myslel si. že má na lodi ohromného velkoadmirála Thrawna, který nepochybně má vše pod kontrolou.

Nebylo tomu tak. A pokud Disra rychle něco neudělá, celá tahle křehká mýdlová bublina se jim rozprskne před očima.

Flim přistoupil k Tiercovu boku a major se natáhl po spínači komunikátoru. „Řekněte Dorjovi, ať velí sám,“ zasyčel na něj Disra. „Řekněte mu, že tohle je moc triviální, než abyste se s tím musel obtěžovat –“

„Psst!“ sykl Tierce. Umlčel ho pohledem a prudkým pohybem ruky. „Admirále?“

„Připraven,“ odpověděl Flim a Tierce zmáčkl tlačítko. „Děkuji vám, kapitáne,“ řekl podvodník uhlazeně. V sále stál najednou znovu velkoadmirál Thrawn. „Už jste je identifikovali?“

„Ne, pane, ještě ne.“ omlouval se Dorja. „Mají generátory šumu, který překrývá ID jejich motorů. Je to ovšem ilegální.“

„Ovšem.“ souhlasil Thrawn. „Vyšlete proti nim polovinu eskadry Preybirdů.“

„Ano, pane.“

Tierce vypnul komunikátor. „Zbláznil jste se?“ vyprskl Disra. „Půl eskadry stíhaček proti –“

„Uklidněte se, Vaše Excelence,“ řekl Flim, který hodil po Disrovi studeným, vypočítavým pohledem. „Jednou z Thrawnových oblíbených taktik bylo zjistit tímhle způsobem totožnost neznámého nepřítele.“

„A kromě toho získáme čas,“ dodal Tierce. Jeho prsty se šílenou rychlostí rozběhly po klávesách počítačové konzole. „Korvety Marauder, korvety Marauder… á, tady to je. Většinou je používají v Korporačním sektoru. Několik málo jich mají rovněž obranné flotily některých systémů Vnějšího okraje.“

„Zajímavé,“ prohodil Flim, který se mu naklonil přes rameno. „Co nám může Korporační sektor chtít?“

„Nevím,“ odtušil Tierce. „Disro? Nevíte o tom něco?“ „Ne.“ řekl Disra. Vytáhl svůj datapad. Ne, nevěděl, proč by na ně měl někdo z Korporačního sektoru takhle útočit… ale na druhou stranu, zmínka o Marauderech vyvolala v jeho mysli nejasnou vzpomínku.

„Máte seznam těch ostatních systémů, které je používají?“ ptal se Flim. „Právě se na něj dívám.“ pravil Tierce. „Ne. nic mě nenapadá… Preybirdy vyrazily.“

Disra vzhlédl. Symboly označující hvézdné stíhačky uháněly směrem ke vzdáleným narušitelům. Sklopil zrak zpátky k datapadu. Vzpomněl si, že to nějak souviselo s kapitánem Zothipem a piráty Cavrilhu. Ano, tady

to bylo…

„Potřebuji nějaké rady.“ řekl Flim naléhavě.

„Thrawnův standardní postup by byl nechat Preybirdy zaútočit a pak je stáhnout.“ sdělil mu Tierce. „To, jak nepřítel zareagoval, většinou stačilo, aby poznal, o koho jde.“

„Thrawn možná.“ odsekl Flim hlasem plným obav. „Jeho geniální schopnosti bohužel jaksi nemáme.“

„Pokud ovšem major Tierce nechodil na hodiny bojových technik, když byl u Císařské gardy,“ dodal Disra a zaklapl datapad s pocitem vítězství.

„Vždy k službám, Vaše Excelence,“ řekl Tierce nepřítomně. Pořád se probíral počítačovými záznamy.

„Jsem rád. že si mě vážíte,“ pravil Disra. „Jsou to Diamalové.“

K jeho potěšení se k němu oba prudce obrátili, Flim měl ve tváři výraz omráčeného úžasu a stejné překvapení se mísilo s podezřením ve tváři Tiercově. „Cože?“ zeptal se Flim.

„Jsou to Diamalové.“ opakoval Disra. Vychutnával si ten okamžik plnými doušky. „Před třemi měsíci zakoupilo diamalské ministerstvo financí dvanáct Marauderů pro ochranu přepravních lodí. A možná také pro použití v poněkud pochybnějších operacích.“

„Jste si jistý?“ ptal se Flim s pohledem upřeným na displej. „Nic takového se tu nepíše.“

„Samozřejmě že se to tam nepíše,“ přisvědčil Disra. „Kapitán Zothip je chtěl koupit, ale nabídl málo. Jak jsem říkal, Diamalové si je možná schovávají pro pochybné operace.“

„A jak jste z toho vyvodil, že jsou to právě tyhle lodi?“ naléhal Flim.

„Ne, on má pravdu,“ vložil se do řeči Tierce, než mohl Disra odpovědět. „Ten diamalský senátor, kterého jsme zavlekli na palubu Relentlessu spolu s Calrissianem – pamatujete se na něj? Nikdy nebyl zcela přesvědčený, že jste Thrawn.“

„A pokud má naše rozvědka pravdu, byl to právě on, kdo svým výstupem způsobil rozkol vlády na Coruscantu kvůli téhle záležitosti,“ připomněl jim Disra.

„Ano, byl to on,“ souhlasil Tierce, když se obrátil zpátky ke klávesnici. „Zřejmě se rozhodl nás znovu vyzkoušet.“

„Otázka je, co s tím uděláme.“ Flim pohlédl napříč sálem. „Preybirdy jsou skoro u nich.“

„Já vím,“ odvětil Tierce. „Odvolejte je zpátky.“

„Už?“ Disra se zachmuřil na taktický displej. „Myslel jsem že jste potřeboval –“

„Nepotřebuji nic,“ přerušil ho Tierce. „Odvolejte je, a ať Dorja nachystá manévr Tron Boral.“

„Cože ať nachystá?“ ptal se Disra a zamračil se ještě víc.

„Poněkud esoterickou bitevní techniku,“ vysvětloval Flim. Natáhl se přes Tiercovo rameno a znovu zapnul komunikátor. „To mi stačí, kapitáne,“ pronesl uhlazeně. „Stáhněte Preybirdy a připravte Relentless na manévr Tron Boral.“

„Rozumím, admirále,“ odvětil Dorja bryskně. „Přijdete za mnou na můstek?“

Tierce vzhlédl k Flimovi a poklepal na místo na počítačovém displeji. „Nebudete mou pomoc potřebovat,“ ujistil Thrawn kapitána. Kývl Tiercovi na srozuměnou a naklonil se blíž, aby lépe viděl na displej. „Manévr Tron Boral, který následně Preybirdy uzavřou Marg Sablem, a myslím, že si naši neznámí útočníci své plány rozmyslí. Pokud tou dobou ovšem budou stále naživu.“

„Ano, pane,“ potvrdil Dorja a Disra si představil, jak si přitom spokojeně mne ruce. „Jsme připraveni na Tron Boral.“

„Proveďte, kapitáne.“

Flim komunikátor znovu vypnul. „A je to,“ utrousil, nedbale se opřel o velitelské křeslo a se zájmem sledoval taktický displej.

„Jak vidíte, proti Diamalům už máme bitevní plán,“ vysvětloval Tierce Disrovi. „Thrawn se s nimi během svého tažení proti Rebelii před deseti lety několikrát střetl.“ Mávl rukou k počítači. „Stačilo mi jen vyvolat si záznam jedné z těch bitev –“

„Vzdávají to,“ přerušil ho Flim. „Upalují pryč jako hopsoskoci.“

Disra se podíval, kam podvodník ukazoval. Flim měl pravdu. Maraudery se skutečně obrátily a připravovaly se na skok do hyperprostoru. „Ale vždyť jsme ještě nic neudělali,“ namítl zmateně.

„Ale udělali,“ řekl Tierce. Z jeho hlasu čišelo chmurné uspokojení. „Nezapomínejte, že i oni mají záznamy Thrawnovýeh vítězství. Relentless se přesunul do pozice Tron Boral… a víc nepotřebovali vědět.“

„Ano,“ zamumlal Flim. Symboly Marauderů právě blikly a zmizely, jak nepřátelé skočili do hyperprostoru. „I když ty lodě ani nebyly označeny jako jejich, odpověděli jsme tím nejsprávnějším tahem.“

Znovu aktivoval interkom. „Můžete zrušit pohotovost, kapitáne,“ nařídil Dorjovi. „A informujte ruurianskou vládu, že jsme právě odrazili hrozící útok na jejich svět.“

„Hned admirále,“ ozval se Dorjův hlas. „Budou jistě potěšeni. Máme pokračovat v přípravě kurzu na Bastion?“

„Ano,“ potvrdil podvodník. „Opustíme systém co nejdřív. Pokud mne budete potřebovat, budu rozjímat ve své pracovně.“ „Ano. pane. Příjemný odpočinek, admirále.“

Flim přerušil spojení. „A o to šlo,“ pokračoval v hovoru s Disrou a Tiercem. „Pokud nebyli Diamalové přesvědčení už předtím, pětka bere sabacc, jestli nejsou teď.“

„Výborně,“ opáčil Disra kysele. „Uvědomujete si ovšem, že jediné, čeho tohle malé cvičení dosáhlo, je další krok k vyprovokování Coruscantu, aby šel po nás?“

„Jen klid, Vaše Excelence,“ konejšil ho Tierce. Vypnul taktický displej a vstal z velitelského křesla. „Jsem si jistý, že to také pomohlo přesvědčit Ruuriany, že se přidali ke správné straně.“

„Ano,“ uznal Disra. „A možná nás to přivedlo o krok blíž k Ruce Thrawnově.“

Flim se zamračil. „K Ruce Thrawnově?“ otázal se opatrně. „Co je Ruka Thrawnova?“

Tierce sešpulil rty, zjevně rozzloben. „Vaše Excelence…“ „Co je Ruka Thrawnova?“ opakoval Flim.

„Ne, ne, jen pokračujte,“ řekl Disra Tiercovi. Ležérně mávl rukou a chystal se vychutnat si i tenhle okamžik. Tierce a Flim spolu vycházeli podle jeho vkusu až příliš dobře. Byl nejvyšší čas, aby okusili něco z pochybností a nedůvěry, které Disra pociťoval od počátku tohoto spojenectví. „Je to váš příběh. Vy mu ho povězte.“

„Poslouchám,“ pronesl Flim znenadání zlověstným hlasem. „Proč jste se neobtěžovali říct mi o tom?“

Tierce si odkašlal. „Uklidněte se, admirále,“ začal. „Bylo to takhle…“ Disra si později uvědomil, jak je dobře, že je sekundární velitelský sál dokonale zvukotěsný. Při všem tom křiku mu úplně ušlo charakteristické zachvění paluby, které doprovázelo návrat hvězdného destruktoru do hyperprostoru.

10. kapitola

Prvních sto metrů se jim šlo docela dobře, přes obvyklé problémy Artoo s terénem. Mara už prozkoumala kus téhle části jeskyně, zbytek jakž takž propátrala pomocí zářičky a makrodalekohledu a dařilo se jí volit schůdnou cestu.

Ale v tomto místě dno jeskyně nějakých deset metrů prudce klesalo, a když sestoupili do kaverny na konci chodby, ocitli se v úplně jiném světě.

„Jak to vypadá?“ zavolal Luke na Maru, když Sílou přenesl Artoo přes poslední balvan.

„Asi tak, jak bys čekal,“ houkla přes rameno. Zářičku držela před sebou. Proti světlu rozptýlenému prachem její tělo vypadalo jako temná silueta s mihotavou aurou. „Víš, jednou by bylo hezké jet na výlet někam, kde bychom tvého astromecha nemuseli tahat přes skály, křoví, písek a tak.“

Artoo rozhořčeně zapípal. „Artoo si pokaždé zasloužil, abychom ho brali s sebou,“ připomněl jí Luke. Oklepal si kamínky z rukou a přistoupil k jejímu boku. „Mimochodem, kdy jsme ho museli tahat pískem?“

„Jsem si jistá, že na nějaký dřív nebo později narazíme.“ Mara ukázala vpřed. „Co si o tom myslíš?“

Luke zamžoural skrz mlžný opar. Kaverna nebyla dlouhá. Od místa, kde stáli, po vzdálený konec měla jen nějakých patnáct metrů, ale byla to pěkná spoušť. Celou plochu zanášelo bludiště balvanů a skalisek a ze stropu a dna čněly rozeklané čepele stalaktitů a stalagmitů, které jim zahradily cestu. „Nevypadá to lak strašně,“ řekl jí. „Krápníky můžeme odsekat světelnými meči. Větší problém bude dostat Artoo skrz tu trhlinu na

konci.“ Vzduch zašuměl. Držitel slibů se zachytd za jeden stalaktit a pověsil se

za něj hlavou dolů. Máte starosti, mistře Sky Walkere? uslyšel Luke uvnitř své mysli otázku. Je pro vás lato cesta příliš obtížná?

Žádná cesta není příliš obtížná pro Jedilio Sky Walkera, vystoupil Syn větru popuzeně na Lukovu obranu. Snesl se na skálu vedle Mary. U nás venku jsem ho viděl vykonal veliké činy.

Patrně byly veliké jen ve vykulených očích Qom Qae, vložil se suše do řeči Roztínač kamenů, visící z dalšího krápníku pár metrů odtud. Ti, kdo si vysloužili svá jména, nejsou tak snadno k ohromení.

„Už zase něco říkají, viď?“ zamumlala Mara.

„Qom Jha se přou, jestli pro nás bude tahle sluj problém,“ odvětil Luke. „Syn větru se nás zastal.“

„To je od něho hezké,“ poznamenala Mara. Odepjala svůj světelný meč a potěžkala ho v ruce. „Předvedeme jim malou ukázku?“

Luke se zachmuřil. „Jsi si jistá, že – chci říct –“

„Chceš říct, jestli to dokážu?“ skočila mu Mara do řeči. „Ano, dokážu to. Fakt, že jsem nevystudovala tu tvoji skvělou akademii Jedi, ještě neznamená, že nedokážu používat Sílu jako vy ostatní. Chceš horní, nebo dolní?“

„Vezmu si ty horní,“ řekl Luke. Ostrost její odpovědi ho trochu zaskočila. Vzal do ruky svůj vlastní světelný meč a rychlým pohledem přelétl kavernu. Do mysli si pevně uložil pozici každého stalaktitu. „Připravena?“

V odpověď Mara zažehla světelný meč. Světlo čepele dodalo modrý nádech neutrálnímu bílému jasu její zářičky. „Tak začni.“

„Fajn,“ kývl Luke. Zapnul svůj meč, čímž se k modré a bílé přidala zelená. „Teď.“

V perfektní souhře švihli rukama a hodili točící se světelné meče napříč kavernou. Jejich čepele ladně a efektivně protínaly čnící kamenné

bodce.

Snažila se. Pokoušela se o to ze všech sil. Luke to cítil z jejího postoje, z její natažené ruky, z duševního vypětí, které z ní proudilo jako elektrické výboje.

Ale jak kdysi pravil mistr Yoda: Udělej to, nebo neudělej. Žádné pokusy. A v tomto případě skutečně žádné pokusy nebyly. Na půli cesty kavernou začal Mařin meč zaostávat, nedodržoval rytmus a špička čepele několikrát zbytečně sekla do země. Pak se meč zvedl a letěl několik sekund správně, ale vzápětí opět zpomalil a klesl, jak vliv její Síly slábl a meč jí málem vyklouzl.

Luke byl dvakrát v pokušení sáhnout Sílou i po jejím meči a při takovém snadném úkolu by měl bez problémů zvládnout oba světelné meče. Pokaždé však pokušení odolal. Už tak bude dost zlé, jestli bude Mara Jade naštvaná a zklamaná, ale Mara Jade naštvaná, zklamaná s pocitem, že o ni někdo dojemně pečuje, to nebyla kombinace, které se mu chtělo čelil.

Kromě toho se jim to postupně přece jen dařilo, ačkoli to nevypadalo moc sehraně. A co se týče druhého účelu tohoto cvičení, jeho nedostlatky přihlížejícím zcela unikly. Kakofonie štěbetání a hvízdání Qom Jha naplňovala Lukovy uši i mysl, zatímco další a další krápníky padaly ze stropu a lámaly se o dno kaverny.

Ale žádný třesk drcené skály ani poplašené výkřiky Qom Jha nedokázaly přehlušit nadšené štěbetání Syna větru. Měl jsem pravdu – vidíte, měl jsem pravdu, jásal. On je veliký válečník Jedi a právě tak i Mara Jade vedle něho.

Luku hryzlo svědomí. Přivolal si zpátky svůj světelný meč, načasoval to tak, aby dorazil ve stejný okamžik jako Mařina o něco pomalejší zbraň. „Válka ještě nikoho neudělala velikým, Synu větru,“ napomenul jemné mladého Qom Qae. Zároveň vypnul světelný meč a pověsil ho zpátky na opasek. „Bitva je pro Jediho až tou úplně poslední možností.“

Rozumím, řekl Syn větru. Z tónu jeho myšlenek bylo zřejmé, že ve skutečnosti nerozuměl ani trochu. Avšak až zničíte Ohrožovatele –

„Nikoho nezničíme.“ zdůraznil Luke. „Aspoň ne dřív, dokud si s nimi nepromluvíme.“

„Na tvém místě bych to vzdala,“ zavolala Mara přes rameno. Vyrazila napříč slují k úzkému otvoru na konci. „Pochopí to, až uvidí v bitvě zemřít několik svých přátel. Dřív ne.“

Lukovi se stáhlo hrdlo. Obi-Wan, Biggs, Dack – seznam pokračoval pořád dál a dál. „V tom případě doufám, že to nikdy nepochopí,“ zašeptal.

„Ale pochopí,“ ujistila ho Mara ponuře. Její hlas měl divnou ozvěnu, protože se právě, nahnula do otvoru a posvítila dovnitř zářičkou. „Dřív nebo později to pochopí každý.“

Vysunula hlavu z pukliny a odepjala světelný meč. „Můžete jít za mnou. Skála tu není moc silná. Rozšířím otvor a za minutku bude cesta volná.“

*

O šest hodin později Luke konečně vyhlásil přestávku.

„Bylo načase.“ prohlásila Mara. Lehce se ošila, když se co nejpohodlněji usadila na studené skále. „Už jsem si začínala myslet, že do Vysoké tvrze chceš dorazit ještě dneska večer.“

„Kéž bychom mohli,“ řekl Luke. Smetl několik kamínků z balvanu naproti Maře a také se posadil. Rozmrzele si všimla, že nevypadá tak unavený ani utahaný, jak se cítila ona sama. Mohla jen doufat, že to pouze skrývá lépe než ona. „Mám pocit, že nemáme času nazbyt.“

„Ty nikdy nemáš času nazbyt,“ opáčila Mara a zavřela oči. „Napadlo tě vůbec někdy, že bys tu a tam mohl nechat něco na ostatních?“

Vycítila změnu v předivu jeho emocí a přemýšlela, jaký asi bude jeho výraz, až oři otevře. Raněný, naštvaný, nebo rozhořčený?

K jejímu mírnému překvapení nebyl ani takový, ani onaký. V jeho tváři se značil pouze tichý zájem. „Myslíš, že toho na sebe beru moc?“

„Ano,“ odpověděla a pozorně si ho prohlížela. „Proč? Nesouhlasíš snad?“

Pokrčil rameny. „Před rokem nebo dvěma bych možná nesouhlasil,“ přiznal. „Ale teď… nevím.“

„A.“ protáhla Mara. Nejprve – u asteroidu pirátů Cavrilhu – prohlásil, že se pokusí Sílu používat o něco méně, a teď se dokonce váhavě přiznal, že toho na sebe bere moc. To byl skutečně pokrok. „Ovšem když všechno neuděláš ty, kdo to udělá?“

Syn větru promluvil ze svého hřadu na skalisku a Luke se pousmál. „Ne, Synu větru,“ řekl. „Ani mistr Jedi nemůže dělat všechno. Vlastně –“ vrhl na Maru zvláštní pohled, „- někdy to spíš vypadá, že mistr Jedi by neměl dělat nic.”

Stavitel s révami také něco poznamenal. „Ano.“ souhlasil. „Co říkal?“ chtěla vědět Mara.

„Zřejmě mi citoval nějaké přísloví Qom Jha,“ odvětil Luke. „O tom, že liány spletené dohromady jsou silnější, než stejný počet volných lián. Myslím, že podobné přísloví se v obměnách vyskytuje na každé planetě Nové republiky.“

Mara na Qom Jha hořce pohlédla. „Víš, Palpatinovy rozkazy jsem dokázala zaslechnout kdekoli v celém Impériu. A tím myslím opravdu kdekoli – na Světech Jádra, v Prostředním okraji, dokonce i při jedné cestě do nejvzdálenějších míst Vnějšího okraje.“

„A přesto neslyšíš Qom Qae a Qom Jha. kteří jsou pár metrů od tebe,“ řekl Luke. „To musí být pěkně otravné.“

„Slovo ,otravné’ bych zrovna nepoužila,“ odsekla Mara trpce. „Jak to, že ty je slyšíš, a já ne? Tedy pokud to není nějaké jediské tajemství.“

Jeho emoce zůstaly pod kontrolou. „No, přesně tak to vlastně je,“ odpověděl. „Není to ale žádné tajemství. Je to v tom, že nejsi Jedi.“

„Cože? Jenom proto, že jsem nevystudovala tu tvoji akademii?“ ušklíbla se Mara.

„Vůbec ne,“ řekl Luke. „Jedim se můžeš stát i bez akademie.“ Zaváhal, ale jenom nepatrně. „A když už jsme u toho, proč jsi na akademii nikdy nevydržela?“

Prohlížela si jeho obličej. Uvažovala, jestli s ním má o tom mluvit na teď. „Měla jsem lepší věci na práci,“ odpověděla místo toho.

„Aha,“ kývl Luke a tentokrát už ucítila, jak se jeho pocity vzedmuly. „Jako třeba létat s Landem po celé Nové republice?“

„Ale, ale.“ Mara lehce pozvedla obočí. „Snad nežárlíš?“

Znovu ji překvapil. Záblesk emoce nevzplál jako uhlík ve větru, ale místo toho smutně uhasl. „Nežárlím,“ řekl tiše. „Jsem zklamaný. Vždycky jsem doufal, že se vrátíš a dokončíš svůj výcvik.“

„Tak to jsi doufal málo,“ ohradila se Mara. S námahou potlačila svou vlastní dávnou zahořklost. „Myslela jsem, že po tom všem, čím jsme spolu prošli na Myrkru a Waylandu, bych si od tebe zasloužila trochu zvláštní pozornosti. Ale pokaždé, když jsem se ukázala, jsi mi jenom řekl ahoj a pak sis mě už nevšímal. Kyp Durron a ti ostatní – těm ses věnoval, ne mně.“

Luke sebou trhl. „Máš pravdu,“ přiznal. „Myslel jsem si… myslím, že jsem si myslel, žes nepotřebovala tolik pozornosti jako oni. Kyp byl mladší, mnohem méně zkušený…“ Slova mu uvízla v hrdle.

„A vidíš, kam to vedlo.“ Mara nemohla odolat, aby to neřekla. „Málem zlikvidoval celou akademii a to už vůbec nemluvím o tobě, o Nové republice a o všem dalším, co mu přišlo do cesty.“

„Nebyla to jen jeho vina,“ namítl Luke. „Sithský pán Exar Kun ho svedl na temnou stranu.“

„Neříkej,“ odtušila Mara. Uvědomila si, že hovor sklouzával čím dál víc k tématu, kterému se prozatím chtěla vyhnout. „A čí to byl nápad, zřídit akademii na Yavinu? A kdo se ji tam rozhodl nechat potom, co ta patálie s Exarem Kunem konečně skončila?“

„Já,“ odpověděl Luke. Díval se jí zpříma do očí. „O co ti jde?“

Mara se ušklíbla. Teď na to nebyl ten správný čas ani místo. „Jenom chci říct, že nejsi neomylný,“ řekla, čímž se tomu tématu znovu vyhnula. „Už jenom to samo o sobě je důvod, proč bys neměl dělat všechno ty sám.“

„Ale vždyť já se o to nehádám,“ ohradil se Luke se slabým úsměvem. „Polepšil jsem se – opravdu. Nechal jsem tě, abys svůj meč tam vzadu ovládala sama, nebo snad ne?“

„Díky, žes mi to připomněl.“ Mara cítila, jak jí rozpaky barví tvář. „Skutečně jsem si myslela, že ho ovládám líp.“

„Dlouhé, soustředěné práci se většinou učí nejhůř,“ připomněl jí Luke.

Přišel jsem ale na několik zvláštních technik, které by ti mohly pomoct. Zvedni meč, ukážu ti je.“’

Naklonila se na stranu, aby vyprostila světelný meč, současně pohnula nohou, která ji od kamene začínala tlačit, a pozvedla zbraň před sebe. „Mám ho zapnout?“ ptala se. Pustila ho a uchopila Sílou.

„Ne, to nebude potřeba,“ řekl Luke. „Fajn, drž ho v klidu přímo před sebou. Dívej se na něj, ale taky si ho představuj v mysli, přesně tak, jak se tu vznáší. Dokážeš to?“

Mara přivřela oči. V duchu zalétla zpátky k jejich pouti pralesem na Waylandu před deseti lety. Tam také Luke snadno vklouzl do role učitele a ona zaujala místo studenta.

Ale od té doby se toho mnoho změnilo. Tentokrát to bude možná ona,

kdo přednese tu nejdůležitější lekci. „Povedlo se,“ oznámila mu. „Co dál?“

*

Mara se učila rychle, což Luke ostatně věděl z dřívějška, a základy techniky pochytila bez problémů. Cvičil s ní soustředění ještě další půlhodinu a pak už byl čas jít dál.

„Doufám, že tvému droidovi nedojde energie dřív, než se tam dostaneme.“ poznamenala Mara. když Luke Sílou přenesl Artoo přes další úsek členitého dna. „Nelíbí se mi pomyšlení, že ho celou tu cestu s sebou táhneme jenom proto, aby se z něj stala okrasa nějaké jeskyně.“

„To bude dobré,“ mínil Luke. „Teď mnoho energie nepotřebuje a tvůj droid mu poskytl několik baterií navíc, než jsme se sem vydali.“

„Cože,“ zachmuřila se Mara. „Můj droid, frajere? Neříkals náhodou, žes přiletěl X-wingem?“

„Na planetě jsme přistáli s X-wingem, to ano,“ řekl Luke, „ale do systému jsme přiletěli v Jade’s Fire. Asi jsem ti to zapomněl říct.“

„Asi ano,“ odsekla Mara. Luke se zachvěl, jak jím projel příval jejího hněvu. „U všech plamenů, kdo ti dovolil –? Nic neříkej. Byl to Karrde, viď?“

„Poukázal na to, že tvůj Defender nemá hyperpohon,“ řekl Luke. Ve vlastním hlase postřehl obranný tón. „Dva lidé by se v kokpitu jednoho X-wingu dost mačkali.“

„Máš pravdu,“ uznala Mara váhavě. Cítil z ní, jak dostává pod kontrolu reflexivní nutkání chránit jedinou věc v celém vesmíru, která byla doopravdy její. „Radši doufej, žes ji tam schoval fakt dobře. A tím myslím fakt dobře.“

„Schoval,“ ujistil ji Luke. „Vím, co pro tebe ta loď znamená.“

„A taky doufej, žes nepoškrábal lak,“ varovala ho. „Asi tě nenapadlo vzít s sebou dálkovou vábničku.“

„Vlastně napadlo,“ odpověděl Luke. Když sahal do kapsy, lehce se zamračil. Z neznámého důvodu mu bleskla myslí dávná vzpomínka. Tehdy se vrátil na Dagobah, kde narazil na starou vábničku od nějaké loďi z doby před klonovými válkami. Nepoznal ji, ale Artoo si vzpomněl že s podobným zařízením kdysi viděl Landa, takže vyrazili do Landova těžebního střediska na Nkllon, aby jim řekl, co to je. Ukázalo se, že dorazili právě včas, aby Hanovi a Leie pomohli odrazit nájezd velkoadmirála Thrawna. Ale proč si na to vzpomněl zrovna teď? Protože tu s ním byla Mara, kteů rou ve svých myšlenkách viděl poprvé v téže době? Nebo se mu vybavilo něco, co bylo hluboko zasuto v jeho mysli a souviselo s tou starou vábničkou – nebo s vábničkou od Fire. nebo snad s vábničkami vůbec? Mara se ho udiveně pozorovala. „Problém?” zeptala se. „Zbloudilé myšlenky,” potřásl hlavou Luke. Vytáhl z kapsy vábničku a podal ji Maře. „Odsud se ti ale nepodaří Fire přivolat. Jsme daleko z dosahu a vzpomínám si, že vábničku musíš namířit přesně k lodi.“

„Nemusíš. Má i plošné nastavení,“ poučila ho Mara. „Ale dosah je skutečně dost omezený. Ve Vysoké tvrzi by ale mohly být nějaké vysílače, skrz které bych mohla signál poslat.“

Zamračila se na něj ještě jednou, než to nechala být. „Ačkoli se můžeš vsadit, že ji z úkrytu nevytáhnu, dokud se nám nepodaří neutralizovat jejich hnízdo stíhaček. A když už jsme u toho, ještě jsi mi neřekl, co se stalo s těmi dvěma, se kterými ses střetl.“

„Není to na dlouhé povídání,“ řekl Luke. Odepjal svůj světelný meč a zažehl ho. Ladné švihnutí, a další krápník, který jim stál v cestě, se před ním zřítil na zem. „Řekli mi, abych letěl za nimi, a pak provedli sérii rychlých manévrů. V tu chvíli jsem si myslel, že hledají záminku k zahájení palby.“ „Spíš chtěli vidět, s jakou lodí a pilotem mají tu čest,“ nadhodila Mara. „K tomuhle závěru jsem nakonec taky dospěl,“ souhlasil Luke. Vyslal Sílu, aby Artoo přenesl přes rozdrcený stalaktit. „Tak či onak počkali, dokud nebudeme pár kilometrů od Vysoké tvrze, a pak zahájili palbu. Zalétl jsem dolů do těch kaňonů, které byly ve tvém záznamu, a podařilo se mi je setřást.“

Mara byla chvíli zticha. „Říkals, že ti přikázali, abys letěl s nimi. Oni mluvili basikem?“

„Nakonec ano,“ kývl Luke. „Ale nejdřív na mě vychrlili tu samou zprávu, kterou jste s Karrdem zachytili, když ta druhá loď nalétla na hvězdný destruktor Boostera Terrika.“

„Takže Karrde ti ji dal,“ řekla Mara. Její emoce zahalil stín. Dal ti taky ten zbytek?“

„Jenom informace o tom, kde jsi přistála,“ odpověděl Luke. „Bylo tam ještě něco víc?“

„Ano, a není to nic veselého,“ odtušila Mara. „Zaprvé: v té zprávě se skrývá Thrawnovo jméno. Zadruhé: tvoje sestra našla u Mount Tantissu datakartu, která byla nadepsána ,Ruka Thrawnova’.“

Ruka Thrawnova. „Nelíbí se mi, jak to zní,“ řekl Luke. „Nejsi sám,“ souhlasila Mara zasmušile. „Otázka je, co to znamená?“

„Ty jsi byla Císařova ruka,“ připomněl jí Luke. „Co když měl Thrawn taky takového agenta?“

„To je první věc, která každého napadla,“ řekla Mara a Luke z ní vycítil krátký záchvěv rozmrzelosti. „Nebo by to mohla být superzbraň, nějaká další Hvězda smrti. Ale ani jedno z toho nebyl Thrawnův styl.“

Luke zasupěl. „Jeho styl byl převálcovat každého brilantní strategií jako rancor.“

„Hezky řečeno,“ přitakala Mara, „ale ta datakarta pochází z císařova soukromého skladiště, takže to musí něco znamenat. Palpatine by nevytvářel dezinformace jen pro své vlastní soukromé pobavení.“

„No, ať už to znamená cokoli, zdá se, že naši neznámí ve Vysoké tvrzi s Thrawnem nějak souvisejí,“ usoudil Luke. „Napadlo mě, že by to mohla být skupina jeho lidí.“

„To je tedy veselá představa,“ zavrčela Mara. „Jenom doufejme, že každý z jeho druhu není takový vojenský génius, jako byl on.“

„Ano,“ zamumlal Luke.

Sotva zapnul světelný meč, aby odsekal dalších pár kamenných výčnělků, které jim blokovaly cestu, napadla ho další pochmurná myšlenka. Pokud Ruka Thrawnova nebyla ani speciální zabiják, ani agent…

„Už zase ses zamyslel,“ vstoupila Mara do jeho úvah. „No tak, jen povídej.“

„Právě mě napadlo, že Ruka Thrawnova je možná jeho žák,“ řekl Luke a obrátil se k ní. „Někdo, koho mohl Thrawn nechat vycvičit, aby ho nahradil, kdyby se mu něco stalo.“

„Tak kde vězí?“ ptala se Mara. „Chci říct – už je to deset let. Pokud je to jeho žák, proč se pořád neukázal?“

„Možná si myslel, že ještě není připraven,“ uvažoval Luke. „Možná se mu zdálo, že potřebuje ještě nějaký čas a výcvik, než bude schopen zaujmout Thrawnovo místo.“

„Anebo,“ řekla Mara, jejíž obličej spoře osvětlený zářičkami náhle ztuhl, „čekal na ten správný okamžik k útoku.“

Luke se zhluboka nadechl. Studený jeskynní vzduch byl náhle ještě o něco chladnější. „Jako třeba na okamžik, kdy hrozí, že se Nová republika rozpadne kvůli Caamasu.“

„Přesně takovéhle situace by Thrawn využil.“ souhlasila Mara. „A jelikož se imperiální zdroje scvrkly takřka na nulu, nic jiného by mu ani nezbývalo.“

Dlouhou chvíli tam jenom tak stáli a tiše se na sebe dívali. „Myslím,“ řekla Mara nakonec, „že bychom se měli co nejdřív dostat do té tvrze a zjistit, o co tu jde.“

„Máš pravdu,“ kývl Luke. Natočil svou zářičku ve směru jejich cesty a trochu ji zesílil. Pět metrů odtud chodba ústila do velkého jeskyního sálu, tak velkého, že ho zářička nemohla svým světlem celý obsáhnout Vykročil kupředu –

A zarazil se. V hloubi své mysli ucítil zvláštní záchvěv. Kdesi před nimi…

„Taky to cítím,“ zamumlala Mara za jeho zády. „Ale nezní to jako můj smysl pro nebezpečí.“

„Možná tam nic nebezpečného není.“ řekl Luke. „Aspoň ne pro nás.“

Artoo vydal trylek, který zněl zároveň podezřívavě a zoufale. „Nemluvil o tobě,“ ujistila Mara droida. „Vidíš to, Luku?“

„Ano.“ přikývl Luke a napjatě se pousmál. Jejich tři průvodci Qom Jha, kteří až dosud volně poletovali nad hlavami svých pomalejších, po zemi kráčejících svěřenců, se usadili vpředu nahoře na skalních výstupcích kolem vstupu do sálu. „Řekl bych, že tam vevnitř je něco, s čím se nechtějí setkat.“’

„A zřejmě se nám o tom zapomněli zmínit,“ podotkla Mara. „Další zkouška?“

„Možná.“ připustil Luke. „Ne – Synu větru, drž se zpátky.“

Nevidím žádné nebezpečí, protestoval mladý Qom Qae. Přesto se poslušně usadil na jeden ze stalagmitů poblíž otvoru. Co nám hrozí?

„To brzy zjistíme,“ řekl mu Luke. Pevně uchopil světelný meč a natočil ho směrem k sálu. „Maro?“

„Jdu za tebou,“ odpověděla. „Chceš, abych ti svítila?“

„Ano, prosím.“ Luke jí podal přes rameno zářičku. Nastražil všechny smysly a vkročil do otvoru.

Dlouhou chvíli tam nehybně stál a prohlížel si terén, přes který přejížděla Mara světelnými paprsky obou zářiček. Sál byl působivě veliký a měl vysoký strop. Víceméně rovné dno brázdilo několik mělkých koryt, v nichž zurčely slabé pramínky vody. Nebyly tam žádné stalagmity ani stalaktity, se kterými se museli potýkat v ostatních částech jeskynního systému, ale spodní části stěn lemovaly díry půlmetrového průměru, které zřejmě vedly hluboko do skály. Celá kaverna – stěny, strop, dno, dokonce i koryta potůčků – byla pokryta silnou vrstvou jakési mechovité hmoty. Na vzdálené straně se sál opět zužoval do tunelu, jako byl ten, v němž právě stáli.

„Musí tam být nějaké průduchy vedoucí na povrch,“ řekla Mara tiše. Její dech ho zahřál na krku. „Světlo žádné, ale je cítit průvan. A taky je tam voda.“

„Ano,“ šeptl Luke. Vzduch, voda, primitivní rostlinky – snad dokonce mech – to všechno naznačovalo, že se tady dole vytvořil svým způsobem dokonalý ekosystém.

Ekosystém, který dost možná zahrnuje i predátory…

„Co takhle hodit tam výživnou tyčinku?“ navrhla Mara.

„Nejdřív zkusíme kámen,“ rozhodl Luke. Sehnul se a sebral valoun velký jako pěst. Mrštil jím doprostřed kaverny, a jak valoun padal k zemi, zachytil ho Sílou a prudce ho hodil ke straně –

Cosi náhle vyrazilo z jedné ze zdí a zase to skočilo zpět.

A během toho pohybu kámen zmizel.

„Quha!“ řekl Luke. Prohlížel si příslušnou část skály, na kterou Mara posvítila zářičkami. „Nevšimla sis, odkud to přišlo?“

„Myslím, že tam odtud,“ odpověděla Mara. „Bylo to moc rychlé – tamhle. Vidíš to?“

Luke přikývl. Z jedné díry ve stěně se tiše sypal kratičký vodopád rozdrceného štěrku. Padal dolů po bílém mechu, ve kterém se cosi pohnulo. Když se kamenný prášek snesl na zem, v kaverně opět zavládlo ticho a klid.

„Kamení mu asi nechutná,“ zhodnotila to Mara.

„Měli jsme mu hodit tu tyčinku,“ souhlasil Luke. Přivolal si Sílu, aby si přehrál obsah své krátkodobé paměti. Nepomohlo to; pohyb byl skutečně příliš rychlý. „Vidělas, co to bylo?“

„Hádám, že nějaký jazyk nebo chapadlo,“ tipovala Mara. „Hlavní část té potvory je nejspíš v té díře.“

„A nejspíš tady ta potvora není sama,“ doplnil Luke. Očima přejížděl po ostatních trhlinách ve stěnách kaverny’. „Máš nějaký nápad?“

„No, pro začátek se budeme na jednu muset podívat zblízka,“ rozhodla Mara. „Cítíš rozumnou bytost?“

Luke vyslal do kaverny Sílu. „Ne,“ řekl jí. „Nic.“

„Takže to jsou pouze nějací primitivní dravci,“ usoudila, vmáčkla se do otvoru vedle něj a předala mu zářičky. „Půjde to. Ustup mi z cesty, ano?“

„Co chceš udělat?“ zamračil se Luke, když vytáhla světelný meč a zažehla ho.

„Jak jsem řekla: podívat se zblízka,“ odtušila. Hodila světelný meč před sebe, uchopila ho Sílou a začala jím pomalu otáčet. Točící se meč zakroužil doleva a držel se blízko u zdi. Přiblížil se k jedné z děr…

A se zábleskem světla a několikanásobným zapraskáním drcené skály

v díře zmizel.

Maro Jade! zajíkl se Syn větru. Vaše zbraň-dráp –

„Je v pořádku,“ klidnil ho Luke. Oči pořád upíral na díru, na Maru se neodvažoval pohlédnout. Pokud se přepočítala…

A pak, s druhým hlasitým zapraštěním skály, se z díry vyvalilo dlouhé, slimákovité stvoření, zalité růžovou krví, která stále ještě vytékala z půltuctu hlubokých sekanců v jeho těle. Téměř groteskně zpomaleným pohybem se svezlo po mechem porostlé stěně a zarazilo se až o kameny na dně kaverny. Svinutý jazyk se mu vysunul z ochabující tlamy a pak vylétl ven Mařin světelný meč.

Jeden Qom Jha zalapal po dechu. Tak takhle tedy vypadají, řekl Držitel slibů.

„Vy jste je nikdy předtím neviděli?“ zeptal se Luke.

Ne, odvětil Qorn Jha Už třicet ročních období jsme se s nimi nesetkali

Luke svraštil obočí. „Skutečně? A od té doby tady nebyli, nebo jste na ně prostě jenom nenarazili?“

Na tuto otázku vám nemohu poskytnout řádnou odpověď, odtušil Držitel slibů. Jen zřídkakdy se Qom Jha dostanou do této části jeskyni.

„Problém?“ zeptala se Mara. Mezitím si Sílou přivolala světelný meč zpátky.

„Objevila se otázka, jestli tohle místo vypadalo stejně i před třiceti lety,“ sdělil jí Luke.

„Zajímavé,“ utrousila Mara. Znechuceně si prohlížela svůj zakrvácený světelný meč. Natáhla se do kaverny a otřela rukojeť o bílý mech. „Možná se mezitím nastěhoval do Vysoké tvrze někdo nový a chtěl odradit nahodilé turisty.“

„Je to jedna z možností,“ souhlasil Luke.

„No, já už jsem jednoho vyřídila,“ řekla Mara, zatímco znovu zkoumala svůj meč. „Teď je řada na tobě – kolik jich zbývá? Nějakých třicet?“

„Tak nějak,“ potvrdil Luke, když narychlo přepočítal všechny díry ve stěnách jeskyně. „Co myslíš, napadne je, že jsme na jídlo moc velcí?“

„Nespoléhala bych na to,“ odtušila Mara. „V těch jazycích je dost rychlosti a síly, aby nám přelámaly kosti.“

„Souhlasím,“ řekl Luke. „Asi tudy nevede žádná cesta, která by byla mimo jejich dosah.“

„Na to bych taky nespoléhala,“ soudila Mara. „Ale vypadá to celkem jednoduše. Půjdeme podél jedné stěny a rozsekáme je ze strany, až se k nim přiblížíme.“

Luke se zašklebil. Jistě, vypadalo to celkem jednoduše, jenže taky krvavě. Tyhle potvory samozřejmě nebyly myslící bytosti a bylo životně důležité, aby se přes ně on a Mara dostali. Přesto se mu vůbec nezamlouvala představa takových hromadných jatek.

Možná to šlo udělat jinak. „Držiteli slibů, vy už jste na ně někdy narazil,“ řekl a ohlédl se přes rameno. „Čím se živí?“

Držitel slibů zatřepetal křídly. Na začátku a konci každého období tudy táhnou spousty hmyzu. ,,No?“ ptala se Mara. „Stěhovavý hmyz,“ přeložil Luke.

„Aha,“ řekla Mara. „Ale nejspíš nepohrdnou ani čerstvým Qom Jha.“ Roztínač kamenů varovně rozepjal křídla. Neurážejte nás, Netečná Maro.

„To samozřejmě nevysvětluje, čím se živí v tuhle dobu,“ pokračovala Mara. „Teď tady zrovna moc hmyzu nemají.“

„Alespoň ne hmyzu, který by byl vidět,“ souhlasil Luke. Sklopil světelný meč a naklonil se do kaverny. Držel se těsně u zdi. Natáhl se s rukojetí co nejdál a prudce udeřil do mechu.

Znenadání se ozvalo rachotivé zabzučení a tucet hmyzích těl prudce vyrazil z neviditelných skrýší v mechu. Hmyz se bláznivě rozletěl na všechny strany.

Moc daleko se nedostal. Následovalo mlaskání obrovitých jazyků a za okamžik v jeskyni znovu zavládlo ticho.

Artoo za Lukovými zády nervózně zaklokotal. „Zajímavé,“ poznamenala Mara. „Vrstva mechu musí být hlubší, než se zdá.“ Podívala se na Luka. „Doufám, že nechceš navrhnout, abychom mlátili do zdí a zkusili proklouznout během hostiny.“

„Máš napůl pravdu,“ řekl Luke. Zapnul světelný meč a znovu vstoupil do sálu. Zářící čepel vnořil do mechu a opatrně v něm vykrojil čtverec metr široký. Deaktivoval zbraň a vrátil ji na opasek, pevně uchopil okraje čtverce a zatáhl.

Se zvláštním, pronikavým pískotem se patnáct centimetrů tlustý plát odtrhl. Luke si ho přehodil přes předloktí a snažil se udržet ho víceméně pohromadě. Otřásl se, když si všiml stovky červů, kteří spěchali po obnažené skále zpátky do mechu.

„Báječné,“ odtušila Mara, která přistoupila k jeho boku. „A teď je čas krmení?“

„Takový je plán,“ přisvědčil Luke. Naklonil se k další díře v řadě a nastavil čtverec mechu před ni. Jazyk vystřelil ven a v oblaku prachu plát zmizel.

„Jsem zvědavá, jestli to zabralo,“ řekla Mara. Protáhla se kolem Luka a namířila čepel meče před díru.

Nic se nestalo. „Vypadá to dobře,“ usoudila. „Radši prones droida kolem, pokud pořád žvýká.“

„Dobře,“ odvětil Luke. Obrátil se a uchopil Artoo Sílou. „Synu větru, Qom Jha – pojďte.“

Během minuty všichni doupě bezpečně minuli. „Udělals na mě dojem,“ prohlásila Mara, když je přestala krýt před nebezpečím díry a přidala se k nim.

„A to jsme ani nemuseli zabíjet,“ podotkl Luke. Zažehl světelný meč a přistoupil k doupěti dalšího predátora.

„Až na těch pár broučků,“ řekla Mara. „Mimochodem, ty se bojíš hmyzu?“

Domníval se, že se prve ovládal lépe. „Jenom mi připomínají drochy, to je všechno.“

„Aha,“ přikývla Mara. Sklonila světelný meč a prošla kolem Luka. „Víš co? Ty budeš krájet a já loupat. Platí?“

*

O další dvě hodiny později se konečně zastavili k nočnímu odpočinku.

„Aspoň si myslím, že už je noc,“ zamračil se Luke na svůj chronometr. „Právě jsem si uvědomil, že jsem tuhle věc ještě nestihl nastavit na místní čas.“

„Je noc,“ ujistila ho Mara. Vděčně se opřela o balvan, který si vybrala. a zavřela oči. Věděla, že brzy bude od tvrdých a ostrých výstupků celá otlačená, ale teď se cítila velmi pohodlně. „Noc je odjakživa doba, kdy jdou všichni hodní chlapci a děvčata spát. Takže je určitě noc.“

„Nejspíš ano,“ potvrdil Luke.

Mara otevřela oči a upřela je na něj. Jeho emocemi cosi právě problesklo. „Nebo snad ne?“ ptala se.

Zavrtěl hlavou. „Ne, ty máš pravdu.“ uznal trochu váhavě. „Potřebujeme spát.“

A jinak bychom dělali co? Mara sáhla po Síle a snažila se z jeho mysli vyčíst něco víc. Cesta však byla uzavřená. Nedokázala vycítit nic než bariéru nejistoty promíchanou s –

Zachmuřila se. Rozpaky? Skutečně je z něj cítila?

Ano. A na velikého mistra Jedi Luka Skywalkera byla taková emoce jednoznačně známkou pokroku.

Ale rozhodně mu to nehodlala usnadnit. Až bude konečně ochotný vylézt z té své ulity natolik, aby se jí zeptal na její vztah s Landem, tak mu odpoví. Ne dřív.

A možná bude tou dobou připravený vyslechnout další, ještě méně příů jemné věci, které mu Mara musí říct. Možná.

11. kapitola

„Takže to je ono, hm?“ otázal se Wedge, zatímco se nonšalantně opíral o jednu ze starobylých bothanských luceren, jež lemovaly park a osvětlovaly zářící bílý dóm v jeho středu.

„To je ono,“ potvrdil Corran a pohlédl na datapad. „Aspoň podle téhle věci.“

Wedge zajel pohledem do okrajové části parku a do okolních ulic a obchodů s barevnými reklamními vlajkami. Očividně dnes probíhaly nějaké trhy, protože se tam mlely stovky bothanských i jiných chodců. „Jsou to cvoci,“ oznámil Corranovi. „Dát takovýhle cíl –“

Ztichl, když se kolem něj protáhla skupina Durosů a zamířila šikmo napříč parkem. „- do veřejné oblasti,“ pokračoval tišším hlasem, „znamená koledovat si o malér.“

„Na druhou stranu, mít generátor štítu přímo uprostřed hlavního města je velmi dobrý způsob, jak to město chránit,“ podotkl Corran. „A všem jinoplanetníkům, kteří tady obchodují, to dodá pocit bezpečí.“

„Bothani si na imidž vždycky zakládali,“ připustil Wedge kysele.

I tak ale musel uznat, že tohle místo nebylo zdaleka tak zranitelné, jak vypadalo. Podle informací, které pro ně získal Bel Iblis, byl dóm zkonstruován ze zvláštní permaocelové slitiny, měl pouze jedny dveře a žádná okna a byl přecpaný ozbrojenými strážemi i automatizovanou obranou. Samotný generátor štítu se nacházel dvě patra pod zemí, měl vlastní zdroj energie, místnost plnou náhradních dílů a kádr techniků, kteří by za dvě hodiny údajně dokázali celý systém rozmontovat a zase ho složit.

„Pravda, ale bez ohledu na imidž rozhodně nikdy nebyli líní, když si měli hlídat vlastní záda,“ poznamenal Corran. „Nejspíš budou mít ochranku i v –“

Odmlčel se, když se mezi nimi protáhla skupinka Bothanů zabraných do družného hovoru. Hlavní skupinu následovala dvojice opozdilců, kterří byli do řeči zahraní ještě víc; jeden z nich vrazil přímo do Wedge a málem ho shodil na zem.

„Celý můj klan se vám omlouvá, pane,“ zajíkl se Bothan, jehož srst se chvěla hanbou a rozpaky. Couval ke Corranovi, který se snažil ustoupit z cesty, ale Bothan se pohyboval příliš rychle a vrazil do něj taky.

„Ty nemotorný hlupáku,“ plísnil druhý Bothan svého druha. Uchopil Corrana za ruku, aby mu pomohl získat rovnováhu. „Náš klan ponese tvou hanbu až do doby, kdy se Bothawui zřítí do slunce! Přijměte naše veliké omluvy, vážení pánové. Je někdo z vás zraněn?“

„Ne, jsme v pořádku,“ ujistil ho Wedge. Pohlédl na Corrana, aby se o tom přesvědčil, a spatřil, že ten druhý nepatrně nakrčil čelo. „Ale když to dobře uvážíme –“

„Výborně, výborně,“ pokračoval Bothan. Očividně mu o odpověď příliš nešlo. Popadl svého společníka za ruku a táhl ho směrem k obchodům. „Přeji vám den plný pohody a přátelství, milí pánové.“

Wedge přistoupil ke Corranovi. Viděl, jak na kraji davu oba Bothani málem srazili k zemi nějakou lidskou stařenu a pak zmizeli v záplavě chodců. „Něco je špatně?“ zamumlal. „Jsi zraněn?“

„Ne,“ odvětil Corran pomalu a zachmuřil se ještě víc. „Něco se tni nezdálo na –“

Znenadání se plácl přes tuniku a jeho zachmuření se změnilo ve výraz naprostého zděšení. „Droyk!“ On mi sebral peněženku!“

„Cože?“ vyjekl Wedge a hrábl do své vlastní kapsy.

Taky byla prázdná. „A do pr-“

„Jdeme,“ štěkl Corran a vnořil se do davu.

„To se mi snad zdá,“ zasyčel Wedge.“Jak to hrome dokázali?“

„Nevím,“ křikl Corran přes rameno. Odstrkoval na stranu jednoho chodce po druhém. „Byl bych přísahal, že znám všechny triky. Nevšiml sis náhodou, jakou měli klanovou brož?“

„Všiml jsem si jí, ale nepoznal jsem ji,“ odpověděl Wedge. Cílil se jako naprostý a nepřekonatelný hlupák. V těch peněženkách měli úplně všechno – peníze, kreditní karty, ale hlavně také svá občanská i vojenská ID. „Generál nás zabije, jestli je nedostaneme zpátky.“

„Jo – jednoho po druhém a hezky pomalu,“ souhlasil Conan zasmušile Prodral se posledním hloučkem chodců na dočasně volné místo na chodníku a zastavil se. „Tak co?“ otázal se a natáhl krk, aby očima propátral dav.

„Nic,“ řekl Wedge. Rozhlížel se kolem a ptal se sám sebe, co ve jménu Ackbarovy tety budou dělat teď. Bothanská vláda netušila, že jsou na planetě a pořádně by zuřila, kdyby se o nich dozvěděla. Totéž platilo o konzulátu Nové republiky. „Asi bys nedokázal, ehm –“

„Když se mi z nich nepodařilo nic vycítit zblízka, nejspíš se mi to nepovede ani zdálky,“ zasupěl Corran, jako by byl naprosto znechucen sám ze sebe. „Doufám, že máš po ruce záložní plán.“

„Myslel jsem, žes ho měl mít ty,“ opáčil Wedge mrzutě. Bohužel všechno, co teď mohli udělat, bylo jít zpátky do raketoplánu a vydat se za Peregrinem na Ord Trasi.

Proslýchalo se, že generál Bel Iblis má úctyhodný repertoár corellianských kleteb, které vyplují na povrch, jen když se pořádně rozčílí. Wedgovi se nikdy nepodařilo ověřit si to osobně. Zřejmě k tomu bude mít brzy příležitost. „Tohle ti Mirax nikdy neodpustí,“ varoval ho s povzdechem. „No jo – a tobě to snad Iella odpustí?“ zavrčel Corran v odpověď. „Ahoj, milí pánové. Půjdete se mnou na skleničku?“ Wedge se obrátil a zjistil, že vedle něj stojí stařena s jasnýma očima. „Cože?“

„Ptala jsem se, jestli se mnou půjdete na skleničku,“ opakovala. „Dneska máme takový teplý den a všechno to slunce dělá starým očím špatně.“

„Promiňte, ale zrovna nemáme čas,“ odsekl Corran řízně. Postavil se na špičky, aby ještě jednou propátral dav.

„Ach, vy mladí,“ řekla stařena káravě. „Nikdy nemáte čas sednout si a užívat si života. Nikdy nemáte čas naslouchat moudrosti starých.“

Wedge se ušklíbl, obrátil svou pozornost zpátky k davu a doufal, že to té pošetilé ženské bude stačit a odejde. Nedokázal si představit, co v ulicích Drev’starnu vůbec dělá. „Podívejte, madam, je mi líto –“

„- ale nemáte čas zajít si na drink s osamělou starou dámou?“ pokračovala lítostivě. „To je skandál! Zvlášť když ta osamělá stará dáma platí.“

Wedge na ni pohlédl a snažil se přijít na rázný, ale zdvořilý způsob, jak se jí zbavit. „Madam, koukněte –“

Zarazil se. Její ruka vyjela z šatů a nastavovala mu před oči dva předměty. Dvě malá, černá pouzdra. Jejich peněženky.

Wedge cítil, jak mu o několik milimetrů spadla brada, a poprvé si pořádně prohlédl její obličej. Byla to tatáž žena, do které vrazili oba zlodějíčci, když se klidili pryč. „Ehm, Corrane?“ odkašlal si a vzal peněženky ze stařeniny ruky. „Můžeš toho nechat.“

„Co se –?“ vyjelo z Corrana. Polovička věty zůstala viset ve vzduchu, když si všiml peněženky, kterou mu Wedge podával. Opatrně ji převzal, jeho oči sjely z ženy jenom na tak dlouho, aby si potvrdil, že nic nechybí. „Smím se vás zeptat, jak jste k nim přišla?“

Stařena se zachichotala a potřásla hlavou. „Vy chlapíci z CorSecu* (* CorSec – Corellianské bezpečnostní síly pozn. překl.) jste k popukání. Naprogramují vás, co máte říkat, nebo vám jenom dávají manuály k večeři?“

Corran pohlédl úkosem na Wedge. „Rádi se vyjadřujeme přesně,“ odvětil odměřeně, a přece opatrně. „A když, tak bývalý CorSec.“

„Jak myslíte,“ pokrčila rameny. „Tak či onak, měli byste být opatrnější chlapci – máte tam pěkné rodinné hologramy a nerada bych, abyste o ně přišli. Tak co, Wedgi, co takhle jít na tu skleničku? Musíme si pořádné promluvit.“

„Ano, proč ne?“ souhlasil Wedge obezřetně. Hlavou mu projel celý seznam nepěkných možností. Pokud je vytipovala místním zločineckým tlupám – nebo ještě hůř, pokud je práskla té organizaci Pomsta – nebo pokud pouze žádala tučnou odměnu – „Očividně už znáte naše jména. A vy jste…?“

„Moranda Savich,“ odvětila. „Něco jako příležitostná zaměstnankyně vašeho starého známého Talona Karrda.

A když to dobře uvážíme, platit budete vy dva.“ *

Droid-číšník jim přinesl objednané nápoje, přičemž mu několik povinných kapek ukáplo na kamenný stůl. Přijal od Wedge minci a odporoučel se. „Chakta sai kae,“ pravila Moranda a pozvedla sklenku. „Řekla jsem to správně, Corrane? Nikdy jsem si nebyla jistá, jak se tenhle přípitek vyslovuje správně po corelliansku.“

„Skoro jste to trefila,“ zamručel Corran. Se zjevnou neochotou zvedl oči od datapadu a podíval se na Wedge. „No?“

Wedge pokrčil rameny. „Připadá mi to celkem v pořádku.“

,“Celkem ‘nestačí,“ řekl Corran ponuře. „Krom toho si všimni, že jediný způsob, jak si ověřit, že tohle doporučení je opravdu od Karrda, by bylo prohnat tyhle ID kódy přes Coruscant.“

„Tak jděte do nejbližší novorepublikové kanceláře, ať vám to tam udělají,“ doporučila jim Moranda. Řádně si zavdala ze sklenice průzračného modrozeleného likéru, který si poručila. „Vždyť víte, že nemáme času právě na rozdávání.“

„To nemáme,“ zamumlal Wedge, zatímco se snažil něco vyčíst z jejího naprosto nezúčastněného výrazu. „Ale bohužel…“

„Ale bohužel tam nemůžete jít?“ nadhodila a změřila si Wedge přes okraj své sklenice. „Ano, myslela jsem si to. Jak nepříjemné.“

„Proč mi to říkáte?“ ptal se Corran.

„Proč to říkám?“ opařila Moranda. „Že jste odkázáni sami na sebe, nebo, že je to nepříjemné?“

„Tu první,“ odvětil Corran. „Řekla jste to, jako byste to čekala.“ „Ale no tak.“ Uštěpačné se ušklíbla. „Přece jsem si pořádně prohlédla vaše šrajtofle, ne? Jak jinak mi vysvětlíte, proč máte vojenská ID zasunutá až pod těmi civilními?“

„Uhodla jste,“ řekl Corran. Upřel na ni přísný pohled, o němž Wedge usoudil, že je u corellianské bezpečnosti standardem. „Což také znamená, že jste věděla, že nemáme jak si ověřit vaši legendu, než jste se s ní vytasila.“

„Cože, vy si myslíte, že bych ji stihla dát dohromady tak rychle?“ Ukázala na datakartu, která byla pořád ještě zasunutá v jeho datapadu.

„A nebo jste ji měla někde zašitou spolu s tuctem dalších padělků,“ vypálil Corran. „Jak máme poznat, jestli nás nevodíte za nos?“

Moranda do sebe obrátila zbytek obsahu sklenice. „Tak nic,“ řekla a vstala. „Myslela jsem, že jsme na stejné straně, a domnívala jsem se, že si třeba dokážeme vzájemně pomoct. Zřejmě jsem se spletla. Příště si na ty peněženky dávejte trochu větší pozor.“

Wedge pohlédl na Corrana, který neznatelně přikývl. „Prosím, posaďte se, Morando,“ požádal ji. Napůl se zvedl ze židle, aby ji chytil za ruku. Pod rukávem mu připadala příšerně hubená. „Prosím vás.“

Zarazila se. Hloubavě si je prohlédla jednoho po druhém. Pak se křečovitě usmála na Wedge a posadila se zpátky. „Zkouška, co? Prošla jsem?“

„Zatím ano. Rádi bychom si poslechli něco víc,“ řekl jí Wedge. „Začněme u toho, proč jste tady.“

„Nejspíš ze stejného důvodu jako vy,“ odpověděla. „Karrde si myslí, že se blíží výbuch a Bothani to odnesou. Chce se dovědět, jestli se tu někdo zvenčí nechystá zapálit rozbušku.“ „A nikoho kromě vás nemohl postrádat?“ tipl si Corran. „To sotva,“ řekla Moranda. „Má lidi po celé Nové republice. Sledují přesuny personálu i vybavení. Další se probírají všemi zprávami, náznaky a domněnkami, které se objeví. A já jsem prostě jedna z nich a náhodou jsem zrovna tady.“

„Jaké máte instrukce?“ chtěl vědět Wedge.

Moranda kývla směrem ke dveřím z kavárny. „Nahoře na orbitě je spousta palebné síly,“ řekla. „Každou chvíli se může začít střílet. Jestli ale bude chtít někdo rýpat i do Bothawui samotného, bude se nejdřív musel zbavit planetárních štítů. Karrde mě požádal, abych na ně dávala pozor.“

„Tak proto jste se potulovala kolem drev´slarnského generátoru?“ ptával se Wedge. „Chtěla jste zjistit, kudy by se dalo vniknout dovnitř?“”

„To už jsem obhlédla.“ pravila. „Dneska jsem tam šla spíš proto, abych se podívala, jestli se tam nemotá i někdo jiný.“ Poťouchle se usmála. „A tak jsem zakopla o vás dva. Nic proti, ale trčeli jste tam jako Wookiee na noghrijské rodinné sešlosti.“

Wedge přikývl, když ho najednou něco napadlo. „Takže jste nám nechala vykrást kapsy? Abyste zjistila, kdo jsme?“

Morandin ret sebou zaškubal. „Ne, to jsem tedy skutečně neudělala. Jenom jsem přihlížela, když vám ti dva Bothani ulehčili od peněženek a řekla jsem si, že jim od nich ulehčím zase já.“

Wedge upřel zrak na Corrana. „Myslíš na to samé, co já?“

„Že si nás někdo mohl všimnout,“ řekl Corran. Obezřetně se rozhlédl po kavárně. „To mohl. Vy náhodou nemáte představu, kam se ti dva kapsáři asi zašili, viďte?“

„Bohužel,“ Moranda zakroutila hlavou. „Jsem tady jenom pár dnů a ještě jsem se nestihla napojit na místní podsvětí.“

„Ale mohla byste se na něj napojit, kdybyste chtěla?“ ptal se Wedge. Pořád nevěděl, co si má o té ženě myslet. Karrdovi se víceméně dalo věřit, ale jeho organizace byla velká a každého jejího člena nemohl Karrde znát osobně. Moranda Savich mohla docela dobře hrát na dvě strany nebo zneužívat Karrdovu organizaci pro své vlastní zájmy, nebo ji třeba jenom používala jako páku, když právě dělala jinou, poněkud špinavější práci. Pokud by jí někdo, řekněme třeba z Pomsty, nabídl tučnou odměnu, kdyby jeho a Corrana zradila, udělala by to?

Moranda si povzdechla. „Koukněte, Wedgi,“ pronesla potichu, „za svůj život už jsem jela ve spoustě lumpáren a při lumpárnách se naučíš, jak číst lidem ve tváři. Vidím, že vy dva mi nevěříte. Nedávám vám to za vinu – vždyť jsme se právě potkali. Ale mám ten dopis od Karrda a získala jsem vám zpátky vaše šrajtofle. Už nevím, jak bych vás měla líp přesvědčit.“

„Ale chcete nás přesvědčit,“ řekl Corran.

Usmála se, ale byl to úzký, křehký úsměv. „Mám svůj úkol,“ odvětila prostě.

Wedge se přemohl a nezachmuřil se. Pořád se mu na tom něco nezdálo. ale její argumenty dávaly smysl. Pokud má nějaké postranní myšlenky, Corran se svými smysly Jediho je jistě časem objeví. „Tak dobrá,“ pronesl. „Potáhneme za jeden provaz, aspoň prozatím. Co chcete dělat?“

„No, nejdřív musíme samozřejmě zjistit, jestli tady od minulého týdne, kdy to schytala ta orbitální výzkumná stanice, nepřistál někdo podezřelý,“ spustila Moranda. „Tím vlastně začalo celé to shromažďování lodí. Jestli so toho Pomsta rozhodla využít, možná sem přesunula víc svých lidí.“ „Pomsta nebo kdokoli jiný,“ zamumlal Corran. „Třeba Impérium.“ „Zní to rozumně,“ souhlasil Wedge. „Je tu jen jeden háček. Takové informace jsou nejspíš uloženy v počítačích bothanské celnice a nemáme k nim přístup.“

„Ale to nebude problém,“ Moranda bezstarostné mávla rukou. „Honem dopijte. Půjdeme k vám a promluvíme si o tom.“

„Jasně,“ řekl Wedge. Pořádné si lokl ze svého dosud netknutého nápoje a zvedl se. Usoudil, že ať už se tu semele cokoli, bude to pořádně zajímavé.

Ale jestli to bude i dobré, to už byla jiná otázka.

*

„Fakt?“ křikl Navett do svého komlinku. Vzhlédl, když do Ráje exotických zvířátek vstoupil Klif a zabouchl za sebou dveře. „Hej, to je skvělý! Kdy se pro ně můžu zastavit?“

„Kdykoli budete chtít,“ oznámil z komlinku hlas bothanského celníka. Ozvalo se tlumené kýchnutí. „Pokud možno co nejdřív,“ dodal.

„To se vsaďte,“ řekl Navett vesele. „Už teď se nám sem trousej zákazníci a ptaj se, co máme, a my jim musíme řikat, že eště nic nemáme. Takže tam můžem přijít třeba hned, jo?“

„Věřím, že na tuto otázku jsem vám již poskytl odpověď,“ odvětil Bothan. Na pozadí se ozvalo další kýchnutí.

„No jo, vlastně,“ řekl Navett. Klif mezitím přistoupil blíž. „Skvělý. Dík moc.“

„Přeji vám den plný míru a zisku.“

„Jo, já vám taky.“

Vypnul komlink. „Máme zelenou,“ pověděl Klifovi, když přístroj odložil. „A z toho kýchání soudím, že minimálně někteří z Bothanů jsou na naše maličké polpiany alergičtí.“

„Aspoň budou celí nedočkaví, aby se jich zbavili,“ odtušil Klif.

„Myslím, že to už jsou,“ souhlasil Navett. „Viděls Horvice?“

Klif přikývl. „On a Pensin se nechali najmout jako údržbářský tým do ho´dinské putyky dva bloky od generátoru štítu. Mají směnu po zavírací hodině.“

„Perfektní,“ řekl Navett. Pokud nebyla v jejich nákresech chyba, pak by se ta putyka měla nacházet přímo nad jedním z podzemních potrubí s kabely, které přivádějí do generátoru energii.

„Jo.“ Klif se najednou zatvářil kysele. „A teď špatné zprávy. Ti dva bothanští kapsáři, co jsme je najali, to zvorali.“

Navett zaklel. Mohlo ho napadnout něco lepšího, než věřit místním talentům. „Nechali se chytit?“

„Podle toho, co říkali, šlo všechno jako po másle.“ Klif se ušklíbl. „Jenže když se ke mně dostali, tak už ty šrajtofle neměli.“

Navett cítil, jak se mu zúžily oči. „Co tím myslíš, že už je neměli?“ „To, co říkám: přišli o ně. Nejspíš si někdo z davu všimnul, jak je kradou, a řekl si, že jim to oplatí.“

„Jsi si jistý, že si je prostě nenechali pro sebe kvůli prachům?“ Klif pokrčil rameny. „Úplně jistý si tím nejsem. Ale je těžké uvěřit, že by dva novorepublikoví agenti měli u sebe víc peněz, než kolik jsem nabízel já.“ Hryzal se do rtu. „Pokud to ovšem vůbec jsou novorepublikoví agenti.“

Navett si přitáhl židli a zamyšleně se posadil. Nemohl se v nich mýlit? „Ne,“ odpověděl si na vlastní otázku. „Ne, oni jsou z Nové republiky. A podle toho jejich kukuče jsou to nejspíš vojáci. Otázka je, kdo je ten nový skifter (Skifter – falešná karta v Sabaccu – pozn. překladatele), který se teď vložil do hry?“

„Takže si nemyslíš, že to byl jenom nějaký další zlodějíček, který využil situace?“ ptal se Klif.

Navett pozvedl obočí. „Ty snad jo?“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděl Klif ztěžka. „Je nebezpečné zbytečně riskovat, že po tobě půjdou hned dvě okradené strany.“

„Přesně,“ řekl Navett. „Ne, oni se museli spojit s někým z podsvětí. S někým hodně dobrým, jak to tak vypadá.“

Klif tiše zasykl. „Nemáme tady nikoho, kdo by je mohl soustavně sledovat.“ připomněl Navettovi. „Asi bychom se jich radši měli zbavit.“

Navett se poškrábal na tváři. Byla to lákavá představa. Obtížný úkol s přesně načasovaným rozvrhem byl dost komplikovaný i bez novorepublikových špehů čmuchajících kolem. Pokud by se je podařilo tiše odstranit…

„Ne,“ rozhodl. „Zatím ne. Nejspíš o nás ještě nevědí. Budeme si na ně dávat pozor a vyřídíme je, až když začnou být moc zvědaví. Ale zatím je necháme být.“

Klifův ret sebou zacukal. „Ty jsi šéf.“ odtušil. „Jen doufám, že neděláš chybu.“

„Pokud ano, tak tu chybu snadno napravíme.“ Navett povstal. „Pojď. Nasadíme zase snaživé, ale přitroublé obličeje a vyzvedneme si naše zvířata.“

12. Kapitola

Odkudsi zdálky přišel trylek noghrijského bojového signálu. „Letí sem loď,“ přeložil Barkhimkh. „Sakhisakh ji vidí.“

„Spolehnu se na jeho slovo,“ řekla Leia. Stála mezi hustými stromy, které rostly na malém kopci nad severním kosmoportem Barris Pakriku Minor. Kolem sebe neviděla téměř nic než zeleň, nad hlavou se jí modrala nepatrná skvrnka oblohy a pod ní se nacházel landspídr vypůjčený od Sabmina.

Podle jejího názoru to byla poněkud trapná a kromě toho také zbytečná situace. Vzhledem k tomu, že zpráva měla Bel Iblisův soukromý kód i vloženou šifru, v blížící se lodi nemohl být nikdo jiný než generál. Její noghrijští strážci však nechtěli, aby se ukazovala, dokud se jim nepodaří jednoznačně identifikovat pasažéra. Přistoupila na to, aby měli klid.

Blížící se loď už bylo slyšet. „Asi bude dost malá,“ usoudila, když použila jediskou techniku pro zostření smyslů, aby ze vzdáleného kvílení dostala něco určitějšího.

„To vskutku je.“ Barkhimkhův tichý souhlas vybuchl v jejím zesíleném sluchu nepříjemně hlasitě. „Půjdu ji pozorovat.“

Ozvaly se zvuky těla, prorážejícího si cestu porostem. Když Leia vrátila svůj sluch na normální úroveň, ohlušující lomoz se ztišil na pouhé šustění. Slyšela, jak kvílení v dálce krátce zesílilo a pak se prudce ztlumilo, když se loď snesla na přistávací plochu a motory se vypnuly.

Zvuk zcela utichl a po dlouhou dobu nevnímala nic než ševelení listí ve stromech. Leia čekala a hádala, co se tam asi děje. Vzletně nazvaný kosmoport ve skutečnosti byl jen o málo víc než velké otevřené prostranství s hrstkou permabetonových přistávacích ploch rozmístěných kolem. Sakhisakhovi by nemělo trvat takhle dlouho dostat se k lodi a prověřit ji.

Pokud nenastaly nějaké potíže. Sáhla po Síle, hledala nápovědu…

A pak k ní vánek zanesl další noghrijský bojový výkřik. „Žádné nebet. péčí nehrozí, můžeme se přiblížit,“ promluvil Barkhimkh po jejím boku. Jeho hlas zněl trochu zmateně. „Ale upozorňuje vás že vše není tak, jak čekáte.“

Leia se zachmuřila. Vše není tak, jak čekáte? „Co to znamená? Copak tam Garm není?“

„Nevím,“ odpověděl Barkhimkh. Vlezl do landspídru a nahodil repulzory. „Pouze jsem viděl, že loď byla vskutku malá, jak jste zjistila již předtím, a že nenesla označení.“

„Nenesla označení?“ ptala se Leia opatrně. „Vůbec žádná?“

„Žádná jsem neviděl,“ opakoval Barkhimkh. Prosmýkl landspídr mezi stromy. „Možná zblízka nějaká uvidíme.“

Kromě chátrajícího frachťáku na zrní, který stál na druhém konci plochy, byla nová loď jediným plavidlem v dohledu. Skutečně byla velice malá, nejspíš jen dvoumístná. Vypadala tak trochu jako diplomatický raketoplán, ale Leia se nepamatovala, že by takovou značku už někdy viděla. Na přídi, kde by diplomatická loď nesla výsostné znaky, nebylo nic. Uprostřed jednoho boku zel otevřený průlez, z něhož vedla krátká rampa dolů na permabeton. „Sakhisakh šel dovnitř?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Barkhimkh. „Čeká tam spolu s pilotem a pasažérem.“

S pilotem a pasažérem? Leia mechanicky přikývla s očima upřenýma k přídi lodí. Teď, když se k lodi blížili čím dál víc, konečně dokázala rozeznat na trupu slabé stopy v místech, kde kdysi bylo označení.

A i když spatřila pouze obrysy, bylo na nich cosi matně povědomého. Cosi, co v její mysli vyvolalo stejně matnou, ale přesto znepokojivou vzpomínku…

Landspídr zastavil před rampou. „Radní Organo Solo,“ zavolal Sakhisakh hrobovým hlasem z otevřeného průlezu. „Váš návštěvník pokorně žádá o poctu z vaší přítomnosti.“

„Ovšem,“ řekla Leia, napodobujíc Noghriho formální tón. Sakhisakh znal Bel Iblise docela dobře; kdo tam uvnitř mohl být, že se choval tak odměřeně? „Bude můj návštěvník tak laskav a přednese mi svou žádost osobně?“

„Bude,“ pravil Sakhisakh, lehce se uklonil a zmizel zpátky v průlezu.

Zároveň se v otvoru objevila nová postava. Byl to vysoký humanoid s kůží porostlou hebkým zlatavým chmýřím, které mělo kolem očí a ramen nafialovělý přídech. „Přicházím v míru, radní Leio Organo Solo,“ oznámil jemným, zvučným hlasem, v němž se však skrýval podtón hlubokého a dávného smutku. „Jsem Elegos A’kla, pověřenec Caamaského pozůstatku. Smím vás pozvat na palubu mé lodi?“

Leia těžce polkla, jak ji zaplavily vzpomínky. Byla tehdy ještě dítě, když navštívila tajné uprchlické tábory Caamasiů na Alderaanu, a do paměti se jí vryly stovky barevných vlajek, na nichž se třepetaly znaky caamaských rodin.

A právě takový znak musel byt odstraněn z přídě Elegosovy lodi. „Ano, pověřenče A’klo,“ odpověděla. „Bude mi ctí.“

„Prosím, odpusťte mi, že jsem takto vpadl do vašeho soukromí,“ omlouval se Caamasi. Ustoupil dozadu, aby mohla vyjít po rampě nahoru. „Bylo mi řečeno, že vy a váš věrný druh jste si sem přišli odpočinout, a za jiných okolností bych vás rozhodně neobtěžoval. Přál jsem si s vámi však promluvit, a ten, koho jsem přivezl s sebou, říkal, že jeho poselství je natolik důležité, že nesnese nejmenšího odkladu.“

„A ten někdo je –?“ otázala se Leia. Vstoupila do lodi a zkusila ji propátrat Sílou. Jednoznačně tu byl ještě kdosi další. Kdosi povědomý… „Věřím, že ho znáte,“ pravil Elegos a ustoupil z cesty. A tam, v křesle na druhém konci kabiny, se pod Sakhisakhovým přísným dozorem krčil –

„Ghente!“ zvolala Leia. „Ve jménu Síly, co tu děláš?“ „Musím s váma honem mluvit,“ řekl Ghent hlasem ještě nervóznějším než jak vypadal, a zvedl se z židle. „Chtěl jsem generála Bel Iblise, ale je pryč a nemohl jsem ho zastihnout. A vy jste prezidentka Nové republiky a vůbec, takže –“

„Já v tuhle chvíli vlastně nejsem prezidentka, Ghente,“ přerušila ho Leia jemně. „Mám služební volno. Vládu teď vede Ponc Gavrisom.“

Ghent překvapeně zamrkal. Oproti vážnosti situace se Leia musela přemáhat, aby se nerozesmála. Ghent byl kdysi nejlepším hackerem Talona Karrda. Dokázal se nabourat do všech možných počítačových systémů nebo je jinak oblafnout, takže si Bel Iblis předsevzal přetáhnout mladíka z Karrdovy organizace do Nové republiky. Od doby, kdy se to generálovi podařilo, se Ghent osvědčil znovu a znovu, neustále se dostával výš a výš až mu připadlo místo hlavního šifranta.

Mimo prostředí svých milovaných počítačů však tento mladý muž byl nesmírně prostomyslný, bezelstný a ztracený, jak jen může lidská bytost být. To, že vůbec nezaregistroval Leiino dočasné uvolnění z úřadu, ačkoli žil v srdci Coruscantu, u něj ani trochu nepřekvapovalo.

„Možná přece dokáže pomoci,“ podotkl Elegos. Svým typicky caamaským klidem vytrhl Ghenta z ohromení. „Jen řekněte, proč jste tady.“

„Jo, jasně,“ vzpamatoval se Ghent. Ze starého, oloupaného pouzdra na opasku vytáhl datapad. „Víte, Bel Iblis mi dal takovou datakartu –“

„Okamžik.“ přerušil ho Sakhisakhův skřípavý hlas. „To vy jste poslal radní Organě Solo zprávu pod Bel Iblisovým jménem?“

„No, ehm… jo,“ přiznal Ghent. Ostražitě Noghriho sledoval. „Chtěl jsem generála, chápete, ale nemohl jsem se k němu dostat. A zjistil jsem, že Leia je tady –“

„Jak to, že ses k němu nemohl dostat?“ skočila mu Leia do řeči. „Kde je? Stalo se něco?“

„Ne, ne, je mimo – v systému Kothlis,“ ujišťoval ji Ghent rychle a váhavě přenesl pohled z Noghriho zpátky k ní. „Shromažďuje tam nějaké lodě, nevím na co. Ale nepovedlo se mi poslat mu zprávu, ani s nejvyššími přístupovými kódy. Takže když jsem zjistil, že jste tady –“

„Jak jste zjistil, že je tady?“ naléhal Sakhisakh.

Ghent se znovu přikrčil. „No, bylo to v Gavrisomových souborech. Teda, já bych se normálně nenabourával do věcí vrchní rady, ale tohle bylo fakt důležité. A pak jsem potkal jeho –“ Bezradně máchl rukou k Elegosovi.

„Čekal jsem na vás před vaší kanceláří,“ ozval se Caamasi, jehož hlas opět zapůsobil vítaným uklidňujícím dojmem. „Mí dva kolegové vám už oznámili, že nás hluboce znepokojuje směr, jakým se tato záležitost ubírá. A nyní, vzhledem k otevřeným hrozbám vůči bothanskému lidu, je naše znepokojení ještě mnohem větší.“

Lehce se otřásl, záchvěv projel jeho srstí od zad až k ramenům. „Samozřejmě jsem zamýšlel vyčkat vašeho návratu. Hlavní šifrant Ghent však tolik naléhal, že vás musí okamžitě vidět, že jsem mu nabídl přepravu, pokud se mu podaří vás nalézt.“

„A pokud se mu podaří opatřit si Garmův soukromý kód, aby bylo jisté, že se sem dostavím,“ doplnila Leia. Pohlédla na Ghenta a nadzdvihla obočí.

Mladý hacker se ošil. „Myslel jsem si, že jenom kvůli mně byste nepřišla,“ zamumlal.

Leia potlačila povzdechnutí. Ano, to byl celý Ghent. Jeho jméno a schopnosti požívaly ve vyšších kruzích novorepublikové vlády velké vážnosti. Tohle nepochybně také zcela přehlédl.

A Elegose vzal s sebou Ghent asi proto, že nejspíš neměl nejmenší ponětí, jak se pilotuje hvězdná loď. Bylo to k vzteku a k pláči zároveň, ale všechno to na něj sedělo. „Dobrá, jenom klid,“ konejšila ho. „Výslech skončil a vše je odpuštěno. Přinejmenším dočasně. Zpátky k věci. Takže co je to za poselství, že ti stálo za to, abys kvůli němu porušil půl tuctu zákonů?“

Ghent se znovu zachvěl a podal jí datapad, který až dosud svíral v ruce. „Ta zpráva je vlastně pro Bel Iblise,“ vysoukal ze sebe. „Ale – koukněte, přečtěte si ji, jo?“

Leia uchopila datapad a zapnula ho. V duchu se musela ptát, jestli by přece jen na Hana nenaléhala víc, aby ji vzal s sebou do srdce Impéria, kdyby věděla, že s ní nechce mluvit Bel Iblis, ale jenom Ghent. Ale i bez Ghentovy zprávy se jí ty důvody jevily jako správné a rozumné. Ale přesto…

A pak na displeji datapadu vyskočila slova… a mráz jí přejel po zádech. „Kdes to vzal?“ vyhrkla, její vlastní hlas jí zněl najednou neskutečně, jak jí začalo hučet v uších.

„Generál Bel Iblis to přivezl z Morishimu,“ vysvětloval Ghent. I on měl rozechvělý hlas. „Do systému přiletěla corellianská korveta, jenže ji dohnal hvězdný destruktor a odnesl pryč.“

„Vzpomínám si na Garmovo soukromé hlášení o tomto incidentu,“ řekla Leia. „Chtěl ho udržet v tajnosti, dokud nezjistí, co to mělo znamenat.“ „No, tohle vysílala ta korveta,“ řekl Ghent. „Bylo to pěkně zašmodrchané, ale podařilo se mi proniknout rušením a rozlousknout to.“ Hlasitě se nadechl. „Už chápete, proč jsem to musel honem někomu dát?“ Leia kývla a dál zírala na zprávu.

- je plukovník Meizh Vermel, zvláštní posel admirála Pellaeona. Byl jsem vyslán, abych zkontaktoval generála Bel Iblise ohledně vyjednání mírové smlouvy mezi Impériem a Novou republikou. Na mou loď zaútočili zrádci Impéria a neočekávám, že přežiji. Pokud bude Nová republika ochotna vyjednávat, admirál Pellaeon vás bude za měsíc čekat u opuštěného důlního centra Pesitiin. Opakuji: Tady je plukovník Meizh Vermel…

„Radní?“ zamumlal Sakhisakh tiše z druhé strany kabiny. „Nějaký problém?“

Leia vzhlédla k Noghrimu a málem se ho polekala. Myšlenky jí vířily v hlavě. Mír. Ne jen nějaké dočasné příměří, ale skutečný, opravdový mír. Po něčem takovém toužila od časů císaře Palpatina a od svého vlastního dávného rozhodnutí vzdorovat jemu i všemu, co představoval.

A mír byl najednou tady a nabízel ho nejvyšší velitel celé Impenální

flotily.

Ale bylo tornu tak doopravdy? Pellaeon koneckonců nabízel pouze vyjednávání. Neplánoval při něm přednést nesplnitelné požadavky, které z celého toho cvičení udělají jen něco o málo víc než ztrátu času, nebo ještě hůř, propagandistickou zbraň Impéria?

A co když je to ještě horší? Co když je to nijaká past? „Radní?“ opakoval Sakhisakh. který přistoupil k jejímu boku. Jeho velké černé oči k ní starostlivé vzhlížely. „Co vás rozrušilo?“

Beze slova tnu datapad podala. Vždyť Pellaeon už Impériu nevelel. Pokud se dalo Landovi věřit – a pokud to nebyl nějaký podfuk – velkoadmirál Thrawn se vrátil.

A s Thrawnem nikdy nebylo nic takové, jak se zdálo být. Nikdy. Sakhisakh vyprskl jakousi nadávku v noghrijském jazyce. „Nesmíte tomu věřit,“ zavrčel. Vrazil datapad zpátky Ghentovi, jako by to bylo cosi nečistého, čeho se štítil. „Impérium je zosobněním lží a úskoků. Nikdy nebude jiné.“

„Ano, často takové bylo,“ souhlasila Leia zamyšleně. „Ale na druhou stranu –“

„Žádná druhá strana neexistuje!“ zasyčel Sakhisakh. „Zradili a vraždili můj lid. Zradili a vraždili váš lid.“

„Já vím,“ zašeptala Leia. Dávná bolest jí zaplavila hrdlo jako kyselina. „A pokud Thrawn vskutku podvedl smrt,“ pokračoval Noghri, v jehož hlase se objevilo cosi smrtonosného, „je to jen o důvod víc, proč odmítnout vše, co Impérium říká.“

„Možná,“ připustila Leia. Ale přesto… „Smím se podívat?“ zeptal se Elegos.

Leia zaváhala. Technicky vzato to byla vysoce důvěrná záležitost Nové republiky… „Ano, samozřejmě,“ odpověděla a podala mu datapad, když její Sílou vyladěné instinkty převládly nad přísně zákonnou stránkou situace. Před zničením jejich světa patřili Caamasiové mezi nejlepší diplomaty a zprostředkovatele, jaké Stará republika kdy měla, a jejich schopnosti se v těchto věcech vyrovnaly umu rytířů Jedi. Elegos by mohl mít na tu zprávu nějaký názor, který by jí naznačil, co dál.

Caamasi si dlouhou chvíli datapad tiše prohlížel. Pak k ní zvedl své modrozelené oči. Třpytily se v nich emoce. „Ano, může to být past, ale není to jisté. A pokud je tu třeba jen nepatrná možnost, že admirál Pellaeon jedná upřímně, pak je třeba ji prozkoumat.“

Sakhisakh si ho podezřívavě změřil. „Dlouhou dobu jsem obdivoval Caamasie, pověřenče A’klo,“ pravil hlasem téměř vyzývavým. „Ale teď jste promluvil jako nezkušené dítě. Vy opravdu navrhujete, aby se Bel Iblis vydal do rukou Impéria?“

„Vy mi nerozumíte, příteli,“ řekl Elegos s klidem. „Nic takového od Bel Iblise nežádám. Vskutku, jak jste již podotkl, bylo by nemožné mu to třeba jen navrhnout.“ „Proč?“ ptala se Leia.

„Protože, jak Ghent zjistil, se s ním nedokážeme v rozumné době spojit,“ odpověděl Elegos. „A rychlost je ze všeho nejdůležitější, protože tato příležitost se možná už teď rozplývá.“ Poklepal na datapad. „Nevíme, kdy se morishimský incident odehrál. Je však jisté, že síly, které stojí proti admirálu Pellaeonovi, se již začaly šikovat proti němu. I kdyby všechny případné výpady přečkal, na odpověď Coruscantu nemůže čekat celou věčnost.“

Sakhisakh vrhl po Leie opatrný pohled. „Koho tedy chcete požádat, aby se vydal do imperiálních rukou?“

Elegos zavrtěl hlavou. „Není zapotřebí nikoho žádat,“ oznámil Noghrimu. „Volba je zřejmá a nabíledni. Půjdu já.“

Sakhisakha to zaskočilo. „Vy?“

„Ovšem,“ přisvědčil Elegos. „Radní Organo Solo, mám povinnost vrátit Ghenta na Coruscant. Pokud ji vezmete na sebe, mohu okamžitě vyrazit na Pesitiin.“

Leia vzdychla. Teď konečně pochopila, proč jí připadalo správné nechat letět Hana na Bastion samotného, zatímco ona zde čekala. „To není potřeba, Elegosi,“ rozhodla. „Můžete ho vzít zpátky sám. Na Pesitiin poletím já.“

V Sakhisakhově hrdle zarachotilo. „To vám nemohu dovolit, radní Organo Solo,“ zahřměl. „Vydat se do takového nebezpečí –“

„Je mi líto, Sakhisakhu,“ řekla Leia jemně, „ale jak Elegos říkal, jen jedna volba přichází v úvahu. Já jsem tady jediná, kdo má oprávnění vyjednávat za Novou republiku.“

„Tak tam pošlete někoho jiného z Coruscantu,“ vybuchl Noghri.

„Jak Elegos také říkal, nemáme čas,“ pokračovala Leia. „Pokud Pellaeon přiletěl na Pesitiin včas, pak už čeká jedenáct dní. Musím tam, a to hned.“ Zhluboka se nadechla. „Pokud se nedokážeš před Imperiály ovládnout, umím to pochopit. Vezmu si Falcona a poletím sama.“

„Prosím, neurážejte mne,“ pronesl Sakhisakh ponuře. „Barkhimkh a já vás samozřejmě doprovodíme. Budeme s vámi i v hodině smrti, pokud nás tam očekává.“

„Děkuju ti,“ řekla Leia. „A tobě taky, Ghente, žes mi to přinesl. Udělal jsi správnou věc, přestože jsi porušil zákony a tak. Pověřenče A’klo, i vám děkuju za pomoc.“

„Počkejte chvíli,“ namítl Glient. V očích už měl zase zmatek. „Vy tam poletíte? Sama?“

„Ne sama,“ zavrčel Sakhisakh. „My budeme s ní.“

„Jo, jasně,“ souhlasil honem Ghent. Pohledem přejížděl z Leiy na Elegose. „Chci říct… Elegosi? Nemohl byste… rozumíte mi?“

„Vydat se na cestu spolu s ní?“ dokončil za něho Caamasi. „Zajisté, velice rád. Ačkoli v Nové republice oficiálně nezastávám žádnv úřad, můj lid má určité schopnosti vyjednávat.“ Zamyšleně si Ghenta prohlížel. „Ale jak jsem již vysvětlil, mým prvořadým úkolem je vrátit vás na Coruscant.“

„Pokud bys nebyl ochotný přeletět raketoplánem na Pakrik Major a vrátit se zpátky linkovou lodí,“ navrhla Leia Ghentovi.

„Ale já jsem nechtěl, abyste –“ jeho obličej se zkroutil do bolestivé grimasy. „Chci říct, tu zprávu jsem vám přinesl jenom proto, že –“

Dlouze vydechl, takže to vypadalo, jako by splaskl jako balon. „Tak dobře,“ řekl odevzdaně. „Dobře. Jasně, taky půjdu s váma. Proč vlastně ne?“

Leia zamrkala. Takové rozhodnutí od něj nečekala. „Cením si tvé ochoty, Ghente,“ odpověděla, „ale opravdu to není potřeba.“

„Ne, ne – nesnažte se mi to vymluvit,“ trval Ghent na svém. „Já jsem vás do toho dostal, a tím pádem zůstanu s váma až do konce. Stejně mi všichni říkali, abych chodil víc ven.“

Leia pohlédla na Elegose a všimla si, že nepatrně přikývl. Tři dny v dvoumístné lodi o samotě s Caamasiem Ghentovi očividně pořádně prospěly.

Anebo mladý hacker konečně začal dospívat.

„Dobrá,“ pravila. „Děkuju. Děkuju vám všem.“ Rozhlédla se po kabině. „Obávám se, že si budeme muset vzít Falcona – tahle loď je pro nás pro všechny malá. Landspídrem je to odsud dvacet minut jízdy.“ „Pak tedy jeďme,“ vybídl je Elegos jemně. „Nemáme času nazbyt.“ O pět minut později uháněli krajinou Pakriku Minor. Nebylo slyšet nic než hvízdání vzduchu, protože všichni pasažéři byli ponořeni do ticha svých myšlenek.

Leia se nikdy nedozvěděla, o čem během této jízdy přemýšleli ostatní. Ona se však zabývala novou znepokojující představou. Dobře věděla, že Jedi dokáže občas nahlédnout do budoucnosti a vycítí, co by bylo správné udělat dál. Jí samotné se to častokrát podařilo a v souladu se svými pocity jednala i právě teď.

Ale dokáže nějaký Jedi předpovědět svou vlastní smrt? ptala se sama sebe. Nebo snad zůstane cesta vedoucí ke smrti pokaždé v temnotě? Uvidí, co je dobré a správné, ale okamžik smrti předem nespatří? Nevěděla. Možná to měla zjistit právě na téhle cestě.

13. kapitola

Do kajuty daleko na zádi dolehlo kvílení poplachu z můstku Wild Karrdu jen jako tichý, téměř nenápadný zvuk. Shada však byla vycvičena, aby si všímala nenápadných věcí, a byla vzhůru a venku z postele dřív, než vzdálené trylkování skončilo a alarm se vypnul. Vklouzla do županu, nacpala blaster do postranní kapsy a vyrazila na můstek.

Chodby byly opuštěné. Shada přidala do kroku. Naslouchala, jestli nezachytí hluk boje nebo divoké hučení motorů, které by naznačovalo únikové nebo úhybné manévry. Avšak loď byla až strašidelně tichá. Nezaslechla nic než klidné předení pohonu a své vlastní lehké kroky. Dveře na můstek se rozevřely, když se k nim přiblížila; zajela rukou do kapsy županu, pevně uchopila blaster a vtrhla dovnitř.

Prudce a trochu zmateně se zarazila. Posádka můstku seděla na svých obvyklých místech, někteří se zvědavě ohlédli, když zaslechli její náhlý příchod. Vpředu, venku za průzorem, se kolem valilo strakaté nebe hyperprostoru.

„Ahoj, Shado,“ řekl Karrde, který vzhlédl od panelu monitorujícího chod lodi, kde zřejmě něco probíral s Pormfilem. „Myslel jsem, že ještě spíš. Co tě sem přivádí v tuto hodinu?“

„Váš bojový poplach – co jiného?“ opáčila Shada. Znovu se rozhlédla kolem. „O co jde? Dril?“

„Ne tak docela.“ Karrde k ní přistoupil. „Omlouvám se; netušil jsem, že uslyšíš poplach ze své kajuty.“

„Naslouchání náznakům potíží je součástí mojí práce,“ řekla kysele. „Co má tedy ten váš ,ne tak docela dril’ znamenat?“

„Blížíme se k systému Episol a ke světu Dayark,“ vysvětloval Karrde. „Dost možná, že na nějaké potíže narazíme, až opustíme hyperprostor.“

Shada se podívala průzorem ven. „Třeba na ten neposlušnušný pirátský gang, o kterém nám řekl Bombaasa?“

„Třeba,“ odtušil Karrde. „Zvěsti o naší cestě nás nepochybně předcházejí.“

„Nemluvě o zvěstech o vaší totožnosti,“ dodala Shada.

Karrde zaškubal rty. „Nehledě na to jsem usoudil, že bude lepší, když do systému Episol vstoupíme připraveni. Už kvůli té lodi, kterou jsme hlédli, když jsme u Jangelle měnili kurz.“

„Zní to rozumně,“ souhlasila Shada. „Tedy až na to, že jste nepovažoval za nutné mě informovat.“

„Nenapadlo mě nic, s čím bys nám mohla pomoct,“ řekl Karrde mírně. „Pokud nám neproniknou na palubu – a ručím ti za to, že ne – na žádné pěstní souboje nedojde.“

„Pěstní souboj zdaleka není jedinou oblastí, v níž se vyznám,“ prohlásila Shada odměřeně. „Nezmínila jsem se snad, že jsem plně způsobilá zvládnout i ty vaše turbolasery?“

Na celý můstek se sneslo ostražité ticho. „Ne, nezmínila ses,“ odpověděl Karrde. „Teď na tom ale nesejde. Turbolaserové střílny nejsou zrovna dobře chráněné, a jestli nás čekají potíže, radši bych tě měl tady, kde je to – nu –“

„Kde je to bezpečnější?“ dokončila Shada za něj. „Proč? Protože tam na nás třeba nečekají jen nějací piráti?“

Dankin se napůl odvrátil od kormidla, aby se podíval na Karrda. Otevřel ústa, jako by chtěl promluvit, pak si to rozmyslel a otočil se zpátky.

„Car’das to není,“ ohradil se Karrde pečlivě ovládaným hlasem. „Ne tady. Kdyby nás chtěl napadnout předem, už by to dávno udělal. To znamená, že se rozhodl počkat, dokud nedorazíme na Exocron.“

„Je vždycky pěkné, když se máme na co těšit,“ zabručela Shada. „V tom případě mi můžete dát jeden z turbolaserů na starost. Jsem dobrá aspoň jako Balig – a nejspíš lepší než Chal.“

„Můžeme dát Chala na pozorovací stanoviště,“ zamumlal Dankin.

Karrde chtěl něco říct, ale pak přikývl. „Tak dobrá, uvidíme, co v tobě je. Dankine, ať se sem Chal vrátí a převezme pozorovací stanoviště. H’sishi, jak jsme na tom s časem?“

[Budeme tam za čtyři a půl minuty,] zamňoukala Togoriánka od senzorové stanice a bez jediného mrknutí si prohlížela Shadu pronikavýma žlutýma očima.

„Radši už tam jdi,“ řekl Karrde Shadě. Kývl ke dveřím. „Turbolaser 2.“ „Já vím,“ přisvědčila Shada. „Nahlásím se, jakmile budu připravena.“

Za tři minuty už seděla připoutaná před ovládací konzolou čelem k velké transpariocelové bublině a prováděla kontrolu palebných systémů. Zapudila příval chmurných vzpomínek, které si při podobných bitvách během posledních dvaceti let nashromáždila, nejprve s Mistrylkami a pak s Mazzikovými pašeráky. Ve většině těch bitev měla štěstí a ocitla se na

vítězné straně. V ostatních…

„Shado, tady Chal,“ ozval se ze sluchátek hlas mladého muže. Jsi připravena?“

„Skoro,“ odpověděla Shada a vyčkávala, až se zeleně rozzáří i poslední kontrolka. „Ano, připravena.“

„Fajn.“ Pokud Chala naštvalo, že jí musel přenechat své místo, pak to pečlivě skryl. „Buď ve střehu; odpočítáváme. Začínáme od deseti… teď.“

Na půl ucha poslouchala odpočet. Rukama spočinula na ovládání a očima už začala bojovně kmitat sem a tam po způsobu, jaký ji před dávnou dobou naučily její mistrylské instruktorky. Odpočet dospěl k nule, strakaté nebe se zhroutilo do zářících čar, ze kterých se staly hvězdy –

A se strašlivým otřesem udeřil do boku Wild Karrdu laserový výboj.

[Sedm cílů,] zasyčela H’sishi. Při tónu jejího hlasu si Shada představila, jak se jí naježila šedobílá srst. [Malá útočná plavidla – třída Corsair.] „Potvrzuji počet i třídu,“ dodal Chal. „Palebný úhel –“ Zaměřovačí údaje zanikly v zaburácení jejího turbolaseru, jak jím Shada otočila a vypálila. Jeden z Corsairů se snažil proletět spodem kolem hangáru frachťáku, ale schytal to přímo doprostřed levoboku a v ohnivém záblesku se rozpadl na prach. Druhý pilot jeho letky se vyhnul většině trosek a divoce zakroužil ve snaze zmizet, ale dosáhl tím pouze toho, že vletěl Grivovi přímo do rány. Zbytky stíhačky pokračovaly po točité trajektorii pryč odsud a zářily jako letící pohřební hranice. „Dva dole!“ zakrákal Chal. „Už tři.“

„Všichni buďte ve střehu,“ řekl Karrdův uklidňující hlas. „Zaskočili jsme je, ale teď už vědí, co od nás čekat.“

Shada tiše přikývla a zběžně pohlédla na svůj taktický displej. Čtyři zbývající Corsairy se stáhly, sledovaly Wild Karrde, ale očividně se jim příliš nechtělo zaútočil na něj znovu. Karrde mezitím přikázal, aby frachťák v plné rychlosti nasměrovali ke vzdálenému plynnému obru, kolem kterého obíhal Dayark, hlavní planetu Kalholské republiky. „Hádám, že teď to zkusí s iontovými kanóny.“ oznámila Shada. „Poradíme si s nimi?“

„Snadno,“ ujistil ji Karrde. „S takhle malými iontovými kanony zcela určitě. Už jdou po nás.“

Čtyři Corsairy se rozdělily do dvojic, které zamířily nad a pod Wild Karrde, a ze všech sil pálily z iontových kanonů. Shada narychlo vystřelila a jednoho škrábla na horní části trupu. Pak obě lodi zmizely za hranou Wild Karrdu. „Pozorovateli?“ zavolala.

„Sejmula jsi jeho iontový kanón,“ potvrdil Chal. „Baligu, tys vyřadil jeho zadní deflektor-“

[Znovu útočí,] přerušilo ho H’sishino mňouknutí. Shada mrkla na taktický displej a natočila turbolaser ve směru, kde se měl objevit nejbližší Corsair…

Útočník se přehoupl přes trup Wild Karrdu. Jeho lasery bez účinku lily do silného pancíře frachťaku. Shada a Balig palbu opětovali. Dvojité výstřely z turbolaserů narazily doprostřed přídě stíhačky a rozdrtily ji v oslnivém záblesku světla –

A s ohlušujícím zahřměním cosi prorazilo Shadinu bublinu z transparioceli.

„Schytala jsem to!“ vyjekla Shada. Drtivá bolest jí zasáhla pravou část hrudi a rameno. Všude kolem ní hvízdal studený vítr, jak se vzduch hnal roztříštěnou bublinou ven. Pravou rukou nemohla pohnout; levačkou začala rozepínat popruhy a jakoby ve snách uvažovala, jestli se jí podaří vyprostit se a opustit stanoviště dřív, než ji vysaje vakuum. Možná bude konečně po všem…

Než odstranila vrchní pás, vítr zeslábl. Špatné znamení. Hmátla rukou po spodním popruhu, zrak se jí začal kalit…

A s druhým zaduněním, které spíš cítila, než slyšela, bublina i hvězdy zmizely a nahradil je šedý kovový plát.

Zamrkala. Její mozek, lačnící po kyslíku, se snažil přijít na to, co se stalo, když dovnitř zezadu přišel takový příval vzduchu, že jí z něj málem popraskaly bubínky. Vzápětí z ní cizí ruce strhaly zbývající popruhy. „Máme ji!“ zakřičel čísi hlas nepříjemně hlasitě. „Ale dostala to. Pošlete sem Annowiskriho, honem!“

„Už jsem tady,“ zavolal další hlas blízko u Shady. Cosi ji píchlo do ruky…

Přicházela k sobě pomalu, aspoň podle mistrylských měřítek. Chvíli zůstala ležet tiše, se zavřenýma očima. Snažila se zhodnotit situaci a svůj vlastní tělesný stav. Necítila pravou část hrudi ani paži, vlasy jí svědily jako pokaždé, když strávila nějakou dobu v nádrži s bactou, ale kromě toho se cítila celkem dobře. Podle tichého zvuku cizího dechu usuzovala, že nebyla sama; podle chybějícího šumu motoru a techniky soudila, že Wild Karrde to zvládl a dostal se na Dayark.

Takže konec ještě nepřišel a stále jí zbýval kus života. Smůla. Nadechla se zhluboka, ale potichu, a otevřela oči.

Ležela na jedné ze tří postelí v ošetřovně na Wild Karrdu. Na druhé straně místnosti, zíraje zamyšleně na hvězdy, stál Karrde. „Hádám, že jme vyhráli?“ zeptala se Shada.

Karrde sebou nepatrně trhnul a jeho pohled sklouzl k ní. „Ano, vyhráli jsme celkem snadno,“ řekl. „Jak se cítíš?“

„Není to nejhorší,“ odpověděla. Zkusmo pohnula pravou paží. Kromě ztuhlosti a otupělosti, které už si povšimla, to nevypadalo moc zle, aspoň dokud se nebude snažit hýbat rukou moc daleko od těla. „Ruce by neuškodilo ještě trochu péče.“

„Ano, Annowiskri mi řekl, že budeš potřebovat ještě aspoň jednu koupel v nádrži s bactou,“ přisvědčil Karrde. „Nechal jsem tě z ní vytáhnout proto, abys mě mohla doprovodit na krátkou procházku ven z lodi. Pokud máš ovšem zájem.“

„Samozřejmě že mám zájem,“ řekla Shada. „Kde na Dayarku přesně jsme?“

„V ústředním kosmoportu hlavního města Rytal Prime,“ odpověděl Karrde. „Přistáli jsme zhruba před dvěma hodinami.“ Shada se zachmuřila. „A to chcete jít ven až teď? Myslela jsem, že máme naspěch.“

„Máme,“ řekl Karrde. „ale nejdřív jsme museli pohostit skupinku inspektorů. Víc než hodinu nám chodili po lodi s příslovečným sítkem. Údajně hledali kontraband.“ „Doufám, že jste je dobře sledovali.“

„Velmi dobře,“ ujistil ji Karrde. „V každém případě už jsou pryč a Pormfil s Odonnlem šli sjednat opravu lodi. Mezitím by si s námi rád promluvil vojenský velitel Katholské republiky.“ „Bezpochyby o těch útočnících.“

„Bezpochyby,“ souhlasil Karrde. „Možná ho zajímá, jak to, že jsme utrpěli tak malé škody.“

Shada pozvedla obočí. ,“Tak malé škody’ jsou ovšem jen relativní pojem.“

Karrde udělal bolestivou grimasu. „Je mi líto, co se stalo, Shado –“ „Zapomeňte na to,“ skočila mu Shada do řeči. Omluvy, i ty upřímné, ji vždycky přiváděly do rozpaků. „Byl to můj nápad, ne? Takže, jaký je plán?“

„S generálem Jutkou se mám setkat v kantýně hned u kosmoportu.“ pověděl jí Karrde. „Mluví se tu hlavně basikem, ale je tu také docela dost ithorianských kolonistů, takže mě napadlo vzít s sebou Threepio, kdybychom narazili na jazykové problémy.“

„Divné místo pro oficiální setkání,“ zhodnotila Shada. „Jako by nevěděli, jestli s námi chtějí něco mít, nebo ne.“

„Řekl bych, žes trefila do černého,“ souhlasil Karrde, který ji zamyšleně pozoroval. „Rozumíš politice velmi dobře na to, že jsi jen obyčejná tělesná strážkyně.“

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem obyčejná,“ poopravila ho Shada a shodila nohy z postele. „Dejte mi pět minut. Převléknu se a půjdeme za tím generálem.“

*

O deset minut později už všichni tři kráčeli rušnou ulicí, která ohraničovala kosmoport. Karrde a Shada šli bok po boku a zlatý protokolární droid se nervózně štrachal za nimi. „Místní se tváří nějak zvědavě „ poznamenala Shada potichu.

Karrde kývl. Také už si všiml kradmých pohledů kolemjdoucích Ithorianů i otevřeného civění některých lidí. „Mara nahlásila, že jsou opatrní ale ne nepřátelští.“

„Je dobré to vědět,“’ řekla Shada. „To hlášení je ovšem šest let staré. Mají zajímavé oblečení – ty lesklé ohozy s chomáči chlupů.“

„Jsou z kroší kůže,“ vzpomněl si Karrde. „Kroš je zvíře, které žije na jednom ze světů Katholské republiky. Ty obleky jsou pohodlné a odolné. Srst na nich někdy nechávají náhodně, nebo v různých vzorech. Mara mi říkala, že kroší obleky zrovna přicházely do módy, když tu byla s Calrissianem. Vidím, že od té doby se z nich móda skutečně stala.“

„Nejspíš proto, že přispívají k okamžitému rozpoznání cizinců.“ Shada uchopila cípek své lodní kombinézy. „V tomhle jen tak snadno s davem nesplyneme.“

„Určitě na tom něco bude,“ souhlasil Karrde. „Tahle část galaxie většinou zůstávala stranou, ale měla několik střetů s Impériem a později se ji Nová republika snažila politickou cestou přimět ke spolupráci.“ „A o něco takového nemají domorodci zájem?“ „Zřejmě ne.“ Karrde se rozhlédl kolem po vybledlých vlajkách obchodů, se kterými si pohrával neklidný vítr. Text několika z nich byl v basiku, ale na většině se skvěly ithorianské glyptografy nebo písmo z teček a čárek, které mu vůbec nic neříkalo. „Threepio, hledáme kantýnu Ithor Loman,“ řekl a pokynul droidovi, aby přistoupil blíž. „Vidíš ji někde?“

„Ano, kapitáne Karrde, je přímo tamhle,“ odpověděl Threepio. Pozvedl ruku, aby ukázal na modrý vývěsní štít v ithorianštině.

„Připomíná mi to Bombaasovu kavárnu na Pembricu,“ zabručela Shada. „Víte, Karrde, měl byste zvážit, jestli by možná nebylo lepší brát na tyhle průzkumné výpravy víc lidí.“

„Nepřipadalo by ti to jako znevážení tvých bojových schopností?“

„Myslím, že už jsem dokázala, jak dovedu bojovat,“ opáčila Shada. „Jde mi o to, že pokud s sebou vezmete dost lidí, někdy tím můžete zabránit,aby boj vůbec začal.“

Karrde potlačil úsměv a přikývl. „Zapamatuji si to. Až po tobě.“

Vzhledem k časné ranní hodině byla kantýna zaplněná nezvykle hodně, jak místními Ithoriany a lidmi v kraších bundách, tak několika zjevnými jinoplanetníky, jako byli oni sami. „Máte ponětí, který z nich je generál Jutka?“ zamumlala Shada.

„Předpokládám, že nás vyhlíží,“ řekl Karrde. „Pokud ne –“

Odmlčel se, když se od blízkého stolu zvedl štíhlý muž s krátkými vlasy

a v elegantní kroší bundě a přistoupil k nim. „Á, návštěvníci,“ promluvil vesele. Když si každého z nich prohlédl, oči mu zajiskřily zájmem či snad

dobrou náladou. „Vy musíte být ti cizinci, co přišli za generálem Jutkou.“ „Ano, to jsme my,“ odtušil Karrde. „A vy jste?“ „Entoo Needaan E-elz, k vašim službám.“ Nepatrně se uklonil. „Říkejte mi Entoo Nee.“

„Zajímavé jméno,“ prohlásil Karrde a zkoumavě si muže prohlížel. „Entoo zní skoro jako označení droida.“

„Je to divné, ale lidé si mě s droidem často pletou,“ řekl Entoo Nee a v očích se mu zajiskřilo ještě víc. „Nedokážu si představit proč. Půjdete-li za mnou, zavedu vás ke generálovu stolu.“

Nečekal na odpověď a zamířil mezí stoly krokem stejně svižným, jako byla jeho řeč. „Zvláštní mužíček,“ poznamenal Threepio, když se vydali za ním. „Vypadá však neškodný.“

„Nikdy nevěř tomu, jak kdo vypadá,“ upozornila ho Shada. „Osobně bych řekla, že se sem vůbec nehodí.“

„Dáme si na něj pozor,“ slíbil jí Karrde. „A tohle musí být Jutka.“ Entoo Nee se zastavil před stolem, za kterým seděl zády ke zdi osamocený muž. Byl pořádně zavalitý a stála před ním jen jediná sklenice. Na sobě měl dobře známou bundu z kroší kůže, ale Karrdovi připadalo, že se v ní moc pohodlně necítí.

„Ano, tohle je voják,“ zašeptala Shada, jako by četla Karrdovy myšlenky. Entoo Nee mezitím s mužem prohodil pár slov. „Je vidět, že bez uniformy si připadá nesvůj.“

Když se přiblížili, Entoo Nee ustoupil na stranu a žoviálně pokynul podsaditému muži. „Generále Jutko, dovolte, abych vám představil naše návštěvníky.“ Najednou se zatvářil, jako by mu spadl hřebínek. „Omlouvám se – nepostřehl jsem vaše jména.“

„Neřekli jsme vám je,“ sdělil mu Karrde. „Říkejte mi kapitáne. Tohle je moje společnice Shada a můj droid, tlumočník See-Threepio.“

Generál utrousil cosi v neznámém jazyce. „Říká, že nečekal celý průvod komediantů,“ překládal Threepio snaživě. „Ve skutečnosti – „

„Dost!“ rozkřikl se Jutka. „Ať váš droid sklapne, jinak vám ho sklapnu sám!“

„Ach, jé!“ zalkal Threepio a chvatně uskočil dozadu. „Omlouvám se, generále Jutko –“

„Řekl jsem, ať sklapne,“ pohrozil Jutka. „Nechci to říkat ještě jednou, Posaďte se.“

„Zajisté,“ pravil Karrde. Sesunul se na židli po Jutkově boku a pohlédl zpátky na Threepio. Entoo Nee přistoupil k droidovi a tichým hlasem mu domlouval. „Moje chyba, generále. Myslel jsem, že jste si se mnou chtěl promluvit, ne mi vyhrožovat.“

„Omlouvám se, pokud jste získal ten dojem,“ řekl Jutka pochmurně a zlostně vzhlédl k Shadě. Ignorovala jeho pozvání, aby se posadila, a místo toho přešla ke druhé straně stolu, takže se tyčila přímo nad ním. Karrde si na okamžik myslel, že jí Jutka bez obalu přikáže, aby si sedla. Ten si to však zřejmě rozmyslel a znovu se zamračil na Karrda. „Skutečnost je taková, že jste potížista,“ pronesl. „Potížisti nemají na mém světě co pohledávat.“

„Rozumím,“ řekl Karrde. „Takže když na člověka zaútočí piráti, hned má v Katholské republice cejch potížisty?“

Jutkovy oči se zúžily. „Nehrajte si se mnou,“ varoval Karrda. „Vím, pro koho létáte – z vašeho ID je to naprosto jasné. Poslední, co chci, je zaplést se do nějaké hloupé války mezi Bombaasou a Rei’Kasem.“

„Rei’Kasem?“ opakovala Shada hlasem člověka, který si pravě něco uvědomil. „Myslíte toho Rodiana?“

„Ano,“ zamračil se na ni Jutka. „Chcete říct, že jste nevěděli –?“ „Ne, nevěděli jsme, kdo nás přepadl,“ potvrdil Karrde. „Mnohokrát děkujeme. Ty toho Rei’Kase znáš, Shado?“

„Jen podle jména,“ odpověděla Shada. „Býval to velitel úderného týmu Družstva karazakských otrokářů. Zřejmě se v tom docela vyznamenal. Zároveň byl ale neurvalý, zvrhlý násilník a štval každého, s kým pracoval.“

Karrde přikývl, cítil, jak mu trochu vyschlo v ústech. Takže krutý otrokář, který je nyní v Car’dasově teritoriu. Kolik dalších kriminálníků, ptal se sám sebe, se stáhlo do téhle části galaxie? „Zajímavé.“

„Ještě zajímavější je, že generál zná jeho jméno, když ho neznal ani Bombaasa,“ dodala Shada. „Jste s ním hodně zadobře, generále?“

„Moje práce je chránit Katholskou republiku,“ oznámil Jutka, jehož hlasem pronikl náznak hrozby. „Žádnou takovou povinnost nemám vůči cizincům, co sem bez vyzvání přiletí a začnou strkat nos do záležitostí, po kterých jim nic není.“

Koutkem oka Karrde spatřil, že Shada nenápadně otočila hlavu a rychlým pohledem přejela po hlavní části kantýny. „Vyhrožujete mi, generále?“ zeptal se měkce.

„Varuju vás,“ řekl Jutka na rovinu. „Způsobil jste Rei’Kasovi škodu a to on nemá rád. Zaměřil se na vaši loď a půjde po vás, dokud budete v jeho teritoriu.“

„Velice rádi jeho teritorium opustíme,“ ujistil ho Karrde. „Ovšem teprve až dokončíme naše poslání.“

„Dělejte si, co chcete,“ zavrčel Jutka a zvedl své mohutné tělo ze židle. „Já jsem vás varoval. Pamatujte si to.“ „Budu,“ slíbil Karrde. „Děkuji vám za váš čas.“ Jutka se ještě jednou zaškaredil a pak vykročil k východu z kantýny. Otevřel dveře a vyšel ven, aniž se jedinkrát ohlédl.

„Takže do takového koutu galaxie se Car’das rozhodl odejít na odpočinek, hm?“ prohodila Shada a posadila se na židli, kterou Jutka právě uvolnil. „Rozkošné.“

„Nemluv tak nahlas,“ napomenul ji Karrde. Rychle se rozhlédl kantýnou. Nevypadalo to, že by o tenhle kout místnosti někdo jevil nějaký zvláštní zájem, ale to ještě nic neznamenalo. „A pochybuju, že kdy plánoval odejít na odpočinek.“

Shada na něho vrhla pátravý pohled. „Vy myslíte, že pro něj Rei’Kas pracuje?“

Karrde zasmušile přikývl. „Řekl bych, že je to docela dobře možné.“ Všiml si pohybu v jejích očích a vzhlédl. Entoo Nee k jejich stolu právě přitáhl další židli a posadil se. „Hezky jste si popovídali s generálem?“ otázal se vesele. „To je dobře. To je moc dobře.“

Naklonil se blíž nad stůl. „Promluvil jsem si s vaším droidem.“ Spiklenecky ztišil hlas. „Říkal, že hledáte bájný ztracený svět Exocron.“ Karrde pohlédl na Threepio. „Threepio?“

„Omlouvám se, pane,“ řekl droid zkroušeně. „Nechtěl jsem nic vyzradit. Zeptal se mě, zda pátráme po Exocronu, a bez přemýšlení jsem řekl ano.“

„Prosím, nezlobte se na droida,“ promluvil Entoo Nee. „Váš cíl není žádné tajemství. Alespoň ne přede mnou. Vy hledáte Jorje Car’dase, že?“

Shada vrhla přes stůl pohled na Karrda. „Threepio, co kdybys zašel k barpultu a přinesl nám několik sklenic místního nápoje,“ navrhla. „A cestou poslouchej, jestli někoho neuslyšíš mluvit rodiansky.“

„Ano, paní Shado,“ řekl droid s úlevou, že se může na chvíli vzdálit.

„Už jdu.’„

Odštrachal se pryč. „Velice chytré,“ prohlásil Entoo Nee a zakřenil se na Shadu. „Myslíte, že pokud má Rei’Kas mezi hosty nějaké špehy, budou spolu mluvit rodiansky, co? Velice chytré, vskutku.“

„Díky,“ odpověděla Shada a sjela ho pohledem, který měl do zamračení jen málo. „Mluvil jste o Jorji Car’dasovi.“

„Ano.“ Entoo Nee se předklonil ještě blíž ke stolu. „Jste na správné cestě, když ho hledáte na Exocronu. Je tam.“ Pozvedl varovný prst. „Avšak Exocron není snadno k nalezení. Většina lidí v Katholské republice o něm dokonce ani nikdy neslyšela. Ti ostatní věří, že se jedná o mýtus.“

„Něco takového už jsem slyšel,“ řekl Karrde, který se snažil zapudit náhlý osten strachu. Jak mohl Entoo Nee vědět, proč sem přiletěl? Jestli pracoval pro Car’dase… „Povězte mi, proč je tak těžké Exocron najít?“

Úsměv Entoo Nee se rozšířil ještě víc. „To vám přece nemusím vysvětlovat. Aha, vaše přítelkyně to možná neví,“ dodal a s týmž širokým úsměvem se otočil k Shadě. „Je to těžké kvůli všem těm miniaturním mlhovinám a gejzírům plynů, které proudí z Katholského riftu. Všechno to odražené světlo a záření ruší senzory a komunikaci – je hrozně těžké tam vůbec něco najít. Prohledat celou oblast by vám mohlo trvat několik desetiletí.“

„Předpokládám, že vy byste nás mohl této komplikace ušetřit?“ zeptala se Shada.

„To bych vskutku mohl.“ přisvědčil. „Můžu vás vzít na Exocron. Přímo ke Car’dasovi samotnému, jestli chcete.“

Obrátil se znovu ke Karrdovi. „Ale jen pokud si to bude kapitán Karrde přát.“

S vypětím všech sil udržel Karrde svůj výraz v klidu. Takže tenhle mužík znal také jeho jméno. „A co by nás vaše pomoc stála?“

„Nic,“ řekl Entoo Nee. „A také ne ,vás´. Poletíte jen vy a já.“

„Promiňte?“ Shada zvedla prst. „Jenom vy a on? A co my ostatní?“

„Vy tu na nás budete muset počkat,“ pověděl jí Entoo Nee. „Obávám se, že jinak to nejde – na mé lodi je místo jen pro dva.“

„A co kdybyste letěl před naší lodí a navedl nás tam?“ otázal se Karrde.

„Ach, to ne,“’ řekl Entoo Nee šokovaně. „To nemůžu udělat.“

„Proč by ne?“ tázala se Shada. „Protože se Car’das nechce setkat s námi se všemi?“

Entoo Nee zamrkal. „Copak jsem někdy řekl, že chce Car’das vidět kohokoli z vás? Nic takového jsem netvrdil.“

Což nebylo totéž, jako kdyby řekl, že ho Car’das nepožádal, aby přednesl tuhle nabídku. „Pokud na to přistoupím,“ pronesl Karrde pomalu „kdy odletíme?“

„Počkejte okamžik,“ vložila se do řeči Shada, než mohl Entoo Nee odpovědět. „Co tím myslíte, jestli na to přistoupíte? Snad s ním nechcete letět sám?“

Karrde se zašklebil. Ne, samozřejmě že nechtěl. Bude se však muset setkat s Car’dasem. A pokud tohle byl nejlepší způsob, jak ochránit své lidi…

„Řeknu to jinak,“ pravila Shada a probodla Entoo Nee pohledem.

„Jsem jeho tělesná strážkyně a nedopustím, aby letěl beze mě. Ani s vámi, ani s nikým jiným. Jasné?“

Entoo Nee pozvedl ruce dlaněmi nahoru. „Ale –“

Odmlčel se, když se objevil Threepio, který na stůl položil dva velké džbánky naplněné tmavou tekutinou. „Díky Výrobci,“ řekl bez dechu. „Zdejší klientela je velice nepříjemná –“

„Místní kolorit vynech,“ vpadla mu Shada do řeči. „Slyšel jsi někoho mluvit rodiansky?“

„Vlastně ano,“ odpověděl droid. Pootočil se a ukázal na jeden ze stolů poblíž barpultu. „Ti tři hosté tamhle u stolu; ano, pravě se zvedají –“

„A jéje.“ zamumlala Shada. Vrhla úkosem pohled na Entoo Nee…Pojďte – je nejvyšší čas vypadnout.“

„Neobtěžujte se,“ řekl potichu škodolibý hlas za Karrdovými zády.

Pomalu se obrátil. Dva stoly odsud seděli tři muži a sledovali je.

A všichni tři měli vytasené blastery.

14. kapitola

„Ach ne!“ zalkal Threepio stěží slyšitelně. „Jsme ztraceni!“ Karrde se rozhlédl. Tři hrdlořezové za Shadou, které Threepio pravě identifikoval, se proplétali mezi stoly směrem k nim. Blastery už měli také v rukou. Štamgasti a povalečové z celé kantýny sem zírali s překvapením nebo s morbidním očekáváním. Či se pokoušeli nenápadně vytratit ven, než začne střelba. „Předpokládám, že bych plýtval dechem, kdybych vám řekl, že jste přišli za nesprávnými lidmi.“ pronesl, když se otočil zpátky k mužům za sebou.

„Ne, jen do toho,“ ušklíbl se mluvčí gangsterů, když ti tři povstali a lehce se rozestoupili, aby pokryli své cíle. „Vždycky se po ránu rád zasměju. Ruce na stůl, prosím. Tak co – slyšel jsem to jméno správně? Talon Karrde?“

„Ano, vskutku.“ promluvil Entoo Nee bodře, než mohl Karrde odpovědět. „A tohle je Shada a jejich protokolární droid, See-Threepio.“

Mluvčí zpražil malého muže pohledem. „Ty seš s nima?“

Oči Entoo Nee se bezelstně rozšířily. „Já? Vlastně ne, pane –“

„Tak koukej zmizet.“

Entoo Nee zamrkal, rychlým pohledem přejel Shadu a Karrda a vysoukal se ze svého místa. „Dejte mi vědět, pokud si to rozmyslíte, kapitáne Karrde.“ pravil.

Vrhl po Karrdovi spěšný úsměv a další po mluvčím a pak vyrazil k východu. Mluvčí ho podmračeně sledoval, jak odchází, a když mužíček otevřel dveře, obrátil se zpátky ke Karrdovi. „Pokud si rozmyslíte co?“ obořil něj, když se kantýnou ozvalo prásknutí dveří.

„Právě mi učinil zajímavou nabídku,“ řekl Karrde. S nápadnou pomalostí pozvedl paže a založil si je na hrudi. Gangsteři se plně soustředili na něj a na Shadu, takže jim zcela unikla skutečnost, že někdo vstoupil do kantýny ve stejném okamžiku, kdy ji Entoo Nee opustil. Pokud na sobě dokáže udržet jejich pozornost ještě několik sekund… A pak kdosi v místnosti zaklel úžasem. Jeden z gangsterů se ohlédl –

„Shri – Xerne!“ štěkl.

Mluvčí se prudce obrátil… a ztuhl. Brada mu spadla leknutím. Potichu a odhodlaně k nim rázovala H´sishi.

Xernovi trvalo další sekundu, než se mu vrátil hlas. „Ve jménu Riftu, co je to?“ vydechl.

„To je Togoriánka,“ prozradil mu Karrde. Nenápadně pohlédl na Shadu. Její oči kmitaly mezi překvapenými gangstery; evidentně přeměřovaly vzdálenosti a vyhodnocovaly možnosti. Malér visel ve vzduchu. „Ach. a je se mnou,“ dodal.

H´sishi se pořád přibližovala k polokruhu banditů, ústa měla otevřená natolik, aby jim ukázala zuby. „Přikažte tomu, ať se to zastaví!“ křikl Xern. Strhl blaster na stranu, aby namířil na Togoriánku, a zaječel: „Slyšíte? Ať se to zastaví, nebo začneme střílet!“

„Na Togoriany se nedoporučuje střílet,“ napomenul ho Karrde měkce. „Jenom je to rozzuří.“

Xern po něm vrhl pohled plný nedůvěry –

A v tom okamžiku se Shada pohnula.

Její levá ruka, která uvolněně spočívala na stole, popadla džbánek a s rychlým škubnutím předloktí vychrstla jeho obsah přes stůl Xernovi přímo do obličeje. Zařval a opožděně zvedl ruku, aby odrazil příval tekutiny. Shada máchla rukou na druhou stranu a džbánek se s třesknutím rozbil o krk jednoho z dalších gangsterů. Chystala se vyskočit. Tlumeně vyjekla, když ji Karrde uchopil za paži a přidržel ji pevně na místě. Ozvalo se zahřmění blasterové palby a zvuky těl padajících na podlahu –

„Odložte zbraň, Xerne,“ promluvil Karrde tiše. I jemu samému připadalo, jako by jeho hlas strašidelně narušil náhlé napjaté ticho, které zavládlo v kantýně. „Velmi pomalu; velmi opatrně.“

Xern si ještě jednou protřel oči rukávem a se zamrkáním je otevřel… a už podruhé za půlminutu to vypadalo, že mu ohromením došla slova. Nemohl uvěřit tornu, co kolem sebe viděl. Nemohl uvěřit, že Karrde a Shada sedí nezranění u stolu; nemohl uvěřit, že kolem na podlaze leží zhroucená těla jeho mužů, z jejichž zranění stoupaly cáry štiplavého kouře.

A nemohl uvěřit, že z různých stolů kantýny na něj čtyři muži v kroších bundách mířili blastery.

„Váš blaster, Xerne,“ vybídl ho Karrde znovu, zatímco gamgster se vyjeveně rozhlížel kolem. Kapky Shadina nápoje mu rytmicky odkapávali od brady. Shada se zavrtěla, ale než mohla něco udělat, ke Xernovu boku přistoupila H´sishi a sevřela hlaveň jeho blasteru svou mohutnou dlaní. Když obrátila zbraň neškodným směrem ke stropu, trhl sebou úlekem, skoro jako by si Togoriánky všiml až teď. Pozvedla druhou ruku a jemně mu zaryla dráp do zápěstí. Teprve pak Xern blaster konečně pustil.

„Dobrá práce,“ pochválil Togoriánku Karrde a zvedl se. H´sishi mu udělala místo, blaster držela připravený v ruce. „Dankine?“

„Tady,“ ozval se povědomý hlas ze zřetelně nepovědomého obličeje, když oslovený vstával.

„Dej barmanovi nějakou náhradu za ten nepořádek,“ požádal ho Karrde. „V takových případech to bývá zvykem,“’ dodal směrem ke Xernovi. Dankin se mezitím vydal k barpultu a zašátral rukou v kapse. „Grive, zůstaň u dveří; Chale, Baligu, jděte napřed zpátky k lodi.“ „Jasně.“

Zbývající tři vykročili ke dveřím. „Seš mazanej,“ prskl po něm Xern vztekle. „Fakt mazanej. Ale jestli si myslíš, že Rei’Kasovi se dá jen tak lehce vyklouznout, seš blázen.“

„Na tvém místě bych si spíš dělal starosti s tím, co Rei´Kas udělá tobě za to, žes takhle přišel o svou partu,“ opáčil Karrde. „A také bych se snažil vypadnout odsud dřív, než H´sishi usoudí, že jsi moc nebezpečný na to, aby tě nechala naživu.“

„Jistě, já půjdu,“ odsekl Xern zlověstně. „Ale eště se uvidíme, Karrde. Těsně předtím, než chcípneš.“ Vrhl po něm další zachmuřený pohled, obrátil se a vytratil se z kantýny.

„Nuže,“ Karrde se otočil zpátky k Shadě a nabídl jí ruku. Nepohnula se. „Vy jste tu měl zálohy od samého začátku,“ řekla, když k němu vzhlédla.

V jejím hlase postřehl Karrde jakési podivné zklamání. „Říkala jsi, že to nebudeš pokládat za urážku,“ připomněl jí opatrně. „Byli zamaskovaní,“ prohlásila.

Karrde nechal ruku pomalu klesnout. „Místní inspektoři, kteří nám prohledávali loď, je všechny viděli,“ vysvětloval. „Musel jsem předpokládat, že někteří z inspektorů byli špehové pirátů a mohli by je poznat.“ „A co kroší obleky?“

„Ty nám odsud přivezla Mara,“ odpověděl Karrde. Na čele ho zastudil pot.

Shada vstala. „Nedůvěřovall jste mi natolik,“ pravila tiše, „abyste se mi s tím svěřil.“

Karrde na okamžik nemohl najít hlas. Hluboká bolest, kterou uslyšel v Shadině hlase, ho zcela zaskočila. „Ne, tak to není,“ namítl. „Nechtěl

jsem –“

Jenže už bylo pozdě. Obrátila se k němu zády a kráčela ke dveřím, kde stál na stráži Griv. „Jsou už opravy dokončeny?“ otázala se. Griv vrhl přes její rameno rychlý pohled na Karrda. „Skoro ano,“ odpověděl opatrně.

„Výborně.“ odtušila. Protáhla se kolem něj a otevřela dveře. „Vzduch

je čistý.“ oznámila. „Pojďme zpátky na loď.“

Griv se znovu tázavě podíval na Karrda. „Ano,“ zamumlal a zamířil ke

dveřím.

Cesta zpátky na Wild Karrde proběhla v naprosté tichosti.

*

Shada ze sebe stáhla kombinézu a právě vklouzla do županu, když se

rozezněl zvonek dveří kajuty. „Kdo je to?“ zeptala se. „Karrde,“ přišel vzdálený hlas skrz dveřní panel. „Můžu dál?“

Shada si povzdechla, pečlivě se zahalila do županu a zauzlovala bederní pásek. Teď zrovna neměla chuť Karrda vidět. Zavázala se však, že setrvá s touto výpravou, a tento závazek nemohla dost dobře splnit, pokud by se kapitánovi vyhýbala.

A bolest z toho, jak neomaleně zradil její důvěru, už navíc stejně skoro pominula. Nebo alespoň dostatečně. „Pojďte,“ zavolala a odblokovala dveře.

Ty se otevřely a Karrde vstoupil. „Právě jsme provedli skok do světelné rychlosti.“ pověděl jí. Vzal v úvahu, jak je oblečená, a přestal si ji prohlížet. „Odonnl odhaduje, že na Exocron to máme sedm dní.“

„Dobře,“ odpověděla Shada stroze. ,,Tou dobou bych měla být zase ve formě. A když už jsme u toho, pokud mě omluvíte, čeká mě nádrž s bactou.“

„Bacta může počkat,“ řekl Karrde zdvořile, ale rázně a ukázal jí na židli. „Rád bych si s tebou promluvil.“

Uvažovala, že odmítne. Ale měla přece závazek k němu a k této výpravě. „O čem?“ otázala se a posadila se. Čekala, jestli se zachová necitlivě a pokusí se o nějakou chabou výmluvu ohledně té záležitosti dnes ráno v kantýně.

Překvapil ji. „O Jorji Car´dasovi, samozřejmě,“ oznámil. Přitáhl si další židli a posadil se čelem k ní. „Přišel čas, aby ses dozvěděla celý příběh.“

„Opravdu?“ prohodila pečlivě bezbarvým hlasem. Slíbil, že jí ten příběh poví na cestě do systému Exocron. A ten byl, podle toho, co říkal, ještě týden odsud. Snažil se jí tím vynahradit svou předchozí neomalenost?

Ne že by na tom záleželo. Na to už bylo pozdě; alespoň se od něj něco zajímavého dozví. „Pokračujte,“ svolila.

Jeho pohled se vytratil někam pryč, jako by zíral do časů nebo míst velmi vzdálených. „Příběh Jorje Car´case začal nikdy před šedesáti lety,“ vyprávěl. „V době klonových válek a chaosu, který zaplavil galaxii. Během válek i po nich byla po zboží velká poptávka, po nezbytných potřebách stejně jako po konlrabandu. Narychlo a celkem nahodile vzniklo velké množství pašeráckých skupin.“

„Tehdy se Huttové dostali na vrchol, že?“ prohodila Shada. Proti její vůli to v ní vzbudilo zájem. O té době toho věděla jen velmi málo a vždycky chtěla vědět víc.

„Hodně z nich ano,“ přisvědčil Karrde. „Car’das byl taky nováček. Buď byl tak dobrý, nebo měl prostě jenom štěstí, ale stal se šéfem jedné z těch lepších organizací. Možná ne z těch větších, ale každopádně z těch lepších.

Fungovali zhruba patnáct let, když se Car´das připletl do bitvy mezi několika Temnými Jedi z Bpfasshe a – no, prakticky všemi ostatními v tom sektoru. Car´cas později tvrdil, že jeden Temný Jedi zrekvíroval jeho soukromou loď a donutil ho odstartovat.“

Shada se otřásla. O tomhle něco věděla; skupina Mistrylek tam tehdy bojovala na straně napadených. Některé z příběhů, kterě jako dítě, slyšela z úst těch, kdo přežili, jí působily noční můry. „Jsem překvapená, že vůbec mohl něco vyprávět, když se vrátil,“ poznamenala.

„To byli i všichni ostatní,“ řekl Karrde. „Zbylí čtyři členově jeho posádky se skutečně nikdy nevrátili. Ale Car´das se vrátil. Po dvou měsících se najednou znovu objevil, postavil se do čela své organizace a zdálo se, že všechno je jako dřív.“

„Jenže zdání klame?“

„Velmi,“ souhlasil Karrde zádumčivě. „Jeho nejbližším pobočníkům bylo brzy jasné, že během těch dvou měsíců se mu stalo něco hrozného. Pořád měl jednu z nejlepších pašeráckých organizací, ale najednou chtěl, aby za každou cenu byla i jednou z těch největších. Systematicky se navážel do teritorií menších skupin. Pokaždé je buď koupil, pohltil nebo zničil a převzal jejich trasy a klientelu. Na rozdíl od Huttů a ostatních skupin mu nešlo o soustředěnou moc, ale o dalekosáhlé pokrytí, takže se spíš skromně rozprostřel všude možně, než aby se snažil ovládnout trh několika systémů nebo sektorů. Po několika letech byl na nejlepší cestě vytvořit něco, co by jednoho dne mohlo soupeřit i Jabbovou organizací.“

„Nepokoušel se ho někdo zastavit?“ podivila se Shada. „Nedovedu si představit, že by Huttové nečinně přihlíželi, jak jim přerůstá přes hlavu.“

„Má milá Shado, všichni se ho pokoušeli zastavit,“ odtušil Karrde pochmurně. „Jenomže on byl doslova nezastavitelný. Měl snad vyvinutý nějaký šestý smysl, díky kterému se vždycky včas dozvěděl, co proti němu jeho protivníci plánují, a většinou se mu podařilo jejich útoky odvrátit dřív, něž je vůbec zahájili.“

Shada v duchu zalétla zpátky k tuctům misí, které pro Mistrylky podstoupila, a k hodinám bolestivého pátrání, které musela obětovat, aby zjistila slabé a silné stránky svých protivníků, jejich strategie a výzbroj, spojence a nepřátele. „Šikovný talent,“ zamumlala.

„Nesmírně šikovný,“ souhlasil Karrde. „Ale jak jeho organizace rostla, začal se měnit i samotný Car’das. Začal být – já nevím. Náladový, možná. Měl sklony zuřivě vybuchnout kvůli věcem, které mu dřív nevadily, a často sám hodiny a hodiny dumal nad mapami Impéria. A co víc, vypadalo to, že po letech bujného mládí najednou rychle stárnul. Mnohem rychleji, než člověk považoval za normální nebo za možné.

A potom jednoho dne nastoupil do své soukromé lodi, odstartoval… a zmizel.“

Shada se zamračila. „Zmizel. Jak to myslíte… zmizel?!“ „Zmizel ze známé čásli galaxie,“ pokrčil rameny Karrde. „Nenavštívil žádné ze svých podřízených, nespojil se s žádným ze svých poručíků. A pokud ho viděl někdo z nepřátel, nepodal o tom zprávu.“ „Kdy se to stalo?“ vyhrkla Shada.

„Před dvaceti lety,“ řekl Karrde. „Zprvu se o to nikdo moc nestaral – na tajné výpravy se občas předtím vydával. Ale když uběhly tři měsíce a on se pořád neobjevoval, jeho poručici se začali dohadovat, co se stane, pokud se nevrátí.“

„Nechte mě hádat,“ řekla Shada. „Chtěli dát hlasovat, který z nich má převzít kontrolu.“

„Neřekl bych, že by někdo z nich stál zrovna o hlasování,“ odpověděl Karrde lítostivě. „Hrozba násilí byla tak zjevná, že padl návrh, abychom si organizaci prostě rozdělili a každý si vzal kus pro sebe.“

„A problém byl, jak ji rozdělit ke všeobecné spokojenosti,“ řekla Shada. Se zájmem si povšimla zrádného slova, které Karrdovi uklouzlo. Poprvé ve svém vyprávění použil první osobu. „Takže jste se boji o moc přece jen nevyhnuli.“

Karrde se hryzl do rtu. „Ne tak docela. Věděl jsem, k čemu by takový boj vedl, a nebyl jsem tak docela přesvědčen, že se Car´das už nevrátí. Takže jsem… převzal velení.“

Shada nepatrně pozvedla obočí. „Jenom tak?“

Neochotně pokrčil rameny. „Víceméně. Vyžadovalo to ovšem pečlivé naplánování a správné načasování. A také pořádnou dávku štěstí, ačkoli jsem si neuvědomil kolik, dokud jsem se na to nepodíval s odstupem několika let. Ale vlastně ano, jenom tak. Neutralizoval jsem ostatní poručíky, odstranil je z cesty a oznámil jsem zbytku organizace že od nynějška bude všechno jako dřív.“

„Vsadím se, že to přispělo k vaší oblibě.“ prohlásila Shada. „Ale pořád mi uniká, v čem je potíž, aspoň pokud jde o Car’dase. Odešel a nikdy se nevrátil, ne?“

„Potíž je v tom,“ řekl Karrde ztěžka, „že si tím nejsem jistý.“

Shada cítila, jak se jí zúžily oči. „Aha.“

„Vládu nad organizací jsem převzal za jedinou noc.“ pokračoval Karrde. „Ale to neznamená, že se mě později nepokoušeli oklamaní poručici a jejich kádry zlikvidovat a sami se postavit do čela. Vlastně to zkoušeli celkem osmkrát – od dvou bezprostředních uspěchaných pokusů až po propracovaný plán o tři roky později, který nejspíš spiklenci připravovali celou tu dobu.“

„Všechny ty pokusy očividně selhaly.“

Karrde kývl. „Jde o to, že vůdci čtyř z těchto spiknutí během výslechu tvrdili, že za nimi tajně stojí Car´das.“

Shada si potichu odfrkla. „Vytáčky,“ mávla opovržlivě rukou. „Jenom vás chtěli vystrašit, abyste odstoupil.“

„Tehdy jsem si to taky myslel.“ přikývl Karrde. „Jenže jsem to nevěděl jistě. A s jistotou to nemohu vědět ani teď.“

„Nejspíš ne.“ Shada zkoumala jeho obličej. „A co se tedy před šesti lety stalo, že jste sem poslal Jade a Calrissiana, aby ho hledali?“

„Začalo to ještě dřív,“ upřesnil Karrde. „přesněji řečeno před deseti lety, těsně po tom, co zemřel velkoadmirál Thrawn.“ Ret se mu zachvěl. „Nebo možná spíš po tom, co zfingoval svou smrt. Byl jsem na Coruscantu a pomáhal jsem založit Pašeráckou alianci, když mi Calrissian náhodou ukázal něco, co Luke Skywalker našel pohřbené na planetě jménem Dagobah.“

Shada zapátrala v paměti. „Nepamatuju se, že bych o tom místě už někdy slyšela.“

„Není důvod, proč bys měla,“ řekl Karrde. „Vůbec nic tam není – žádná města, žádné technologie, žádné kolonie. Co v tamních bažinách Skywalker pohledával, netuším, ale zbloudilá elektronická zařízení na tom místě působila dost nápadně a možná proto tu věc odtamtud přivezl. V každém případě jsem podle jejího označení poznal, že jde o vábničku z Car´casovy osobní lodi.“

„Neříkejte,“ zachmuřila se Shada. Vábnička byla předávač povelů pro loď plně podřízenou sekundárnímu okruhu. Takovýmto předavačem mohl majitel řídit loď kompletně na dálku. Mistrylky samy nikdy nepoužívaly dálkově řízené lodi, ale občas na nějaké letěly s klienty. Podtrženo sečteno, měla z nich husí kůži. „Takže Car´cas vlastnil loď se sekundárním okruhem?“

„Ano, z doby před klonovými válkami,“ řekl Karrde. „Koupil si ji hned potom, co se vrátil z té cesty s Temným Jedim. Říkal, že chtěl loď rozumné velikosti, kterou by zvládl sám bez posádky.“

„A Skywalker prostě našel její vábničku v blátě na nějaké opuštěné planetě. To je ale náhoda.“

„Taky mně to bylo divné,“ řekl Karrde. „Ale mluvil jsem o tom se Skywalkerem. Zřejmě ji nalezl skutečně čistě náhodou.“ „Vždycky bylo sporné, jestli se to slovo dá v souvislosti s Jedim použít,“ nedala se Shada.

„Pravda,“ uznal Karrde. „I tak je to ale první vodítko, na které jsme za deset let narazili. I kdyby to byla nějaká léčka, řekl jsem si, že zjistit, kam ta stopa vede, by za to riziko stálo.“

„Takže jste poslal Jade, aby Car´dase vypátrala.“ Shada si vzpomněla na rozhovor, který vyslechla vzadu v apartmá Solových ve věži Orowood. „A Calrissian trval na tom, že poletí taky.“

„V zásadě ano,“ připustil Karrde. „Začali na Dagobahu a pak pokračovali směrem ven. Prohledávali staré záznamy kosmoportů, kde se mohl zastavit kvůli opravám nebo doplnění paliva. Nějaké zmínky se jim tu a tam podařilo nalézt – některé získali v coruscantské knihovně, jiné od různých existencí z podsvětí, další dokonce od corellianské bezpečnosti – a začali ty kousky skládat dohromady.“

„Zní to jako práce na celý život,“ zamumlala Shada. „Tak zlé to zase nebylo, ačkoli to každopádně pár let zabralo,“ řekl Karrde. „Zvlášť když se oba každou chvíli museli věnovat jiné práci nebo pomáhali Coruscantu hasit momentální krizi měsíce. Stopa už byla stejně studená, takže měsíc nebo dva nehrály žádnou roli. Pokračovali tak dlouho, dokud neskončili v sektoru Kathol s Exocronem. A tam, pokud víme, stopa končí.“

Na okamžik v místnosti zavládlo ticho, jak to všechno Shada vstřebávala. „Předpokládám, že Car´dase ve skutečnosti nikdy neviděli?“

Karrde se s viditelnou snahou odtrhl od duchů minulosti, na které zřejmě zíral. „Měli výslovné instrukce, aby k tomu nedošlo,“ řekl. „Měli zjistit kde je – a v případě světa ukrytého tak dobře jako Exocron najít i přístupovou cestu – a pak se měli vrátit domů. V ten okamžik jsem do toho měl vstoupit já sám.“

„A to bylo kdy?“

Karrde se ošil a pokrčil rameny. „Před pár lety.“ „Tak co se tedy stalo?“

„Abych byl upřímný, ztratil jsem odvahu,“ přiznal. „Po tom, co jsem udělal, jsem si nebyl jistý, jestli se mu dokážu postavit tváří v tvář. Neměl jsem představu, co bych mu řekl, nebo jak bych se mu to třeba jen pokusil vynahradit. Takže jsem si vymýšlel různé výmluvy, abych to odsunul.“

Zhluboka se nadechl. „A teď to vypadá, že jsem promeškal vhodný okamžik.“

Shada se zašklebila. „Myslíte, že pro něj pracuje Rei´Kas.“ „Rei’Kas, možná Bombaasa a nejspíš tucet dalších, o kterých jsme ani neslyšeli,“ řekl Karrde ztěžka. „Ale rozhodně něco dělá. Jenom se tentokrát soustředí na pirátství a otrokářství, a ne na pašování a prodej informací. Přesunul se na ten násilnější konec podsvětí… a k tomu mohl mít jen jediný důvod.

Aby šel po mně. Osobně.“

Na okamžik to slovo zůstalo viset ve vzduchu jako znamení smrti. „Nemusí to z toho nutně vyplývat,“ promluvila Shada do ticha. Cosi ji nutilo, aby s ním nesouhlasila. „Proč by nemohl třeba jenom střádat dostatečnou ozbrojenou sílu, aby si tu v závětří vybudoval malé impérium? Možná aby ovládl Exocron nebo dokonce celou tuhle mrňavou takzvanou Katholskou republiku?“

„Strávil tady skoro dvě desetiletí, Shado,“ připomněl jí Karrde. „Pokud by chtěl budovat impéria, nemyslíš, že už by to dávno udělal?“

„Pokud by vás chtěl skřípnout, nemyslíte, že i to by už dávno udělal?“ opáčila Shada.

„Možná se o to pokoušel.“ „Cože, a pak se po třech letech vzdal?“

Karrde zavrtěl hlavou. „Mně to taky nedává smysl,“ připustil. „Ale jak znám Car’dase, rozhodně by jenom někam nezalezl a nic nedělal. Byl to nelítostný člověk, tvrdý a vypočítavý, který nikdy nikomu neodpustil žádný přečin proti své osobě a nikdy nedovolil, aby mu někdo stál v cestě. Žil pro výzvy – čím větší, tím lepší.

A ví, že jsem tady a žeho hledám. Ten mužík – Entoo Nee – jako důkaz úplně stačí.“

Shadě proti její vůli přejel mráz po zádech. Wild Karrde, který až dosud působil tak bezpečně a neohroženě, jí najednou připadal malý a hrozně zranitelný. „A tak jsme tady. Letíme mu přímo do náruče.“

„Aspoň tobě od něj nic nehrozí.“ ujistil ji Karrde. „Nejsi spojená ani se mnou, ani mojí organizací.“ Zaváhal. „Proto jsem vlastně souhlasil, abys se mnou letěla.“

Shada na něj zírala. Najednou pochopila. Připadalo jí, jako by dostala ránu studenou mokrou dekou. „Vy čekáte, že vás zabije, že?“ vydechla.

„A myslíte si…?“

„Nejsi se mnou spojená, Shado,“ řekl Karrde tiše. „Všichni ostatní na téhle lodi jsou. Šel bych sám, ale věděl jsem, že v ničem menším a hůře ozbrojeném, než je Wild Karrde, bych cestu na Exocron nepřežil. Car’das je pomstychtivý muž, ale stejně jako Bombaasa se rád považuje za civilizovaného. Samozřejmě doufám, že se mi podaří ho přemluvit, aby mě nezabil; a doufám ještě víc, že neublíží mojí posádce. Ovšem pokud bude neústupně trvat na vyřízení starých účtů… Snad se mi ho alespoň podaří přesvědčit, aby ti dovolil vrátit se do Nové republiky s kopií Caamaského dokumentu.“

Shada zavrtěla hlavou. „Karrde, tohle je šílené –“

„Tak či onak, tohle je celý příběh,“ přerušil ji nenuceně, povstal a vrátil židli na původní místo. „Až na to, že velká knihovna, kterou Car’das za ta léta nashromáždil, zmizela spolu s ním. Proto si myslíme, že by mohl mít kopii Caamaského dokumentu. A teď už bys měla jít do té bactové nádrže. Uvidíme se později.“

Kývl jí na rozloučenou a odešel. „Karrde, tohle je šílené,“ zopakovala Shada znovu potichu do prázdné místnosti.

Až později, když se vznášela v nádrži s bactou, si uvědomila druhou stranu mince. Karrde říkal, že doufá, že ji Car’das nechá jít.

Ale nezaručoval to.

15. kapitola

Roztínač kamenů zašveholil cosi v tom rozčilujícím skoro-hlase Qom Jha, zatřepetal křídly a jako obvykle se pověsil hlavou dolů za zakrnělý stalaktit. „Skvělé,“ zamumlal Luke. „Zřejmé už jsme u cíle.“

Mara přestala svítit na zem před sebou a pozvedla zářičku ke stěnám chodby. Málem se neodvažovala uvěřit, že vysilující čtyřdenní pochod už je skoro u konce. Města, hvězdné lodě nebo třeba tichá tábořiště pod otevřenou oblohou – taková prostředí měla ráda. Ale lézt temnými, prašnými tunely oplývajícími špínou, odkapávající vodou a zatuchlým vzduchem, to rozhodné nebyl její šálek elby.

Naštěstí to přežila, Qom Jha ji dokonce nedoháněli k šílenství víc než dvakrát za den, astromechanický droid nedělal zas až tak moc problémů a Skywalker se ukázal být nečekaně příjemným společníkem. A nyní už tam konečně byli.

Odteď budou ovšem čelit Vysoké tvrzi se všemi jejími neznámými nebezpečími. Avšak to bylo v pořádku. Nebezpečná prostředí patřila totiž také k těm, v nichž se cítila jako ryba ve vodě. A když tak o tom přemýšlela, Luke nejspíš také. „Tamhle to je,“„ řekl Luke. Paprsek jeho vlastní zářičky se usadil na skalnatém výstupku o pár metrů dál. „Stojíme přímo před slavobránou.“

„Slavobránou?“ opakovala Mara. Zachmuřila se a obrátila svou zářičku příslušným směrem. Přece by tady dole uprostřed ničeho nikdo nestavěl slavobránu, nebo ano?

Ne. Trochu to jako brána vypadalo, to ano. Její víceméně svislé postranní pilíře vytvářely ve skalní chodbě zúžený dvoumetrový průchod, jehož klenutý strop splýval s hořejškem chodby tři metry vysoko. Bližší pohled však odhalil, že se jednalo o přírodní útvar, který zde vytvořily vrtochy eroze nebo nějakého dávno vyschlého vodního toku.

„To jsem myslel jenom jako,“ řekl Luke a také posvítil na skalní útvar. „Vyvolává to vzpomínky na tu bránu ve městě Hyllyard na Myrkru, viď?“

„Myslíš tu velikou věc ve tvaru houby, kterou jsi nám málem shodil na hlavu?“ opáčila. „Tu, ke které jsme se museli tři dny prodírat pralesem? Tu, před kterou dřepěla polovička všech stormtrooperů Impéria a vyčkávala, až se ukážeme?“

„Přesně tu,“ odpověděl. Vycítila z něj, že ho její přednes pobavil. „Zapomněla jsi dodat, že jsi mě tam chtěla zabít víc než cokoli jiného v celé galaxii.”

„Tehdy jsem byla mladá,“ odsekla Mara a odvrátila své světlo pryč. „Tak kde je ta díra?“

„Přímo tamhle,“ odpověděl Luke. Namířil paprsek zářičky znovu na popraskané místo na stěně těsně pod stropem. Uprostřed osvícené oblasti byl malý otvor, v němž se světlo ztrácelo do tmy.

„Vidím,“ řekla Mara. Nezdálo se, že by z díry proudil vzduch; asi musela být někde ve tmě něčím přehrazena. „Vypadá útulně.“

„Ne nadlouho,“ odtušil Luke. Podal jí svou zářičku a zažehl světelný meč. „Držte se zpátky, všichni – asi budou lítat úlomky skály.“ Švihl čepelí proti stěně, ostří se zaťalo do kamene –

A se zasršením zeleného světla čepel zmizela.

Artoo zanaříkal. Luke se krátce zapotácel, než získal rovnováhu, a Mara zachytila z jeho obličeje záblesk údivu. „Co se stalo?“ ptala se.

„Nevím,“ řekl. Pozvedl zbraň k očím a zešikma si pozorně prohlížel její konec. „Myslel jsem, že jsem jí měl nastavenou na… Zkusím to znova.“

Dotkl se spínače a s obvyklým klap-bzzz čepel znovu ožila. Luke ji chvilku sledoval, pak zaujal stabilní bojový postoj a znovu se rozmáchl čepelí proti stěně z kamene.

I tentokrát čepel prořízla jen kousek skály, než zaprskala a zhasla. Jeden z Qom Jha zamával křídly a něco řekl. „Ano,“ přisvědčil Luke a Mara z jeho mysli vycítila ošklivé podezření, jak z ní vypluly vzdálené vzpomínky.

„Co se děje?“ chtěla vědět.

„V téhle skále musí být ruda cortosis,“ pověděl jí. Přidržel zářičku těsně u skalního povrchu. Světlo po něm poskakovalo jako malé jiskřičky. Mara zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem o ní neslyšela.“ „Zřejmě je celkem vzácná,“ mínil Luke. „Nevím o ní nic než to, že vypíná světelné meče. Corran a já jsme se kdysi střetli se skupinou válečníků používajících Sílu, kteří si vyráběli brnění a vplétali do něj cortosisová vlákna. Docela nás tím překvapili.“

„No to se vsadím,“ řekla Mara. Také si na něco vzpomněla. „Takže z toho byla ta kamenná vrstva, kterou měl Palpatine ve dvojitých zdech svého soukromého sídla.“

Luke pozdvihl obočí. „On měl rudu cortosis ve svém sídle?“

„Myslím, že byla i ve zdech jeho ostatních kanceláří a trůnních sálů,“ odpověděla Mara. „Nikdy jsem neznala její název. Z toho, co mi prozradil, jsem si odvodila, že pokud má světelný meč dimetrické okruhy kdekoli v aktivačním obvodu a sekneš jím do téhle skály, vyvolá to zpětný výboj, který projede celým systémem a ve zlomku sekundy se meč vypne. Drobné překvapení pro zbloudilého Jediho, který by po něm mohl jít.“

„Jako Císařova ruka ses toho dozvěděla opravdu dost,“ uznal Luke. „Nevíš taky, jestli existuje nějaký způsob, jak cortosis rozbít?“

„Ale ovšem – těch jsou stovky,“ ujistila ho Mara. Shodila svůj batoh na zem. „Až na to, co dělá se světelnými meči, je ta ruda celkem k ničemu. Je moc slabá a křehká, takže se z ní nedá stavět – roztříští ji i obyčejný výstřel z blasterové ručnice. Počkej – á, tady.“

Vytáhla jeden z granátů od Karrda a posvítila zářičkou na označení. „Ano, tohle by šlo, jestli to chceš zkusit.“

Jeden Qom Jha znovu cosi poznamenal. „Držitel slibů si myslí, že použít granát by nebyl dobrý nápad,“ tlumočil Luke. „Říká, že od Vysoké tvrze už nejsme daleko a zvuk se pod zemí nese velmi dobře.“

„Nejspíš má pravdu,“ odtušila Mara. Vrátila granát zpátky a prohlížela si skálu v místech, kam do ní Luke sekal. „Na druhou stranu jsi pokaždé prosekl jenom pár centimetrů. Rámus, nebo zdržení. Vyber si.“

Luke v zamyšlení přejel rukou po skále a Mara z něj vycítila soustředění, jak zapátral v Síle. „Pojďme to chvíli zkoušet světelnými meči,“ navrhl pomalu. „Aspoň několik hodin. Tak získáme lepší odhad, jak dlouho by nám to celé trvalo.“

„Fajn,“ prohlásila Mara. „Když to půjde moc pomalu, vždycky můžeme sáhnout po granátu.“ Přejela zářičkou po skále. „Nejdřív jeskyně plná predátorů a teď zase stěna, která vypíná světelné meče. To je ale náhoda.“

„Třeba je to opravdu jenom náhoda,“ řekl Luke, ne příliš přesvědčivě. „No, nezbývá nám nic jiného, než pustit se do toho.“ Najednou se zachmuřil. „Pokud si nemyslíš, že by nám to mohlo poškodit meče.“

Mara pokrčila rameny. „Netuším sice jak, ale nemám ponětí. I tak by se nám mělo podařit odhalit případné potíže dřív, než bude pozdě.“

„Pravda,“ souhlasil Luke. Pohlédl na svého astromechanického droida. „Artoo, měj senzory na stopkách a sleduj naše světelné meče. Dej nám vědět, když se začnou přehřívat nebo něco.“

Droiil zapípal, že rozumí, a vysunul svou malou senzorovou jednotku. „Nejlepší bude začít do trojúhelníku,“ navrhla Mara. Přešla k opačné stěně a zaklínila zářičku do štěrbiny, odkud dobře svítila na otvor, kterým se Qom Jha dostávali do Vysoké tvrze. „Začneme sekat šikmo z různých stran. Tak se nebudeme plést sobě navzájem do cesty. Šikmé seky navíc většinou víc oslabí spodní vrstvy skály.“

„Dobrý nápad.“ Luke se podíval nahoru na tři Qom Jha, kteří hřadovali na stropě těsně u sebe. „Roztínači kamenů, můžete se vrátit k Požírači ohniplazek. Řekněte mu, že už brzy budeme potřebovat ty průzkumníky navíc, které nám slíbil poslat, až půjdeme do Vysoké tvrze.“

Qom Jha něco zašvitořil. „Ne, ale už tam brzy budeme,“ odpověděl mu Luke. „A raději si vezměte ještě jednoho s sebou.“

Syn větru, který seděl na kamenném výběžku pod průchodem, zatřepetal křídly a cosi dychtivě zašveholil. „Ne, tebe ne,“ řekl Luke přísně mladému Qom Qae. „Držiteli slibů, jděte s ním vy.“

Qom Jha ze sebe vyrazil odpověď, která zněla poněkud blahosklonně, a pak se Roztínač kamenů a Držitel slibů snesli ze svých hřadů a zmizeli v temnotě na zpáteční cestě. Když byli pryč, Syn větru vypálil kousavou poznámku a usadil se nevrle zpátky na kámen. „Vsadím se, že jsem přišla o pořádně duchaplný rozhovor,“ řekla Mara kysele. Vytasila světelný meč a zaujala pozici vlevo od místa, kde prve začal sekat Luke.

„Vůbec ne.“ Luke zažehl světelný meč a postavil se na opačnou stranu. „Připravena?“

Mara také zapnula meč. „Jdeme na to.“

*

Pokračovali skoro celou hodinu a dokončili obrys plánovaného otvoru, když Artoo najednou vyvřískl.

„Počkej, Maro,“ křikl Luke. Deaktivoval světelný meč a zapřemýšlel, co je asi špatně. Plně se soustředil na zbraň a připadala mu zcela v pořádku.Pohlédl na Artoo –

A zarazil se. Droidova senzorová jednotka byla vysunutá, ale nemířila na světelné meče. Místo toho ukazovala dopředu do chodby. „Maro?“ zavolal, přehodil si zbraň do levé ruky a vytáhl zářičku. Posvítil s ní do tunelu. Vzadu za ním Mara vypnula meč. A v nastalém tichu uslyšel zvuk. Šelestivý zvuk. Jako by tisíce vzdálených chraptivých hlasů šeptaly beze slov. Vyslal tím směrem Sílu. Rachocení se mu rozeznělo v hlavě. A blížilo se.

„Ten zvuk se mi nelíbí,“ zamumlala Mara. když přistoupila k jeho boku.

„Mně taky ne,“ řekl Luke. Přepnul zářičku na maximální výkon a znovu jí posvítil kolem. Vidět nic nebylo, ale vzhledem k tomu, jak se tunel kroutil a klikatil na obě strany, to mnoho neznamenalo. V duchu si proběhl jediské techniky pro zostření smyslů…

Ohniplazky! vykřikl vzrušeně Stavitel s révami. Přicházejí!

„Cože?“ ptala se Mara.

„Říká, že přicházejí ohniplazky,“ tlumočil Luke.

„A jéje,“ odtušila Mara. „Jméno toho Jednatele – Požírač ohniplazek.“

„Ano,“ přisvědčil Luke, který vzhlédl ke Qom Jha. Jeho křídla se chvěla očekáváním. „Domníval jsem se, že ohniplazky jsou nějaké rostliny. Staviteli s révami, co jsou vlastně zač?“

Jsou to malé, ale nebezpečné potvůrky, řekl Qom Jha. Snědí a zničí vše, co jim stojí v cestě, a dokáží zabít vše, co naleznou.

„Říká malé, ale nebezpečné.“ pověděl Luke Maře. Znovu posvítil zářičkou do tunelu.

„Takže se jich musí blížit pěkná spousta, když dělají takový rámus,“ usoudila Mara ponuře, rozhlížejíc se kolem. „Mám takové zlé tušení, že nás čeká setkání s novým druhem roverinů.“

Luke se otřásl. Kdysi viděl několik holofilmů o těchto nechvalně proslulých hmyzích dravcích, kteří každoročně táhli džunglemi Davirienu. Roverini se stěhovali v hejnech po tisících, někdy dokonce i po milionech, přičemž z krajiny doslova smetli veškeré živé rostlinstvo.

Stejně tak zahubili i všechny živočichy, kteří byli příliš pomalí nebo nemocní a nedokázali včas utéct do bezpečí. Okousali takové opozdilce až na holé kosti. „Staviteli s révami, jak rychle se pohybují?“

„Až moc rychle,“ odsekla Mara dřív, než stačil Qom Jha odpovědet. „Koukni – tamhle jsou.“

Lukovi ztuhla krev v žilách. Vpředu, v nejzazším místě, které ještě osvětlovala zářička, se objevil přední okraj pulzující černé vrstvy, jež zaplňovala celou podlahu a do metrové výšky pokrývala i stěny. Sledoval, jak okraj vrstvy vtekl jako nějaká viskózní kapalina do mělké prolákliny v podlaze a vzápětí se opět objevil, když překonal převýšení.

A Mara měla pravdu. Blížili se opravdu příliš rychle.

„Řekla bych, že máme tak minutu, než se sem dostanou,“ odhadla Mara. Jestli máš v rukávu nějaké triky, přišel čas se s nimi vytasit.“

Luke se kousal do rtu, jeho mozek běžel na plné obrátky. Věděl, že existuje způsob, jak kolem sebe Sílou vytvořit malý osobní štít. Ale urdžet štít dostatečně dlouho, zvlášť proti tolika jednotlivým protivníkům, by bylo prakticky nemožné. Kromě toho nebylo jisté, zda by se mu tím také podařilo ochránit Maru, a ona sama tuto techniku skoro určitě neznala. Odhazovat Sílou každou ohniplazku na stranu by bylo nemožné zrovna tak, a to i tehdy, kdyby mu Mara pomáhala.

A pokud se tihle hmyzí tvorové skutečně podobali davirienským roverinům stačilo by, aby se jen jeden jediný dostal skrz a bodl jedovatým žihadlem, soustředění by pominulo a zbytek hejna by se začal hrnout za potravou. Ne, jejich jedinou nadějí bylo zůstat úplně mimo cestu ohniplazek. I Buď někde dál v tunelu, nebo –

„Průchod,“ řekla Mara najednou. „Budeme potřebovat stupátka tak dva metry vysoko –“

„Fajn,“ řekl Luke. Zažehl světelný meč a vstoupil do zúženého místa. Očima přeměřoval vzdálenosti. Ano, to by mohlo vyjít. Za předpokladu, že se na to stačí pořádně připravit. „Artoo, uzavři všechny své zdířky,“ křikl a zářící zelenou čepelí švihl metr a půl nad hlavou horizontálně proti vnitřní části postranního pilíře průchodu. Jestli cortosisová ruda zasahuje ze stěny chodby až sem…

Naštěstí tomu tak nebylo. Čepel světelného meče bez nejmenších problémů zajela na několik centimetrů do skály. „Synu větru, ty zaleť tam nahoru do otvoru,“ zavolal. Sílou uchopil světelný meč a zvedl ho nad zásek, který právě udělal. „Najdi si tam skrýš a zůstaň v ní.“

A co vy, Jedi Sky Walkere? ptal se mladý Qom Qae úzkostlivě. Třepetání jeho křídel málem zaniklo v bzučení světelných mečů. Kam se ukryjete vy? „Uvidíš,“ ujistil ho Luke. Sklopil čepel meče dolů v téměř kolmém úhlu a vysekl hrubý kamenný odštěpek, po kterém zůstala ve stěně průchodu mělká vodorovná brázda. Šelestem blížících se ohniplazek každým okamžikem sílilo. „Maro?“

„Už jsem hotová,“ zavolala Mara. Modrobílá záře za jeho zády zmizela, jak vypnula vlastní světelný meč. „Máme nejvýš dvacet sekund.“

Luke pohlédl do tunelu a přivolal si světelný meč zpátky do ruky. Přední voj byl sotva pět metrů od nich a celá chodba za ním byla černočerná hmyzími těly. „Jsem připraven,“ řekl jí. Vypnul zbraň a vrátil ji na opasek. „Na tři?“

„Na tři,“ řekla Mara.

Luke udělal půlkrok dozadu a na okamžik se zády přitiskl k Maře. Oba v duchu přeměřovali vzdálenosti a po svých vlastních způsobech se chystali sáhnout po Síle. „Na tři,“ opakoval Luke. Snažil se nevnímat šum, který už naplnil celou chodbu. Kus odtud u jedné stěny Arto zaúpěl strachem. „Jedna, dva, tři.“

Vymrštil se nahoru ke své stupačce, přičemž se začal po straně obracet a opožděně doufal, že se neuhodí hlavou o oblou skálu nad sebou. Když se obrálil natolik, že viděl doprostřed průchodu, zahlédl Maru, jak také visí ve vzduchu zády ke skále a právě začíná klesal k jejímu vlastnímu stupátku. Ruce natáhla před sebe směrem k němu, jako by ho od sebe chtěla odstrčit. Luke rovněž pozvedl paže, dlaně namířil také před sebe. Jejich chodidla dopadla do záseků, jejich dlaně se potkaly a prsty se propletly –

Mara se zhluboka nadechla a prudce vydechla. Pro šum ohniplazek, které už proudily chodbou pod jejich nohama, to bylo stěží slyšet. „Ať zkejsnu na Kesselu,“ hlesla. „Vyšlo nám to.“

Luke přikývl a také se pořádné nadechl. Jejich chodidla spořívala v zářezech, které si udělali, ruce měli strnule natažené před sebe a dlaněmi si vzájemně poskytovali oporu. Stala se z nich živoucí brána pod tou kamennou. A dokud tak zůstanou, budou v bezpečí před proudem hmyzu. Ale pokud jeden z nich spadne…

„Hezké, co?“ prohodila Mara a rozhlížela se kolem. „A taky symbolické. Veliký a mocný mistr Jedí je donucen spolehnout se na někoho jiného, aby přežil.“

„Radši toho nech,“ zabručel Luke. „Už jsem přece uznal, že nemůžu všechno.“

„Což není úplně totéž jako spoléhat se na ostatní,“ neodpustila si Mara. „Ale dobrá; nechám toho. Zdá se, že jsme ve správné výšce.“

Luke pohlédl dolů. Už předtím si všiml, že řeka ohniplazek smáčela stěny chodby v docela slušné výšce, jak se příliš mnoho potvůrek snažilo cestoval příliš těsným prostorem. Tady v průchodu, kde byl tunel ještě užší, se některé z nich pohybovaly tím výše, často pouhých pár centimetrů od jejich chodidel. „Myslíš, že by nám dokázaly prokousat boty?“ zeptal se.

„Pokud jich tam vleze dost a začnou kousat, tak se nejspíš prokoušou čímkoli,“ řekla Mara. „Ale stačí, aby si nás všiml jeden, zamával svou chemickou vlaječkou a přivolal k obědu ostatní.“

Luke zasmušile přikývl. „Takže jinými slovy, pokud to bude vypadat, že některý z nich jde nebezpečně blízko, honem ho popadnout Sílou a hodit pryč.“

„Pokud možno přímo proti zdi,“ přisadila si Mara. „Mě by spíš zajímalo, co tady dole dělají. V celém tomhle jeskynním bludišti přece nemůže být pro tak veliký roj dostatek potravy.“

„Možná je to zkratka od jedné části povrchu k druhé,“ mínil Luke. „A co ta podzemní řeka, na kterou jsme před pár dny narazili – třeba tam chodí kvůli vodě.“

„Třeba,“ kývla Mara. Zadívala se ke straně. „Škoda, že jsme neměli čas zvednout batohy – co to hrome –?“

Luke sledoval její pohled, právě včas, aby uviděl, jak se Stavitel s révami snesl dolů, přelétl těsně nad rejdícími ohniplazkami a znovu vylétl nahoru s několika hmyzími těly v ústech. „On je jí,“ hlesl, jako by tomu nedokázal uvěřit.

„Samozřejmě,“ řekla Mara. ,“Požírač ohniplazek’, pamatuješ?“ „Proč potom ale –?“ nechápal Luke, který teď byl už úplně zmaten.

„Takže tedy nejsou nebezpeční?“

„Samozřejmě že jsou nebezpeční,“ odfrkla si Mara. „Copak jsi někdy slyšel o vůdci nějakého kmene, který by si vybral mírumilovné a rozvážné

jméno? Qom Jha tohle asi hrají místo kopni rancora.“ „Kopni rancora?“

„Slangový výraz z Palpatinova dvora,“ řekla Mara. „Jakýkoli nebezpečný kousek, při kterém zisk zdaleka neodpovídá riziku.“

Luke si olízl nečekaně vyprahlé rty. Díval se, jak Stavitel s révami dojedl svou svačinu a vrhl se střemhlav dolů pro další. Ve jménu Síly, proč tolik riskoval?

A riskoval opravdu hodně. Luke dokázal vycítit nebezpečí, které tam

dole proudilo, jeho jediské smysly ho před ním varovaly téměř tak silně, jako by hrozilo jemu samému. Stavitel s révami přece nemohl mít takový hlad. Nebo mohl?

„Já osobně bych řekla, že se chce blýsknout,“ zamumlala Mara, čímž poskytla odpověď na jeho tichou otázku. „Před kým? Před námi?“

„Sotva.“ Mara kývla ke zdi za Lukem. „Před mladým.“ Luke natáhl krk, aby se tam podíval. Na kameni poblíž otvoru u stropu seděl pečlivě vybalancovaný Syn větru a fascinovaně zíral na Stavitele s révami, který právě klouzal nad hordami hmyzu. Křídla se mu chvěla vzrušením, nervozitou nebo závistí. „Ouha,“ řekl Luke. „Ty myslíš, že-?“ „Chtěla bych doufat, že není tak hloupý,“ řekla Mara. „Ale Qom Jha ho přehlíželi od chvíle, kdy jsme na tenhle výlet vyrazili. Možná že to udělá.“ Luke se zašklebil. „Synu větru, zůstaň, kde jsi,“ přikázal, do hlasu vložil přísnost Jediho. „Nezkoušej to, co Stavitel s révami –“ Uvnitř jeho mysli najednou zaječel vyděšený výkřik. „Co se –“ zalapal po dechu. Jeho tělo sebou zaškubalo šokem z toho zvuku. „To Stavitel s révami,“ vyštěkla Mara. Její prsty se sevřely pevně, okolo Lukových, aby tím posílily jejich rovnováhu. Luke pohlédl dolů –

Naskytl se mu příšerný obrázek. Stavitel s révami zuřivě, ale zbytečně umával křídly, zápasil o život napůl zatopený živoucí řekou, která proudila chodbou. Tucty ohniplazek mu už teď lezly po hlavě a po křídlech, kousaho a štípaly. Poplašené vřísknutí Syna větru se v Lukově mysli přidalo k nářku Stavitele s révami. Na Qom Jha mezitím vylezla další stovka potvůrek a jejich hmotnost ho zatlačila do proudu ještě hlouběji.

Nemohl si dovolit ztrácet čas. Luke podebral Stavitele s révami a Sílou a vynesl ho z toku hmyzích těl. Podržel ho vysoko ve vzduchu a obrátil svou pozornost k ohniplazkám. Jednu po druhé je Sílou odhazoval z Stavitele.

„Nech toho,“ zašeptala Mara. „Už pro něj nemůžeš nic udělat.“

Luke v sobě potlačil bezděčnou touhu popřít to. Byl přece Jedi – muselo existovat něco, co pro něj mohl udělat!

Ne. Ona měla pravdu… a když mentální křik Stavitele s révami odumřel do ticha smrti, nechal jeho tělo něžně poklesnout zpátky do šíleného proudu.

„Pozor na ty prsty,“ řekla Mara tiše.

Luke s námahou obrátil zrak zpátky k ní a zadíval se na jejich spojené dlaně. Jeho prsty byly téměř bílé od toho, jak v zoufalství pevně svíraly ty její. „Promiň,“ zamumlal a donutil se povolit stisk.

„To je v pořádku,“ řekla. „Víš, máš v nich docela sílu. Myslela jsem, že vy Jediové se většinou soustředíte víc na duševní aspekty Síly než na fyzickou zdatnost.“

Věděl, že se snažila rozptýlit jeho myšlenky, odvrátit jeho pozornost od hrůzy, které byl právě svědkem. Soucit od Mary pro něho byl sám o sobě úplně novým zážitkem, ale ani její slova, ani soucit nedokázaly zahladit vztek a vinu, která se mu v hrdle vzedmula jako písečný ďas. „Není to v pořádku,“ obořil se na ni. „Věděl jsem, že to bylo nebezpečné – měl jsem mu v tom zabránit. Zabránit!“

„Jak?“ opáčila Mara. „Chci říct, jasně, měls ho popadnout Sílou a přišpendlit ho ke stropu. Ale jaké bys měl k tomu právo?“

„Co tím myslíš, jaké právo?“ vyštěkl Luke. „Já tomu tady velím. Jeho bezpečí byla moje odpovědnost!“

„Ale jdi,“ řekla Mara, pořád ještě soucitně, ale teď také s trochou posměchu. „Stavitel s révami byl inteligentní, dospělý tvor odpovědný sám za sebe. Věděl, co dělá. Rozhodl se a nesl následky. Jestli si chceš něco klást za vinu, začni s tím, co byla doopravdy tvoje chyba.“

„Jako třeba?“ zavrčel Luke.

Mara se mu chvíli chladně dívala do očí a Luke pocítil, jak jeho hněvem projel záchvěv pochybností. „Jako třeba?“ opakovala Mara. „Tak se na to podívejme. Jako třeba to, žes nepřesunul akademii Jedi z Yavinu pryč hned, jak jsi zjistil, že to místo je zamořené opravdu ošklivou temnou mocí. Jako třeba to, žes nezatrhl Kypu Durronovi jeho eskapády, když začal jevit příznaky, že propadl temné straně. Jako třeba to, žes neposkytl dětem své sestry přiměřenou ochranu proti únoscům, ačkoli ti už několirát málem uspěli. Jako třeba to, že ses sám prohlásil za mistra po méně jak deseti letech, cos byl Jedi. Jak dlouhý seznam chceš?“ Luke se na ni pokusil zamračit. Jeho pohled však neměl sílu, změnil se v rozpaky a nakonec ho od jejího obličeje odvrátil. „Máš pravdu,“ vzdychl. „Máš naprostou pravdu. Já nevím, Maro. Bylo to… prostě nevím.“

„Nech mě hádat,“ řekla. Jízlivost se z jejího hlasu opět vytratila. „Život Jediho byl mnohem mlhavější, než jsi kdy čekal. Měl jsi potíže s pochopením toho, co máš dělat, nebo jak se máš zachovat. Získával jsi obrovské schopnosti v Síle, ale čím dál častéji tě sžíral strach z toho, že je použiješ špatným způsobem. Přihořívá?“ Luke na ni vyvalil oči. „Ano,“ řekl. Nechápal. Jak to mohla vědět? „Přesně tak to bylo.“ „Ale přesto,“ pokračovala, „se někdy během posledních několika měsíců věci vyjasnily. Ne že by se ti dostalo nějakého ohromujícího osvícení, váhavost částečně zmizela a teď máš míň problémů zůstat na cestě, která se při pohledu zpátky jeví jako správná.“ „Zase máš pravdu,“ přisvědčil. „Ačkoli mě taky potkalo nějaké to překvapivé odhalení,“ dodal, když trochu zavzpomínal. „Například ta vize, díky které jsem se setkal s Karrdem a dozvěděl jsem se, že jsi tady uvízla.“ Pozorně si ji prohlížel. „Tys věděla, co se děje?“ „Ano, bylo to jen o málo zjevnější, než kdyby to přímo bilo do očí,“ řekla suše. „Já to věděla hned. Nejspíš i Leia a Corran a taky někteří další studenti Jedi. Možná to věděla celá Nová republika.“

„Pěkné děkuju,“ odsekl Luke. Snažil se napodobit její tón, ale moc se mu to nedařilo. „Teď se cítím mnohem líp.“

„Výborně. Proto ti to říkám.“ Mara se zhluboka nadechla a Luke z ní vycítil, že zaváhala. „Koukni, ty jsi vždycky uprostřed všeho dění. Ty jsi pokaždé ten, kdo musí mít ve všem rozhodující slovo. Ale jestli chceš vědět, co si myslím, všechno to začalo tím malým výletem na Byss před devíti lety, kde ses střetl s – ale na tom nesejde.“ Luke se otřásl. „Se znovuzrozeným císařem.“

„Na tom nesejde,“ opakovala Mara s podivnou netrpělivostí v hlase. „Já osobně nejsem přesvědčená, že to byl opravdu on. O to ale nejde. Jde o to, že ses rozhodl – hloupě a podle mě dost domýšlivě – zastavit ho tím, že ses k němu naoko přidal, a dovolil jsi mu, aby tě uřil techniky temné strany.“

„Ale já jsem na temnou stranu nepřešel doopravdy,“ protestoval Luke. Snažil se vybavit si ty zlé dny. „Chci říct, aspoň si to myslím.“

Mara zavrtěla hlavou. „O to bychom se mohli přít. Ala na tom taky skoro nezáleží. Tak či tak jsi začal temnou stranu přijímat vědomě. A od té chvíle začala ovlivňovat všechno, na co jsi sáhl.“

Z jeho paměti se vynořil jeden z Yodových výroků. Jakmile se jednou vydáš stezkou temnoty, varoval ho starý učitel, ovládne tvůj osud navždy. „To udělala, viď?“ zamumlal zčásti k sobě samému. Všechny chyby, omyly a, ano, i domýšlivost posledních devíti let mu vyčítavě vytanuly před očima. „Co jsem si myslel?“

„Nemyslel jsi,“ řekla Mara. Jejím hlasem i emocemi vířila podivná směs zlosti a účasti. „Létal jsi sem a tam, snažil ses zachránit všechny a dělat všechno. Chyběl jediný blasterový výstřel a málem ses sám zlikvidoval.“

„Takže co se změnilo?“ ptal se. „Co se stalo?“

Mařiny oči se nepatrně zúžily. „Ty mi chceš říct, že to nevíš?“

Luke se zašklebil, divil se, že ho to nenapadlo dřív. Ten kritický okamžik nad Iphiginem, když se Luke spolu s Hanem připravoval na boj proti pirátskému gangu, jehož přílet Han vydedukoval předem. Okamžik, při kterém Luke spatřil zjevení císaře Palpatina a Exara Kuna, kteří se mu vysmívali… „Už vím,“ přiznal. „Rozhodl jsem se přestat Sílu používat tak moc.“

Z té směsi zlosti a účasti najednou přišla vlna něčeho naprosto nečekaného. Všeobjímající záplava úlevy. „Došlo ti to,“ řekla Mara tiše. „Konečně.“

Luke zavrtěl hlavou. „Ale proč?“ naléhal. „Ta moc tady očividně je a Jediové z ní smějí čerpat. Jenom proto, že jsem se jednou dotkl temné strany, je pro mě používání Síly tak špatné?“

„Nejspíš to s tím souvisí,“ řekla Mara. „Ale i kdybys temnou stranu nikdy nepoznal, stejně bys měl ty samé problémy. Byls někdy v továrně na výrobu plátů do lodních trupů?“

„Ehm – ne,“ připustil Luke. Zamrkal údivem nad tak nenadálou změnou tématu.

„A co takhle u zařízení na drcení rudy?“ nadhodila. „Lando jích pár měl, možná ještě má – určitě jsi musel vidět aspoň jedno.“

„Ano, viděl jsem to na Varnu,“ odpověděl Luke. Zmínka Landova jména prudce utlumila jeho rostoucí vzrušení z těchhle nových zjištění. Mařin vztah s Landem…

„Fajn,“ pravila Mara. Buď nepostřehla změnu v Lukových emocích, nebo si jí záměrně nevšímala. „U vrchních nosníků takových budov si někdy staví hnízda malí ptáčci. Slyšels je zpívat, když jsi tam byl?“

Luke se křečovitě pousmál. I tentokrát to přímo bilo do očí. „Samozřejmě že ne,“ řekl. „Byl tam moc velký hluk, než abych mohl slyšet něco tak tichého.“

Mara jeho úsměv opětovala. „Zdá se to tak jasné, když víš, kam se máš dívat. viď? Síla není jenom o moci, což si myslí většina ne-Jediů. Je také o hledání cesty – o působivých vizích budoucnosti, ale také o poněkud jemnějších náznacích, na které někdy myslím jako na svůj smysl pro nebezpečí. Problém je v tom, že čím víc ze Síly čerpáš syrovou energii, tím míň dokážeš slyšet tyhle nápovědy přes hluk svých vlastních činů.“

„Ano,“ hlesl Luke. Tolik záhad se najednou rázem vyjasnilo. Často se ptal, jak to, že zatímco on sám dokázal znovu vystavět soukromou pevnost Dartha Vadera, mistr Yoda skončil u něčeho tak jednoduchého, jako bylo vyproštění X-wingu z močálu na Dagobahu. Yoda očividně dokázal mezi možnostmi volit lépe než jeho domýšlivý žák.

A dokonce i za tu krátkou dobu od chvíle, kdy se Luke rozhodl pro stejnou volbu, už začínal chápat, proč si Yoda tuto cestu vybral. Jemné nápovědy o tom, co má dělat, někdy třeba jen v podobě nenápadných a takřka podvědomých pocitů, se objevovaly stále častěji: dostaly ho ze zajetí na základně pirátů Cavrilhu nebo ho tiše pobídly, aby přijal pomoc Syna větru, díky čemuž jim pak z pýchy pomohli i Qom Jha, kteří je zavedli až sem. „Před pár měsíci jsem byl na Iphiginu, kde jsem pomáhal Hanovi s nějakým vyjednáváním,“ vzpomínal. „Diamalové řekli Hanovi, že Jedi, který Sílu používá tolik jako já, nakonec vždycky skončí na temné straně.“

„Možná mají pravdu,“ souhlasila Mara. „Ale ne všichni Temní Jedi vzešli ze zpackaného výcviku. Někteří se jimi stali sami ze sebe.“

„To není zrovna příjemná myšlenka,“ odtušil Luke chmurně. Myslel na svou akademii na Yavinu. Na své úspěchy při výcviku nových Jedi, i na svá selhání. „Zvlášť vzhledem k tomu, že když jsem začal učit, byl jsem pod vlivem temné strany.“

„Ano, taky jsem si toho všimla,“ shodla se s ním Mara. „Možná to byl jeden z hlavních důvodů, proč se ti s prvními studenty moc nedařilo.“

Luke sevřel rty. „Takže proto jsi odešla?“

„Kvůli tomu a kvůli těm změnám, které jsem na tobě pozorovala,“ svěřila se. „Neposlouchals, když tě někdo varoval před tím, co děláš, a řekla jsem si, že až ti to všechno spadne na hlavu, nikomu z nás by nepomohlo, kdyby se to zřítilo i na mě.“ Pokrčila rameny. „Ale Corran tam byl a držel se celkem dobře.“

„Jenže tam nebyl moc dlouho,“ zamumlal Luke.

„Ano, to jsem pak taky zjistila. Smůla.“

Nějakou chvíli oba mlčeli. Luke natáhl krk, aby se podíval, jestli už je vidět konec záplavy ohniplazek. Zkoumání svého nitra mu působilo rozpaky a bolest, a kromě toho je čekala naléhavá práce.

Avšak černý koberec se stále rozpínal až tam, kam mu zákrut chodby dovolily pohlédnout. „A co ty?“ otázal se, když se znovu obrátil k Maře. „Tys byla Císařova ruka. Jak to, že tvůj život neovládla temná strana?“

Neochotně pokrčila rameny. „Možná že ovládla. Určitě mě ovládla od doby, kdy mě Palpatine odvedl z domova, do okamžiku, kdy jsem se zbavila toho posledního povelu, který mi nacpal clo hlavy.“

Její zrak se podivné zamlžil, jako by nahlížela do nějakého tajného místa uvnitř sebe samy. „Ale stejně je to zvláštní. Palpatine se mě nikdy nesnažil svést na temnou stranu, aspoň ne tak, jak svedl Vadera a jak se snažil svést i tebe. Vlastně jsem možná na temné straně ani nikdy nebyla „

„Ale všechno, cos dělala, jsi dělala z vůle císaře,“ namítl Luke. „Když byl na temné straně on, jak to, že ty ne?“

Mara zavrtěla hlavou. „Nevím,“ připustila. „Ale nebyla jsem.” Zrak se jí pročistil a Luke poznal, že se kolem ní znovu zvedá ochranná zeď, jako by si náhle uvědomila, že před ním příliš odhalila své niterné pocity. „Ty jsi mistr Jedi. Ty na to máš přijít.“

„Budu na tom pracovat,“ slíbil jí Luke. Ano, zeď byla zpátky.

Ale nebyla tak vysoká jako kdysi. Zdaleka ne tak vysoká.

„Kromě toho by mě zajímalo,“ řekla, „jestli ty tvoje ovládací techniky působí nejen na světelné měče, ale i na svaly na rukou.“

Luke se zaměřil na její paže. Až ted’ si všiml, že se lehce chvějí svalovou únavou. „Působí,“ přisvědčil. „Ale na svaly existuje lepší technika. Ukážu ti ji…“

*

Uběhla celá další hodina, než se pod nimi konečně provalil celý roj ohniplazek a zmizel v jeskynní chodbě. Za sebou zanechaly pouze Artoo a všechny kovové nebo jinak nestravitelné věci z batohů, ačkoli batohy samotné zmizely.

A s nimi samozřejmě také ostatky Stavitele s révami.

Mara krátce pohlédla na kosti rozmetané kolem a pak se přiměla odtrhnout od nich zrak. Ano, Qom Jha si za to mohl sám, že se nechal zabít. Ano, dalo se na to pohlížet jako na zákon přírody. Ano, snažila se přesvědčit Luka, že za to nenese vinu. Avšak to ještě neznamenalo, že by se těšila z toho, co se tu seběhlo, a ještě menší potěšení jí působil pohled na následky. „Ještě že jsme měli jídlo v kovových pouzdrech,“ poznamenala. Rozcvičovala si prsty na rukou, zatímco špičkou boly rýpala do zbytku výbavy. „Zato lahve s vodou zřejmě nevydržely.“

„Vody je tady pod zemí spoustu,“ připomněl jí Luke. Stál poblíž místa, kde předtím sekali, a hleděl nahoru na Syna větru. „Jenom s sebou prostě nebudeme moct vzít zásoby. Teď už je tu bezpečno, Synu větru. Můžeš dolů.“

Mladý Qom Qae se ani nepohnul a znovu se ozval ten skoro-hlas. „Já tě chápu,“ řekl Luke laskavě, „ale budeš muset dolů. Sedíš nám v cestě a nechceme tě poranit světelnými meči.“

Na okamžik si Mara myslela, že se Qom Qae rozhodne zůstat vysoko nad zemí a bude pokoušet stěstí se světelnými měči. Pak s očividnou váhavostí rozepjal křídla a poněkud neohrabaně se snesl na vršek droidovykopulky. „Co teď?“ otázala se Mara a přistoupila k Lukovi. „Budeme zase sekat?“

Luke pokrčil rameny. „Stěna se sama nerozpadne, „ prohlásil. „Tedy pokud přece jen nechceš risknout ten granát.“

Mara upřela zrak zpátky do chodby. Nic tam nebylo vidět, ale po tom roji ohniplazek se sama cítila trošku vystrašená. „Zkusme to ještě s meči,“ navrhla. „Jestli se Roztínač kamenů vrátí s posilami dřív, než budeme hotoví, zvážíme to.”

„Zní to rozumně,“ souhlasil Luke. Odepnul světelný meč od opasku a zažehl ho. „Artoo, dávej pozor, kdyby se začalo zase něco dít.“ Artoo zapípal trochu rozrušeně na souhlas a znovu vysunul svou senzorovou jednotku, přičemž ze sebe Syna větru málem shodil. „Fajn,“ řekl Luke, když znovu zaujal své místo u skály. „Pojďme na to.“

„Jasně.“ Mara zažehla svůj vlastní meč. Lukův meč sekl do skály a vypnul se, Marin vzápětí právě tak –

A uvědomila si, že to měla za sebou. Měli spolu rozhovor, o němž věděla, že je čeká a kterého se obávala od okamžiku, kdy sem Luke dorazil. Nebyl zrovna nadšený, když si uvědomil, jak to posledních pět let kazil, ale vypořádal se s tím líp, než čekala.

Otázka byla, co s tímto novým zjištěním provede. Jestli si ho vezme k srdci a zasvětí se tomu, o čem nyní věděl, že je správné, nebo jestli ho vidina moci a rychlých řešení zatáhne zpátky na snadnou cestu. Na cestu temnoty.

Mara bude muset počkat a pak se uvidí.

16. kapitola

Za zády mu zasyčely otvírající se dveře. Han se ohlédl a spatřil Landa, který právě vstoupil na můstek Lady Luck. „Oukej, hotovo,“ oznámil Lando napjatým a neomylně mrzutým tónem. „Všechno jsem přepnul do stavu pohotovosti. Motory, senzory, počítačový systém – všechno.“

Přešel můstek a svezl se do křesla pilota vedle Hana. „A chci říct pro záznam, že se mi to vůbec nelíbí.“

„Já z toho taky nemám žádnou radost.“ musel Han připustit. „Ale jinak to proste nejde.“

Lando si odirkl. „To říká imperiální klon a pilot TIE, který se sám přiznal,“ dodal vyčítavě. „Víš, Hane, už jsem provedl spoustu bláznivých kousků, ale tohle je vrchol.“

Han se ušklíbl a vyhlédl průzorem na hvězdy. Bylo to bláznivé, to tedy ano. Někde tam venku, mikroskok hyperprostorem odtud, se nacházela kontaktní stanice imperiálního ubiktorátu s veškerým zabezpečením, palebnou silou i s prostou ohavností, která k ní neodmyslitelné patřila.

Nacházeli se pravděpodobně daleko za jejím obranným perimetrem, viseli tam jako nemotorný gornt, systémy téměř vypnuté, aby je nezaregistrovaly případné sondy, které mohly střežit okolí stanice. A čekali, až se vrátí imperiální klon, aby jim řekl, kde se nachází Bastion, hlavní planeta scvrkávajícího se Impéria. „Leia říkala, že to s ním půjde,“ pověděl Landovi.

„Říkala, že je upřímný a že neměl v plánu tě zradit,“ opravil ho Lando ponuře. „Neříkala, jestli je natolik dobrý lhář, aby se mu povedlo celou tuhle věc zvládnout. Zvlášť před nějakým od přírody podezřívavým agentem ubiktorátu.“

Han si ho změřil. „Ty nemáš klony rád, co?“

Lando znovu zafrkal. „Ne, nemám,“ prohlásil na rovinu. „Palpatine mlel něco o tom, že cizí bytosti jsou míň než lidi, ale ta spodina jsou ve skutečnosti kloni.“

Na chvíli na můstku zavládlo ticho. Han zíral dál ven na hvězdy. Konečky prstů přejížděl po pažbě blasteru a snažil se nedat před Landem svou nervozitu najevo. Leia ho sem koneckonců pustila, a Leia byla Jedi. Jistě by spatřila, vycítila nebo uhodla, kdyby se mělo stát něco zlého. Nebo snad ne? „Pověz mi o tom baronu Felovi, řekl Lando najednou. „Myslím o tom

původním. Co byl zač?“

Han pokrčil rameny. „Řek bych, že typickej Corellian. Ne, vlastně ne. On byl totiž farmář. Měl svědčit proti synovi představitele nějakýho velkýho zemědělskýho koncernu, ale uplatili ho tím, že mu sehnali místo na akademii. Nějakej čas jsme byli spolu na Caridě, ale moc jsem se s ním nekámošil. Byl z nóbl rodiny – a taky se kvůli tomu občas naparoval – a dost dobrej pilot.“ „Tak dobrý jako ty?“ ptal se Lando.

Han se koženě pousmál. „Lepší,“ odpověděl. Samotného ho překvapilo, že to dokázal přiznat takhle nahlas. „Aspoň pokud šlo o stroje velikosti stíhaček TIE.“

„Ale jak to, že ho naklonovali?“ chtěl vědět Lando. „Pokud se dobře pamatuju, prý opustil Impérium, přidal se k eskadře Rogue, ale pak ho Impérium zase zajalo. Takže se ptám, proč by někdo klonoval chlápka, který už jednou zběhl? Nejde jen o to, jak dobrý to byl pilot.“

„Leia a já jsme se na Pakriku Minor ptali Cariba na totéž,“ souhlasil Han. „Řekl nám, že to neví, že v rychlovýukových páskách, který dostali v klonovacích nádržích, to nebylo.“

Lando zasupěl. „Podívej, to by ho museli držet minimálně tři, čtyři roky. Až pak Thrawn zprovoznil ty své klonovací válce. Nemám pravdu?“

„Nepotřebovali ho celýho,“ zamumlal Han. „Nezapomeň, že C´baoth naklonoval Luka z tý ruky, o kterou přišel na Bespinu.“

„Ano, ale Lukova ruka byla jednou z Palpatinových trofejí,“ podotkl Lando. „Proč by si někdo schovával kousky Fela? Vždyť nikdo ani nevěděl, že si Palpatine ty klonovací válce ulil stranou, a už vůbec nikdo nemohl tušit, že se objeví Thrawn a najde je.“

„Pravda,“ připustil Han. „Takže ho asi někde drželi živýho.“ „Ano,“ řekl Lando. „Otázka je, kde.“

„To já nevím „ pokrčil rameny Han. „V žádný z impenálních věznic ani trestaneckejch kolonií, který jsme osvobodili, se o něm žádný záznamy nenašly. Vzhledem k jeho napojení na eskadru Rogue by se o tom určitě něco vědělo.“

Zaváhal. „Ještě bys měl vědět jednu věc. Měsíc nebo dva potom, co ho zajali, zmizela i jeho žena.“

Lando se zamračil. „Pamatuju se, že o tom Wedge jednou mluvil. Ale ty říkáš ,zmízela’ – myslel jsem, že ji taky uneslo Impérium.“

„To si tehdy myslel každej,“ přisvědčil Han. „Jenže jakmile se začaly probírat důkazy, rázem přestalo bejt jasný, co se tehdy stalo. Tak, nebo tak, zem se slehla i po ní.“

Lando potřásl hlavou. „Jestli jsi mě tím chtěl uklidnit, tak se ti to nepovedlo. Jediný způsob, jak Isard mohla přetáhnout Fela zpátky na stranu Impéria, by byl vymýt mu mozek. Jaký klon ti z někoho takového vzejde?“

Han si povzdechl. „Já nevím. Vím jen to, že podle Leiy je čistej.“

Lando kývl. „Jo. Jasně.“

Můstek se znovu zahalil do ticha. Tentokrát ho přerušil Han. „Co dělaj Lobot a Moegid?“

„Než jsi mi přikázal vypnout počítač, nacvičovali hackerské techniky,“ řekl Lando, pořád ještě mrzutě. „Teď nejspíš prověřují Moegidovo vybavení.“

„Řekls jim, kam letíme?“

Lando na okamžik pevně semknul rty. „Řekl jsem jim, že letíme do Impéria. Neřekl jsem přesně kam a proč.“

„Možná bys jim to měl jít oznámit,“ doporučil mu Han. „Moegid by si mohl oprášit vědomosti o imperiálních počítačovejch systémech nebo tak něco.“

„Neřekl bych, že si Verpinové někdy musí něco oprašovat,“ odtušil Lando, z křesla se nicméně zvedl. „Ale proč bych mu to neoznámil? Aspoň si můžeme dělat starosti všichni společně. I to je lepší než tady jenom posedávat a čekat, až dopadne kladivo.“

„Neboj se,“ zavolal Han za ním, než odešel z můstku. „Vyjde to. Věř mi.“

Jedinou odpovědí mu bylo kovové zadunění dveří, které se za Landem zabouchly. Han si znovu povzdechl a začal znovu vyhlížet Caribův frachťák.

Ze všech sil se snažil nedělat si starosti.

*

Agent ubiktorátu usazený u konzoly upřel na návštěvníka pohled zpod huňatých obočí. „V pořádku,“ pronesl hlasem, který Caribovi připomínal tisícovku červů prasherů vrzajících křídly o obilné natě. „Vaše ID sedí.“

„To rád slyším.“ Carib se snažil vložit do svých slov trochu oprávněného rozhořčení. V uších mu však zněla jenom smutně. „Znamená to, že jste konečně připraven poslouchat?“

Agent se opřel v křesle a mrazivě si Cariba změřil. „Jistě,“ pravil. „Ovšem za předpokladu, že vy jste připraven poslechnout si celý seznam obvinění, pokud tahle vaše důležitá novinka nebude tak děsně naléhavá, jak si zřejmě myslíte.’„

Praštil svým perem o stůl. „Zatraceně, Deviste, víte, že sem nikdy nemáte chodit. Vy všichni to přece víte. Všechno, co chcete nahlásit, má jít přes řádné kanály. Všechno.“

Carib zůstal stát v pozoru, na půl ucha naslouchal výtkám a s veškerou trpělivostí, kterou v sobě našel, čekal, až tomu druhému dojdou slova. Dobře věděl, že podobné tirády byly klasickou taktikou ubiktorátu, jak někoho zviklat, pokud chtěli, aby byl tvárný.

Ne. To nebylo něco, co věděl on sám. Bylo to něco, co kdysi věděl baron Soontir Fel. Něco, co se Caribovi a jeho bratrům dostalo do hlavy uměle. Byly to vzpomínky, které nebyly jeho, od muže, který nebyl jím. Ale přece, na určité úrovni, jím skutečně byl.

Z téhle myšlenky se mu pokaždé dělalo nanic. Bolestivá, depresivní nejasnost jeho vlastní identity stála Cariba nejednu bezesnou noc na Pakriku Minor. Pak se raději silou vůle rozhodl pohřbít podobné úvahy tak hluboko do své mysli, jak jen mohl.

A celkem se mu dařilo je tam držet… dokud nepřišly dlouho očekávané, dlouho obávané rozkazy od zbytků Impéria – skutečně od toho dne uběhly jen dva týdny? – které reaktivovaly jeho bojovou jednotku pilotů TIE. Všechny staré nejistoty, otázky i pochybnosti o sobě samém se z jeho mysli znovu vynořily. Byl klon. Klon. Klon…

Nech toho, zavrčel na to slovo. Jsem Carib Devist. Muž Lacy, otec Daberina a Keeny; farmář z údolí Dorchess na Pakriku Minor. Nezáleží na tom, odkud jsem přišel a jak jsem vznikl. Jsem tím, kým jsem.

Opatrně se nadechl… a pochybnosti se znovu odebraly k neklidnému spánku v temných zákrutech jeho mysli. Byl Carib Devist; a nehledě na to, co mohl kdo říkat nebo čemu kdo věřil, on skutečně byl jedinečnou bytostí.

Agentovi ubiktorátu pomalu začínal docházet dech a Carib si se slabým zábleskem pobavení uvědomil, že stará zastrašovací taktika selhala. Tiráda nejenže zamýšlenou obět neznervóznila, ale ještě mu poskytla čas, který potřeboval, aby si uspořádal myšlenky, dodal odvahy a připravil se na slovní boj.

„Tak povídej,“ zasyčel agent. „Vyklop tu svou životně důležitou novinku.“

„Ano, pane,“ pravil Carib. „Před pěti dny nad Pakrikem Minor proběhl útok na novorepublikovou vrchní radní Leiu Organu Solo. Ten útok selhal.“

„Ano, díky, víme to,“ odtušil agent sarkasticky. „Chceš říct, žes narušil bezpečnost-“

„Selhal z toho důvodu,“ pokračoval Carib, „že –“

„Já tady mluvím, Deviste!“ zařval na něj agent. „Tys narušil bezpečnost jenom proto, abys nám přinesl zprávu, kterou jsme mohli vytáhnout z corucantského-“

„- z toho důvodu,“ pokračoval Carib zarputile, „že jim pomohla-“

„Tak sklapneš už? Nechám ti vylouhovat kůži –“

„- cizí neznámá loď,“ dokončil Carib.

„- v huttím slizkém –“ Zarazil se. „Co tím myslíte, neznámá loď?“ naléhal.

„Myslím tím loď s naprosto neznámým designem,“ odpověděl Carib.

„Měla čtyři solární panely jako ty dva u stíhačky TIE, ale zbytek byl každopadně neimperiální.“

Agent si po dlouhý okamžik Cariba přeměřoval očima. „Náhodou asi nemáte záznamy z té bitvy,“ promluvil nakonec vyzývavým tónem.

„Ne z bitvy samotné,“ řekl Carib a vytáhl z pouzdra datakartu. „Ale pak se nám tu loď podařilo nahrát.“

Agent před sebe natáhl ruku. Carib do ní vložil datakartu a v duchu si držel palce. Solo tuhle šarádu splácal během cesty sem ze dvou záznamů, které měl s Organou Solo na jejich lodi. Carib nevěděl, kde ty originály získali. A vlastně ho to ani nezajímalo. Boje, intriky, bezpečí galaxie – do ničeho takového se víckrát nechtěl zaplést ani on, ani jeho bratři. Chtěli jen zůstat v klidu stranou, aby mohli být se svými rodinami, starat se o své farmy a žít své životy, nic víc.

A momentálně ho zajímalo jen to, zda je Solův podvržený záznam natolik dobrý, aby oklamal tohohle nasupeného byrokrata. Ale jestli ten záznam…

Agent vytřeštil oči na čtečku a tiše hvízdl. „Tarkinovy zuby,“ zamumlal v nevíře. „Jsou ty energetické hodnoty správně?“

„Tohle tam prostě bylo.“ Carib zaváhal, ale neodolal pokušení. „Tak co, stálo to za narušení bezpečnosti?“

Agent zvedl zrak, ale bylo jasné, že už Cariba nevnímá. „To bych řekl,“ hlesl nepřítomně. Zuřivě začal datlovat do klávesnice. „Zajisté. Jenom si dávejte pozor, až zamíříte domů, a nezapomeňte letět klikatě. Odchod.“

A bylo to. Žádné díky, žádná pochvala, nic. Jenom bezvýznamný, titěrný agent ubiktorátu zastrčený na stanici na pokraji ničeho, v jehož hlavě se roztančila vidina povýšení.

Ale Carib věděl, že to bylo v pořádku. Vycouval do chodby. Jeho úloha skončila – nebo skoro skončila – a teď přijde řada na Sola. Carib se bude moct vrátit zpátky k Lacy a ke svým bratrům a zahalí se opět do tiché anonymity, která byla vším, co od života chtěl. Jenže pokud…

Zašklebil se, jak ho něco opožděně napadlo. Ano, agent ubiktorátu spolkl návnadu i s navijákem. To však nezaručovalo, že vojenští analytici na Bastionu, kteří rozcupují záznam na kousky, udělají totéž.

A už vůbec to nezaručovalo, že velkoadmirál Thrawn ten švindl okamžitě neprokoukne. Pokud ho odhalí a Solo bude v té době ještě v imperiálním prostoru…

Potřásl hlavou, aby si ji pročistil. Ne. Udělal, co po něm chtěli, a riskoval při tom vlastní krk. Další události leží v jejich rukou, ne v jeho. Jeho úloha skončila. Tečka.

Zrychli] krok a zamířil zpátky do dokovacího tunelu, kde kotvil jeho frachťák. Čím dřív odsud vypadne a vrátí se na farmu, tím líp.

***

Ze strany najednou přišlo zapraskání reproduktoru. „Solo?“ Han kvapně shodil nohy z okraje ovládacího panelu a ťukl do spínače

komunikátoru. „Jo, jsem tady, Caribe,“ pravil. „Máte to?“ „Ano,“ řekl Carib. „Vyslal pryč sondu ve vektoru čtyřicet tři na patnáct.“

Za Hanem se otevřely dveře můstku. „Je to Devist?“ zeptal se Lando.

„Jo.“ Han si vyvolal hvězdnou mapu. „Určitě je to vektor na Bastion?“

„Je to směr, kterým letěla ta sonda,“ odpověděl Carib. „Posílám vám kopii její nahrávky.“

„Myslel jsem, jestli jste si jistej, že ji posílá na Bastion,“ řekl Han, když pípnutí potvrdilo přijetí nahrávky.

„Přímo o tom nic neříkal,“ odpověděl Carib. „Ale nevím, kam jinam by ji posílal – se zářivou vidinou povýšení před očima.“

„Co takhle na hlavní základnu ubiktorátu na Yagu Minor?“ opáčil Lando. „Neměl by zprávy posílat svým bezprostředním nadřízeným?“

„Většinou ano,“ potvrdil Carib. „Ale záležitosti okamžitého vojenského významu jdou přímo k vrchnímu velení. Myslím, že vaše cizí neznámá loď spadá pod tuhle hlavičku.“ „To doufáme,“ zamumlal Lando.

„A kromě toho tady svou roli hraje i vojenská politika,“ dodal Carib. „Každý, kdo uvízl na takovéhle kontaktní stanici, tam uvízl proto, že ho vrchní kádry odepsaly. Jediný způsob, jak se odsud dostat, je zapůsobit na někoho ve vyšší pozici. A to opět znamená poslat to přímo na Bastion.“ Han pozvedl obočí na Landa. „Zní to celkem rozumně.“

„Možná,“ řekl Lando podezřívavě. Přivřenýma očima zíral na frachťák, který visel v prostoru před průzorem Lady Luck. „Baron Felbyl ve vojenské politice dost dobrý. Nebo ne?“

Han se ošil. Ať už Lando choval ke klonům jakékoli pocity, rozhodně neměl důvod se do Cariba takhle navážet. Zvlášť když jim ten člověk chtěl pomoct.

A zvlášť když dřepěli na okraji imperiálního prostoru, od základny ubiktorátu co by kamenem dohodil. „Caribe –“

„To nic, Solo,“ řekl Carib záměrně netečným hlasem. „Možná už vidítě, že jsem měl pravdu v tom, co jsem vám říkal na Pakriku Minor.“

Han sebou znovu trhl. Vzpomněl si, jak Carib vyjádřil přesvědčení, že v Nové republice pořád panují proti klonům silné předsudky… „Jo. Promiňte.“

„To nic,“ opakoval Carib. „Moje úloha skončila; vracím se domů. Hodně štěstí.“

Frachťák zakroužil kolem Lady Luck a s klamným náznakem pohybu zmizel v hyperprostoru. „Že má ale naspěch,“ zavrčel Lando.

„Letí domů,“ připomněl mu Han a obrátil svou pozornost zpátky k mapě. Kurz čtyřicet tři na patnáct od ubiktorátní stanice vede do…

„Vypadá to na systém Sartinaynian,“ řekl Lando, nahlížeje mu přes rameno.

„Jo, vypadá,“ kývl Han.

„Divné místo pro sídlo Impéria,“ odtušil Lando, jehož tón stále podbarvovalo podezření.

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Han, zatímco se probíral daty, která o tom místě měl počítač Lady Luck. „Kdysi to bylo centrum celýho sektoru, takže tam jsou nejspíš zvyklí šlapat byrokratům na krk.“

„I tak je to od rozzářených věží Coruscantu pěkně daleko,“ řekl Lando.

„A co není?“ opáčil Han. „Pojď, ztrácíme čas.“

Lando potřásl hlavou a vklouzl na sedadlo pilota. „Jasně. Prostě si zaletíme rovnou na hlavní imperiální planetu. Proč ne?“

„Lando, koukni –“

„Ne, to je v pořádku, Hane,“ Lando si unaveně povzdychl. „Řekl jsem, že to udělám, a udělám to. Jenom bych byl radši, kdybych nemusel.“ Natáhl se a zapnul navigační počítač. „Ale přání ti nepřinese karty, které chceš. Zavolej prosím Lobotovi a Moegidovi, ať se připoutají.“

„Jasně,“ řekl Han. Jednou rukou sáhl po svých vlastních pásech a druhou se natáhl po páčce interkomu. „Hele, neboj se. Všechno bude fajn.“

„Jo,“ odtušil Lando. „Jasně.“

*

„Ne!“ zaryčel ishorský senátor Ghic Dx’ono a pro zdůraznění praštil rodovitou rukou do stolu. „To vůbec nepřichází v úvahu. Ishoriové se nespokojí s ničím jiným než s úplnou a naprostou spravedlností pro Caamasie

a pro národy Nové republiky.“ „Spravedlnost chceme všichni,“ opáčil diamalský senátor Porolo Miatamia ledově klidným hlasem, který byl pro jeho lid příznačný. „Avšak –“ „Lžete!“ vyprskl Dx’ono, uši přitisknuté k hlavě. „Diamalové žádají nemožné, a odmítají všechno ostatní!“

„Senátoři, prosím vás,“ promluvil prezident Ponc Gavrisom, jehož křídla krátce kmitla mezi oběma z nich, jako by od sebe chtěl odtrhnout dvojicí rozvášněných hráčů shockballu. „Já nechci situaci s Caamasem řešit tady a teď. Jde mi jen o to –“

„Vím, o co vám jde,“ zasyčel Dx’ono. „Jenže spravedlnost odkládaná je často spravedlností zanedbávanou.“ Obviňujícím prstem píchl směrem k Miatamiovi. „A přesně takovou situaci se Diamalové snaží vytvořit.“

„My Diamalové chceme dát průchod spravedlnosti,“ odpověděl Miatamia chladně. „Avšak soudíme, že nejprve by se měly řešit naléhavější záležitosti.“

„Thrawn je mrtvý!“ prskl Dx’ono a vyskočil, jako by chtěl svého soka napadnout fyzicky. „Je mrtvý! Imperiálové to říkali!“

Miatamia nehnul ani brvou. „Já jsem ho viděl, senátore. Viděl jsem a slyšel jsem ho –“

„Lži!“ vpadl mu Dx’ono do řeči. „Všechno to jsou lži, které mají odvést naši pozornost od hledání spravedlnosti!“

Booster Terrik, usazený v malé místnosti za falešnou zdí, potřásl hlavou. „Idioti,“ zamumlal. „Jeden jako druhý.“

„Ale jdi, tati,“ řekla jeho dcera Mirax Terrik Horn a stiskla mu paži. „Oba to nejspíš myslí upřímně, ale každý z jiného úhlu pohledu.“

„My všichni víme, kam vede cesta narýsovaná upřímnými lidmi,“ řekl Terrik kysele a ohlédl se přes rameno. „Kde vůbec vězí ten zatracený Bel Iblis? Mám práci.“

„Vždyť nemáš na práci nic jiného než opravy a údržbu na Errant Venture, naplánované na příští tři týdny,“ pokárala ho Mirax přísně. „A nejsi při nich ani trochu potřeba.“

Booster na ni vrhl zamračený pohled, který zabral asi tolik co obvykle. Což znamenalo, že ne příliš. „Myslel jsem si, že dcery mají být svým starým otcům pýchou a útěchou,“ zabručel.

Usmála se. „Až budeš starý, pokusím se o to,“ slíbila mu.

Otočila se zpátky k falešné zdi a úsměv jí zmizel z tváře. „Cela tahle věc se jim začíná vymykat z rukou. Slyšels, že víc než stovka systémů podala žádost, aby se mohla vrátit k Impériu?“

„Podle mých zdrojů je to jenom dvacet systémů,“ prohlásil Booster. „Zbytek jsou klepy.“

„Na přesném čísle nesejde,“ řekla Mirax se stopou obav v hlase. „Pokud je Thrawn pořád naživu a pokud všechen tenhle rozruch přesvědčí lidi, že potřebují nebo chtějí, aby je Thrawn chránil, pak Impérium může dobýt ztracené území zpátky bez jediného výstřelu.“

„Pochybuju, že přesvědčí tolik systémů, aby se k němu vrátily,“ přel se Booster. Neřekl to však zdaleka tak přesvědčivě, jak chtěl. „A stejně nemůžeme nic dělat.“

Za jeho zády se otevřely dveře. „Á, kapitán Terrik,“ řekl generál Bel Iblis. Vkročil dovnitř a napřáhl před sebe ruku. „Děkuji vám, že jste přišel. Věřím, že jste se tu dobře bavil.“

„Jestli myslíte to divadýlko, už jsem viděl lepší,“ ukázal Booster palcem ke hlučnému dramatu ve vedlejší místnosti. Bel Iblisovu dlaň stiskl váhavě a krátce. S autoritami nikdy nevycházel moc dobře. „A když už mluvíme o divadle, pořád u mě máte vroubek kvůli té lapálii před třemi týdny v systému Sif´kric. Tamní byrokrati mi pořád ještě nevrátili Hoopster´s Prank.“

„To jsem nevěděl.“ Bel Iblis vypnul reproduktor, ze kterého sem z vedlejší místnosti proudily zvuky hádky, a přitáhl si prázdnou židli. „Přikážu, aby vám ji vydali, jakmile tady skončíme.“

Booster ho ostražitě sledoval. „Abychom mohli skončit, musíme nejdřív začít.“

„Pravda,“ souhlasil Bel Iblis. Natočil židli tak, aby stála proti nim dvěma, a posadil se. „Nepozval jsem vás sem jenom proto, abych vám potajmu ukázal Gavrisomovy řečnické schopnosti. Mimochodem, snad vám nemusím připomínat, abyste vše, co jste tu slyšeli, považovali za důvěrné.“

„Vážně,“ zamračil se Booster a zamyšleně pohlédl na svou dceru. „To se podívejme. Ishoriové nemluví, ale řvou a z každého Bothana chtějí kvůli Caamasu servat metr čtvereční kůže. Diamalové chtějí tentýž metr čtvereční, ale jenom z těch Bothanů, kteří pomohli Caamas zničit – v případě potřeby by je nejdřív exhumovali. Jenže nikdo neví, kteří Bothani to byli. Co myslíš, Mirax – komu bychom měli tahle velká tajemství prodat jako prvnímu?“

Mirax věnovala svému otci shovívavý pohled a obrátila se k Bel Iblisovi. „Rozumíme, generále,“ řekla. „Co po nás chcete?“

„Kousek této soukromé konverzace jsem vás nechal sledovat proto, aby lépe vynikla vážnost situace, v níž se nacházíme,“ oznámil Bel Iblis a kývl dozadu směrem k diskusi, která stále probíhala za jeho zády, nyní neslyšitelně. „Další a další světy a národy se přidávají k Ishoriům či Diamalům, takže hromadění válečných lodí podobná tomu nad Bothawui se opakují všude po Nové republice. Jediný způsob, jak zabránit jejich střetu, je zjistit, kdo přesně byli ti Bothani, kteří sabotovali planetární štíty Caamasu.“

„Jako herec nejste o moc lepší než oni, generále,“ prohlásil Booster. „Přejděte k věci.“

Bel Iblis se mu podíval přímo do očí. „Chci si půjčit Errant Venture.“

Booster na něj vyvalil oči. Omráčilo ho to natolik, že se generálovi ani nevysmál do tváře. „Vy si děláte legraci.“ vyrazil ze sebe nakonec. „Něco takového nepadá v úvahu.“

„K čemu Errant Venture potřebujete?“’ zeptala se Mirax.

Bel Iblis přenesl svůj zrak na ni. „Domníváme se, že na základně ubiktorátu u Yagy Minor by mohla být kompletní kopie Caamaského dokumentu,“ pověděl jí. „Gavrisom se rozhodl zorganizovat nájezd, abychom se jí pokusili zmocnit.“

„Nájezd na základnu ubiktorátu?“ vyhrkl Booster. „Který ubohý cucák si to vzal na triko?“

Bel Iblis si ho chladně změřil. „Já,“ řekl.

Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho. Booster studoval Bel Iblisův obličej a přál si, aby byl generál ztmavil též falešnou zeď, když vypínal zvuk. Kvůli hádce tam vzadu a zvlášť kvůli tomu, jak ishorský senátor mával rukama, se nemohl pořádně soustředit.

Což byl možná Bel Iblisův záměr. „Dobrá,“ řekl nakonec. „Je mi to jasné – potřebujete hvězdný destruktor, který pronikne jejich vnější obranou. Nedávno jsem slyšel, že Nová republika pořád má několik z těch, které zajala. Proč nepoužít jeden z nich?“

„Dva důvody,“ odpověděl Bel Iblis. „Za prvé, všechny jsou příliš dobře známy. Zakamuflovat jejich označení a identifikační signatury motoru by trvalo dlouho „

„A nejspíš by to nikoho na moc dlouho neoklamalo,“ zamumlala Mirax.

Booster se na ni zamračil. Na čí straně vůbec byla?

„Právě.“ Bel Iblis přikývl. „Za druhé – a to je důležitější – nemůžeme je stáhnout ze služby, aniž by si toho celý sektor, kde patrolují, všiml. Víte. jak to chodí s nájezdy za informacemi: pokud se k cíli dostane třeba jen náznak toho, co máte v úmyslu, můžete to zabalit.“ Booster si založil ruce na prsou. „Je mi líto, generále. Mám pro vás pochopení a tak, ale nejde to. Kvůli té lodi jsem prošel vším možným a nechci ji riskovat kvůli nějakému šílenému plánu, do kterého mi stejně nic není.“

Bel Iblis lehce naklonil hlavu na stranu. „Jste si jistý , že vám do něho nic není?“

Booster si uvolnil ruce natolik, aby si mohl poklepat na horní část prsou. „Vy tady snad vidíte novorepublikovou vojenskou insignii?“

„Vidíte toho diamalského senátora?“ opáčil Bel Iblis. „V téhe bothanské záležitosti se Diamalové spojili s Mon Caly. Přece víte, jak Mon Calové nenávidí pašeráky. Pokud vypukne otevřená válka, první, co udělají, bude, že zasáhnou proti všem pašeráckým skupinám, které znají. Třeba jen proto, aby zlikvidovali potenciální zdroj korzárů, které by mohla druhá strana použít.“

Nadzdvihl obočí. „A jelikož vlastníte imperiální hvězdný destruktor, co myslíte, jak vysoko na jejich seznamu se ocitnete?“

Booster se zašklebil. „Někde na prvních místech?“

„Já bych vás tam na jejich místě dal,“ souhlasil Bel Iblis. „Takže je ve vašem bytostném zájmu, abyste mi pomohl.“

Booster musel uznat, že na tom něco je. Cítil na sobě vyčítavý pohled Mirax, jímž mu připomínala jeho ukvapenou poznámku, kterou pronesl ani ne před pěti minutami: totiž že nemůžou nic dělat.

A také ho napadlo něco, co jeho dceru možná ještě ne. Jestli Bel Iblis letí na Yagu Minor, pak tam eskadra Rogue – a Miraxin muž, Corran Horn – nejspíš poletí s ním.

Ale chtít po něm, aby takhle riskoval svou milovanou Errant Venture, to bylo trochu moc. Jistě, rozpadala se, polovička jejích systémů vypovídala poslušnost, další byly nefunkční úplně a její provoz stál tolik, že by z toho imperiální baron zešedivěl. Ale byla jeho. Jenom jeho…

Zarazil se. Kam se to zase dostal?

Sundal si paže z prsou a poposedl, zatímco si přemýšlivě prohlížel Bel Iblise. „Bohužel i kdybych souhlasil, daleko byste se s ní nedostal,“ podotkl. „Namiřte na Errant Venture alespoň průměrnou senzorovou anténu a i slepá wampa pozná, že moje loď nesplňuje imperiální standardy. Potřebovala by nové turbolasery a projektory tažných paprsků, náhrady za celé systémy – potřebujeme všechno, na co si vzpomenete.“

Bel Iblisův pohled o poznání ztvrdl. „Chápu,“ řekl suše. „Airen Cracken mě před vámi varoval.“

„Jsem rád, že si mě pamatuje,“ pokrčil Booster rameny. „Je to na vás, generále. Půjčím vám loď, ale na oplátku mi ji musíte opravit a vylepšit. Ať vyhrajete, či prohrajete, všechna vylepšení si ponechám.“

„Mon Calové budou nadšením bez sebe.“

„Jestli vypukne válka, Mon Calové budou mou nejmenší starostí,“ řekl Booster bez obalu. „Každý ušmudlaný pirát, každá pašerácká tlupa v galaxii sebude snažit Venture dostat. Slyšel jste moji nabídku: berete, nebone?“

„Beru,“ oznámil Bel Iblis a vstal. „Kde je ta loď teď?“

„Zaparkovaná na okraji systému Mrisst,“ odpověděl Booster a také povstal. Snažil se skrýt své překvapení. Podle jeho bezesporu kusých zkušeností bylo při jednání s představiteli Nové republiky zapotřebí více přemlouvání a ještě více smlouvání, než se konečně podvolili. A novorepublikový důstojníci byli ještě horší. „Kam vám ji mám dopravit?“ „Řeknu vám to, až budeme na palubě,“ rozhodl Bel Iblis. Booster se zachmuřil. „Vy poletíte s námi?“

„Spolu se dvěma stovkami mých techniků,“ upřesnil generál. „Pomůžeme vám s řízením lodi, dokud na místě setkání nenabereme náležitou posádku.“

„Já mám náležitou posádku,“ odsekl Booster. Mohl tušit, že Bel Iblis se tak snadno nevzdá.

„Možná náležitou k provozu mobilní pašerácké základny,“ prohlásil Bel Iblis. „Ne však náležitou k obsluze imperiální válečné lodi. Než odletíme z místa setkání, palubu převezme můj klíčový tým.“

Booster se vytáhl do plné výše. „Musíme si něco vyjasnit, generále,“ odsekával jedno slovo za drahým. „Errant Venture je moje loď. Pokud na ní nebudu kapitánem já, nikam neletí.“

Bel Iblis ho znovu překvapil. „Ať je po vašem,“ pravil klidně. „Jinak bych to ani nechtěl. Mám připravený raketoplán; odletíme okamžitě.“

„Jak myslíte,“ řekl Booster. Přepadl ho ošklivý pocit, že Bel Iblis se možná pořád ještě nepodvolil, ačkoli to tak znělo. „Mirax, vezmi si můj raketoplán a můžeš letět domů.“

Bel Iblis si odkašlal. „Co zas?“ naléhal Booster podezřívavě. „Obávám se, že Mirax bude muset letět s námi,“ řekl Bel Iblis omluvně. Je naprosto nezbytné, aby se nám podařilo náš plán zcela utajit, a to znamená, že nemůžeme nechat bez dohledu nikoho, kdo o něm ví.“

Booster se znovu vypjal. „Jestli si myslíte, že dopustím, aby se má dcera zúčastnila nájezdu proti základně ubiktorátu –“

„Ale ne, vůbec ne,“ ujistil ho rychle Bel Iblis. „Ona i její syn zůstanou na místě setkání spolu s předběžnou posádkou.“

Booster měl znovu neodbytný pocit, jako by pod ním podrazili židli. „Fajn,“ huhlal. „No, tak tedy pojďme. Pokud jste opravdu odhodlán vpadnout do imperiální základny, nemá smysl to odkládát.“

„Ano,“ řekl Bel Iblis. „Jestě jednou vám děkuj, za pomoc. Nebojte se, všechno dobře dopadne.“

„Jo,“ zahučel Booster a nabídl Mirax rámě. „Jasně.“

17. kapitola

Ještě jedno švihnutí mečem a poslední štěpina vypadla z otvoru a s žuchnutím se zřítila na dno jeskyně. „Tak,“ prohodil Luke a zadíval se do díry. „Co myslíš?“

Mara přistoupila blíž a posvítila zářičkou do otvoru. „Droid tím projde jen taktak,“ prohlásila, „ale myslím, že to bude stačit.“

Luke se ohlédl přes rameno na osm Qom Jha, kteří viseli ze stropu chodby. Ano, bude to stačit. Teď, když se vrátili Roztínač kamenů a Držitel slibů s lovci, které přislíbil Požírač ohniplazek, by se hlavně měli vydat na pochod, než ztratí v očích svých průvodců úctu.

Nebo jinými slovy, než jejich průvodci ztratí tolik důvěry v mistra Chodce z oblohy, že se rozhodnou z téhle výpravy vycouvat úplně. O násilné smrti Stavitele s révami toho moc nenamluvili, ale místu, kde jejich druh zahynul, se očividně vyhýbali.

A k Synovi větru se pořád nechovali o nic líp než předtím. Pokud se on a Mara nevydají na cestu, nejspíš je čeká další várka potíží, kterých měli už tak dost.

„Souhlasím,“ odpověděl. Vrátil světelný meč za opasek a přešel ke scvrklé sbírečce předmětů, které bývaly jeho batohem, než se k němu dostaly ohniplazky. Kromě výživných tyčinek v kovových pouzdrech, náhradních zásobníků do blasteru, zářiček a kusu syntetického lana jim mnoho nezůstalo. Pokrývky, stan, lékárničky, dokonce i kryty rozbušek granátů, všechno bylo rozcupováno na nepoužitelné cucky. „Hádám, že s sebou vezmeme všechno, co se nám podaří zachránit?“

„Už na tom pracuju,“ řekla Mara. Otevřela jednu ze svých krabiček s jídlem a začala cpát tyčinky do četných kapes kombinézy. „První pravidlo každého vojáka: soustřeď se na jídlo.“

„Rozumím,“ kývl Luke a pustil se do plnění svých vlastních kapes. Artoo se k němu nejistě přivalil po nerovné zemi a s pobízejícím pípnutím otevřel tajnou přihrádku ve své kopulce. „Zbytek syntetického lana dám do Artoo.“ zavolal Luke na Maru a vmáčkl smotek do přihrádky, „kdybys ho potřebovala.“

„Fajn,“ pravila Mara. „Jsem připravena.“

„Já taky,“ řekl Luke s pohledem upřeným do temnoty. „Chceš jít ve stejném pořadí jako minule?“

„Myslíš ty vepředu a já se zavazadlem vzadu?“ Mara kývla směrem k Artoo.

Luke cítil, jak rudne. „Myslel jsem –“

„Já vím, co jsi myslel,“ řekla Mara a vřele se na něj usmála. „Ty jsi tady Jedi. Pokud je tam něco s velkými zuby, máš z nás nejlepší šanci spálit to na škvarek dřív, než poteče krev. Takže jdi první.“ Luke vzhlédl k vyčkávajícím Qom Jha. „Jasně.“ řekl. Přehodil si zářičku do levé ruky a vytáhl světelný meč. „Můžeme jít. Roztínači kamenů.“

Následujte mě, pravil Qom Jha. Snesl se ze stropu a s třepetáním křídel zmizel ve tmě.

Okamžitě bylo jasné, že jejich nová cesta není ani tak průchod, jako spíš úzká skalní trhlina ve tvaru V. Po prvních třech krocích byl Luke nucen vrátit světelný meč na opasek a připevnit si zářičku na blůzu, aby si uvolnil ruce. S jejich pomocí se mu pokračovalo mnohem lépe. Zezadu slyšel, jak Artoo bez ustání nervózně švitoří, a občas zaslechl i tlumené bouchnutí, když s ním Mara narazila do některé z bočních stěn.

Pokaždé, když k tomu došlo, musel přemáhat nutkání nabídnout jí pomoc. Kdyby ho Mara potřebovala, řekla by mu. Nejspíš.

Trhlina naštěstí nebyla delší než tři metry. Na jejím druhém konci jim v cestě stála nažloutlá zeď. Toto je cesta dovnitř, oznámil Roztínač kamenů z malé pukliny nahoře ve žluté stěně. Za touto zdí je Vysoká tvrz.

„Řekla bych, že jsme u cíle.“ poznamenala Mara. „Ta stěna rozhodně není přírodního původu.“

„Souhlasím,“ přikývl Luke. Zapřel se do víceméně rovnovážné pozice před zdí a vytasil světelný meč. „Drž se s Artoo stranou.“

Zeď byla celkem slabá, a co víc, nebyla vyrobena z rudy cortosis. Tři rychlé seky světelným mečem a vstup byl hotov.

Luke proklouzl do otvoru, světelný meč a smysly Jediho v plné pohotovosti. Za zdí se nacházela temná místnost s vysokým stropem. Byla plná prachu a rozpínala se dál, než kam dosvítil paprsek zářičky. Ze stěn trčely ve dvou různých výškách velice propracované svícny, které budily dojem že kdysi nesly pochodně nebo pochodním podobná světla. Nad svícny, možná na tuctu jiných míst, se nacházely další trhliny, které ukazovaly, kde se kusy žluté zdi oddrobily od stropu. Kromě svícnů v místnosti nebyl žádný jiný nábytek ani výzdoba.

„Nevypadá to jako Hijarna,“ zamumlala za ním Mara, která také svítila zářičkou kolem dokola.

„Cože?“ ptal se Luke.

„Na planetě Hijarna je pobořená pevnost,“ vysvětlovala Mara. ,,Karrde ji občas používá jako shromaždiště.“

„Ano, říkal něco v tom smyslu, když jsem ho potkal na Cejansiji,“ vzpomněl si Luke. „Říkal, že jestli je tahle pevnost taky taková, dokázala by odrazit každý jeho útok.“

„Jeho útok, nebo i útok celé Nové republiky,“ přisvěděila Mara ponuře. „Pevnost Hijarna byla postavena z jakéhosi neuvěřitelně odolného černého kamene, který by dokázal spořádat koncentrovanou turbolaserovou palbu k snídani.“

Udělala zářičkou gesto. „První pohled na Vysokou tvrz od vstupu do jeskyně mi ji připomněl. Ale materiál téhle zdi se vůbec nepodobá tomu, co bylo tam.“

Artoo zahvízdal. Senzorovou jednotku měl vysunutou a točil s ní dopředu a dozadu, jako by něco hledal. „To ještě nemusí nic znamenat,“ podotkl Luke. Dřepl si před droida a zamžoural na datapad, který předělali tak, aby jim překládal některé jeho složitější výroky. „Možná každou z obou pevností postavila jiná skupina téhož národa.“

„Možná. Co říká?“

„Říká, že ze způsobu, jakým jsou svícny ke zdi připevněny, usuzuje, že nejsou původní,“ odpověděl Luke. „Asi nám to nijak nepomůže.“

Napřímil se a ukázal do části místnosti, kam neviděli. „A taky říká, že někde tamhle je velmi silný zdroj energie.“

„Skutečně?“ Maru to zaujalo. Vykročila příslušným směrem a posvítila zářičkou do tmy. „Pojďme se tam podívat.“

Ne! křikl ostře Držitel slibů nad Lukovou hlavou.

„Počkej,“ řekl Luke Maře. Vzhlédl. Držitel slibů hřadoval na jednom ze svícnů a křídla se mu chvěla rozčilením. „Co se děje?“ zeptal se ho.

Tou cestou leží zkáza, odpověděl Qom Jha. Někteří už se tím směrem vydali. Nikdo z nich se nevrátil.

„Říká, že je tam něco nebezpečného,“ překládal Luke pro Maru. „Povaha nebezpečí neznámá.“

„Až na to, že to nejspíš žere Qom Jha,“ odtušila Mara. „Na druhou stranu, jiná cesta odtud nevede.“

Ne, je tu i jiná cesta, promluvil Roztínač kamenů z dalšího svícnu Pojďte.

Přeletěl na zeď po jejich levici a usadil se do jedné z dalších puklin pod stropem. Zde, pravil. Zde je vstup do skryté chodby. „Opravdu?“ otázal se Luke a přimhouřil oči. Qom Jha dosud neříkali nic o nějakém tajném průchodu. „A tato skrytá chodba vede do Vysoké tvrze?“

Pojďte, odpověděl Roztínač kamenů. Uvidíte.

„Tak skrytá chodba, ha?“ poznamenala Mara, když přecházeli napříč místností a Artoo se valil za nimi. „Nepamatuju se, že by se o něčem takovém prve zmínili.“

„Já taky ne,“ souhlasil Luke. „Třeba jen zapomněli.“ „Nebo jde o nepříjemnou a záměrně opomenutou skutečnost,“ řekla Mara zlověstně.

Artoo tázavě zapípal. „Nepříjemnou proto, že tajné chodby mají většinou také tajné východy,“ oznámila Mara přes rameno droidovi. „A pokud Qom Jha tyto východy nenašli, pak o rozvržení Vysoké tvrze nevědí o nic víc než my.“

„Co vy na to, Roztínači kamenů?“ ptal se Luke. „Byl jste vy a vaši lidé uvnitř, nebo ne?“

Pronikli jsme celou skrytou chodbou, zněla poněkud mrzutá odpověď. Jsou v ní místa, ze kterých vidíme Ohrožovatele a slyšíme, co si povídají.

„Nech mě hádat,“ řekla Mara. „Oni vlastně nikdy ve Vysoké tvrzi nebyli, ale jsou si jistí, že my se tam dostaneme.“

„V podstatě ano,“ přisvědčil Luke ztěžka. „Navzdory všemu, co říkali, se nikdo z nich dovnitř nedostal.“

Někteří Qom Qae se dovnitř dostali, ozval se Syn větru. Znám několik takových.

Luke se na něho podíval. „Dostali se tam? Kdo? Kdy?“ Přátelé z jiných hnízdišť tam pronikli seshora, vysvětloval Syn větru. Avšak pokaždé byli brzy zahnáni a viděli toho jen velmi málo.

„I tak je to zřejmě víc, než co dokázali Qom Jha,“ řekl Luke a znovu vzhlédl k Roztínači kamenů. Qom Jha se ponořil do strnulého mlčení, ale Luke poznal, že z tohoto odhalení nemá žádnou radost. „Byl jsi uvnitř i ty sám, Synu větru?“

Ne, přiznal. Pouze přátelé z hnízdišti, které je odtud nejblíže.

„O co jde?“ chtěla vědět Mara.

„Syn větru tvrdí, že několika mladým Qom Qae se podařilo vniknout do vrchních částí Vysoké tvrze,“ odpověděl Luke. „Ale jak to, že se s nimi stýkáš, Synu větru? Lovec větru přece říkal, že se o záležitosti mimo vaše hnízdiště nestaráte.“

Nestarají se dospělí Qom Qae, řekl Syn větru. Avšak všechny děti mohou volně letět, kamkoli si přejí.

„Aha.“ Takže dospělí Qom Qae se přísně drželi svých teritorií, zatímco jejich děti cestovaly přes hranice jednotlivých hnízdišť, jakkoli se jim zachtělo.

A zároveň hrály role neoficiálních vyslanců a sbíraly informace? Možná. Bude zapotřebí mít to na paměti, pokud se Nová republika rozhodne navázat s nimi styky.

Mara si vedle něj odkašlala. „Pomůže nám tato bezpochyby fascinující konverzace dostat se do Vysoké tvrze?“

„Nejspíš ne,“ pokrčil rameny Luke a rozhodl se zatím odložit úvahy o sociální struktuře Qom Qae stranou. Přistoupil ke žluté zdi pod místo, kde seděl Roztínač kamenů, a přejel zkoumavě rukou po jejím povrchu. Pokud se tam nacházel tajný vstup, pak byl skryt velice dobře. „Myslíš, že bychom měli hledat dveře, nebo se tam dostat tím snadnějším způsobem?“

Mařinou odpovědí bylo klap-bzzz jejího světelného meče. „Uhni z cesty,“ řekla. „Ty také, Qom Jha.“

Roztínaě kamenů spěšně přelétl na jeden ze svícnů na zdi. Mara třikrát sekla a ve zdi se objevil průsek velikosti člověka. Se světelným mečem v ruce proskočila dírou a skrčila se doprava. Luke ji okamžitě následoval a uhnul doleva.

Nacházeli se v úzké chodbě, která nebyla víc než metr a půl široká a stejně jako místnost za nimi se stáčela daleko doprava mimo dosah jejich zářiček. Ve druhém směru končila chodba zdí pouhých pár metrů od nich.

A z téhož konce chodby se nad jejich hlavami zvedalo schodiště.

„Tamhle, Maro,“ zavolal Luke tiše přes rameno a zamířil tím směrem. Schody byly úzké a stejně jako v případě chodby zářička na jejich konec nedosvítila. Vlevo nahoře spatřil náznak šikmého stropu a usoudil, že je to další schodiště, které se možná kdesi napojuje na to první. Vnitřním okrajem schodů vedlo svisle několik dlouhých tlustých válců, které začínaly dole v chodbě a končily někde ve tmě nahoře.

„Fajn, tudy se dostaneme nahoru,“ řekla Mara vedle něj. „A jéje.“

„Copak?“ ptal se Luke. Když vyslal Sílu, zachmuřil se. Necítil žádné nebezpečí.

„Ty schody,“ odpověděla Mara. Její zářička posvítila dolů na nejspodnější stupně. „Tohle už vypadá jako materiál budovy na Hijarně.“

Luke se zamračil na schody. „Víš to jistě?“

„Stačilo by pár výstřelů z blasteru,“ oznámila. „Zvuk by se ovšem zřejmě nesl dá, než by se nám líbilo. Ale teď na tom stejně nezáleží – nechceme na tohle místo přece zaútočit.“

„To nechceme – snažíme se proklouznout dovnitř,“ souhlasil Luke „Vypadá to, že budeme muset jít v zástupu za sebou.“

„Myslím, že na to už jsme si zvykli.“ Mara přejela zářičkou po schodech nahoru a dolů. „Připomíná mi to tajnou chodbu, kterou měl Palpatine v Císařském paláci.“

„Mně to připomíná služební šachtu v Hicu na New Cov,“ řekl Luke. Vzpomněl si, jak s Hanem vybíhali po tom dlouhém schodišti na přistávací plochu, na níž se to hemžilo Imperiály.

„Čekala bych, že aspoň jeden ze stavitelů těchhle tajných schodišť bude zdvořilý natolik, aby nainstaloval turbovýtah,“ vzdychla Mara. „Nebo aspoň nosič droidů.“

„Bylo by to od nich hezké,“ souhlasil Luke. „No, nezbývá nám nic jiného, než tam vylézt po svých. Tak do toho.“

*

Před nimi se otvíral úzký, ale poměrně volný prostor, takže se Luke rozhodl pustit Roztínače kamenů a jeho oddíl Qom Jha, aby letěli nahoře před nimi jako první. Pak šel Luke, droida teď pro změnu nesl on, a Mara se Synem větru tvořili zadní voj.

Mara trochu reptala, hádala se, že není unavená a že droida klidně ponese ona. Luke však usoudil, že schodiště je natolik bezpečné, aby si mohl vzít droida na starost sám, a jejích protestů si nevšímal.

Ne že by protestovala příliš důrazně nebo dlouho. Droid jí připadal pořád těžší a těžší, a tak byla docela ráda, že se může břemena na chvíli zbavit.

„Máš představu, co je tohle?“ zeptala se Luka. Když míjela první ze svislých válců, přejela po něm špičkami prstů. Ze schodů už bylo vidět první odpočívadlo. Narychlo válce přepočítala a zjistila, že mezerou jich nahoru vede dvacet. „Nevypadá to na ventilační potrubí.“

Droid zatrylkoval. „Artoo říká, že jsou to energetické kabely, sdělil jí Luke. „Nejspíš Vysokou tvrz zásobují elektřinou z toho velkého zdroje, který zachytil níž.“

„Dohromady musejí mít zatraceně velkou kapacitu,“ usoudila Mara, která si je s nelibostí prohlížela. „Energie proudí všemi dvaceti?“ Droid znovu zaštěbll. „V tuto chvíli jsou aktivní jenom tři z nich,“ řekl Luke. „Ale provozuschopné jsou i ty ostatní. Co když vedou ke zbraním nebo štítovým generátorům?“

„Už mě to taky napadlo.“ Mara cítila, jak jí zaškubal ret. „Od stupu do jeskyní bylo vidět, že pevnost má aspoň tří věže – tři neporušené a jednu poničenou.“

„Ano, viděl jsem to na záznamu, se kterým se vrátila Starry Ice,“ potvrdil Luke. Jeho hlas i emoce byly napjaté. „Naznačovalas, že výstřel, který rozbil tu věž, možná taky vyryl rokli, kterou jsi letěla. Je kámen z Hijarny tak tvrdý?“

„Nevím,“ připustila Mara zasmušile. „Ale kámen z Hijarny plus štítový generátor napájený sedmnácti kabely dost dobře mohl ten výstřel zarazit.“

Luke hvízdl a zakroutil hlavou. „Víš, tohle místo mi připadá mi připadá čím dál tím nedobytnější. Myslím, že se mi to nelíbí.“ Lil

„To já vím jistě, že se mi nelíbí,“ odtušila Mara ponuře. „Zvlášť když je v rukou potenciálního nepřítele. Možná je horší než Mount Tantiss.“

Vystoupali na odpočívadlo, když v tom ucítila přítomnost cizích bytostí.

Několik dalších minut si ten pocit nechala pro sebe, dokud si jím nebyla jistá. A potom, na pátém odpočívadlu, se naklonila dopředu a upoutala Lukův pohled. „Luku?“ zamumlala. „Společnost.“

„Já vím,“ zašeptal v odpověď. „Už je cítím nějakou chvíli. Zřejmě se blížíme k obydlené části Vysoké tvrze.“

„Připadá ti ten pocit povědomý?“

„Velmi,“ ujistil ji. „Jsou stejného druhu jako ti piloti, kteří se mě snažili cestou sem sestřelit.“

„Tady jsem se k nim tak blízko ještě nedostala,“ řekla Mara. Najednou jí naskočila husí kůže. „Ale takovýhle pocit už jsem někdy z někoho měla.“ Zdálo se jí, že Luke se prudce nadechl. „Z Thrawna?“ Přikývla. „Z Thrawna.“

Dlouhou chvíli tam tiše stáli. „No, tys to přivolal,“ připomněla mu Mara. „Tys přece říkal, že tam možná je skupina jeho lidí.“

„Začíná to tak vypadat,“ přikývl Luke. Vzhlédl a mávl rukou směrem k sobě. „Roztínači kamenů?“

Ozvalo se zašustění křídel a Qom Jha přistál na jednom ze schodů před Lukem. „Říkal jste, že jsou tu někde místa, ze kterých je vidět nebo slyšet, co se děje ve Vysoké tvrzi,“ pravil Luke. „Kde je nejbližší z nich?“

Roztínač kamenů začal hovořit. Maru náhle přestalo bavit její druhořadé postavení, a tak se natáhla a uchopila Luka za ruku.

- není moc daleko, ozýval se hlas Qom Jha v Lukově mysli. Dvě a kousek otočky.

„Otočky?“ zachmuřila se Mara.

„Tak asi říkají úseku schodišti mezi dvěma odpočívadly,“ upřesnil Luke. Pohlédl na válce, které vedly uprostřed. „Ty kabely nás aspoň zamaskují před případnými detektory života. To je celkem výhodné.“

„Ale to taky to znamená, že moc toho nezachytí ani Artoo,“ podotkla Mara. „To už není tak výhodné.“

S tím si jistě nemusíte dělat velké starosti, promluvil Syn větru. Máte Sílu.

„Pravda,“ souhlasil Luke.

„Někteří z nás jí mají ovšem víc než druzí,“ dodala Mara a potlačila úšklebek. Stejné jako před deseti lety během výpravy na Waylandu, i teď při cestě jeskyněmi jí Luke bez ustání poskytoval lekce z jediských dovedností. Navzdory jeho snažení se jí však stále nedařilo slyšet tu podivnou, na Síle založenou komunikaci Qom Jha a Qom Qae o nic lépe, než když na téhle planetě přistála.

A začínalo jí to vadit. Začínalo jí to opravdu vadit. Co má vůbec udělat, aby prolomila tu neviditelnou bariéru a získala schopnosti celého Jediho? Odpověď neznala. Luke ji možná znal, ale ona ne. A za nic v celé galaxii se ho na to nemínila zeptat. Aspoň ne v blízké budoucnosti.

Znechuceně jeho ruku pustila. „Tak jdeme, nebo co?“ zavrčela. Jestli to máme udělat, pojďme na to.“

„Správně,“ řekl Luke. Pokud si u ní všiml té náhlé změny nálady, pak to nijak nedal najevo. „Dobře. Roztínači kamenů, pojďte. A upozorněte ostatní, ať jsou teď už potichu.“

Znovu začali stoupat nahoru. Mara následovala za Lukem, jednu nohu kladla před druhou, jako by je řídil autopilot, a veškerou pozornost věnovala cizím bytostem, jejichž přítomnost stále sílila. Zdálo se, že žádná z nich není nijak blízko, ale Mara ze svých dřívějších zkušeností věděla, že u neznámých cizích myslí mohly být vzdálenosti zavádějící.

O dvě a půl schodiště později, přesně jak Roztínač kamenů slíbil, dospěli k jakési pozorovatelně.

„Ano, tohle je východ.“ zamumlala Mara. Ve stěně schodiště byl výklenek zhruba tři metry vysoký a jeden metr hluboký. Končil deskou ve tvaru dveří, vyrobenou z černého kamene a vybavenou zamykacím kolem a dvojicí madel. Uprostřed desky byl úzký otvor, skrz který zářil právě tak úzký paprsek narudlého světla. „Vypadá to, že se otvírá dovnitř.“

„Ano,“ zašeptal Luke. Vstoupil do výklenku, aby se podíval zblízka. „To je zajímavé, tohle kolo. Proč se ty dveře zamykají z téhle strany?“

„Možná sloužilo k tomu, aby se dovnitř mohli dostat pouze jistí vysoce postavení obyvatelé, kteří nechtěli, aby tam chodil i někdo další,“ mínila Mara a natáhla se po Síle. Přítomnost cizího života byla stále nesmírné silná, ale pořád zamlžená. „Jestli se tam chceš zkusit dostat, můžeš začít.“ „Dobře.“ Luke se ještě chvíli tiskl obličejem ke dveřím a zíral do špehýrky. Pak uchopil kolo a otočil jím doleva.

Mara sebou škubla. Očekávala zaskřípaní rezavého kovu. Místo toho se však ozval tlumený zvuk, při němž si vybavila dvě vyleštěné kamenné desky klouzající po sobě. Luke otočil kolem, kam až to šlo, a pak popadl obě madla. „Teď se ukáže,“ zamumlal a zatlačil.

Ten, kdo navrhoval způsob, jakým se promazávalo zamykácí kolo, nejspíš myslel i na veřeje. I teď bylo slyšet pouze slabé tření kamene o kámen. Potom se dveře začaly otvírat.

Mara byla na druhé straně ještě dřív, než se stihly otevřít docela, blasler v ruce, smysly nastražené.

Zjistila, že se nacházejí na konci celkem široké chodby, která po nějakých dvaceti metrech ústila do otevřené části připomínající atrium, jejímž středem vedl silný pilíř, z kterého sem proudilo bledé narudlé světlo. V obou stěnách chodby bylo zapuštěno po pěti dveřích. Každé dveře měly po stranách dva svícny podobné těm, které viděli v místnosti dole. Narozdíl od nich však vrchní části těchto svícnů zářily tlumeným bílým světlem, jehož jas se mísil se slabým narudlým svitem z pilíře v atriu. Podlahu a strop chodby pokrýval složitý vzor malých, vzájemně do sebe vklíněných dlaždiček, zatímco zdi byly z prostého stříbřitého kovu.

Ze vstupu za jejími zády přišlo tiché zapípání. „Artoo říká, že to rudé světlo má stejné spektrum jako záře místního slunce,“ promluvil Luke vedle ní. „Buď jsme skoro nahoře, nebo sem sluneční světlo přivádějí uměle.“

„Spíš to druhé,“ usoudila Mara. „Ale ta výzdoba mě překvapila – pevnost Hijarna není nic než černý kámen. Jdeme na průzkum?“

„Jasně,“ přisvědčil Luke. „Roztínači kamenů, jestli víte o Vysoké tvrzi něco, co jste nám ještě neřekli, nastal čas to udělat.“

Následovalo nové zaštěbetání Qom Jha a dalších několik skoro-vět. Pak jich najednou všech osm prolétlo kolem nich a vyrazilo chodbou. Doletli na konec, rozdělili se a zmizeli v různých směrech. „Říkal, že nic víc nevědí,“ oznámil Luke Maře, „ale jsou ochotni něco zjistit.“

„Jenom aby na nás nepoštvali místní obyvatele,“ obávala se Mara. Vypnula zářičku a vrátila ji do kapsy. „Droida bys měl radši nechat tady.“

„Měl jsem to v úmyslu,“ odpověděl Luke. „Artoo, vrať se do výklenku a zavři za sebou dveře. Synu větru – ne, ty tu zůstaneš s Artoo.“

Mladý Qom Qae s tím očividně nesouhlasil. „Teď ne,“ řekl Luke rozhodně. „Možná později, ale teď ne. Pojďme, Maro.“

Vydali se do chodby. Syn větru za nimi nepřestával brblat. „Zřejmě jsme v obytné části,“ poznamenal Luke. Kývl ke dveřím, které míjeli.

„Ano.“ Mara se zamračila na ústřední pilíř, k němuž přicházeli. Když došli blíž, spatřila, že sloužil jako veliké točité schodiště, až na to, že se kolem něj namísto schodů ovíjela hladká rampa. A její kraj – „Pohybuje se ta rampa?“

„Vypadá to tak,“ potvrdil Luke a natáhl krk. „Jako by nahoru jel pohyblivý pás.“

Když dospěli ke konci chodby, Mara nahlédla za roh a spatřila dalších několik chodeb, jako byla ta jejich. Vybíhaly z otevřené oblasti s točitým schodištěm do stran jako světelné paprsky ze slunce. „Rozhodně jsme v sekci kasáren.“ pravila. „Zajímalo by mě, kde je rampa, která vede dolů.“

„Je uvnitř schodiště za rampou jedoucí nahoru,“ ukazoval Luke. „Vidíš? Vnitřní část se pohybuje opačným směrem.“

„Vidím,“ přikývla Mara. „Musí být dost těžké dostat se přes druhou rampu, když chceš vystoupit.“

„Nejspíš budeme mít možnost si to vyzkoušet.“ Luke přistoupil k Maře blíž a ovinul ji rukou kolem ramen. Zamračila se na něj a otevřela ústa, aby se zeptala, co dělá –

- neviděli, ozval se hlas Roztínače kamenů. Qom Jha se právě objevil v jednom z ostatních koridorů. Některé chodby končí zdí, avšak většina ústí do dalších jeskyní.

„Viděli jste někoho?“ otázala se Mara.

Nikoho jsme neviděli, řekl Roztínač kamenů lehce popuzeným tónem, jako by na tuto otázku už odpovídal.

„Díky.“ Luke naklonil hlavu a podíval se na Maru. „Kterým směrem chceš jít? Nahoru, nebo dolů?“

„Nahoru,“ odpověděla Mara a odtáhla se od něj. Vždycky jí bylo trochu nepříjemné, dívat se na někoho, jehož obličej měla blíž než patnáct centimetrů. „Velitelské sály a další zajímavé věci byly na Hijarně v horních patrech.“

„Tak tedy nahoru,“ řekl Luke. Pustil ji a přešel k točitému pásu. Obezřetně pohlédl vzhůru. „Vzduch je čistý,“ dodal, když se k němu Mara přidala. „Cítíš něco nebezpečného?“

„Nic víc, než co cítím už deset minut,“ odpověděla Mara. „Jdeme, ať to vyzkoušíme.“

„Jasně.“ Luke zamával na Roztínače kamenů. „Pojďte, Qom Jha – jedeme nahoru.“

Nastoupili na vnější jedoucí pás. Oba se trochu zapotáceli, jak jun najednou začala ujíždět půda pod nohama. „Připadá mi, že se k našim neznámým blížíme čím dál víc,“ poznamenal Luke. Skupina Qom Jha mezitím prolétla kolem a zamířila také do dalšího patra. „Kéž bych je znal lépe.“

„Ano bylo by pěkné vědět, jak blízko je doopravdy máme, „souhlasila Mara. Sledovala Qom Jha, jak se nad nimi opět rozdělují a míří do různých stran. Když ona a Luke vyjeli nahoru, jeden z nových Qom Jha – Letec skrz bodáky, rozpoznala Mara mlhavě – se jim znovu objevil nad hlavou a se štěbetáním odsvištěl pryč. „Říká, že ani tady nikoho nenašli,“ ohlásil Luke. „Roztínač kamenů navrhuje –“

Zaječení smyslu pro nebezpečí bylo Maře jediným varováním. „Luku!“ „K zemi!“ křikl Luke a zažehl světelný meč.

Mara už zaklekla na jedno koleno, otočila se kolem dokola a s připraveným blasterem hledala cíl. Koutkem oka postřehla pohyb v ústí jedné z chodeb – namířila blaster –

A svět najednou vybuchl v oslnivém modrém záblesku.

Instinktivně uhnula před výstřelem a opětovala blasterem palbu. Další modrý záblesk změnil barvu na zelenou, když jej odrazil Lukův světelný meč. Přišel další namodralý výboj, ale opět jej zachytila čepel meče. Mara dvakrát vypálila, spokojeně sledovala, jak napůl skrytý střelec musel uskočit vzad –

„Za tebou!“ štěkl Luke.

Mara se z podřepu vrhla břichem rovnou na rampu a zároveň se obrátila čelem na opačnou stranu. Zahlédla dva střelce ve vínových uniformách. Pádili od ústí jedné chodby k čemusi, co vypadalo jako malé služební vozidlo. Vypálila dvě rány – obě šly mimo –

Jeden ze střelců se zprudka zastavil a oběma rukama zvedl svou zbraň proti ní. Mara na něj také namířila. Koutek její mysli zaregistroval modrou pleť střelcova obličeje a rukou a rudé oči, které se do ní zavrtávaly –“Pozor!“

Avšak varování přišlo příliš pozdě. Sotva Mara stačila vypálit a znovu se obrátit, aby hledala další hrozbu, znovu se modře zablýsklo –

A osten bolesti se jí zabodl do pravého ramene.

Možná zasyčela bolestí; později si nevzpomínala, zda to udělala. Luke však najednou klečel na pojízdném pásu vedle ní. Skrz vlny bolesti, které ji drtily, matně cítila nápor jeho strachu. Dlaní krátce prozkoumal její zranění. Cítila, jak se do ní přelévá jeho Síla a jak bolest trochu ustupuje.

„Co myslíš?“ vypravila skrz zaťaté zuby. „Viděli jsme pro dnešek dost.?“

„Mně to stačilo,“ řekl. Jeho světelný meč zlobně zabzučel, když odrazil dalších několik modrých střel.

„Tak –“

Zamrkala překvapením. Nad sebou viděla okraj jednoho z podlaží pevnosti, ale vzdaloval se od ní. Uvědomila si, že se vracejí na etáž, na níž začínali. „Jak jsme se dostali na klesající pás?“ zeptala se.

„Převalila ses na něj, když tě zasáhli,“ oznámil jí. Rukou jí přestal podpírat krk a uchopil ji do náruče pod rameny. „Nepamatuješ se na to?“

Zavrtěla hlavou. Při tom pohybu jí ramenem projela nová vlna trýznivé bolesti. „Asi to byl bojový reflex. Počkat – můj blaster!“

„Bez obav – Držitel slibů ho vzal,“ ujistil ji Luke a vypnul světelný meč. Napůl se zvedl z podřepu a ona cítila, jak se v děsivě nehmatném sevření Síly zvedá i ona sama. „A jsme tady.“

Právě míjeli patro, kterým se dostali do tvrze. Luke přeskočil protijedoucí pás a přistál na podlaze. S pomocí Síly vzal Maru s sebou. Uchopil ji do náruče a rozběhl se chodbou k jejich tajným dveřím.

„Hele, já můžu jít sama.“ zabručela Mara. Mrkla přes Lukovo rameno dozadu. Někteří Qom Jha letěli za nimi, ale nikdo je zřejmě nepronásledoval. „Nemusíš mě nosit –“

„Nehádej se,“ odsekl Luke. Mysl mu kypěla obavami a starostmi. „Doufám, že Artoo nezamkl dveře –“

Dveře se před nimi začaly těžkopádně otvírat. Tlačil do nich zřetelně vysílený Syn větru. Mara překonala bolest, sáhla Sílou po dveřích a snažila se mu pomoct, jak jen mohla. Droid se také valil kupředu, aby pomohl. Vyjekl překvapením a zajel zpátky právě včas, když ke dveřím přiběhl Luke s Marou, následovaný čtyřmi z Qom Jha.

Uzavřete dveře, uslyšela Mara skrz Lukovu mysl příkaz Roztínače kamenů, sotva se Qom Jha, divoce třepetající křídly, zastavili.

„A co ostatní?“ ptal se Luke. Dva z Qom Jha přistáli na madlech a začali tahat dveře zpátky.

Odebrali se do jiných chodeb, oznámil Roztínač kamenů. Pokusí se odvést Ohrožovatele pryč od nás.

„Doufejme, že se jim to podaří,“ utrousil Luke, když deska zapadla zpátky na místo. „Zamkněte dveře – vezmu Maru na některé spodní odpočívadlo.“

„Ne – jdi nahoru,“ řekla Mara, když se Luke vydal dolů po schodech, a levou rukou vylovila z kapsy zářičku. „Pokud najdou ty dveře, nejspíš si budou myslet, že jsme šli dolů.“

„Něco na tom je,“ souhlasil Luke. „Artoo, ty se ujisti, že dveře jsou uzamčené, a pak tady zůstaň na stráži.“

Na odpočívadlo dorazili o minutu později. „Kéž bychom ještě měli pokrývky,“ řekl Luke, opatrně ji položil na studený kámen a vzal si od ní zařičku. „Bolí to moc?“

„Jako by někdo smažil Ewoka,“ pověděla mu Mara. „Ale nebolí to tolik, jako předtím. Zkoušíš na mě ten svůj trik proti bolesti?“

„Ano, jenže ti asi moc nepomůže.“ Luke si vložil zářišku mezi zuby a shodil ze sebe bundu. „Na nikoho neúčinkuje tak dobře jako na mě samého,“ zamumlal se zářičkou v puse. Sbalil bundu a položil ji Maře pod hlavu jako polštář.

„Měla jsem vědět, že kdybych na akademii zůstala, přece jen bych se něco naučila.“ řekla. Sykla mezi zaťalými zuby, když Luke položil zářičku na hruď a počal odtrhával popálené okraje oblečení od rány. „Předpokládám, že nenabízíš rychlokurz.“

„Tuhle lekci je většinou lepší udělovat postupně.“ Lukův ret se zachvěl. „No nazdar.“

Mara pohlédla na své rameno a okamžitě toho litovala. ,“No nazdar situaci ani zdaleka nevystihuje,“ pověděla mu. Než stačila oči odvrátit, udělalo se jí trochu špatně. Zranění bylo mnohem ošklivější, než čekala. „Právě jsem poznala, že lékárnička mi bude chybět mnohem víc než deka.“

„Ještě to nevzdávej,“ konejšil ji Luke. Jeho prsty jí přejížděly po kůži na ramenou a krku a bolest opět ustoupila. „Znám pár dalších triků.“

„Je to příjemné.“ Mara zavřela oči.

„Uvádím tě do hojivého transu,“ vysvětloval Luke. Jeho hlas k ní přicházel z podivné dálky. „Možná to nějakou chvíli potrvá, ale někdy zabírá stejně dobře jako nádrž s bactou.“

„Doufám, že se to povede i teď,“ zamumlala Mara. Najednou se cítila velmi ospalá. „Další báječný trik Jediho, který mě někdy musíš naučit. Dobrou, Luku. Nezapomeň mě vzbudit, jestli se na večírek dostaví zlí hoši.“

*

„Dobrou noc, Maro,“ zašeptal Luke měkce. Měkce a zbytečně – Mara už spala hlubokým spánkem. Zemře? zeptal se úzkostlivý hlas vedle něho.

Luke byl tolik zaměstnán Mařiným zraněním a zaváděním hojivého transu, že ani nepostřehl návrat Syna větru. A to si říkal mistr Jedi. „Ne, bude v pořádku,“ odpověděl. „Zranění není nebezpečné a já mám jisté léčivé schopnosti.“

Syn větru se přitočil o něco blíž. Bez mrknutí zíral na ženu nataženou po Lukově boku. Je to moje vina, Jedi Sky Walkere? zeptal se nakonec. Otevřel jsem dveře příliš pomalu?

„Ne, vůbec ne,“ ujistil ho Luke. „S tebou to nijak nesouvisí.“ Pak vás tedy zklamali Qom Jha.

Luke pohlédl na mladého Qom Qae a svraštil obočí. Vzhledem k neutuchajícímu nemilému soupeření mezi oběma skupinami by čekal, že se do mínění Syna větru promítne náznak nelibosti nebo aspoň trocha nadřazenosti. Nebylo v něm však nic než lítost a smutek. „Snad,“ řekl Luke. „Ale možná to nebyla ani jejich chyba. Ohrožovatelé mohli odhalit náš příchod a připravit léčku. A nezapomínej, že obyvatelé jeskyní jako Qom Jha nejspíš nevidí v osvětlených místnostech tak dobře jako ty nebo já.“

Zdálo se, že o tom Syn větru přemítá. Pokud Ohrožovatelé nalíčili past, pak se sem možná vydají, aby po vás pátrali.

„Možná,“ souhlasil Luke. „Pokud o tomhle místě vůbec vědí. Všude je tady spousta prachu, jako by tu hodně dlouho nikdo nebyl.“

Přesto by o tomto místě mohli vědět, i kdyby ho nepoužívali, připomněl mu Syn větru. Váš přítel-stroj a Qom Jha hlídají a čekají pod námi. Neměl by také někdo hlídat a čekat nahoře?

„Dobrý nápad,“ připustil Luke. „Běž říct Roztínači kamenů, že ho žádám, aby poslal dva ze svých lovců střežit nejbližší vstup na schodiště nad námi.“

Jak si přejete, pravil Qom Qae a roztáhl křídla. Ale postačí, když vyšle jen jednoho lovce. Já sám tam půjdu hlídat s ním.

Luke otevřel ústa, aby něco namítl, a zase je zavřel. Syn větru trpěl neustálým opovržením Qom Jha od okamžiku, kdy se do jeskyně dostali. Teď má příležitost udělat něco užitečného, co nejspíš nebude příliš nebezpečné. „Dobře, Synu větru. Děkuju ti.“

Nemáte za co mi děkovat, řekl Syn větru. Tohle je to nejmenší, co mohu udělat pro Jediho Sky Walkera. Natočil hlavu, aby ještě jednou pohlédl na Maru. A pro jeho milovanou společnici.

Zamával křídly a vnořil se do tmy nad schodištěm. Jeho poslední poznámka se nepokojně odrážela v Lukově hlavě. Milovaná společnice. Společnice. Milovaná…

„Ne,“ zamumlal si pro sebe. Ne. Mara se mu líbila, zajisté. Velmi se mu líbila. Byla chytrá a vynalézavá, měla mentální sílu, o kterou se mohl přít, navíc břitký smysl pro humor a jistou neuctivost, která byla příjemnou změnou po automatické a bezmyšlenkovité bázni, kterou k němu pohlední dobou chovalo příliš mnoho lidí. V mnoha nebezpečných a těžkých dobách byla jeho věrnou spojenkyní, stála při něm a při Hanovi a při Leie, i když ji zbytek hierarchie Nové republiky prohlásil za nedůvěryhodnou.

A co bylo ze všeho nejdůležitější, měla nadání a schopnosti v Síle a dokázala s ním sdílet jeho myšlenky a city takovým způsobem, kterého nemohl dosáhnout ani tak spřízněný pár, jako byli Han a Leia.

Ale nemohl ji milovat. Nemohl si to riziko dovolit. Pokaždé, když si minulosti dovolil ten luxus, se milované ženě přihodilo něco strašného. Gaeriel byla zabita. Callista přišla o své jediské schopnosti a nakonec ho opustila. Výčet tragédií mu někdy připadal nekonečný.

Pokud však měla Mara pravdu, pak se všechna tato neštěstí přihodila, když byl ještě pod doznívajícím vlivem temné strany. Bude teď všechno jinak? Může to být vůbec jinak?

Přísně zavrtěl hlavou. Ne. Může zkoušet všechnu logiku na světě – mů že nacházet další a další důvody, proč by si snad mohl znovu dovolit chovat k někomu takové city. Ale ne teď. Ne k Maře.

Protože nad vším jako temný přízrak visela vzpomínka na vizi, kterou měl před necelým měsícem na Tierfonu. Na vizi, v níž spatřil, jak Hana a Leiu ohrožuje nějaký dav, v níž zahlédl Wedge a Corrana a eskadru Rogue uprostřed bitvy, v níž uzřel sám sebe na ochozu na Cejansiji, odkud se později dostal k Talonu Karrdovi a dozvěděl se o Marině zmizení.

A v níž uviděl bezvládné Marino tělo ve vodní tůni obklopené rozeklanými skálami. Oči měla zavřené, ruce a nohy ochablé. Jako kdyby byla mrtvá.

Znovu na ni pohlédl s tichou bolestí v srdci. Možná to byl její osud, její život skončí a on s tím nebude moct nic udělat. Ale dokud se to nestane, rád položí vlastní život, aby tomu zabránil. A pokud by tato oběť pomohla vymanit ji z ničivého vlivu temné strany, který Luke měl na tolik dalších, pak byl povinen tuto oběť poskytnout.

Avšak nyní se především potřebovala uzdravit. A k tomu nebude zapotřebí žádné oběti, pouze čas a péče. „Dobrou noc,“ řekl znovu, ačkoli věděl, že ho nemůže slyšet. Z náhlého popudu se k ní naklonil a něžně ji políbil na rty. Pak se natáhl na studený kámen vedle ní, položil svou hlavu vedle její na kraj své sbalené bundy a rukou spočinul na její hrudi, aby se prsty mohl dotýkat místa kolem jejího popáleného ramene. Vnořil se do jakéhosi polovičního transu, aby se dokázal lépe soustředit, sáhl po Síle a dal se do práce.

18. kapitola znovu

Hledání pár minut trvalo, ale pak Wedge konečně našel ostatní v malé kavárně na čerstvém vzduchu půl bloku od registrační kanceláře vesmírné dopravy. „Tady jste,“ poznamenal trochu vyčítavě, když se svezl na třetí místo u stolu.

„V čem je problém?“ zeptala se Moranda. Usrkávala světlý modrozelený likér, který byl od chvíle, kdy ji potkali, v každé kavárně jejím nerozlučným společníkem. „Říkala jsem přece, že se setkáme v téhle ulici.“

„Máte pravdu – měl jsem uhodnout hned, kde přesně v ulici myslíte,“ opáčil Wedge. Jejímu drinku věnoval mrzutý pohled. „Nezačínáte s tím příliš časně zrána?“

„S čím? S tímhle?“ ptala se Moranda. Zvedla sklenici a otáčela ji na ranním slunci sem a tam. „Toho si nevšímejte. Přece byste nebyli tak bezcitní, abyste staré ženě odpírali jedno z posledních potěšení jejího života, který se chýlí ke konci?“

„Ta vaše výmluva se ,starou ženou’ už je trochu obehraná.“ Wedge zvedl oči ke Corranovi a ke džbánku s aromatickým nápojem v jeho rukou. „A jaká je tvoje výmluva?“

Corran pokrčil rameny. „Jenom jí dělám společnost. Předpokládám, že pátrání v příletech lodí nešlo moc dobře?“

„Nešlo vůbec,“ zavrčel Wedge a zamračil se na Corranův džbánek. Když tak o tom přemýšlel, představa drinku nevypadala špatně. Ale po té jeho upjaté tirádě by se sotva hodilo, aby zamával na droida a taky si něco

poručil –

Vedle se cosi pohnulo a mechanická ruka před něj na stůl postavila džbánek, přičemž nejprve vylila pár kapek podle dávného nemilého bothanského zvyku. „Co je to?“ zeptal se Wedge.

„Objednali jsme vám, když jsme vás viděli přicházet po ulici,“ sdělí mu Moranda. „Napadlo nás, že po zápolení s bothanskou byrokracií budete potřebovat něco silnějšího než horkou čokoládu.“

Wedge se zašklebil. Tolik k velikým tajnostem velení. „Díky,“ řekl a lokl si.

„Tak co se stalo?“ chtěla vědět Moranda. „Nenechali vás nahlédnout do záznamů o příletech?“

„Ne bez patnácti různých potvrzení,“ pověděl jí Wedge. „Je to šílené. A je to ještě šílenější, když si uvědomíte, že všechno, co stojí v těch seznamech, si v podstatě může zjistit každý sám. Klidně bych mohl sedět u kosmoportu a zapisovat si jména všech polétávajících lodí, kdybych chtěl.“

„Začínají být nervózní,“ zamumlal Corran a zamíchal svým nápojem. „Obávají se, že by Pomsta mohla vystřelit na jejich nejlepší zákazníky.“

„Stejně nemá smysl stavět se proti byrokracii,“ mínila Moranda. „Musíme uvažovat logicky.“

Wedge mávl rukou, ať pokračuje. „Posloucháme.“ „Dobrá.“ Moranda upila ze svého nápoje. „Myslím, že se všichni shodneme na tom, že když chce někdo vyřadit drevstarnský štítový generátor, přímý útok nepadá v úvahu. Pokud si s sebou nepřinesli přenosný vrhač protonových torpéd, je ta budova dobře chráněná.“

„Což znamená, že se budou muset uchýlit ke lsti,“ souhlasil Corran. „Až potud je to celkem jasné.“

„Nespěchejte na mě,“ pokárala ho Moranda. „Můžeme také předpokládat, že se jim nepovede podplatit nikoho z techniků či jiných lidí pracujících uvnitř. Ale co takhle nalepit něco na někoho z nich?“

„Myslíte třeba bombu?“ zapochyboval Wedge. „Tomu nevěřím. Tam dole je to pořádně velké. Každá bomba silná natolik, aby způsobila vážnou škodu, by byla snadno odhalena.“

„A kromě toho, jestli mají něco v hlavě, určitě nařídili dělníkům, aby se pokaždé převlékli, než půjdou do oblasti vlastního generátoru,“ dodal Corran. „Zároveň je to ochrana proti skrytým kamerám, které by s sebou mohl někdo nevědomky přinést.“

„Takže dělníci jsou taky mimo,“ řekla Moranda. „A co různá podzemní potrubí, která tam přivádějí energii a vodu?“

„Žádné potrubí s vodou tam není,“ opravil ji Wedge zamyšleně. „Mám za to, že vodou a jídlem je zásobují zvenčí. Poté, co všechno třikrát zkontrolují kvůli kontaminaci.“ Pohlédl na Corrana. „Energie, to je ovšem něco úplně jiného.“

„Možná jsme na to kápli,“ souhlasil zachmuřený Corran. Prsty bubnoval liše na stole. „Každý štítový generátor by měl mít vlastní soběstačný přísun energie. Ale uvádí se, že je to záložní zdroj, což naznačuje, že primární zdroj bude někde venku.“

„Jen tak mimochodem, odkud to všechno máte?“ ptala se Moranda. „Doufám, že ne z bothanské propagandy.“

„Ne, vytáhli jsme to z novorepublikových vojenských souborů,“ prozradil jí Weďge. „Bohužel, to, co máme, je na detaily poněkud skoupé.“

„Typicky bothanské paranoidní tajnůstkářství,“ zachrochtala Moranda. „Předpokládám, že náhodou nevíte, kde přesně jsou vodiče uloženy.“ „Nemáme nejmenší tušení,“ přiznal Wedge.

„No, tak to bude náš druhý úkol,“ usoudila Moranda. „Získat kompletní plány té budovy.“

Corran svraštil obočí. „Snad nečekáte, že nám je Bothani prostě jen tak dají.“

Moranda zasupěla. „Jistěže ne,“ řekla. „Proto je to náš druhý úkol. Archiv, kde jsou uloženy plány staveb, nemůžeme dost dobře navštívit ve dne.“

Wedge si vyměnil pohled s Corranem. „Archiv není v noci otevřený,“ poznamenal opatrně.

„To je pravda.“ Moranda se povzbudivě usmála. „Chápete rychle.“ Wedge se znovu podíval na Corrana. „Corrane?“ Corran se zašklebil, ale pak pokrčil rameny. „Máme naše rozkazy,“ připomněl Wedgovi. „A ty se netýkají jen ochrany Bothanů, vzpomeň si.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Wedge váhavě. Tolik k tajnostem velení i k velení samotnému. To, co Moranda říkala, však dávalo smysl. Bohužel. „Takže jestli je tohle náš druhý úkol, jaký je ten první?“

„Myslela jsem, že bychom mohli získat záznamy odeslaných zpráv za posledních několik dnů,“ řekla Moranda. „Jestli Pomsta něco chystá, její místní tým nejspíš musí tu a tam posílat hlášení.“

Wedge cítil, jak mu poklesla čelist. „Vy chcete prověřovat všechny zprávy? Máte vůbec představu, kolik toho jde z planety ven?“

„Právě proto by to nikoho nenapadlo,“ řekla Moranda vesele. „Řeknou si, že by nikdo nebyl takový blázen, aby se obtěžoval všechno projít.“ „Očividně kromě vaší maličkosti.“

„No samozřejmě,“ usmála se Moranda a pozvedla ruku. „Ale počkejte chvilku, není to tak zlé, jak to vypadá. Můžeme vynechat všechna vysílní od velkých nebo zavedených společností – i kdyby v tom jela některá z nich, nehlásila by nic pod svým jménem. Taky můžeme vynechat všechny nezašifrované zprávy a vyřadit všechno nad, řekněme, padesát slov. Se zbytkem už bychom si mohli poradit.“

Wedge se zamračil. „Proč všechno nad padesát slov?“

„Čím je zpráva kratší, tím hůř se dešifruje,“ vysvětloval Corran stejně váhavě, jako se Wedge cítil. „Jedna z věcí, které jsem se naučil v CorSecu. Já se ptám, proč se vůbec obtěžovat s hledáním té zprávy, když ji stejně nebudeme umět přečíst?“

„Abychom zjistili, kam ji poslali, samozřejmě,“ řekla Moranda a vysála zbytek svého likéru. „Chlápci na tomhle konci mohou být mazaní, jak chtějí, ale pokud mají někde cestou lajdácký kontakt, může se nám podařit je lapnout. Stačí nám jen znát pravděpodobný systém a můžu na ně poslat Karrdovy lidi z druhého konce.“

„Pořád to vypadá šíleně,“ prohlásil Wedge a pohlédl na Corrana. „Co myslíš?“

„Není to o nic šílenější než vloupat se po zavírací hodině do archivu plánů staveb,“ podotkl Corran.

„Dík, žes mi to připomněl,“ povzdechl si Wedge. „Jasně, proč to nezkusit. Jenom doufám, že počítač v našem raketoplánu něco takového zvládne.“

„Jestli ne, ten na mojí lodi si s tím poradí,“ ujistila ho Moranda a zvedla se. „Pojďte, jdeme na to.“

*

„Kapitáne?“

Nalgol se odvrátil od neproniknutelné temnoty, která visela před imperiálním hvězdným destruktorem Tyrannic. „Ano?“

„Přišla zpráva od úderného týmu, pane,“ nahlásil zpravodajský šéf Oissan. Zastavil se jako na přehlídce a podal kapitánovi datapad. „Obávám se, že se vám nebude líbit.“

„Neříkejte,“ odtušil Nalgol. Když od něj datapad přebíral, věnoval Oissanovi dlouhý, tvrdý pohled. Vzhledem k tomu, že Tyrannic byl tady nahoře slepý, bylo bezesporu pěkné dostávat tyto úsečné zprávy od úderného týmu imperiální rozvědky z povrchu Bothawui. Jenže na druhou stranu, každé tajné vysílání, třebaže poslané přes nenápadnou přenosovou bóji, dávalo nepříteli další příležitost, které se mohl chytit.

To by tak ještě chybělo, aby takové potenciálně nebezpečné vysílání obsahovalo neblahé zvěsti…

Zpráva byla jako obvykle stručná. Do splnění příprav bodu vznětu zbývá deset dní. Čas bude nadále upřesňován.

„Deset dní?“ Nalgol zvedl svůj zachmuřený zrak od datapadu k Oissanovi. „Co je to za nesmysl? Před dvěma dny ve hlášení stálo, že to bude jenom šest dní.“

„Nevím, pane,“ odpověděl Oissan. „Všechny zprávy, které nám posílají, musí být krátké –“

„Ano, já vím,“ vpadl mu Nalgol do řeči a znovu se zamračil na datapad. Deset dalších dní v téhle zpropadené slepotě. Přesně tohle posádka jeho stresované lodi potřebovala. „Jenom ať koukají informovat Bastion zatracené líp než nás.“

„Jsem si jistý, že to dělají, kapitáne,“ prohlásil Oissan. „Trochu paradoxně je mnohem bezpečnější vysílat dlouhý přenos přes komerční frekvenci po HoloNetu, než poslat kratičkou zprávu sem k nám.“

„V teorii komunikace se vyznám docela dobře, děkuji vám,“ odsekl Nalgol ledově. Zasmušile si uvědomil, že prozíravý člověk by si po doručení takovýchto novinek našel záminku pro rychlý odchod. Buď nebyl Oissan tak prozíravý, jak si Nalgol vždycky myslel, nebo měl sám natolik vybičované nervy, že dychtil po hádce se svým kapitánem. Anebo se pokoušel soukromě zhodnotit kapitánův duševní stav. Ačkoli by to rád popřel, Nalgol musel přiznat, že nečinnost a odloučení už mu taky lezly na nervy. „Jenom mám obavy, jestli tohle zdržení nenaruší celkový plán Bastionu,“ sdělil Oissanovi s nuceným klidem. „Taky bych rád věděl, jak se jim hrome mohlo ztratit celých šest dní z dvouměsíčního rozvrhu.“

Oissan pokrčil rameny. „Nevím, co mají tam dole za úkol, takže nemůžu ani zkusit hádat,“ řekl rozvážně. „Nezbude nám nic jiného, než se spolehnout na jejich úsudek.“ Lehce pozvedl obočí. „A na genialitu velkoadmirála Thrawna, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ zamumlal Nalgol. „Otázka je, jestli všichni ti ozbrojení zbrklouni kolem Bothawui vydrží nestřílet ještě deset dnů. A vůbec, kolik už je tady válečných lodí?“

„Hlášení poslední sondy máte ve stejném souboru, pane,“ kývl Oissan k datapadu. „Věřím, že jejich momentální počet je sto dvacet.“

„Sto dvacet?“ opakoval Nalgol. Zachmuřil se a vyvolal si hlášení. Tady to bylo: sto dvacet. „To není možné,“ podivil se.

„Je, pane,“ ujistil ho Oissan. „Přiletělo jednatřicet nových válečných lodí, všechny zřejmě během posledních deseti hodin.“

Nalgol si prošel seznam. Byl hezky vyvážený: čtrnáct pro-bothanských diamalských a ďfarianských lodí ku sedmnácti protibothanským ishorským lodím. „To je neuvěřitelné,“ zakroutil hlavou. „Copak ti podlidi nemají nic lepšího na práci?“

Oissan tiše zasupěl. „Podle zpravodajských informací od sondážních lodí nás nezavalilo třikrát víc lodí jenom proto, že Nová republika má naléhavější věci na práci.“ řekl. „Ale nemusíte se obávat. Mám důvěru v diplomatický sbor Nové republiky. Jsem si jistý, že udrží klid, dokud nebudeme připraveni na náš tah.“

„To doufám,“ řekl Nalgol sladce. Odvrátil se, aby se znovu zahleděl do temnoty. Protože jestli si po všem tom čekání nebude moct pořádně zastřílet do podlidí a do té rebelské špiny, tak se strašně naštve.

Opravdu se strašně naštve.

*

Dveřní zvonek Ráje exotických zvířátek protivně vesele zacinkal. Navett vyšel ze zadní místnosti obchodu a spatřil, jak za sebou Klif zavírá dveře. „Obchod kvete, jak vidím.“ poznamenal, rozhlížeje se po obchodě bez jediného zákazníka, zatímco kráčel mezi řadami klecí se zvířaty k pultu.

„Takhle to mám rád,“ řekl Navett. Loktem se opřel o pult a druhou rukou pokynul k židli. „Poslals ty zprávy?“

„Jo.“ Klif obešel přepážku a zhroutil se na židli. „Ale nemyslím, že z nich budou mít radost.“

Navett pokrčil rameny. „Tak ať sem jdou místo nás. Vždyť víš, že my s tím budeme mít taky problémy – budeme muset odložit datum vrhu našich mawkrenů. Ale s tím moc nenaděláme. Byl to nápad Bothanů, začít zamykat techniy – do budovy štítů na šest dnů, ne náš.“

„Jo,“ řekl Klif ztěžka. „Přece se od nás nedá očekávat, že dovnitř pošleme časované bomby s další směnou dřív, než bude mít ta další směna službu.“

„Nedělej si s tím hlavu,“ uklidňoval ho Navett. „Naše krytí je bezpečné a Horvicovi s Pensinern neublíží, když budou mýt Ho’Dinům nádobí o něco déle. Šestidenní zdržení nám nijak neuškodí.“

„Možná že uškodí,“ řekl Klif pochmurně. „Hádej, koho jsem viděl v komunikačním centru, když jsem zařizoval zprávy?“

Navett přimhouřil oči. „Snad ne naše dva novorepublikové frajery?“ „Živé a zdravé a dvakrát tak nafouklé,“ přikývl Klif. „A měli společnost: nějakou starou ženskou v kapuci, která se tady zřejmě vyzná líp než oni dva. Bezpochyby z podsvětí.“

Navett se poškrábal na tváři. „Myslíš, že je to ta samá, která šlohla ty peněženky našim bothanským kapsářům?“ „No, svoje peněženky měli s sebou,“ řekl Klif. „Takže asi jo, nejspíš to

je ona.“

„Hm.“ Dva novorepublikoví frajírci a zlodějka z podsvětí. Zajímavé. „Posílali, nebo přijímali?“

„Ani jedno,“ pověděl mu Klif. „Slahovali si seznam všech odeslaných zpráv za posledních pět dní.“

„Zajímavé,“ řekl Navell. Prsty tiše bubnoval na vršek pultu. „Vysvětlení?“

„Jdou po nás,“ zavrčel Klif. „Nebo přinejmenším vědí, že tu někdo je.“ Pozvedl obočí. „A tuší, že to souvisí s drev’starnským štítovým generátorem jinak by se tam tak dlouho neochomýtali.“ „Doporučení?“

„Sejmeme je,“ řekl Klil bez obalu. „Dneska v noci.“ Navettovy oči prolétly kolem něj k výkladu na druhé straně obchodu a zíraly ven na stovky chodců a desítky dopravních prostředků, které spěchaly okolo. Drevstarn byl nesmírně rušné město a přítomnost válečných lodí na obloze jeho obyvatele ještě víc podnítila ke spěchu. Lidé i ne-lidé se mleli všude kolem… „Ne,“ řekl pomalu. „Ne, nejdou po nás. Ještě ne. Mají podezření, ale nic nevědí jistě. Ne, nejlepší bude držet se stranou a nedopustit, aby nás vyhrábli.“

Klif našpulil rty, ale váhavě přikývl. „Pořád se mi to nelíbí, ale ty jsi šéf. Možná se jenom pokoušejí najít nějakou stopu po Pomstě a tak velikou skupinu nebudou hledat v malém obchodě se zvířaty.“

„Dobrý postřeh,“ souhlasil Navett. „Dokonce bychom mohli zosnovat další výtržnost, kdyby nám připadalo, že něco zjistili. Tedy pokud bys měl chuť na další povyražení.“

Klif pokrčil rameny. „Druhá výtržnost na Bothawui by byla snad až zbytečně riskantní,“ domníval se, „ale jestli chceš, můžu jednu rozpoutat.“

Někde v místnosti jedno ze zvířat dvakrát zaskřehotalo a pak opět utichlo. Asi jedna z březích samiček mawkrenů, usoudil Navett, povídá si ze spaní. Radši by si měl připravit příslušné injekce, pokud nechce, aby mu pod nohama běhala smečka malých plazů o šest dnů dřív, než je bude potřebovat. „Jenom bych rád věděl, kdo jsou naši protivníci,“ poznamenal.

„Možná se nám to podaří zjistit.“ odtušil Klif a vytáhl datapad. „Sledoval jsem je zpátky do kosmoportu k jejich lodi. Vypadá to na přebytečný Sydon MRX-BR Pacifier.“

Navett se zašklebil. Pacifiery dřív používalo Impérium jako průzkumné lodě. Hodily se ke hledání nových světů, ale v případě potřeby dokázaly zasadit i ničivý úder. Nová republika se domnívala, že na útlocit vylekaných primitivů působily příliš provokativně, takže se téměř přestaly používat. Byla to další připomínka, pokud ji vůbec potřeboval, jak zle se po Endoru začalo všechno rozpadat. „Máš jméno.’„

„I registrační kód.“ Klif mu podal datapad. „Bohužel je to loď té ženy – to ona ji otevřela – ale i z ní se o nich možná něco dovíme.“

„Výborně,“ pochválil ho Navett, když převzal datapad. „Fingertip Expresu, hm? Fajn, zní to jako jméno pro loď zlodějky. Velkohubé jméno, velkohubá zlodějka.“

Vrátil Klifovi datapad. „Někde v Drev’starnu by měl být úřad pro lodě a služby. Najdi ho a pokus se něco zjistit.“

*

„Ejhle,“ ozvala se Moranda z malého počítačového výklenku na palubě její lodi. „Ale, ale, ale.“

Wedge, který seděl v salonku hned za počítačem, odtrhl oči od drahé rytiny ve zdi a myšlenky zase od úvah nad tím, jak se do Morandina vlastnictví mohlo dostat něco tak cenného. „Našli jste něco?“ zeptal se.

„Možná,“ odvětil Corran. Poslední dvě hodiny se opíral se založenýma rukama o zeď a nahlížel Morandě přes rameno. „Tři zprávy, všechny krátké a zašifrované, byly odeslány během minulých pěti dnů.“ Podíval se na Wedge. „Poslední z nich dneska dopoledne.“

„Kdy přesně dopoledne?“ zajímal se Wedge. Zvedl se a přistoupil k ostatním.

„Asi deset minut před tím, než jsme se tam dostali,“ Moranda zírala na displej. „Neměli jsme tak dlouho popíjet. Smůla.“

Wedge se ušklíbl a v ústech ucítil podivnou pachuť. Slovo „smůla“ situaci zdaleka nevystihovalo. S Corranem a jeho schopnostmi Jediho by se jim možná bylo podařilo identifikovat a odhalit odesilatele, jen kdyby tam přišli včas.

Kdyby. „Kam to vysílání směřovalo?“

„Do sektoru Eislomi,“ hlásila Moranda. „Konkrétně na retranslační stanici HoloNetu u Eislomi III.“

Wedge potlačil povzdech. „Jinými slovy, slepá ulička.“ „Vypadá to tak.“

„Když až dosud poslali tři zprávy, možná pošlou ještě další,“ podotkl Corran. Hlas měl klidný, beze stopy zlosti a zklamání, ačkoli Wedge věděl, že musí být hodně rozzlobený, když jim cíl tak těsně proklouzl. „Přinejhorším tam budeme hlídkovat.“

„Ztráta času,“ zafuněla Moranda. „Pokud mají v hlavě aspoň něco, tak si zevlouna všimnou na šedesát kroků se zavřenýma očima.“

„To záleží na tom, jak se zevlování provede,“ opáčil Corran upjatě. „A kdo ho provede.“

„Cože, vy?“ posmívala se Moranda a sjela ho očima od hlavy k patě. „Jasně. Jako byste všude netrčel jako stromtrooper na besídce Ewoků.“

„Myslel jsem, že vypadám jako Wookiee na noghrijské rodinné sešlosti.“

„Ne, ne – vy zvládnete obojí.“

„Ach tak, díky,“ zabručel Corran. „Děkuju pěkně.“

„Oba dva se uklidněte,“ přerušil je Wedge přísně. „Corran má pravdu, Morando – sledování opravdu ovládá. Jenže Moranda má pravdu taky, Corrane – nemáme čas ani muže k tomu, abychom ohlídali všechny odesílané zprávy, ani kdybychom si byli jistí, že znovu použijí stejné komunikační středisko.“

„Aspoň teď víme s jistotou, že tu někdo něco kuje,“ zdůraznila Moranda. „To je přece něco.“

„Ale ne moc,“ zamumlal Corran.

„Tak mě napadá,“ prohlásil Wedge a zvýšil hlas, „že jsme nevyzkoušeli ještě jednu cestu. Za předpokladu, že Pomsta nepochází z téhle planety – a myslím, že vzhledem k jejímu protibothanskému smýšlení to předpokládat můžeme – si tady někde museli zařídit základnu. Otázka je kde.“

Moranda luskla prsty. „Obchod. Musí to být nějaký obchod.“

„Má pravdu,“ přisvědčil Corran, který najednou zapomněl na zlost i na uraženou pýchu profesionála. „Apartmá to být nemůže – bylo by příliš riskantní, kdyby se dovnitř a ven trousily spousty lidí v podezřelých denních dobách. V obchodě můžete vždycky říct, že jde o dodávky nového zboží nebo úklidovou četu.“

„Navíc práce pro někoho jiného by vám neposkytla dostatek soukromí, když byste ho potřebovali,“ dodala Moranda. „A musí to být obchod, který byl otevřen nedávno, a nejspíš co nejblíž štítovému generátoru.“

„Přesně,“ přikývl Wedge. „A jelikož se do archivu plánů staveb dostaneme až později…?“

„Tak na co čekáme?“ uzavřel Corran. Odlepil se od zdi a zamířil k rampě. „Někdo v Drev’starnu musí mít seznam nových obchodů. Pojďme ho najít.“

19. kapitola

„Ne,“ prohlásil kapitán Ardiff a pro zdůraznění před sebe píchl vidličkou. „Nevěřím tomu ani na okamžik.“

„A co zpravodajská hlášení?“ opáčil plukovník Bas. „Ačkoli trčíme tady venku, získali jsme jich – kolik, pět? Jestli jde o podfuk, tak je hromsky dobrý. Omluvte prosím ten výraz, pane,“ dodal opožděně, pohlížeje s rozpaky na Pellaeona.

„Výraz omluven, plukovníku,“ odvětil Pellaeon a potlačil úsměv. Bas si prokousal cestu po hodnostním žebříčku pilotů TIE a stal se velitelem Chimaeřiných stíhaček; a ačkoli se usilovně snažil co nejlépe zapadnout mezi ostatní muže, kteří tvořili důstojnický sbor, peprná mluva jeho mládí se tu a tam vracela.

Pellaeonovi se to osobně docela zamlouvalo. Ne šťavnatá slova jako taková, nýbrž skutečnost, že plukovníkova mluva byla vnější známkou přímočarého smýšlení a emocí. Na rozdíl od některých, s nimiž měl Pellaeon co do činění, se Bas zřídkakdy snažil skrývat své názory a pocity za uhlazené neupřímné řeči, pokud vůbec někdy.

„Jsou to drby, plukovníku – nic víc,“ zavrtěl Ardiff hlavou. „Smiřte se s fakty: Thrawn zemřel. Admirál Pellaeon tam byl a viděl to. Takže jelikož je to nějaký trik –“

Pellaeon sklouzl očima k talíři, napíchl na vidličku další dušenou bruallku a přestal hovor poslouchat. Byly to zase tytéž spekulace, tatáž nekonečná hádka, která prostoupila celou loď během týdne od chvíle, kdy se poručík Mavron vrátil se zvěstí o Thrawnově údajném zjevení v systému Kroctar. Každý od Ardiffa dolů měl svůj vlastní názor na to, jestli je, nebo není falešná, nikdo z nich nemohl ostatním dokázat, že má pravdu, a celá loď byla napjatá jak luk.

Avšak přinejmenším to čekání už brzy skončí. Dal Bel Iblisovi měsíc a půl, aby se vyjádřil, a Chimaera samotná už u Pesitiinu čekala další dva týdny. Bel Iblis se očividně z nějakého důvodu stále nedostavoval.

A přišel čas návratu do Impéria a na Bastion. Bylo třeba zjistit, co přesně má moff Disra za lubem. Jakmile dojí, vydá rozkaz k odletu. Jestli Bel Iblis do hodiny nedorazí –

„Admirále Pellaeone, kapitáne Ardiffe, tady můstek,“ hlas majora Tschela se ozval z reproduktoru v jídelním stole. „Ohlaste se, prosím.“

Ardiff se dostal k páčce jako první. „Tady kapitán,“ řekl. „Admirál je tu se mnou. Co se děje?“

„Do systému právě vstoupila loď, pane,“ oznámil Tschel napjatě.

Ardiff po Pellaeonovi blýskl ostrým pohledem. „Repríza vystoupení našich pirátů?“

„Neřekl bych, pane,“ odvětil Tschel. „Zatím je to jen jediná loď: lehký frachtak YT-1300, ozbrojený minimálně. Vysílá žádost o vpuštění na palubu a promluvu s admirálem.“

Pellaeon se zhluboka nadechl. „Je k tomu vysílání připojeno taky nějaké jméno?“ otázal se.

„Ano, pane,“ řekl Tschel. „Tvrdí, že je novorepubliková vrchní radní Leia Organa Solo.“

*

Se čtyřmi stíhačkami TIE v doprovodných pozicích na obou stranách zmizel Falcon ze světla vzdáleného slunce a vnořil se do stínu hangáru hvězdného destruktoru. „Teď už není cesty zpátky,“ ozval se Elegos tiše z křesla vedle Leiy.

„Ano,“ souhlasila Leia. Rukama spočívala na řízení a dívala se, jak je Chimaeřin tažný paprsek vytrvale posunuje dovnitř. „To skutečně není.“

„Rozrušilo vás to?“ zeptal se Caamasi. „Na co myslíte?“

Leia krátce pokrčila napjatými rameny. „Ovšemže mě to určitým způsobem rozrušilo,“ pověděla mu. „Riziko je vždycky něco, čemu se rozumná bytost snaží vyhnout. Ale ne všechna rizika jsou špatná. Celkem vzato je tohle celkem přijatelné riziko.“

Pootočila se a pokusila se o úsměv. „A co se týče druhé části vaší otázky, zrovna mě napadlo, že kdyby tu byl Threepio, nejspíš by právě říkal ,Jsme ztraceni’.“

Elegos se zasmál, jak to uměli jen Caamasiové. „Řekla jste to velmi dobře,“ pravil. „Moc jsem toho o vás nevěděl, radní. Jen to, co jsem slyšel od ostatních. Tato cesta byla sice krátká, avšak velice poučná. Ať už se teď stane cokoli, navždy mi bude velkou ctí, že jsem s vámi mohl těch několik dní strávit.“

Leia se pořadně nadechla. Samotná slova jako taková by se dala vyložit

nepěkně dvojznačně. Byla však vyslovena s Caamasiovou tichou vřelostí a potenciální hrozba a strach zmizely. Místo nich pocítila příliv odvahy, naděje a odhodlání; pobídnutí a síly, která ani tak nepocházela od Elegose, jako spíš z jejích vlastních skrytých zásob. Zásob, jež jeho slova a přítomnost nějak dokázaly probudit.

Nebylo divu, pomyslela si s tichou bolestí, že po moci lačnící senátor Palpatine chtěl takový nebezpečný národ zničit.

Když Leia a ostatní vyrazili dolů po Falconově rampě, u její paty je čekala osamělá postava: středně vysoký bělovlasý muž s tváří poznamenanou věkem, ale s ukázkově rovnými zády profesionálního vojenského důstojníka. Leia si uvědomila, jak mu imperiální uniforma skvěle padne, a náprsní insignie admirála Flotily mu slušela ještě víc. „Radní Organo Solo,“ kývl vážně na pozdrav, když se přiblížila. „Jsem admirál Pellaeon. Vítejte na palubě Chimaery.“

„Děkuji vám, admirále,“ odpověděla Leia na pozdrav a rovněž kývla. „Dlouho jsme se neviděli.“

Jeho čelo zbrázdily vrásky. „Obávám se, že vám nerozumím,“ řekl. „Nejsem si vědom toho, že bychom se už někdy setkali.“

„Nebylo to formální setkání,“ prozradila mu Leia. „Avšak pamatuji se, že mě na vás můj otec upozornil jako na jednoho z nejslibnějších důstojníků Flotily při výročním Velkém alderaanském shromáždění v Královském altánu, když mi bylo deset let.“

Pellaeonův ret se zachvěl. „Dobře se na ty časy pamatuji,“ řekl tiše. „Ačkoli mnohé bych raději zapomněl.“

Jeho oči sklouzly k Elegosovi, který stál po Leiině levici. „Představíte mě zbytku vaší delegace?“

„Zajisté,“ pravila Leia. Neoficiální status skupiny nechala pro tuto chvíli stranou. „Tohle je Elegos A’kla, pověřenec Caamaského pozůstatku.“

Pellaeon se slabě pousmál a kývl. „Pověřenče A’klo.“

„Admirále Pellaeone,“ řekl Elegos a sklonil hlavu v caamaském pozdravu.

„Po mé pravici je Sakhisakh z kmene Tlakh´sar,“ pokračovala Leia a ukázala na Noghriho vedle sebe.

Pellaeon se stále usmíval, ale Leia vycítila, že poněkud nuceně. „Ovšem,“ pronesl admirál. „Alderaaňanka, Caamasi a Noghri. Tři bytosti které mají nejvíc důvodů, proč nenávidět Impérium.“

Sakhisakh se pohnul – „K vám osobně nechováme žádnou zášť, admirále,“ promluvil Elegos tiše, než mohl Noghri něco říct. „Právě tak necítíme nepřátelství ani k národům Impéria. Každý z našich světů byl zničen rukou císaře Palpatina a také on je nyní mrtvý. Další rozdmýchávání plamenů nenávisti by nám v ničem neprospělo.“

„Děkuji vám, pověřenče,“ řekl Pellaeon. „Vážím si vaší velkorysosti a moudrosti.“ Jeho oči krátce zalétly k Sakhisakhovi a pak se obrátily ke Ghentovi, který nervózně postával po Elegosově druhém boku. „A jakou ukřivděnou skupinu představujete vy, pane?“

„Já?“ zeptal se Ghent polekaně. „Ale ne, já s nimi nejsem. Chci říct – jsem jenom šifrant, který zrekonstruoval Vermelovu zprávu pro generála Bel Iblise.“

Z Pellaeonova obličeje zmizel poslední náznak úsměvu. „Co tím myslíte, zrekonstruoval?“ tázal se. „Copak plukovník nepředal zprávu osobně?“

„Obávám se, že tak daleko se nedostal,“ řekla Leia. „Podle generála Bel Iblise byla jeho korveta zadržena hvězdným destruktorem, když se blížila k Morishimu.“

V Pellaeonových očích se objevila smrt. „Zadržena a zničena?“

„Ne, alespoň tehdy ještě ne,“ odpověděla Leia. „Hvězdný destruktor vtáhl jeho loď do hangáru a pak unikl.“

„Rozumím.“ Pellaeon dlouhou chvíli nehybně stál, zíral do prázdna, obličej tvrdý a skoro krutý, emoce lemované bublajícím vztekem. Leia vyslala Sílu a snažila se proniknout skrz jeho hněv. Nevěděla, jestli má přerušit ticho, nebo počkat, až to udělá sám.

Elegos jí vzal rozhodnutí z rukou. „Mám za to, že plukovník Vermel byl váš blízký přítel,“ poznamenal tiše.

Pellaeonův zrak a pozornost se vrátily zpátky. „Doufám, že stále je,“ řekl. „Jestli ne, někdo za jeho smrt těžce zaplatí.“

Vydechl. „Ale vy jste přišli mluvit o míru, ne o pomstě. Pojďte se mnou. Poblíž hangáru jsem pro nás nechal připravil místnost.“

„Raději bych s vámi jednala na palubě mé lodi, pokud by vám to nevadilo,“ řekla Leia. „Obávám se, že moje ochranka na tom bude trvat.“

Na zlomek sekundy Pellaeonovými emocemi projel záblesk nejistoty, snad dokonce strachu. Ale potom strach zmizel a on se znovu usmál. „Na palubě máte ovšem další Noghrie,“ prohlásil a vzhlédl k Falconu, který se

tyčil nad nimi. „Bezpochyby nás sledují i teď s připravenými zbraněmi.“

„Žádné nebezpečí vám nehrozí, admirále,“ promluvil Elegos. „Pokud je na palubu nepřinesete vy sám.“

Pellaeon pokynul rukou k rampě. „V tom případě přijímám, radní. Prosím, jděte první.“

Za minutu už Leia, Pellaeon a Elegos seděli ve Falconu kolem herního stolku – bylo to nepříjemně neformální místo pro takovou významnou příležitost, pomyslela si Leia s rozpaky, avšak nikde jinde na lodi nemohli pohodlně sedět pospolu. Sakhisakh se beze slova postavil na stráž, aby mohl pozorovat jak rozhovor, tak vstupní rampu. Ghent se také zdržel komentáře, přešel vedle k technickému terminálu a začal se vrtat ve Falconově počítači.

„Půjdu rovnou k věci, radní,“ řekl Pellaeon. Jeho oči krátce zalétly ke Ghentovi a k Noghrimu. „Válka, která začala před nějakými dvaceti lety, už v podstatě skončila… a Impérium prohrálo.“

„Souhlasím,“ přisvědčila Leia. „Sdílí tento názor i zbytek Impéria?“ Pellaeonovi zaškubalo ve tváři. „Jsem si jistý, že průměrný imperiální občan rozpoznal tuto skutečnost už před nějakou dobou,“ řekl. „Jen velení se neustále drželo naděje, že se nějak podaří zabránit neodvratnému.“

„A souhlasí nyní toto velení s námi dvěma a s průměrným imperiálním občanem?“

„Ano,“ řekl Pellaeon. „Neochotně, ale ano. Osm zbývajících moffů mi dalo pravomoc zahájit s Novou republikou vyjednávání o míru.“

Leie se sevřelo hrdlo. Slyšela Vermelovu zprávu; přišla na palubu a viděla, jak na ni Pellaeon osobně čeká… ale až nyní jí to připadalo skutečné.

Mír. S Impériem.

„Jak už jste říkal, Impérium prohrálo,“ promluvil Elegos do ticha. „O čem tedy ještě jednat?“

Leia narovnala ramena a v duchu poslala Elegosovi díky za to, že jí nenápadně připomněl, co je její povinnost. Reprezentovala Novou republiku a nemohla dopustit, aby ji citový přelud míru zaslepil před drsnou realitou situace. „Na tom, co pověřenec A´kla řekl, něco je,“ pravila. „Co byste z mírové smlouvy získali vy, je jasné. Co bychom získali my?“

„To, co bychom získali my, možná není tak jasné, jak si myslíte,“ poopravil ji Pellaeon. „Vždyť Nová republika zápasí s vnitřními rozbroji a vše nasvědčuje tomu, že se to horší.“

Pohlédl zpříma na Elegose. „Několik moffů dokonce věří, že kvůli té caamaské záležitosti stojíte na pokraji totální občanské války. Uprostřed takové anarchie byste zbytky Impéria snadno přehlédli. Proč bychom se tedy vůbec měli obtěžoval s nějakou pokořující smlouvou?“

Leie vyschlo v ústech. Byla to až příliš dobrá otázka. „Kdybyste opravdu věřil, že se každým okamžikem sami zničíme, nebyl byste tady,“ poznamenala.

„Možná,“ připustil Pellaeon. „Možná jenom nevěřím, že by na nás nejzavilejší odpůrci Impéria zapomněli.“ Odmlčel se. „Nebo bych možná dokázal té občanské válce zabránit.“ Leia svraštila čelo. „Jak?“

Nejprve mi dovolte, abych vám oznámil, co by Impérium chtělo mít v jakékoli dohodě mezi námi.“ řekl Pellaeon. „Chtěli bychom, aby Coruscant uznal a ratifikoval naše současné hranice, včetně záruky volného obchodu a cestování mezi našimi světy a světy Nové republiky. Žádné obtěžování, žádné pohraniční šarvátky, žádný propagandistický nátlak proti nám.“

„A co ne-lidé, kteří žijí pod imperiální nadvládou?“ naléhal Sakhisakh. „To se mátne smířit s jejich otroctvím?“

Pellaeon zavrtěl hlavou. „Impérium, které kdysi zotročovalo a zneužívalo myslící bytosti, je mrtvé,“ oznámil Noghrimu. „Palpatinova nadvláda lidí se dávno změnila v plnohodnotnou spolupráci mezi všemi bytostmi v našem teritoriu.“

„Souhlasí všechny z nich, že jsou si nyní rovny?“ ptala se Leia. „Nejspíš ne,“ uznal Pellaeon. „Avšak jakmile budeme mít mírovou smlouvu v ruce, každý imperiální systém, který se bude chtít přidat k Nové republice, tu možnost dostane.“

Pozvedl obočí. „Zároveň očekáváme, že systémy, které se nacházejí na vašem území a které se chtějí přidat k Impériu, budou moci provést stejnou volbu a budou se na ně vztahovat stejné záruky bezpečnosti a volného obchodu.“

Noghri vyštěkl noghrijskou kletbu. „Které národy by mohly být tak hloupé, aby vám obětovaly svou svobodu?“ procedil opovržlivě mezi zuby. „Možná byste se divil,“ odtušil Pellaeon. „Svoboda je koneckonců velice relativní a subjektivní pojem. A jak říkám, my nejsme Impérium, jaké jste znali dřív.“

Noghri potichu zavrčel ještě něco, ale zůstal zticha. „Všechny záruky bezpečnosti ovšem půjdou také opačným směrem,“ pokračoval Pellaeon, když se obrátil zpátky k Leie. „Žádné útoky imperiálních sil, žádné provokace, žádní nájemní korzáři.“ Obličej se mu téměř roztáhl do úsměvu. „A samozřejmě, pokud náhodou narazíme na nějakou další superzbraň,

kterou Palpatine někam schoval, pak s vámi budeme spolupracovat na jejím zneškodnění.“

Leia se vzchopila. „A co ta superzbraň, kterou už používáte?“ Pellaeon se zamračil. „Jaká superzbraň?“

„Ta, která nás už jednou málem porazila,“ řekla Leia. „Velkoadmirál Thrawn.“

Pellaeon pevně sevřel rty a Leia cítila, jak jím projela vlna nejistoty a němého strachu. „Nevím, radní. Nemám představu, co se tam děje.“

Leia vrhla krátký pohled na Elegose. „Jak to myslíte?“ „Přesně tak, jak jsem řekl,“ pověděl jí Pellaeon. „Poslední dva týdny jsem byl tady u Pesitiinu a čekal jsem na generála Bel Iblise. Několik dní jsme se museli obejít zcela bez komunikace s okolím. Že je Thraw údajně naživu jsem se dozvěděl teprve před týdnem.“

Leia se zachmuřila a vyslala k Pellaeonovi Sílu. V jeho myšlenkách a emocích však nenašla žádnou faleš.

„Říkáte ,údajně naživu’, admirále,“ ozval se Elegos. „Vy snad nevěřite, že se skutečně vrátil?“

„Nevím, čemu mám věřit, pověřenče,“ odpověděl Pellaeon. „Zajisté mám všechny důvody myslet si, že je mrtvý. Byl jsem tam, na můstku Chimaery, stál jsem po jeho boku, když se zdálo, že zemřel.“

„Teď zase říkáte, že se ,zdálo’, že zemřel,“ odtušil Elegos. „Zemřel tedy doopravdy, nebo ne?“

„Já skutečně nevím,“ povzdechl si Pellaeon. „Thrawn byl cizinec, měl cizí fyziologii, a…“ Zakroutil hlavou. „Viděl ho někdo z Nové republiky na vlastní oči? Někdo, jehož slovu a úsudku můžete věřit?“

„Můj známý Lando Calrissian byl spolu s diamalským senátorem zadržen a dopraven na palubu Relentlessu“ odvětila Leia. „Oba tvrdili, že viděli skutečného Thrawna.“

„Relentless,“ zamumlal Pellaeon podmračeně. „Dorjova loď. Dorja byl jedním z těch, kdo se s Thrawnem setkali osobně. Je těžké uvěřit, že by se dal oklamat nějakým trikem. Nebo že by riskoval svou loď, aniž by k tomu měl opravdu vážný důvod.“

Leia zaváhala, ale musela to říct, ačkoli to nebylo snadné. „Admirále. tento rozhovor je možná poněkud předčasný,“ upozornila ho. „Pokud je Thrawn naživu, pak už nejspíš nejste vrchním velitelem imperiálních sil.“

„Pokud je naživu, pak mě nejspíš zbaví velení,“ přiznal Pellaeon na rovinu. „Avšak v tomto okamžiku jsou podobné úvahy nepodstatné, vojenské síly jsou podřízené moffům; a moffové mi dali pravomoc vyjednat mír.“

„Nebude s Thrawnovým návratem tato pravomoc zrušena?“ opíčila Leia. „Možná,“ připustil Pellaeon. „Ale dokud nebudu o takovém rozhodnuti informován, má pravomoc zůstává.“

„Rozumím,“ přikývla Leia. Najednou se jí starý admirál zjevil v novém světle. O Thrawnově návratu se dozvěděl před celým týdnem, ale přesto, místo aby spěchal zpátky, aby zjistil víc, zde záměrně setrval bez možnosti komunikace. Nejen proto, aby čekal na Bel Iblise, ale také aby stále ještě měl pravomoc vyjednávat, pokud nebo až Bel Iblis dorazí. Aby uvedl do pohybu balvan, který už moffové a možná ani Thrawn nedokážou zastavit.

Tohle nebyla žádná léčka, alespoň ne taková, na které by se podílel. Admirál Pellaeon, nejvyšší velitel imperiálních sil, si upřímně přál mír.

„Řekl Thrawn něco Calrissianovi a senátorovi?“ promluvil Pellaeon do Leiných úvah. „Předpokládám, že je nechal jít – velmi málo lidí dokáže jen tak utéct z imperiálního hvězdného destruktoru.“

„V některých ohledech byla jeho zpráva podobná té vaší,“ odpověděla Leia. „Varoval, že Nová republika směřuje k sebezničení, a nabídl se, že nám pomůže tomu zabránit.“ „Zvažujete jeho nabídku?“

„Senát bohužel označil jím navrhovanou metodu za nepřijatelnou,“ řekla Leia. „Chtěl si soukromě promluvit s bothanskými vůdci a z těchto rozhovorů vyvodit, kdo sabotoval štíty Caamasu.“

„Zajímavé.“ Pellaeon se zamyšleně škrábal na tváři. „Nevím, jakým způsobem by to chtěl dokázat. Pokud ovšem klanoví vůdci skutečně neznají pravdu.“

„Tvrdí, že ji neznají.“ řekla Leia. „A vzhledem k rostoucí hrozbě vůči celému bothanskému lidu si myslím, že by nám potřebnou informaci dali, kdyby ji měli.“

„Zmínil jste se, že možná také znáte způsob, jak zabránit občanské válce.“ připomněl Elegos admirálovi. „Řekl byste nám k tomu něco bližšího?“

Leia vycítila, že Pellaeon odvrátil pozornost od svých vlastních myšlenek. „Určitě vás napadlo, že krizi by vyřešilo, kdyby se našla úplná verze Caamaského dokumentu,“ řekl. „Výměnou za výhodné podmínky míru by Impérium bylo ochotné poskytnout vám kopii tohoto záznamu.“

Leia střelila pohledem po Sakhisakhovi a zahlédla Noghriho vlastní nenápadnou reakci. Pokud šlo všechno podle plánu, Han a Lando by právě teď měli na Bastionu po Caamaském dokumentu sami pátrat. „Jenom tak?“ zeptala se Pellaeona. „Prostě byste nám ho dali?“

„Jakmile bychom ho měli v rukou, ano,“ potvrdil Pellaeon a na chvilku se odmlčel. „Je tu však jeden problém. Pokud ten záznam skutečně existuje, byl by v archivech uložen v oddělení zvláštních souborů, do kterého je přísně omezený přístup a který je složitě zašifrován. Do těchto souborů nemám přístup a nemá ho ani nikdo, koho znám. Jestli se máme k dokumentu dostat včas, Nová republika nám bude muset půjčit špičkového experta na dešifrování.“

Od technického terminálu přišlo jakési přidušené zavrnění. Ghent byl pořád čelem k ovládacímu panelu, ale záda mu najednou ztuhla „Kam by musel jít?“ zeptala se Pellaeona, oči pořád na Ghentovi. „Na Bastion?“ „Ne na základnu ubiktorátu u Yagy Minor,“ odpověděl Pellaeon. „Tamní velitel je můj blízký přítel a má tam příhodně izolované počítačové stanoviště, které by váš expert mohl použít. Bastion by byl příliš nebezpečný.“

Leia mu pohlédla do očí a srdce se jí rozbušilo. „Jak to myslíte, nebezpečný?“

„Jeden z nejzarputilejších představitelů Impéria, který je proti míru, si z Bastionu udělal sídlo a pevnost,“ řekl Pellaeon. „Moff Disra. Rovnež se zdá, že po krk vězí v soukromé malé válce, v níž používá námezdní pirát ské gangy a nezákonně opatřené zdroje.“

„Ano, povšimli jsme si zvýšených pirátských aktivit.“ Leia se musela přemáhat, aby se jí nechvěl hlas. Han a Lando na Bastionu… „Takže moffu Disrovi by se podle vás nelíbilo mít na Bastionu zástupce Nové republiky?“

Pellaeon si odfrkl. „Kteří by se mu hrabali v jeho soukromých imperiálních souborech? Sotva. Váš expert by tam nebyl ani šest hodin a Disra by už o něm věděl. Dalších šest hodin a stala by se mu nějaká nešťastná nehoda. Ale na Yaze Minor bude dostatečně v bezpečí.“

„To ráda slyším.“ Leia se opět podívala na Sakhisakha. Noghriho obličej byl ztuhlý stejnou bolestí a obavami, jaké pociťovala i ona sama. Han na Bastionu, uprostřed pevnosti pomstychtivého moffa…

„Mohla byste obstarat takového experta?“ zeptal se Pellaeon.

S nadlidským úsilím Leia zaplašila obavy. „Já nevím,“ pravila. „Neřekla bych.“

Pellaeona to zřejmě zaskočilo. „Neřekla byste?“

„Ne.“ Leiin zrak znovu zalétl k technickému terminálu. Ghent byl stále čelem k ovládacímu panelu, avšak hlavu pootočil natolik, aby mohl kradmo sledovat konverzaci u herního stolku. „Snad později, až budeme mít oficiální dohodu. Zatím však ne.“

„Až budeme mít dohodu, bude už možná pozdě,“ upozornil ji Pellaeon. „Naše průzkumné lodi přinášejí novinky jen občas, ale i tak vím, že situace v Nové republice se zřetelně zhoršuje. I s profesionálním expertem zabere celý projekt nějaký čas.“

Zachmuřil se. „A ještě je tu jeden faktor. Máme podezření, že jeden z agentů moffa Disry už se možná do zvláštních souborů dostal. Nevíme, co tam hledal, ale Caamaský dokument je každopádně možný cíl. Jestli budeme otálet příliš dlouho a agent se tam dostane znovu, aby soubor smazal, tak se pravdu už možná nikdy nedozvíme. Jen když budeme jednat okamžitě –“

„Dobrá,“ skočil mu Ghent do řeči. Prudce se i s židlí otočil tváří k nim.

„Dobrá. Poletím tam.“

Leia zamrkala. Už podruhé jí překvapením vyrazil dech. „To nemyslíš vážně,“ hlesla. „Mohlo by to být nebezpečné.“ „Nebezpečí by bylo velmi malé,“ trval na svém Pellaeon. „Na tom nesejde,“ řekl Ghent. Hlas se mu chvěl, ale tvářil se odhodlané. „Cestou z Coruscantu mi Elegos řekl, co se stalo s jeho světem. Bylo to strašný – všichni zahynuli, i zvířata. Nenáviděl jsem ty, co to udělali – fakt jsem je nenáviděl. A na prvním místě jsem nenáviděl Bothany, že něco takovýho vůbec dopustili.“

Pohlédl na Elegose. „Ale on mi řekl, že nenávist je špatná, že je to jedna z věcí, která uškodí víc tomu, kdo nenávidí, než těm, koho nenávidí. Řekl mi, že spravedlnost může být i bez nenávisti a trest bez pomsty. Řekl, že každej je sám zodpovědnej za to, co dělá, nebo co nedělá, a nikdo by neměl platit za zločiny někoho jinýho.“

Jeho oči se střetly s Leiinýma. „Jsem hacker, radní Organo Solo. Jsem dobrej hacker. A jsem zodpovědnej za to, co udělám, nebo neudělám, stejně jako vy nebo Elegos. Jestli můžu pomoct, a nepomůžu, tak budu stejně špatnej jako všichni ostatní.“ Mávl bezradně rukou. „Proslovy mi moc nejdou. Doufám, že chápete, co se snažím říct?“

„Chápu tě dokonale,“ ujistila ho Leia. „A moc si tvé nabídky vážím. Otázka je, jestli můžu dovolit, abys takhle riskoval.“

„Pro vás by to měla být jednoduchá otázka, radní,“ řekl Elegos. „Připadá Jedimu správné, aby se hlavní šifrant Ghent vydal na Yagu Minor?“

Leia ze všech sil zachovala nehybnou tvář. Caamasi znovu projevil vnímavost, která jí připomínala pravý zdroj jejího vnitřního zraku a rozhodování.

Až na to, že pro jednou ji ten zdroj zklamal. Nebo možná přesněji, ona zklamala jej. Ať po Síle sahala sebehlouběji, pořád cítila jen vír svých vlastních obav o Hanovo bezpečí. Obav, které se jí dařilo až dosud potlačovat; viny, že mu dovolila – a dokonce ho povzbuzovala – aby vstoupil na horkou nepřátelskou půdu; rozmrzelosti a zlosti, že po všech těch letech plných sebeobětování byli ona a Han stále těmi, kdo vždycky všechno riskovali pro ostatní.

Mrkáním zaplašila slzy a snažila se zvládnout náhlý příval emocí. Přesto z nich zůstalo nepokojné vířící jezírko, které se přelévalo přes její náladu i ducha.

A s tím, jak jí unikl klid Jediho, přišla i o naději zjistit něco o Ghentově cestě.

„Nevím,“ přiznala nakonec. „Nedokážu nic vyčítit.“

„Znamená to, že nezaručujete jeho bezpečí?“ zachmuřil se Pellaeon.

„Nikdo nikdy nemůže zaručit něčí bezpečí, admirále, „ řekl Elegos. „Ani Jedi ne.“ Slabě se pousmál, zvláštně, melancholicky. „Většina z nás ovšem putuje celým životem bez jakéhokoli ujištění, že naše cesta je správná. Bez jakéhokoli ujištění až na to, které pochází z naší vlastní duše.“

„Elegos na mě tyhle věci chrlil od chvíle, kdy jsme opustili Coruscant.“ řekl Ghent a neúspěšně se pokusil o úsměv. „Něco z těch vznešenejch řečí ve mně asi muselo zůstat.“

Nejistě se zvedl na nohy. „Tohle je správná cesta. A jsem připravenej. Kdy odlétáme?“

„Ihned.“ řekl Pellaeon. Protáhl se kolem stolku a povstal. „Dám dohromady průvodní dopis pro generála Hestiva a pověřím jednoho z mých nejspolehlivějších pilotů, aby vás dopravil na Yagu Minor.“ Jeho oči přelétly po Ghentově oblečení. „Myslím, že taky bude lepší obléknout vás do imperiální uniformy. Disra možná má na Yaze Minor donašeče a nemá smysl budit zbytečnou pozornost tím, že se na vojenské základně objeví očividný civilista.“

„Vy ho tam nevezmete osobně na Chimaeře?“ ptala se Leia. Pellaeon zavrtěl hlavou. „Jakmile skončíme náš rozhovor, zamířím přímo na Bastion. Pro moffa Disru mám jisté palčivé otázky, na které mi dluží odpovědí.“ Leia polkla. „Chápu.“

„S vaším dovolením tedy půjdu zařídit dopravu hlavnímu šifrantovi Ghentovi.“ Pellaeon se na Ghenta chabě usmál. „Chci říct imperiálnímu poručíkovi Ghentovi. Pojďte se mnou, poručíku.“

Prošel kolem Sakhisakha a zamířil k rampě Falconu. „Jasně.“ Řekl Ghent a následoval ho. „Mějte se hezky, Elegosi. A vy také, radní.“

„Jděte s moudrostí a odvahou.“ pronesl Elegos vážně.

„Ať tě provází Síla.“ dodala Leia. „A děkuju ti.“

*

Když Pellaeon vystoupil z turbovýtahu, kapitán Ardiff na něho čekal na zadním můstku. „Millennium Falcon opustil hlídkový perimerr a přešel na rychlost světla.“ nahlásil.

„Dobře.“ řekl Pellaeon a pohlédl mu přes rameno průzorem ven. V dálce zahlédl slabé odlesky odraženého světla ze solárních panelů doprovodných stíhaček TIE, které se vracely zpátky k Chimaeře. „A co poručík Mavron?“

„On a jeho pasažér odletěli před půlhodinou.“ Ardiff nepatrně pozvedl obočí. „Smím se zeptat…“

„Jak probíhalo jednání?“ Pellaeon pokrčil rameny. „Řekl bych, že asi tak, jak to s předběžným vyjednáváním chodí vždycky. Organa Solo se nehodlá za Novou republiku zaručit jen kvůli mému slovu, a já jsem dal zrovna tak najevo, že nemohu přijmout její slovo jako záruku budoucího postupu Coruscantu. Takže nás čeká ještě pořádná porce opatrných slovních tanečků.“ „Aleje ochotná vyjednávat.“

„Je velmi ochotná vyjednávat.“ Pellaeon zaváhal. „Alespoň co se týče většiny věcí.“

Ardiff se zachmuřil. „Jak to myslíte?“

Pellaeon znovu upřel pohled ven na hvězdy. „Něco přede mnou tajila,“ řekl. „Něco důležitého – tím jsem si jistý. Ale co přesně to bylo…“ Zavrtěl hlavou. „To nevím.“

„Třeba nějaká soukromá informace související s Bothany?“ nadhodil Ardiff. „Nebo něco osobnějšího? Už dřív měla s Coruscantem politické problémy – co když jí hrozí úplná ztráta vlivu?“

„Doufám, že ne,“ řekl Pellaeon. „Politické problémy mezi ní a Coruscantem by celý tenhle proces ještě ztížily. Mohli by zamítnout jakoukoli nabídku třeba jen proto, že se o ni zasadila ona.“

„Anebo by ji mohli podpořit, protože se o ni zasadila ona,“ podotkl Ardiff. „Polarizace, kterou pozorujeme už teď kvůli Caamasu, by mohla prosáknout i do takovýchto záležitostí.“

„To je jedna z mých největších starostí,“ souhlasil Pellaeon zasmušile. „Že bude mír zavržen jenom proto, že ho podporují něčí političtí protivníci.“

Protáhl se kolem Ardiffa na velitelský ochoz. „Ale každý z nás má jen lakové karty, jaké mu vesmír rozdal,“ pronesl. „Pokud nám Organa Solo nechce ukázat některé ze svých karet, budeme muset na její hru přistoupit.

A mezitím,“ dodal, „se musíme věnovat jiným věcem. Nastavte kurz na Bastion, kapitáne. Je načase, abych si dlouze a vážné promluvil s moffem Disrou.“

*

Před Falconem se hvězdy protáhly do zářících čar a Leia se vmáčkla do svého sedadla. „Domníváte se, že to myslel doopravdy?“

Elegos po caamasijsku pokrčil celým tělem jako rameny. „Věřím, že admirál Pellaeon byl upřímný,“ pravil. „Vy to nejspíš víte s ještě větší jistotou než já. Asi jste se chtěla zeptat, zda můžeme jeho upřímnosti důvěřovat.“

„Já nevím,“ řekla. „Máte pravdu, v Pellaeonovi samotném jsem žádnou nepoctinost necítila. Ale když je Thrawn zpátky…“ Potřásla hlavou. „S ním nikdy nebylo nic takové, jak se zdálo, Elegosi. Dokázal vámi manipuloval, abyste dělal přesně to, co chtěl, ačkoli jste vědel, že se o to snaží. Thrawn možná používá tuhle Pellaeonovu mírovou iniciativu k úplně jinému účelu.“

„Proto jste se nezmínila, že kapitán Solo je na Bastionu?“ zeptal se Elegos.

Leia sebou trhla. „Odkud to víle?“ naléhala. „Neřekla jsem vám, že tam Han letěl.“

Elegos znovu pokrčil rameny i tělem. „Trousila jste náznaky,“ prohlásil. „Stejně jako Noghriové. Nebylo těžké složil útržky dohramady.“ Jeho modrozelené oči se jí zabodly do tváře. „Proč jste to admirálu Pellaeonovi neřekla?“

Leia se odvrátila od jeho pronikavého pohledu a předstírala, že si prohlíží kontrolku Falconových motorů. „Víme, že Imperiálové alespoň z části podporují násilí, ke kterému dochází v Nové republice.“ V hrdle měla najednou sucho. „Například ta výtržnost na Bothawui – můj noghrijský strážce nalezl důkaz, že výstřely, které ji vyprovokovaly, vyšly ze vzácné imperiální ostřelovací pušky.“

„Zajímavé,“ zamumlal Elegos. „O tom jste Pellaeonovi také neřekla.“

„Potíž je v tom, že nic z toho nemůžeme dokázat.“ Leia unaveně zavrtěla hlavou. „A i kdybychom mohli… bojovat s Thrawnem je jako bojovat se stínem, Elegosi. Nikdy není tam, kde si myslíte. Nikdy neprovede to, co čekáte. Všechno, co dělá, je jako jedna léčka ve druhé.“

„Přesto nesmíte dovolit, aby vám nejistota svázala ruce,“ podotkl Elegos. „To by vyhrál bez boje. V určitou chvíli musíte jednat, ať už správně, nebo špatně.“ Jeho oči se zavrtávaly do těch jejích. „Musíte se rozhodnout, komu můžete věřit.“

Leia zamrkala, aby zaplašila slzy, které jí málem vhrkly do očí. „Pellaeonovi nemůžu věřit,“ řekla. „Ještě ne. Pokud tohle všechno řídí Thrawn, Han by pro něj byl velmi cenným rukojmím nebo pákou při vyjednávání. Nemohla jsem riskovat, že se od Pellaeona doví, že Han je na Bastionu.“

„Ale přesto jste mu věřila natolik, abyste mu dovolila vzít Ghenta do potenciálně stejně nebezpečné situace,“ podotkl Elegos.

„Ghent chtěl jít,“ odpověděla, ačkoli věděla, že se pouští na nebezpečně tenký led. „A kromě toho by Thrawnovi k ničemu nebyl.“

„Víte dobře, že to není pravda, radní,“ řekl Elegos. Tichá výtka v jeho hlase se bolestivě zapíchla do Leiina srdce. „Ghent je velmi zevrubně zasvěcen do novorepublikových šifrovacích a dešifrovacích technik. Ve válečné situaci by podobné znalosti měly pro Impérium nesmírnou hodnotu.“

„Tohle už jsme řešili,“ připomněla mu Leia. První příznaky hněvu podbarvily vinu, která v ní burácela. Co si ten Caamasi o sobě myslí, že jí říká, co má, nebo nemá dělat? „Riziku se tady nemůžeme vyhnout.“ ”Souhlasím,“ pravil Elegos. „A nenaznačuji, že vaše rozhodnutí byla nevyhnutelně špatná.“

Leia se zamračila. Rostoucí hněv se změnil v podezřívavou nejistotu „A co tedy naznačujete?“ chtěla vědět.

„Obáváte se toho, že jste použila svůj vliv a pravomoc, abyste chránila vašeho manžela víc než člověka, který je vám méně blízký,“ odvětil Elegos. „Obáváte se, že jste zradila závazek, který máte jako vrchní radní, jako diplomatka a jako Jedi.“

„Nemusí se vám zodpovídat, pověřenče A’klo,“ zaskřípal noghrijský hlas za jejich zády.

Leia se ohlédla a v otevřených dveřích do kokpitu uviděla stát Sakhisakha. „Potíže?“ zeptala se ho.

„Žádné potíže,“ ujistil ji Noghri. Přistoupil blíž a zaujal místo těsně za ní. „Přišel jsem ohlásit, že nás nikdo nepronásleduje a Barkhimkh vypíná zbraňové systémy.“ Pak obrátil své černé oči k Elegosovi. „Pokud se rozhodne chránit svůj kmen před nebezpečím, nic vám do toho není.“

„Souhlasím,“ řekl Elegos klidně. „Jak jsem už říkal, nejsem tu proto, abych soudil.“

„Tak proč ji s tím obtěžujete?“ nedal se Sakhisakh. „Protože, jak jsem už také říkal, ona sama není přesvědčena, že se zachovala správně,“ odpověděl Elegos a přenesl zrak zpátky na Leiu. „Je důležité, aby si celou záležitost promyslela a tak či onak dospěla k závěru. Aby buď přijala svá rozhodnutí za správná a pokračovala dál, nebo aby je zavrhla jako špatná a také šla dál.“

„Proč by to měla dělat?“ otázal se Sakhisakh.

Caamasi se smutně pousmál. „Protože ona je vrchní radní, diplomatka a Jedi. Jen když bude v míru sama se sebou, bude mít moudrost a náhled, které budeme v nadcházejících dnech všichni potřebovat.“

Dlouhou chvíli nikdo z nich nepromluvil. Leia zírala ven na strakaté nebe hyperprostoru, které se hnalo kolem. Trpká pachuť hanby se přidala ke zbytku emocí, jež vířily v jejím nitru. Elegos měl už zase pravdu. „Vy jste měl být Jedi, Elegosi,“ povzdechla si. Rozepnula bezpečnostní pásy a vstala.

„Já nemám Jediho schopnos dotýkat se Síly,“ odvětil Elegos s podivným náznakem lítosti v hlase. „A přesto je na vašich slovech víc pravdy, než možná tušíte. Podle legendy mého národa za úsvitu jeho časů přišli první rytíři Jedi na Caamas, aby se od nás učili, jak svou moc používat morálně.“

„Nepochybuju, že ta legenda je pravdivá,“ řekla Leia. Pokynula k místu, které právě uprázdnila. „Sakhisakhu, převzal bys to tady? Budu v nákladovém prostoru. Musím si něco pořádně promyslet.“

20. kapitola

„Dobrý den, občané-badatelé imperiálního řádu M’challa,“ zavrzal starobylý obslužný droid SE2 za recepčním pultem jako obvykle na pozdrav. „Čím vám já a Imperiální knihovna dnes ráno posloužíme?“

„Jenom nám přidělte počítačovou stanici,“ řekl Han. Ze všech sil se snažil nebýt mrzutý. Začínal horký, dusný den a Han si připadal nepohodlně a hloupě, že se musí promenovat po ulicích města v tradičním rouchu m’challského badatele. Stejně jako ostatní ho musel nosit od chvíle, kdy přistáli na Bastionu, a poslední, co chtěl, bylo ztrácet čas laškováním s droidem SE2. „Hledat data dokážeme sami, díky.“

„Zajisté.“ Droid na něj upřel zrak, potom na Landa a nakonec na Lobota. U Lobota se trochu zarazil, jako by přemýšlel, proč má kápi nataženou těsně přes hlavu, když je takové teplo. „Vy občané jste tu už byli,“ prohlásil. „Každý z posledních tří dnů, pokud mi neselhává paměť.“

„Provádíme dlouhodobé bádání,“ vložil se Lando hladce do řeči. „Zabere to hodně času.“

„Přáli byste si pomoc?“ nabízel droid ochotně. „Máme zde několik studijních droidů a počítačových prostředníků k pronajmutí za nepatrnou cenu.“

„Jde nám to fajn,“ pověděl mu Han. Usilovně se snažil droidovi nezařvat do kovové tváře. „Prostě nám přidělte stanici, ano?“

„Zajisté, občane-badateli,“ odvětil droid laskavě. „Stanice 47A. Projdete dvojitými dveřmi po vaší levici –“

„Víme, kde to je,“ řekl Han. Obrátil se na podpatku a vykročil k naznačeným dveřím.

„A děkujeme vám,“ dodal Lando.

On a Lobot Hana dohonili právě mezi dvojitými dveřmi. „Chceš na nás ještě víc upozornit?“ zavrčel Lando, když se Han vnořil do bludiště kójí pro jednotlivce a skupiny, které zaplňovaly velikou místnost. Obsazených jich bylo jen několik. „Možná bys mohl droidem párkrát praštit o přepážku – třeba by to zabralo.“

„Spousta Imperiálů nesnáší droidy,“ odsekl Han. „I badatelé. Prostě jdeme na věc, jo?“

Lando neodpověděl. Hana přepadly výčitky svědomí, že na kamaráda tak vyjel. Lando mu koneckonců dělal velkou službu, že tady vůbec byl.

Avšak jeho nálada byla už tak příliš špatná, než aby ji výčitky svědomí dokázaly překonat. Tři dny plížení se po imperiálním hlavním městě, zvykání si na dotěrné Imperiály, placení v předražených kantýnách a idiotští droidi SE2, to všechno mu začínalo lézt na nervy.

Zvlášť vzhledem k tomu, jaký pokrok udělali v pokusech o proniknutí do sekce zvláštních souborů: veškerý žádný.

Dorazili ke stanici 47A a Han k ní přitáhl ještě třetí židli z prázdné kóje vedle. „Tak do toho,“ řekl Lando. Aktivoval pole pro soukromí, posadil Lobota před klávesnici a svezl se na židli vedle něj. „Máš spojení s Moegidem?“

Místo odpovědi Lobot položil prsty na klávesnici. Chvíli se nic nedělo. Pak začal pomalu ťukat do kláves.

Han popadl židli za Landem, spolkl kousavou poznámku, o kterou stejně asi nikdo nestál, a co nejpohodlněji se posadil. Možná se na ně tentokrát usměje štěstí.

*

Loď byla tichá skoro hodinu, než Karoly usoudila, že se už zase zmýlila.

Bylo to rozčilující. Ne, vlastně to bylo k vzteku. Letět se Solem a Calrissianem tak daleko – strávit celé dny pohřbená zaživa v tomhle stěsnaném pašovacím prostoru – a pak zjistit, že na konci cesty nečekají Karrde a Shada, bylo k zbláznění.

Ve tmě se zhluboka nadechla a přísně se nutila ke klidu. Možná se Karrde a Shada prostě zdrželi a jsou pořád na cestě. Bude muset být trpělivá a počkat si na ně.

Do té doby by jí rozhodně nijak nepomohlo, kdyby zůstala v téhle díře a litovala se. Natáhla ruku nad sebe, nahmatala západku, která držela skrytý přístupový panel na místě, a zatlačila ji na stranu.

Na okamžik strnula v podřepu a nastražila uši. Zřejmě ji nikdo neslyšel, takže se vytáhla nahoru do chodbičky. Hluboce dýchala, jak se snažila vypustit z plic zatuchlý vzduch ze skrýše.

Nikde nikoho neviděla. Ne že by ji lo překvapilo. Solo, Calrissian i ten kyborg s biopopočítačovým implantátem, kterému říkali Lobot, ti všichni odešli dnes ráno pryč a Verpina podle všeho nechali na jeho obvyklém místě v zadní řídicí místnosti. Takový byl jejich postup od přistání každý den, v útržcích hovorů, které vyslechla, nebylo nic, co by naznačovalo, že se rutina změnila. Krátce zvažovala, že půjde na záď, aby znovu zkusila zjistit, co tam ten Verpin dělá, ale pak to zavrhla. Dva předchozí pokusy v tomto směru jí nepřinesly nic užitečného a nechtěla tím ztrácet další

čas.

Takže zbývala otázka, čím přesně by měla ztrácet čas. Vlastně neměla možností zas tak moc. Během uplynulých tří dnů následovala Sola a ostatní na místo, které SE2 u přepážky označil za Imperiální knihovnu. První dva dny proklouzla za ně, aby je pozorovala; včera ji přestalo bavit civět na ně skrz pole pro soukromí a dívat se, jak celý den mačkají klávesy, nechala je uvnitř a propátrala celou budovu a její sousedství.

A pak, když se včera večer vplížila zpátky na loď, si ověřila teorii, jestli se Shada ve skutečnosti nesetkává s Verpinem, zatímco byl Solo s ostatními venku. Tato naděje však také vzala za své… a Karoly připadalo, že už jí žádná možnost nezbyla. Všechno svědčilo o tom, že tu Shada vůbec není.

A to byla velmi nepříjemná myšlenka. Znamenalo by to, že odposlechnutý rozhovor mezi Solem a Calrissianem si vyložila naprosto mylně a že sem vyrazila zcela zbytečně.

Ať už se nacházela kdekoli, musela být v imperiálním prostoru. To jí bylo jasné podle ryze lidské populace ještě dřív, než poprvé zahlédla uniformu Imperiální bezpečnosti. Ale kde přesně v Impériu přistáli, to nevěděla.

Ne že by na tom záleželo, tedy až na to, že pokud jí Solo a Calrissian uletí, těžko se bude dostávat domů. To však bylo nepravděpodobné – podle toho, jak spolu dnes ráno mluvili, měli k dosažení jakéhosi neznámého cíle ještě pořádně daleko.

Ale o Karrdovi se předtím v té konverzaci zmínili. Možná byla jenom příliš opatrná. Rozhodla se, že ještě jednou narychlo propátrá okolí knihovny a pak se na Sola znovu pověsí, až půjde spolu s ostatními jako obvykle brzy odpoledne na oběd.

Třeba tentokrát řeknou něco, co by stálo za to vyslechnout. Protáhla se koridorem, uši nastražené, a zamířila k rampě.

*

„Další hlášení z vašeho nového Impéria, Vaše Excelence,“ oznámil Tierce a položil na Disrův stůl dvojici datakaret. „Ruurianská vláda poslala kopii závazné smlouvy mezi jejich systémy a Impériem.“

„Systémy?“ Disra sebral jednu datakartu a zamračil se na ni. „Myslel jsem, že naše smlouva se týkala jen jejich domovského systému.“

„Týkala,“ řekl Tieree samolibě. „Naše malá ukázka s těmi diamalskými Maraudery zřejmě přesvědčila tři z jejich nezávislých kolonií, že chtějí být také na vítězné straně.“

„To se podívejme.“ Disra na datakartu pohlédl s novým zájmem. Ruurianské nezávislé kolonie byly výsledkem spolupráce s půltuctem dalších druhů. „Souhlasí i ostatní spoluvlastníci těch světů?“

„Zřejmě ano.“ odvětil Tierce. „Ve smlouvě se hovoří o celých koloniích bez jakékoli zmínky o specifických regionech nebo okrscích.“ Usmál se. „Ruuniriané ovšem jsou dobří v přesvědčování.“

„Nejsou sami,“ odtušil Disra. Pohlédl na druhou stranu místnosti, kde seděl Flim rozvalený v křesle a rozmrzele zíral ven z okna. „Gratuluji, admirále. Získal jste další tři systémy.“

Flim neodpověděl a Disra cítil, jak se mu opovržením ohrnul ret. Podvodník očividně stále ještě trucoval.

„Nedělejte si starosti.“ řekl Tierce, když si všiml Disrova pohledu. „Brzy ho to přejde.“

„A nebo ho brzy někdo nabodne na kůl někde v Neznámých ohlastech.“ zavrčel Flim a ani se neohlédl. „Hned vedle vás dvou.“

Disra vzhlédl k Tiercovi. „Co je mu?“

„Nic vážného.“ Tierce nad podvodníkem mávl rukou. „Trápí ho ta záhadná loď, to je všechno.“

„Aha.“ Disra se ztuhle pousmál. Ano – ta záhadná cizí loď, kterou zahlédl pilot ze spící buňky nad Pakrikem Minor a nahrál ji. „Mimochodem jak jsou s tím daleko?“

„Analýza by měla být hotová každou chvíli.“ ujistil ho Tierce. „Mám pocit, že tohle je ono, Vaše Excelence.“

Disrovi přejel mráz po zádech. „Vy si opravdu myslíte, že v té lodi byla Ruka Thrawnova?“

„Viděl jste ten tvar,“ podotkl Tierce. „Zčásti stíhačka TIE, zčásti něco jiného. Ano, myslím, že to je Ruka, nebo jeho agent, anebo někdo od kapitána Parcka. Tak či onak, řekl bych, že jsme konečně náš cíl vylákali ven.“

Flim vydal chrčivý hrdelní zvuk. „Jako byste vylákal ven Hvězdu smrti.“ zamumlal.

„Teď trochu přeháníte, admirále,“ řekl Tierce. Zdálo se, že začíná být netrpělivý. „Ať už je to kdokoli, máme aspoň tucet způsobů, jak si ho držet od těla, aby nezjistil, že jste podvodník.“

„A co když mě bude chtít pozdravit?“ opáčil Flim. „Co mu řeknete Pak? Že mám zánět hrtanu? Že jsem si vzal týden volno?“ „Nechtě toho, oba dva,“ přerušil je Disra. Na jeho stole se rozblikala kontrolka interkomu. „Tohle je možná ono.“ Zmáčkl tlačítko. „Moff Disra.“ pravil.

Na displeji se objevil muž středního věku s trochu krátkozrakým pohledem člověka, který strávil dlouhé roky zíráním na obrazovku počítače. „Plukovník Uday, Vaše Excelence: analytické oddělení Imperiální tajné služby. Mám konečné hlášení o záznamu, který jsem od vás obdržel.“

„Výborně,“ řekl Disra. „Okamžitě mi ho pošlete.“

„Ano, pane.“ Uday pohlédl dolů a začal mačkat klávesy mimo kameru. Na Disrově displeji zablikalo další světélko, které označilo příjem. „Obávám se, že o samotné lodi jsme toho moc nezjistili,“ pokračoval Uday. „Ale dal jsem vám tam všechno, co v záznamu bylo.“

„Děkuji vám,“ řekl Disra. Snažil se, aby to neznělo netrpělivě. Čím dřív skončí s tímhle užvaněným hlupákem, tím dřív si bude s Tiercem moct projít hlášení řádku po řádce. „Dostanete pochvalu za rychle odvedenou práci.“

„Jestli mohu, nejprve ještě dvě věci, Vaše Excelence,“ řekl Uday a vztyčil dva prsty.

„Jsem si jistý, že všechno stojí ve vašem hlášení,“ odsekl Disra a natáhl se po tlačítku, aby ukončil hovor. „Děkuji vám –“

„Podle poznámky, která přišla se souborem, byl záznam pořízen stíhačkou TIE nad Pakrikem Minor,“ řekl Uday. „Jenže tak to nebylo.“

Disra ztuhl a jeho prst zůstal viset nad tlačítkem. „Vysvětlete to.“

„Soubor je ve skutečnosti vytvořen ze dvou různých záznamů,“ prohlásil Uday. „Domníváme se, že první byl pořízen v systému Kauron a druhý buď v systému Nosken, nebo Drompani. Navíc ani jeden z nich nepochází ze stíhačky TIE.“

Disra vrhl po Tiercovi strnulý pohled. Obličej císařského gardisty ztvrdl na kámen. „Jak to víte?“ naléhal.

„Že nepocházejí ze stíhaček TIE?“ otázal se Uday. „Senzorové profily jsou úplně jiné. U prvního záznamu bych tipoval na X-wing nebo A-wing, u druhého na nějakou dobře vybavenou válečnou loď. Ne novorepublikovou – ověřovací signatura nesouhlasí.“ Plukovník pokrčil rameny. „A co se týká toho, kde byly pořízeny, to se snadno pozná z hvězd na pozadí.“

Disra se opatrně nadechl. „Děkuji vám, plukovníku,“ řekl. „Moc jste nám pomohl. Jak jsem už říkal, pochvala bude následovat.

„Děkuji vám, Vaše Excelence,“ řekl Uday.

Disra praštil do tlačítka a plukovníkův obličej zmizel. „Takže,“ pronesl moff, když znovu pohlédl na Tierce. „Vypadá to, že nám někdo lhal.“

„Vskutku,“ řekl Tierce měkkým hlasem, ale ve tváři se mu najednou objevila hrozivý výraz. „Myslím, Vaše Excelence, že nás někdo zradil.“

Disra hrubě zaklel. „Ten zatracený klon. Ten zatracený klon! Nikdy jsme jim neměli věřit. Thrawn nikdy neměl s tímhle pitomým projektem začínat!“

„Uklidníte se,“ okřikl ho Tierce nečekaně ostře. „Thrawn věděl, co dělal. A nezapomínejte, že spousta klonů položila za Impérium život.“

„Stejně jsou zvrácení,“ zasyčel Disra. Mluvil s klony, odvelel je do bitvy, dokonce je prodal pirátům Cavrilhu výměnou za Zothipovy drahocenné stíhačky Preybirdy. Pořád se mu z nich ježila kůže. „A nemůžete věřit žádnému z nich.“

„Můžeme nechat Cariba Devista a zrádné klony chvíli stranou?“ vložil se do řeči napjatě Flim. „Zdá se mi, že bychom se spíš měli ptát, proč nám ten falešný záznam vůbec poslal. Co tím mohl získat?“

Tierce se zhluboka nadechl, očividně se nutil ke klidu. „To je vskutku dobrá otázka. Disro, jak se sem ta zpráva dostala?“

„Na palubě bezpilotní sondy z kontaktní stanice ubiktorátu u Parshoone,“ pověděl mu Disra. „Poslal ji agent, který tam velí –“

„Poslal ji přímo sem?“ přerušil ho Tierce. „Žádní prostředníci, žádné změny kurzu?“

„Ne.“ Disra sevřel jednu ruku v pěst, jak mu to najednou opožděně došlo. „Chtěli souřadnice Bastionu!“

„A získali je,“ řekl Tierce zlověstně. Komlink už držel v ruce. „Major Tierce bezpečnosti hlavního města: vyhlaste celkový poplach. Ve městě jsou možná špehové; vypátrejte je a držte je pod dohledem. Zatím je nezadržujte – opakuji, nezadržujte je. Potvrzení od moffa Disry bude následovat.“

Přijal potvrzení příjmu a odhlásil se. „Měl byste to potvrdit. Vaše Excelence.“

„Já vím.“ Disra se na něj zamračil. „Omlouvám se, že jsem dnes tak nechápavý, ale vy je nechcete zadržet? Špehové nebo sabotéři v mém městě, a vy je nechcete zadržet?“

„Neřekl bych, že jsou to sabotéři,“ prohlásil Tierce. „Koneckonců jsou tu už přinejmenším několik dní a zatím nic nevyletělo do vzduchu.“

„Ach, tak to je úleva,“ pronesl Disra ledově. „Proč je nechcete zadržet?“

„Jak Thrawn často říkal, uvnitř každého problému se skrývá příležitost.“ Tierce stočil pohled stranou. „Zdá se mi, že nám se zde naskytla velice zajímavá příležitost.“

Disra zamračeně sledoval jeho pohled…

„Ať vás to ani nenapadne,“ protestoval Klim, jehož oči znepokojeně kmitaly mezi Tiercem a Disrou.

„Ovšemže nás to napadlo,“ ujistil ho Tierce. „Tým rebelských špehů, který se setká s velkoadmirálem Thrawnem osobně. Byl by to perfektní vrchol vaší herecké dráhy.“

„Chcete říct perfektní polínko do mojí pohřební hranice,“ odsekl Flim. „Copak jste se zbláznil, Tierci? Jak mě zahlédnou, v tu ránu ze mě máte mrtvého velkoadmirála.“

„To by nemusel být až tak špatný nápad,“ bručel Disra, zatímco na svém pultu zadával potvrzení Tiercova bezpečnostního poplachu. „Tierce má pravdu – tohle je dokonalá příležitost, jak ukázat vaši vševědoucnost.“ „Už se nemůžu dočkat,“ odsekl Flim kysele a založil si ruce na prsou. „Uklidněte se, admirále,“ přikázal Tierce. Odstrčil Disru na stranu a přepnul displej na síť s přehledem pátrání. „Najdeme je do patnácti minut a za půl hodiny bude po všem.“ Od displeje přišlo pípnutí. „Vaše Excelence?“ Disra zamumlal kletbu a dotkl se tlačítka. „Ano, co se děje?“ Na obrazovce se objevil mladý muž s naléhavým výrazem ve tváři. „Major Kerf, Vaše Excelence, ze správy kosmoportu,“ identifikoval se. „Myslel jsem si, že byste chtěl vědět, že jeho raketoplán právě přistál.“

Disra střelil přes displej pohledem po Tiercovi, který pokrčil rameny. „Čí raketoplán právě přistál?“

„Myslel jsem, že to víte, pane.“ Kerf se zatvářil trochu zmateně. „Říkal, že jde do paláce, aby se s vámi setkal, a předpokládal jsem –“

„K věci, majore,“ vybafl Disra. „Kdo to je?“

„Přece admirál, pane,“ zakoktal se Kerf. „Víte – admirál Pellaeon.“

*

Číšník položil na stůl pod širým nebem talíř s vařenými trimpianími plátky. S polovičním úšklebkem přijal peníze a odebral se zpátky k vývěsnímu štítu, za nímž se nacházel bar. „Ten člověk je pravý poklad, viď?“ zabručel Lando a zamračil za ním.

„Nejspíš si řekl, že m’challští badatelé by nepoznali dobrou obsluhu, ani kdyby jim spadla na hlavu, tak proč se snažit,“ usoudil Han. Nabral jeden z plátků a namočil ho do žluté omáčky miasra. Počínal si přitom opatrně, aby si neumazal rukáv roucha. Ačkoli jejich dopolední práce nebyla odměněna úspěchem, cítil se o něco lépe než předtím.

Za to Lando od něj zřejmě chytil špatnou náladu. „No a co? Copak mu naše peníze nejsou dost dobré?“ zabručel. „Říkám ti, Hane, jejich zpupnost se vrací.“

„Jo, já vím.“ řekl Han. Pořádně si kousl a vyhlédl na lidi kteří spěchali ulicemi kolem restaurace. Chvátali za prací s lehkým krokem a optimismem, který nejspíš nepoznali už léta. A nebylo těžké uhodnot proč.

Velkoadmirál Thrawn se vrátil.

„Musí si uvědomit, že jsme proti nim pořád v přesile,“ poznamenal s plnou pusou. „Zbývá jim, kolik, tisíc systémů?“

„Moc to není,“ souhlasil Lando. Sám si ukrojil kousek trimpiana a pečlivě ho smočil v miasře. Han si všiml, že Lobot, kterého nerozptylovala ani konverzace, ani špatná nálada, se už pustil do druhého plátku. „Ale pohledem na ně bys to nepoznal.“

„Ne,“ řekl Han a dál se rozhlížel kolem. Šťastní, veselí lidé, kteří věřili, že se jim vesmír znovu otevře a začnou na ně pršet zázraky. Sami o sobě by dokázali špatnou náladu změnit na fakt mizernou…

Zarazil se a na pálivé sousto v ústech rázem zapomněl. Kus odtud odbočovala spídrová dodávka k nakládací rampě a dopravní prostředky za hradbou chodců se nakrátko zastavily. A v jednom landspídru pár metrů od restaurace –

„Lando – tamhle,“ zasyčel a kývl směrem ke spídru. „Zelenej otevřenej landspídr. Vidíš toho chlápka s hustejma blond vousama?“

„Ať je ze mě oškubaný honák,“ vydechl Lando. „Snad to není Zothip?“

„Vypadá tak,“ přisvědčil Han ponuře. Zápasil s nutkáním přitáhnout si kapuci blíž k obličeji. Kapitán Zothip, hlava pirátů Cavrilhu a jedna z nejhorších forem polointeligentní špíny, na jakou kdy měl tu smůlu narazit. Vzhledem k výši odměny na Zothipovu hlavu by v celé galaxii neměla existovat civilizovaná planeta, na níž by mohl ukazovat svůj ošklivý obličej.

Ale přesto byl tady, vmáčklý do landspídru spolu s pěti stejně škaredými strážnými gorilami v samotném sídle Impéria, a sprostě nadává majiteli spídrové dodávky, jako by mu patřilo celé město. „Řekl bych, že jsme našli spojení mezi Impériem a piráty, po kterým jsme s Lukem pátrali,“ zamumlal. „Klony a tak.“

„Řekl bych, že máš pravdu.“ Landova kápě se otřásla, jak jím projel ledový mráz. „Jenom doufám, že ho nechceš pronásledovat a potvrdit si to.

Han zavrtěl hlavou. „Ani náhodou, kamaráde. Kdysi dávno už jsem se s ním střetnul, a nemám nejmenší chuť zkoušet to znova.“

„Já taky ne.“ Lando hlasitě vydechl. „Víš ty co, Hane? Stárneme.“

„Jo, to mi povídej,“ řekl Han. „Dělej, dojíme a vrátíme se do knihovny.“

Vzhlédl k jasnému slunci a modrému nebi bez mráčku. „Tohle město najednou vypadá mnohem míň přátelsky, než ještě před pěti minutama.“

*

Spídrová dodávka dokončila obrat, doprava se znovu dala do pohybu a Solo a ostatní se vrátili k jídlu.

Karoly položila vedle své vlastní nedojedené svačiny minci vysoké hodnoty, opustila restauraci a vnořila se do proudu chodců. Její pozornost totiž přitkalo něco zajímavějšího než Solo, Calrissian a jejich pátrání v knihovně. Něco mnohem zajímavějšího.

Tmavozelený landspídr Kakkran se dostal jen o blok dál, když našla, co hledala: starý, potlučený Ubrikkian 9000, nehlídaný, zaparkovaný po straní ulice. S mistrylským podněcovačem v dlani skočila na místo řidiče, jednou rukou uchopila ovládací páku a druhou vrazila podněcovač pod řídící desku. Motor zakašlal a váhavě ožil. Karoly pohlédla přes rameno a vklouzla do mezery v provozu. Náhodný pozorovatel by nespatřil nic neobvyklého; jenom doufala, že se vlastník nebude po svém vozidle shánět, dokud nebude hotová.

Kličkovala mezi ostatními spídry, dokud nezkrátila Zothipův náskok natolik, že měla tmavozelený Kakkran skoro pořád na očích. Oficiálně vyhlížející budovy, včetně té, která zřejmě sloužila jako palác místního guvernéra, stály na vyvýšených místech na severním konci města po jejich levici. Pokud měl Solo s napojením na Impérium pravdu, piráti by měli odbočit každou chvíli.

Ale k jejímu narůstajícímu překvapení to neudělali. Kakkran místo toho pokračoval dál na východ a na sever se stočil až tehdy, když byl palác daleko za nimi. Dojeli na okraj města a zamířili do lesnatých kopců, které ze severu ohraničovaly město, a jak doprava řídla, Karoly se raději držela čím dál víc zpátky.

Piráti odbočili ještě dvakrát severním směrem a Karoly začínala litovat, že si neudělala čas a nesehnala si plán města. Připadalo jí, že jedou po městském okruhu, což jí nedávalo vůbec žádný smysl, pokud ovšem piráti nechtějí vniknout do paláce zezadu.

Pořád ještě nad tím přemýšlela, když vtom Kakkran najednou uhnul ze silnice a zmizel mezi stromy.

Také odbočila, vyklouzla z Ubrikkianu a zamířila do lesa pěšky. Ušla jen malý kus cesty, než zvuk repulzorů vpředu ustal. ,,Seš si jistej, že je to vono?“ zavrčel hrubý hlas vpředu mezi stromy. „Takovouhle únikovou cestu sem ještě neviděl.“

„Veřre mi, kapitáne,“ uklidňoval ho o něco kultivovanější hlas „Když jsme tu byli posledně, propátral jsem to tady skrz naskrz.“ Karoly mezi stromy zahlédla pohyb, vrhla se do úkrytu za nízký keř –

„Tady je to,“ řekl kultivovaný muž. Jen Karoly přistála do dřepu za keříkem, spatřila, jak jeden ze šesti pirátů natáhl ruku a odklopil na stranu několik přečnívajících větví stromu, který vyrůstal ze skalní stěny. „Typická krysí díra pro Imperiála.“

Zothip zachrochtal a dřepl si, aby nakoukl dovnitř. „Schoval si tam pár landspídrů. Je pro ně tunel dost širokej, Kontrolore?“

„Brzy to zjistíme,“ odvětil kultivovaný muž. „Grinnere, nastartuj.“

Piráti zmizeli za převislými větvemi a za okamžik se ozval zvuk aktivovaných repulzorů. Zvuk nabral obrátky a vzápětí se kamsi vytratil. Karoly napočítala do deseti, pak se prodrala ke stromu a protáhla se pod větvemi.

Nacházela se v malém prostoru, jenž nebyl víc jak dvakrát širší než tunel, který vycházel z její zadní zdi a vedl někam do kopců. U stěny stál malý landspídr Slipter. Daleko před sebou viděla odraz záře světel druhého landspídrů, který se tunelem rychle vzdaloval.

Pomocí podněcovače nastartovala Slipter, doufajíc, že díky hluku jejich vlastního vozidla ji piráti přeslechnou. Obrátila landspídr do tunelu, světla nechala vypnutá, a zahájila pronásledování.

*

„Hlášení od bezpečnostního týmu osm, pane,“ nahlásil mladý voják u komunikační desky ukázkově řízným hlasem. „Tři podezřelí byli spatřeni v landspídrů před budovou Timaris. Bezpečnostní tým dva hlásí dva podezřelé, kteří právě vstoupili do klenotnictví ve čtrnáctém bloku Bleakerské ulice.“

„Mám data od obou týmů,“ dodal voják u jednoho z počítačových displejů. „Zahajuji srovnávací analýzu obličejů.“

„Srovná je s úplnými záznamy Flotily na Ompersanu, Vaše Excelence,“ vysvětloval poručík vedle Disry. „Pokud někdy zkřížili Impériu cestu, jejich obličeje tam budou.“

„Výborně, poručíku,“ pochválil ho Disra. Potemnělou pracovní místností paláce se rozhlížel se směsicí uspokojení a závisti. Uspokojení proto, že velitelský tým, který sem před rokem dosadil, pracoval se stejnou rychlostí a účinností, která kdysi bývala pýchou imperiálního vojska. A závisti proto, že to nebyl on, kvůli komu se tak činili. „Nějaké návrhy, admirále?“

Thrawn, který stál za hlavní monitorovací stanicí, zdvořile pozvedl obočí. V kalném osvětlení jeho oči svítily ještě víc než obvykle. „Navrhuji, Vaše Excelence,“ pronesl s nepatrným přízvukem na slově navrhuji, „abychom nejprve dopřáli analytickému štábu čas na práci. Nemělo by smysl zasahovat, dokud nezjistíme, kdo ti špioni jsou.“

„Možná to jsou všichni ti podezřelí,“ opáčil Disra. Zdvořilé řečičky ho najednou přestaly bavit. Ať už to měl v roli, nebo ne, ať to bylo nebezpečné, nebo ne, nastal čas podvodníka trochu umravnit. „Coruscant se snaží zjistit současnou pozici Bastionu už dobré dva roky. Pochybuji, že by tak těžce získanou informaci promrhali tím, že by sem poslali jen pár špehů.“

Cítil na sobě Tiercův zrak i žár gardistova nesouhlasu s jeho slovní výzvou. Avšak Thrawn opět pouze zdvořile zvedl obočí. „Co tedy naznačujete,Vaše Excelence? Že sem poslali tým sabotérů, aby vyřadili naše planetární štíty jako přípravu na hlavní útok?“

Disra na něj šokované zíral, na okamžik zapomněl na svou zlost. Přesně tohle přece plánovali oni sami provést na bothanské domovině Bothawui. Proč u všech impérií mluvil Flim o takové věci otevřeně?

Ze zmatku ho vysvobodil voják u počítačové konzoly. „Hlášení z Ompersanu, admirále,“ oznámil operátor. „Podezřelí byli očištěni. Všichni tři jsou imperiální občané.“

„Velmi dobře,“ potvrdil Thrawn. „Pokračujte v pátrání. Vaše Excelence, předpokládám, že jste nezapomněl na vaši schůzku.“

Disra pohlédl na svůj chronometr a málem se zakabonil. Ano, Pellaeon dorazí do paláce každou minutu. Podvodník nejenže dokázal rozptýlit zmatek z poznámky o sabotérech, ale též připomenout moffovi čas, a to všechno bez nejmenší známky neposlušnosti.

Přesně něco takového by udělal skutečný Thrawn. Disru napadlo, že by měl být rád. „Děkuji vám za připomínku, admirále,“ pronesl. „Pokračujte. A dejte mi vědět okamžitě – okamžitě –, až něco najdete.“

*

Po další půlhodině strávené znovu v knihovně se Lobotovy prsty náhle zastavily. „Co se děje?“ ptal se Han. Vůně omáčky miasra pronikla Landovi do chřípí, jak se Han naklonil přes jeho rameno. „Jsme uvnitř?“

„Nevím.“ Lando se zachmuřil na Lobota. Ve chvíli, kdy kyborgovy prsty přestaly ťukat do kláves, se nepatrně proměnil i jeho obličej. A co víc, změnil se i vzor malých světélek na frekvenčním výstupu Lobotova implantátu. „Něco přerušilo jeho spojení s Moegidem.“

„No nazdar,“ zahučel Han pod vousy. „Myslíš, že po nás jdou?“

„Nevím,“ opakoval Lando. Ze strany si prohlížel Lobota a uvažoval, jestli s ním má zkusit promluvit. Lobotovy oči dostaly téměř skelný výraz, jako by byl v transu nebo v hlubokém zamyšlení. „Takovýhle komunikační vzor jsem nikdy neviděl.“

„Hm.“ Han se natáhl a zkusmo strčil do Lobotova ramene. Nedočkal se žádné reakce. „Možná záložní frekvence?“

„Možná,“ souhlasil Lando. „Nevěděl jsem, že se dohodnou i na druhé komunikační frekvenci, ale dávalo by to smysl. Jen aby –“

Nenadání se vzor světélek znovu proměnil. „Pozor,“ zakrákal Lobot; z jeho hlasu se stala děsivá parodie Verpinovy hmyzí řeči. „Bezpečnostní frekvence vysoce aktivní.“

„Moegid mluví jeho prostřednictvím,“ uvědomil si Lando. Sevřel se mu žaludek. Pokud si vzpomínal, něco takového Lobot a Moegid nikdy předtím neudělali. „Moegide, slyšíš mě?“

Následovala dlouhá odmlka, jako by probíhal jakýsi komplikovaný obousměrný překlad. „Slyším,“ řekl Lobot nakonec. „Pozor. Bezpečnostní frekvence vysoce aktivní.“

„Jdou po nás,“ prohlásil Han rozhodně a postavil se. „Pojďte, vypadneme odsud.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ ptal se Lando. Podíval se na lehce zamženou scénu venku za jejich polem pro soukromí. „Tady by aspoň museli přijít až těsně k nám, aby se nám mohli podívat do tváří.“

„Jen pokud by nemohli najít displejovou jednotku, do který by zapojili tamtoho droida,“ odtušil Han kysele. „No tak, pomoz mi s Lobotem – možná nebude moct jít sám. Moegide, čmuchá někdo kolem lodi?“

Každý popadl Lobota ze jednu paži. Než přišla Moegidova odpověď, dostali se na půli cesty ke dveřím. „Nikdo,“ ujistil je Lobot stejným verpinovským zaskřehotáním. „Instrukce.“

„Nehni se z místa,“ přikázal Han. „Budeme tam, co nejdřív to půjde. Radši přeruš i vysílání s Lobotem.“

„A na nic nesahej,“ dodal Lando. „Jak nastartuješ motory, do půlminuty tě mají zaměřeného.“

„To možná budou mít i bez toho,“ upozornil ho Han, když vyrazili k východu. „Vsaď se, že už zjistili, že nahrávka, kterou jsme já a Leia dali Caribovi, nepochází z Pakriku Minor. Stačí jim projít záznamy všech lodí, který přiletěly po tý sondě.“

„Pokud se Moegid nenaboural do počítače kosmoportu a nezměnil datum našeho příletu,“ zahuhlal Lando.

„On se to chystal udělat?“

„Chystal se to zkusit. Nevím, jestli to stihnul, nebo ne.“

Světla na Lobotově implantátu se znovu změnila. Prudce se v jejich sevření napřímil jako právě probuzený náměsíčník a vykročil pevným, jistým krokem. „Musíme se dostat zpátky co nejrychleji,“ řekl Lando. Pustil Lobotovu ruku a hmátl pod plášť, aby uvolnil malý, neodhalitelný vrhač broků, který tam schovával. „A doufat, že se tam dostaneme dřív než oni.“

*

Vepředu se světla landspídru pirátů přestala pohybovat. Karoly nezaváhala, také rychle zastavila a repulzory vypnula hned, jak to bylo bezpečné.

Právě včas. Sotva se kvílení repulzorů vytratilo do ticha, z vozidla před sebou uslyšela poslední ozvěnu zvuků vypínaného motoru.

Světla stále mířila kupředu, pryč od ní. Vyskočila z landspídru a vyrazila tím směrem zdánlivě neohrabanou chůzí, která představovala kompromis mezi rychlostí a tichostí.

Ne že by bylo nějak zvlášť potřeba jít potichu. Zothip samotný si zřejmě s rámusem vůbec nedělal hlavu. „Jo, typická imperiální krysí díra,“ burácel jeho hrubý hlas; v těsném tunelu zněl nepřirozeně hlasitě, „Kam vede tenhle turbovýtah?“

„Předpokládám, že nahoru do paláce,“ odvětil Kontrolor, který se alespoň trochu snažil mluvit tiše. „Vlastně jsem –“ „Tak kam vede tenhle druhý tunel?“ vpadl mu do řeči někdo další. „Nevím,“ pravil Kontrolor trpělivě. „Jak jsem se snažil říct, vlastně jsem takhle daleko nikdy nebyl.“

Karoly už byla tak blízko, že je viděla; stáli tam ozářeni světly landspídru. „Brzo všechno zjistíme,“ zachrochtal Zothip. „Grinnere, přivolej turbovytah a zůstaň u něj. My ostatní se půjdeme projít.“

Pětice mužů odkráčela pryč z místa osvětleného landspídrem, Zothip uprostřed a čtveřice stráží v obranném čtverci kolem něj. Zbývající pirát, Grinner, stiskl přivolávací tlačítko a pak se otočil a hleděl za odcházejícími druhy.

Kabinka dorazila, právě když Karoly dospěla k zadní části landspídru. Přikrčila se za vozidlem a hmátla po blasteru. Grinner se obrátil přímo k ní.

Světla mu však svítila přímo do tváře, takže neměl šanci ji ve tmě za nimi vidět. Nahlédl do kabinky turbovýtahu, zřejmě se ujišťoval, že je prázdná, a natáhl se, aby zmáčkl tlačítko, které tu výtah zdrží. Spokojený, že splnil rozkaz, se otočil, aby vyčkal Zothipova návratu.

Karoly si uvědomila, že v tuto chvíli nemá mnoho možností, a mezi těmi, které měla, se jí nerozhodovalo snadno. Mohla vsadit na to, že jí překvapení a mistrylský výcvik pomohou proti početnějšímu nepříteli, a srovnat nevyřízený účet Mistrylek se Zothipem tady a teď. Jenže z toho, co vyslechla, se zdálo, že Zothip chystá něco zajímavého proti někomu v paláci nahoře. Plánuje snad atentát? Nebo dokonce státní převrat?

Ne že by jí nějak záleželo na tom, co se stane imperiálním guvernérům, vojákům nebo moffům. Pokud šlo o Mistrylky, nestaraly se, zda se Imperiálové povraždí mezi sebou. Ale piráti, kteří se tajně plížili do paláce guvernéra na imperiálním světě, to bylo něco tak divného, že to vzbudilo její pozornost. Zvedla se z podřepu a tiše proklouzla za Grinnera.

S očima upřenýma do tunelu a s myšlenkami zatoulanými kdoví kde nezaslechl vůbec nic. Karoly si dala pozor, aby se nedostala do jeho periferního vidění, a pronikla do kabinky turbovýtahu.

Podle vnitřku hádala, že je to původem vojenský turbovýtah, nejšpíš přenesený ze starého dreadnaughtu. A stejně jako v případě všech takových turbovýtahů, i tady měly dveře, kterými právě vstoupila, svůj protějšek na druhé straně kabinky.

Jediný pohled jí prozradil, že je v nedávné době nikdo nepoužil. Zároveň však vypadaly nezajištěné.

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit… a čas zkusit to právě nadešel.

V dálce zaslechla ozvěnu kroků, a když pohlédla zpátky do chodby, uviděla, jak Grinner vykročil směrem k vracejícím se pirátům a zmizel jí z očí.

Během pěti sekund vytáhla z postranní brašny šplhací háky, rozložila je, připevnila si je na ruce a strčila jejich špičky do škvíry mezi zavřenými dveřmi. Zaťala zuby a začala dveře roztahovat od sebe.

Chvíli se nic nedělo. Napjala všechny své mistrylské síly a zabrala ještě víc; a s prudkostí, jaká ji překvapila, se dveře rozevřely. Hladce a téměř beze zvuku zajely do stěn kabiny.

Na rozdíl od kabiny samotné sem nebyla šachta turbovýtahu odnikud přenesena. Byla vysekána přímo do skály. Repulzorové a tažné zařízení, které pohánělo celý systém, mělo podporu pouze v lehkém mřížovaném rámu.

Mezera mezi rámem a kabinou byla jen minimální, ale stačila. Karoly se protáhla dveřmi, obrátila se zpátky ke kabině, nohama se zapřela o její hranu a uchopila dveře.

Začala je stahovat zpátky k sobě. Ještě mezi nimi zbývala malá škvíra, když se objevil Zothip a vtrhl do kabiny.

Ztuhla a přestala se snažit. Očima se rozhlédla po vnějšku kabinky. Jestli si Grinner všimne, že jsou dveře pootevřené víc, než byly předtím, bude to znamenat problém. Grinner na ni však nezapůsobil jako všímavý typ a teď už s tím stejně nemohla nic dělat. Důležitější byla skutečnost, že pokud nenajde způsob, jak se turbovýtahu chytit, nechají ji dole.

Nikde neviděla žádné vhodné úchyty pro ruce, což znamenalo, že si bude muset nějaké udělat. Přesně v okamžiku, kdy do kabiny vešel další pirát, vrazila šplhací háky do mřížky od dvou osvětlovacích panelů. Sotva je usadila na místě, už ucítila zachvění, jak se zavíraly hlavní dveře, a kabina vystřelila nahoru.

Škvírou mezi dveřmi zaslechla Grinnerův hlas. „Tak co bylo na druhým

konci tunelu?“

Čekala, že odpoví Zothip, ale slovo si vzal Kontrolor. „Vypadalo to jako něčí byt,“ pravil. „Docela pěkně zařízený.“

„Byl v něm nikdo?“ ptal se Grinner.

„Momentálně ne,“ řekl Kontrolor. „Ale ať už tam žije kdokoli, zřejmě si oblíbil kapitánské křeslo hvězdného destruktoru.“

„Cože?“ zabručel Grinner. „Proč by u Vaderova ksichtu někdo chtěl mít

něco takovýho?“

„Skvěle,“ řekl Kontrolor uštěpačně. „Už máš otázku. Ještě sežeň odpověď a budeme mít kompletní sadu.“

„Nelíbí se mi to,“ zahřměl Zothip. „Vůbec se mi to nelíbí. On tady s něčím dělá hrozný tajnosti a to se mi nelíbí.“

„Ať už je to cokoli, brzy na to přijdeme,“ ujistil ho Kontrolor. „Ale možná bychom tam mohli vejít tišeji, než jsi plánoval.“

„Jo, budeme potichu, to jo,“ slíbil Zothip zlověstně. „To se neboj. Neuslyší vůbec nic.“

21. kapitola

Když prošli kolem pátého bloku domů – což bylo o čtyři bloky dál, než jak daleko Han předpokládal, že se dostanou – věci začínaly nabírat obrátky.

„Hane?“ zamumlal Lando, zatímco všichni tři pospíchali napříč rušnou ulicí v davu ostatních chodců. „Ten bezpečnostní landspídr tamhle vlevo právě zpomalil.“

„Já vím.“ utrousil Han ponuře a zašilhal kolem okraje své badatelské kápě. Oblými okénky vozidla zahlédl dva muže. Vypadali mladí, ostražití a nepochybně byli po zuby ozbrojeni. „Je to kolikátej, třetí, kterej o nás začal jevit zájem?“

„Tak nějak,“ povzdychl si Lando. „Kde je Luke se svými jediskými triky, když je potřebuješ?“

„Luke nebo Leia,“ dodal Han. Najednou si vroucně přál, aby býval tolik neodmítal její účast na tomhle výletě. Sice by se možná prozradili mnohem dřív, ale aspoň by měli na své straně Jediho. „Obrací se – je to jasný, jdou po nás.“

„No, ještě se nevzdávej.“ Lando se rychle rozhlédl kolem. „Pořád máš oficiální místo v Nové republice – možná se z toho vykroutíme. Zvlášt pokud vědí, jak Leia reaguje, když je někdo z její rodiny v maléru.“

„Myslíš, jako když unesou některý z jejích dětí nebo zmlátěj jejího manžela?“ zabručel Han. Cítil, jak mu rudnou tváře.

„Takhle jsem to nemyslel,“ namítl Lando.

„I tak díky,“ řekl Han. Rozhlížel se okolo a horečně uvažoval. Jeho zrak utkvěl na kantýně na druhé straně ulice, na jejímž zabarveném okně se skvěl veliký nápis DNES ODPOLEDNE TURNAJ V SABACCU… „Tamhle,“ postrčil Landa směrem ke kantýně. „Máš ten svůj vrhač broků, viď?“

„Eh… ano,“ odpověděl Lando obezřetně. „Co přesně máš na mysli?“

„Který věci nedokážou bezpečáci nikdy odolat?“ ptal se Han. „Zvlášť ti mladí, nafoukaní?“

„Nevím,“ odvětil Lando nevesele. „Mlácení vězňů?“ Han zavrtěl hlavou. „Pořádnýmu rozruchu,“ řekl. Kývl směrem ke kantýně. „Vezmi Lobota dovnitř a vyžeňte všechny ven. O zbytek se postarám.“ „Dobře. Hodně štěstí.“

Podařilo se jim šťastně přeběhnout ulici a vstoupili do kantýny. Uvnitř to bylo přesně takové, jak Han doufal: velké, dobře osvětlené a nacpané k prasknutí. Hráči sabaccu se krčili nad stolky a kibicové stáli nad nimi a dívali se jim přes ramena. Těsně za dveřmi zamířil doprava a proplížil se za zeď diváků. Lando a Lobot se mezitím začali tlačit k zahnutému barpultu. který do místnosti vybíhal z prostředku levé zdi. Než se tam dostali, byl už Han z badatelského roucha venku. Odhodil ho za sebe ke zdi, otřel si pot z dlaní a čekal, až Lando provede svůj krok.

Nemusel čekat dlouho. „A mám tě!“ zařval najednou Lando; jeho hlas proťal šum konverzace jako světelný meč desku ledu. Všechny hlavy se obrátily k barpultu –

A trhly sebou zpátky šokem a překvapením, když vrhač broků vypálil do stropu zející díru.

„Vyřídíme si to tady a teď, ty prašivěj kowčí mozku,“ překřičel Lando ozvěnu výstřelu a několik vylekaných výkřiků. „Všichni ostatní – ven!“

Hanovi stejně jako ostatním nebylo jasné, kdo měl ten Landův prašivý kowčí mozek vlastně být. Ale podle toho, jak začali všichni náhle o překot opouštět místnost, o ten titul zřejmě nikdo nestál. Celý dav dočista zapomněl na nápoje, karty i důstojnost a hnal se ke dveřím.

Han nechal polovičku lidí proklouznout kolem. Pak se vmáčkl do proudu těl a protlačil se dveřmi na ulici.

Bezpečáci ho nezklamali. Oba nechali nenápadného sledování podezřelých osob a tlačili se proti proudu davu směrem, odkud slyšeli výstřely vrhače broků. Blastery měli připravené v rukou. Han zamířil napříč proudem k nim.

První z nich se zcela soustředil na kantýnu a protáhl se kolem Hana bez jediného pohledu. Han počkal na okamžik, kdy jej míjel ten druhý; pak mladíka popadl za ruku se zbraní, otočil se na podpatku a vrazil mu loket do břicha. Vzduch z něj vyšel s hlasitým, bolestivým uuuf, které jasně oznamovalo, že je vyřazen z boje.

Heknutí bohužel zřejmě také oznámilo jeho parťákovi, že se něco děje. Han sotva vykroutil blaster z nehybné ruky své oběti, když se druhý bezpečák, pořád pohlcený davem, obrátil.

Byl to mladý a mrštný kluk. Otočil se však po levé straně, takže nemohl blasterem okamžitě vypálit za sebe. Zato Han už stihl svou ukořistěnou zbraní namířit. V duchu si úpěnlivě přál, aby na své hlavní planetě mělo Impérium aspoň trochu civilizované zbraně, a vypálil.

Jeho prosba byla vyslyšena. Místo vražedného záblesku plnoenergetické blasterové palby zbraň v jeho ruce vyplivla oslnivé modré kruhy omračujícího výstřelu.

Bezpečák padl k zemi jako kámen. Dav se honem začal stahovat pryč od této nové hrozby někam, kde bude klid a bezpečí. Han zamával blasterem vysoko nad hlavou, přeskočil ležící tělo a pádil zpátky do kantýny.

Celý lokál byl opuštěný. Dokonce i barman někam zmizel. „Není to jako za starých časů na Vnějším okraji,“ poznamenal Lundo téměř toužebně. Jednou rukou ze sebe shodil roucho badatele. Druhou pořád svíral vrhač broků.

„To buď rád,“ připomněl mu Han. „Na Tatooinu nebo Bengely by na tebe mířilo patnáct blasterů, než bys stihl vystřelit podruhy. Pojď – zadní dveře jsou tamhle.“

Když zamířili do zadní části kantýny, pocítil i on sám záchvěv lítosti.

Tehdy to opravdu byly skvělé časy…

*

Disra se vzchopil a zvedl oči od datapadu. „Nevím, co na to říct, admirále,“ pravil, přičemž si dával pozor, aby nepřehnal ublížené rozhořčení v hlase a výrazu. „Samozřejmě to všechno musím kategoricky popřít.“

„Samozřejmě,“ opakoval Pellaeon. Jeho oči byly chladné a pronikavé. Jistě to není nic víc, než jen pečlivě připravená kampaň vašich politických nepřátel, která vás má očernit.“

Disra se vztekle hryzl do rtu. Přesně na tuhle notu to chtěl zahrát. K Vaderovi s tím chlapem. „Tak daleko bych nezacházel,“ řekl místo toho. „Nepochybuji o tom, že přinejmenším některé z vašich zdrojů mluvily upřímně. Ale ať už je to s jejich motivací a upřímností jakkoli, ty informace jsou nepravdivé.“

Pellaeon si vyměnil pohled s komandérem Dreyfem, který seděl vedle něho. Na obou stranách to byl trpělivý, vědoucí pohled. „Skutečně?“ prohodil Pellaeon a pohlédl znovu na Disru. „A jaká motivace či upřímnost se podle vás skrývá za oficiálními záznamy obchodů, které Dreyf odhalil na Muunilinstu?“

„V souboru je to sekce patnáct,“ pomáhal Dreyf ochotně. „Pro případ, že jste ji přehlédl.“

Disra zaskřípal zuby a pohlédl na datapad. K Vaderovi s Pellaeonem a Dreyfem. „Nenapadá mě nic jiného, než že tam ta čísla někdo záměrně nastrčil.“

Byla to neuvěřitelně chabá výmluva a všichni v kanceláři to museli vědět. Avšak sotva Pellaeon otevřel ústa, nejspíš aby na to upozornil, z druhé strany místnosti se ozvalo nesmělé zaklepání a jedno křídlo dvojitých dveří se těžkopádně otevřelo. Disra zvedl oři, aby jimi zpražil osobu, která měla tu troufalost narušit soukromý rozhovor –

„Vaše Excelence?“ řekl Tierce. Zamrkal nádherné zahraným překvapením, když spatřil dva ozbrojené vojáky po stranách dveří. Pellaeon byl totiž tak drzý, že s sebou přivedl stráže. „Ach, omlouvám se, pane –“ „To nic, majore,“ řekl Disra. „Co se děje?“

„Mám pro vás naléhavou zprávu, Vaše Excelence,“ oznámil Tierce. S očima na Pellaeonovi váhavě vykročil ke stolu. „Z řídicí místnosti paláce.“

„No tak mi to ukažte,“ zavrčel Disra a netrpělivě mu pokynul, ať jde blíž. Snažil se zakrýt své vlastní zlé tušení. Tierce mu přece mohl novinku o pátrání po špionech sdělit po komunikátoru; reproduktor byl nastavený tak, aby to kromě Disry nemohl slyšet nikdo další. Skutečnost, že přišel osobně, naznačovala, že se něco pořádně pokazilo…

Tierce přistoupil ke stolu a podal Disrovi svůj datapad. A něco se doopravdy pořádně pokazilo.

Nepřátelští špioni identifikováni jako bývalí generálové Nové republiky Han Solo a Lando Calrissian plus neznámý muž s hlavovým implantátem kyborga. Subjekty byly spatřeny a rozpoznány na rohu Regisinské a Corlioonské, ale unikly sledování a uprchly. Bezpečnost hlavního města po nich usilovné pátrá.

Disra vzhlédl k Tiercovi. V ořích císařského gardisty spatřil hněv. „Takováhle hlášení nemám rád „ řekl zlověstně. „Co přesně s tím poručík dělá?“

„Všichni už na tom pracují,“ odpověděl Tierce. „Dělají, co mohou.“

„Nějaký problém?“ ozval se Pellaeon. Jeho otázka byla určena Disrovi, ale jeho oči – a pozornost – se upíraly na Tierce. „Možná byste se tomu měl věnovat osobně.“

Disra znovu zaskřípal zuby. Ano, moc rád by šel zjistit, co se to tam děje. Avšak Pellaeon by ho jen tak snadno nepustil, pokud by neměl za lubem něco záludného.

Potlačil úsměv: najednou mu to došlo. No ovšem – Pellaeon chtěl v soukromí nenápadně vyslechnout Tierce a snažil se odklidit moffa z cesty.

A zrovna tak mu bylo nyní jasné, že Tierce přinesl zprávu osobně právě proto, aby tím na sebe Pellaeona upozornil. „Děkuji vám, admirále,“ řekl Disra a vstal. „Podívám se tam. Majore Tierci, dělejte laskavě admirálovi a jeho doprovodu společnost, dokud se nevrátím.“

„Já, pane?“ ptal se Tierce. Návštěvníky obdařil prostoduchým, vyjeveným pohledem. „Ale zajisté, pane. Pokud admirál nic nenamítá.“

„Ani v nejmenším.“ řekl Pellaeon měkce. „Bude mi potěšením.“

„Brzy se vrátím.“ slíbil Disra. „Bavte se dobře. Oba.“

O třicet sekund později už byl zpátky v řídicí místnosti. „U Vaderových zubů, co se stalo?“ naléhal.

„Uklidněte se, Vaše Excelence.“ řekl Thrawn. Z jeho očí se na Disru varovně zablesklo. „Ztratili jsme je pouze dočasně.“

Disra ho probodl pohledem a spolkl kousavou odpověď. Jestli za ten zmatek mohl tenhle podvodník, tak ho osobně přitluče ke zdi. „Smím vědět. jak se něco takového mohlo stát?“

„Solo a Calrissian jsou váleční veteráni: oba jsou vysoce zkušení, pokud jde o přežití,“ řekl Thrawn klidně. „Příslušníci bezpečnosti, kteří se s nimi střetli, nebyli ani jedno, ani druhé.“ Pod bílou uniformou neznatelně pokrčil rameny. „Vlastně to bylo celkem poučné střetnutí: odhalilo očividné mezery ve výcviku bezpečnosti hlavního města. Budeme je muset napravit.“

„Jsem si jistý, že budou z vaší pomoci nadšeni,“ prohlásil Disra a podíval se na stavový panel. Momentálně zobrazoval celkový přehled města spolu s rozmístěním jednotek bezpečnosti. „Nebylo by lepší soustředit se na okolí kosmoportu? Nejspíš se snaží dostat zpátky na loď.“

„Tím jsem si jistý.“ souhlasil Thrawn. „Avšak pokud zjistí, že jim v cestě stojí kordon stormtrooperů, jednoduše si najdou z Bastionu jinou cestu.“

„Asi máte pravdu,“ připustil Disra neochotně. Nepochybně to byl Tiercův argument a nejspíš i Tiercova slova. Disrovi se téměř zdálo, že v podvodníkově hlase zaslechl gardistův charakteristický tón. „Smím se zeptat, co navrhujete dělat dál?“

Thrawn obrátil svítící rudé oči ke stavovému panelu. „První krok při lovení myslící kořisti je uvažovat stejně jako ona,“ pravil. Opět jako by ta slova vycházela přímo z Tiercových úst. „Jaké tu měli poslání a jak je hodlali uskutečnit?“

„Co takhle sabotáž?“ zaskřípal Disra. „To nezní jako pravděpodobné poslání?“

„Ne,“ řekl Thrawn rozhodně. „Muže jako Sola a Calrissiana by neposílali jako sabotéry. Možná jako špiony, ale ne jako sabotéry.“ „Admirále Thrawne?“ ozval se jeden z vojáků od stanice. „Mám částečné informační pozadí o cílech. Podle záznamu z jistého droida strávili poslední dny v Imperiální knihovně.“

„Výborně,“ řekl Thrawn a pohlédl zpět na Disru. Hlavou nepatrně trhl k práznému koutu místnosti –

„Rád bych si s vámi na okamžik promluvil, admirále,“ řekl Disra. Okamžitě jeho náznak pochopil. „Soukromě, pokud mohu.“ „Zajisté. Vaše Excelence.“ Thrawn pokynul rukou do kouta. „Pojďme tamhle.“

Přešli dozadu do rohu. „Nic mi neříkejte, budu hádat,“ zamumlal Disra potichu. „Jdou po Caamaském dokumentu.“

„To je úžasný objev, Vaše Excelence,“ řekl Flim ne tak docela sarkasticky. Jakmile přestal být Thrawnem, jeho hlas se nepatrně proměnil. „Zajímavé je něco jiného. Nikdy jsem neslyšel, že by Solo nebo Calrissian měli potřebný hackersky výcvik.“

Disra se zamračil. Když pominul podvodníkovu drzost, musel uznat, že to byla dobrá připomínka. Velmi dobrá připomínka. Disra samotný se do císařových zvláštních souborů dostal, ale měl na to celé roky a spoustu expertů, které mohl požádat o radu. „Takže hacker je ten s implantátem,“ usoudil.

Flim trochu sešpulil ústa. „Ne, to si nemyslím,“ řekl. „Nedostali se k němu tak blízko, aby ho mohli bezpečně identifikovat, ale hádám, že je to Lobot, Calrissianův starý administrátor z předendorovského Bespinu. Pokud vím, tak Lobot taky nemá žádné hackerské znalosti…“ Odmlčel se a najednou přimhouřil oči. „Co je?“ chtěl vědět Disra. „Kdysi jsem slyšel o takovém fíglu,“ pronesl Flim pomalu. „O hackerském triku, se kterým před pár lety přišel někdo z podsvětí. Ale jak jenom fungoval? Ne, buďte chvíli zticha – nechte mě přemýšlet.“

Po několik sekund byl jediným zvukem v místnosti tlumený šepot hovoru mužů, kteří pracovali u svých panelů a vzájemně si ohlašoval, každou nově příchozí informaci. Všechny byly negativní. Disra hluboce dýchal a snažil se držet svou netrpělivost zkrátka. Nepřátelští špion, mu pobíhají po městě…

A znenadání se na něj Flimovy oči opět zaostřily. „Verpinové,“ prohlásil vítězoslavně. „Tak to bylo. Verpinové.“

O krok poodstoupil od Disry. „Poručíku, zahajte sken komunikačních frekvencí napříč celým spektrem,“ přikázal. Jeho hlas byl najednou znovu hlasem Thrawnovým. „Zaměřte se na biokomunikační frekvence Verpinů.“

Poručík ani nezvedl obočí. „Ano, pane,“ odpověděl řízně a dal se do práce.

„Počkejte okamžik,“ vyjel Disra. Málem popadl Flima za rukáv, ale

vzpomněl si právě včas, že by se to neslučovalo s jejich rolemi. „Biokomunikační frekvence Verpinů?“

„Je to skutečně velice mazaný trik,“ řekl Flim. Znovu ztišil hlas, aby ho mohl slyšel jenom Disra. „Verpinského hackera necháte zastrčeného někde v úkrytu a agenta s implantátem naladěným na jeho osobní biokomunikační frekvenci pošlete k počítači, kam se chcete nabourat. Implantát zvládne slušný objem dat, takže to celé funguje skoro jako telepatické spojení. Verpin vidí očima člověka s implantátem, dešifrování provádí na vlastním počítači a agentovy prsty dělají na skutečném počítači totéž co jeho.“

„Jinými slovy, udšlá z něj loutku,“ vybafl Disra. Žaludek se mu obrátil odporem. Aby si podčlověk takhle zahrával s lidskou bytostí, třebaže s kyborgem, který už nebyl opravdovým člověkem, to byla hanebnost hraničící se zvrhlostí.

„V podstatě ano,“ souhlasil Flim lhostejně. „Jak říkám, je to skutečně mazaný trik.“

„Beru vás za slovo,“ zabručel Disra. Podvodníkovi, který sám pocházel z podsvětí, takové obscénnosti přirozeně připadaly jako něco úplně normálního. „A co když už své spojení zrušili?“

Flim pokrčil rameny; stejné thrawnovské gesto už použil před chvílí. Byl sice mimo doslech vojáků, ale pořád se úzkostlivě snažil hrát svou roli aspoň vizuálně. „Tak to zabalíme a zkusíme něco jiného.“

Disra se podíval směrem ke stavovému panelu. „Co kdybychom zkusili na těch biokomunikačních frekvencích něco vysílat?“ ptal se. „Třeba říct tomu Verpinovi, aby nahodil repulzory, nebo něco? Tak bychom aspoň našli jejich loď.“

„Museli bychom vědět, jak Verpinovi tu zprávu zakódovat,“ řekl Flim pochybovačně. „Asi se nám nepodaří najít nikoho, kdo by to dokázal včas.“

„Nezvládl by to přeložit droid?“

„Ne bez speciálního modulu,“ pověděl mu Flim. „Běžně prodejné modely většinou nemají programování pro překlad do verpinštiny. Je malá poptávka.“

Zamyšleně se poškrábal na rtu. „Na druhou stranu, pokud má Lobot své spojení pořád otevřené, možná bychom při správné frekvenci zachytili rezonanční echo. S něčím podobným jsme kdysi mívali problémy, když jsme prchali před některými lépe vybavenými planetárními patrolami. Pokud se nám podaří dostat se s přijímačem dost blízko a pokud budeme mít štěstí, třeba se nám podaří je najít.“

Disra cítil, jak se mu zkřivily rty. „Je v tom příliš mnoho pokud.“

„Já vím,“ připustil Flim. „Ale musíme něco zkusit a nic lepšího mě nenadá.“ Kývl ke dveřím. „Radši sem zavolejte zpátky Tierce. Tohle je taktika a on je náš expert na taktiku.“

A Pellaeon už s ním měl stejně dost řasu o samotě. „Pošlu ho sem,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Nadále mě informujte, admirále.“

***

Turbovýtah se ještě jednou zakymácel a pak zastavil. „To už jsme tam?“ zavrčel Zothipův hlas. „Myslím, že ano,“ řekl Kontrolor, když se dveře otevřely. „Ano, jsme tu správně.“

„Takže kudy?“ chtěl vědět jeden z pirátů.

Karoly naklonila hlavu ke straně a jedním okem se podívala skrz štěrbinu mezi zadními dveřmi. Polovička pirátů už byla venku z kabiny v těsné chodbě, včetně Zothipa, který si dal ruce v bok. Všichni se rozhlíželi úzkým koridorem na obě strany.

„Nevím,“ odpověděl Kontrolor. Sám se krátce rozhlédl kolem a pak ukázal doleva. „Zkusme to nejdřív tudy.“

„Dobře,“ svolil Zothip. „Grinnere, zablokuj výtah – nechci, aby nám někdo vpadnul do zad.“

„Jasně,“ řekl Grinner a provedl něco s ovládacím panelem, na který Karoly neviděla. „Hotovo.“

Piráti jí zmizeli z očí. Karoly napočítala do pěti; pak se nohama zapřela o práh, vsunula šplhací háky do mezery mezi dveřmi a roztáhla je do stran. Vstoupila do kabiny a právě za sebou začala dveře zavírat, když z chodby venku zaslechla kroky. Piráti se vraceli.

Neměla čas na nic jiného, než na instinktivní reakci. Vší silou se opřela do dveří. Zasekly se pár centimetrů od sebe, ale neměla čas zkusit je dotáhnout. Dvěma rychlými skoky se vrhla ke druhé straně kabiny a co nejvíc se vmáčkla do předního levého rohu.

Právě včas. Sotva pevně přitiskla šplhací háky ke stěnám kabiny, aby zabránila zazvonění kovu o kov, kdyby se nešťastnou náhodou dostaly k sobě, kroky se přiblížily až k ní.

„Nechápu, proč by mělo vadit, že má společnost „ zahudroval Zothip, když do kabinky pronikl závan vzduchu, jak procházel, kolem. „Navíc jsem tam slyšel jenom dva hlasy.“

„To ještě neznamená, že jich tam není víc,“ mínil Kontrolor. Skupina minula dveře a pokračovala chodbou na druhou stranu. „A kromě toho když nás uvidí nesprávní lidé, celá tahle naše dohoda půjde ke dnu.“

„No a co?“ zavrčel Zothip. Jeho hlas slábl, jak se vzdalovali.“Zrušit dohodu – a Disru – o to přece jde, ne?“

„Měli bychom si s ním nejdřív aspoň promluvit,“ namítl Kontrolor. „Možná z něj ještě něco vytěžíme.“

„Hej, Grinnere, že to ale umíš s ovládacím panelem,“ vložil se do řeči

další hlas ze zadního voje tlupy. „Víš, žes při zablokování výtahu otevřel zadní dveře?“

Karoly zatajila dech. Grinner však pouze hrubé zaklel a pokračoval chodbou dál. Znovu napočítala do pěti; pak si sundala šplhati háky, vytáhla blaster a vyrazila za nimi.

Neušla víc než pár kroků, když ji slabý závan vzduchu upozornil že se kdesi vpředu otevřely dveře. Trochu zrychlila a mírnou zatáčku chodby vybrala právě včas, aby zahlédla obdélník matného světla, z něhož se vzápětí stal pouhý proužek, když piráti dveře přivřeli. Tiše spěchala kupředu. Zastavila se u dveří a nastavila ucho k mezeře.

„Pěkný místečko,“ zaslechla říkat jednoho z pirátů. V jeho hlase se svářelo opovržení a závist. „Podívejte se na tohle – deky z ramordianskýho hedvábí a vůbec.“

„Třeba ti jednu věnuje,“ zamručel Zothip. „Kde je to – á, tady.“

Ozval se tichý zvuk, jako když někdo táhne křeslo po měkkém koberci. Karoly se snažila mezerou nahlédnout dovnitř, aby zjistila, co se tam děje. Ze svého úhlu však neviděla nic než propracované tapety na zdi. „Co chceš dělat?“ ptal se Kontrolor.

„Zavolat mu do kanclu,“ zachrochtal Zothip. „Mně je jedno, koho tam má. Bude mu muset říct, ať počká.“

*

„Je mi líto, admirále,“ řekl major Tierce. Jeho prsty nervózně přejížděly po stranách kalhot. „Ale se vší úctou opravdu netuším, o čem mluvíte. Myslím, že na Yaze Minor jsem nikdy nebyl. Pokud ano, muselo to byt během výcvikové cesty, když jsem byl ještě kadet. Ale rozhodně ne – jak jste to říkal? Před šesti týdny?“

„Tak nějak.“ přisvědčil Pellaeon. Pozorně si prohlížel Tiercův obličej a toužebně si přál, aby měl proti němu dostatek důkazů k zahájení řádného šetření. Ten člověk lže, jako když tiskne – tím si byl Pellaeon jistý. Avšak dokud se mu nepodaří prokázat, že se Tierce naboural do počítačového systému Yagy Minor, nijak na něj nemohl.

Nebo dokud ten novorepublikový hacker Ghent nenalezne důkazy o Tiercově zásahu. O téhle divoké kartě nevěděl ani Tierce, ani Disra.

Dvoukřídlé dřeře za Pellaeonem se otevřely. „Omlouvám se za to zdržení, admirále.“ řekl Disra. Rychlým krokem prošel kolem komandéra Dreyfa za ivrooyový stůl. „Můžete jít, majore.“ dodal úsečně k Tercovi. „Ano, Vaše Excelence,“ řekl Tierce. Jejich oči se na okamžik setkaly a Pellaeonovi připadalo, jako by Disra na svého pobočníka neznatelně kývl hlavou. Potom, s pohyby člověka, který se snaží utéct před smečkou besiiothů, ale přitom si zachovat zbytky důstojnosti, se major odebral ke dveřím a vytratil se. „Věřím, že vám major Tierce dělal příjemnou společnost,“ prohodil Disra.

„Velmi příjemnou,“ ujistil ho Pellaeon. Bedlivě si tu pokroucenou tvář prohlížel. Napadlo ho, že to není obličej, ale spíš maska, která má skrýt moffovy myšlenky.

A věděl, co je to za myšlenky. Potíž byla v tom. že to nemohl dokázat. Zatím. Ale až Disra udělá chybu – jedinou chybu –

„Takže, kde jsme to přestali?“ otázal se Disra čile a opřel se v křesle. Krátká pauza jeho sebevědomí očividně pořádně prospěla. „Aha – ty ni –

čím nepodložené, pomlouvačné řeči, které o mě někteří lidé vedou. Admirále, napadlo mě –“

Na stole zapípal komunikátor. Disra se zarazil, zachmuřeně se natáhl a uhodil do tlačítka. „Ano?“ vyštěkl. „Co je –?“

Ztuhl, na okamžik se mu rozšířily oči a o zlomek centimetru mu poklesla čelist. Jeho oči zalétly k Pellaeonovi a zpátky ke komunikačnímu displeji. „Ano, mám práci.“ zavrčel. „A nemám rád, když mě takhle někdo vyrušuje kvůli –“

Najednou se odmlčel. Pellaeon napínal uši, ale reproduktor mířil k Disrovi, takže ze svého místa na druhé straně stolu nic nezaslechl.

A pak se Disrovy oči rozšířily znovu… a Pellaeon spatřil něco, co ještě nikdy neviděl. Něco, co nečekal, že někdy uvidí.

Moff Disra, lhář, intrikán a pravděpodobný zrádce, zbledl jako stěna.

Dreyf si toho také všiml. „Vaše Excelence?“ zeptal se. Povstal a vyrazil kolem stolu.

Okamžik šoku pominul a Disrův omráčený nevěřícný výraz se prudce změnil v pohled šíleného rancora. „Zpátky!“ prskl po Dreyfovi; rukou máchl proti němu, jako by odháněl nebezpečné zvíře. „Nic mi není. Jenom se držte zpátky.“

Drevf se zastavil a vrhl po Pellaeonovi zmatený pohled. „Stalo se něco vážného, Vaše Excelence?“ zeptal se Pellaeon.

„Všechno je v pořádku, admirále,“ řekl Disra, ale slova ze sebe soukal jako z drtiče obilí. Jeho oči, uvědomil si Pellaeon, se pořád upíraly na komunikační displej. „Pokud mě znovu omluvíte, musím se neprodleně věnovat ještě jedné záležitosti.“

Postavil se a zlostným píchnutím prstu komunikátor vypnul. „Hned jsem zpátky,“ zabručel a zamířil ke dveřím. Málem běžel.

„Ovšem,“ zavolal za ním Pellaeon. „Dopřejte si času, kolik potřebujete.“

Poslední slovo zaniklo v prásknutí zavíraných dveří. „Nu, tohle bylo zajímavé,“ zhodnotil celý výstup Dreyf. Pohlédl na dveře a pak zpátky na Pellaeona. „Další pokus nabrat nové síly?“

„Neřekl bych, že některé z těchto vyrušení bylo sehrané,“ prohlásil Pellaeon. Zamyšleně se zamračil na moffův stůl. Historicky vzato, lidé, kteří si mohli dovolit uměle vypěstovaný ivrooyový nábytek, byli většinou bohatí politikové, průmyslníci a zločinečtí vládci podsvětí. Každý z nich měl vždycky co skrývat… „Ne, tady se něco děje. Něco důležitého.“

„Mm,“ zamumlal Dreyf. „Mám se jít porozhlédnout do haly a zjistit, co to je?“

„Možná později,“ řekl Pellaeon. „Mezitím to vypadá, že jsme zůstali sami. V Disrově kanceláři.“

Dreyf pozvedl obočí. Pochopil. „Ano, to jsme zůstali, že?“ souhlasil a rozhlížel se po kanceláři. Jeho zrak spočinul na stole… „Z hlediska zákona by to ovšem bylo trochu na hraně,“ připomněl svému nadřízenému a vrhl postranní pohled na dvojici vojáků střežících dveře. „Nemáme příkaz k prohlídce a Disra není oficiálně z ničeho obviněn.“

„Beru odpovědnost na sebe,“ prohlásil Pellaeon. „Nenechte se omezovat a podívejte se, co se tu dá najít.“

„Ano, pane,“ řekl Dreyf. S napjatým úsměvem obešel stůl na druhou

stranu. „Bude mi potěšením.“

*

Když Disra vpadl do řídící místnosti, Tierce stál poblíž dveří. „Máme echo,“ zamumlal bývalý gardista se známkou zlomyslného uspokojeni v hlase. „Jakmile se nám podaří zaměřit –“

„Zothip je tady,“ skočil mu Disra do řeči. „Je v mém apartmá.“

Tiercův úsměv zmizel. „Jak to?“

„Jak to mám asi vědět?“ odsekl Disra. „Ale je tam. Poznal jsem to z displeje podle výzdoby, když mi zavolal do kanceláře.“

Tierce vrhl pohled na konzoly, na Flima, který byl opět na svém mistě za poručíkem. „Je to čím dál tím lepší,“ řekl zlověstně. „Slyšel Pellaeon. o čem jste mluvili?“

„Pochybuju,“ řekl Disra. „Ten jeho patolízal – Dreyf – chtěl obejít stůl, ale myslím, že ani on nic nezahlédl.“

Tierce zasyčel mezi zuby. „Musíme se ho zbavit.“

„Takticky geniální nápad,“ zabručel Disra. „Máte nějaký návrh, jak to provést? Vždyť přece víte,že nepřišel sám.“ Tierce se znovu podíval na konzoly. „Nemůžu odsud jen tak odejít,“ řekl. „Solo a Calrissian jsou prohnaní. Dokud je bezpečnost znovu nebude mít pod dozorem –“

„Ale Zothipa taky nemůžeme jen tak nechat, aby se tam rozvaloval,“ přerušil ho Disra. „Copak to nechápete? Je v mém apartmá. To znamená,

že má volný přístup do mé kanceláře, kde je admirál Pellaeon.“ Tierce na něho ostře pohlédl. „Vy jste nechal Pellaeona o samotě?“ „Samozřejmě že nechal,“ odsekl Disra. „Co jsem měl podle vás dělat? Říct strážím přede dveřmi, aby šly dovnitř a hlídaly ho?“ „To by nebyl tak špatný nápad,“ opáčil Tierce. Pozvedl ruku. „Dobrá, dobrá, všechno po pořádku. Pellaeon… předpokládám, že počká. Solo a Calrissian –“

„Máme druhé echo biokomunikační frekvence, admirále,“ nahlásil jeden z vojáků a vzhlédl k Flimovi. „Bezpečnost je připravena vyrazit, jakmile budeme mít zaměřené místo.“

„Děkuji vám,“ řekl Thrawn a obrátil svítící oči k rozhovoru probíhajícímu u dveří. „Pokračujte v práci. Nějaký problém, Vaše Excelence?“

„Pouze drobný problém, admirále Thrawne,“ promluvil Tierce dřív, než mohl Disra odpovědět. „Avšak možná bychom vás na pár minut potřebovali.“

„Zajisté,“ řekl Flim nenuceně.

„Co to děláte?“ zasyčel Disra, když podvodník vykročil přes místnost k nim. „Snad nechcete –?“

„S člověkem, jako je Zothip, se dá jednat jen dvěma způsoby,” řekl Tierce ledově. „Zabít ho, nebo zastrašit.“ Kývl směrem k Flimovi. „Napadá vás něco, co by ho mohlo vyděsit víc než velkoadmirál?“

Flim se k nim už přiblížil natolik, že zaslechl poslední větu. „Koho chceme vyděsit?“ zeptal se.

„Kapitána Zothipa,“ řekl Disra. „Je v mém apartmá.“ Flimovy oči se rozšířily ale jen nepatrně. Pohlédl na Tierce – „Nic se vám nestane,“ uklidňoval ho gardista. „Zothip to dělá kvůli zisku a vy jste naše záruka, že zisk bude. Netroufne si ohrožovat vás.“

„Pokud se ovšem nepřišel pomstít,“ podotkl Flim nervózně. „Kvuli tomu, co mu Pellaeon udělal u Pesitiinu, pamatujete?“

„V okamžiku, kdy vás spatří, na to zapomene,“ řekl Tierce netrpělivě.

„V každém případě tam budu s vámi. Zvládnu ho, ať uý má s sebou, koho chce. Nic se vám nestane.“

„A Solo?“ namítl Flim a pohlédl dozadu na konzoly. „Co když jim znovu vyklouzne?“

„Jak?“ opáčil Tierce. „Zachytili jsme dvě echa – víme, ve které části města jsou. Než se vrátíme, budou v poutech. Teď už pojďme.“

Flim protáhl obličej, ale kývl. Otočil se. „Pokračujte v činnosti, poručíku,“ přikázal; klidný Thrawnův hlas neprozrazoval ani stopu po nervozitě. „Za několik minut se vrátím.“

Tierce pokynul ke dveřím a společně vyšli ven. „Já nevím,“ zamumlal Flim potichu, aby to slyšel jen Disra. „Myslím, že se mi to vůbec nebude líbit.“

*

První varování přišlo, když sebou Lobot znenadání lehce trhnul. „Co je to?“ otázal se Lando a zadíval se na něj.

„Co je co?“ zajímal se Han od Lobotova druhého boku.

„Jako by sebou právě škubnul.“ odpověděl Lando. Odklopil na stranu převislý klobouk, jehož účelem bylo zakrývat Lobotův implantát, a prohlížel si světélka pod ním. Vzor nebyl stejný, jako když se díval posledně.

„Třeba jenom zakopnul.“ Han se netrpělivě rozhlížel davem. „Pojď, musíme sebou hodit.“

„Počkej chvilku.“ naléhal Lando. Všiml si nečekaně introspektivního výrazu na Lobotově tváři. Znal ho mnohem líp než Han a bylo mu jasné, že jeho trhavý pohyb i zvláštní pohled naznačovaly, že se tu děje něco divného. Přehlížet to by znamenalo koledovat si o problém.

„Lando –“

„Jenom chvilku,“ přerušil ho Lando. Najednou sebou Lobot trhnul podruhé a vzor indikačních světélek se opět změnil. Nová sestava chvíli vydržela, ale pak se změnila zpátky –

A se ztěžklým žaludkem si Lando uvědomil, co se právě stalo. „Hledají komunikační echa,“ oznámil Hanovi. „Zaměřili se na verpinské biokomunikační frekvence.“

„Drsný,“ zahučel Han. Uchopil Lobota za ruku, aby mu pomohl získat rovnováhu, a zamračil se pod krempu klobouku na implantát. „Mají už správnou frekvenci?“’

„Zatím to tak nevypadá.“ řekl Lando. Rozhlížel se kolem, jestli ho něco nenapadne. Od kosmoportu byli pořád půl hodiny pěší chůze. Landspídrem by se tam dostali rychleji, ale to by si museli nějakv půjčit nebo ukrást. Obě možnosti měly svá rizika.

Jeho oči spočinuly na velkém, lesklém vývěsním štítu jednoho z obchodů v ulici. Cedule velkými písmeny hlásala stovkv droidů na skladě, nejlepší ceny v celém Impériu, mimořádná nabídka…

„Pojď,“ řekl. Chňapl po Lobotově druhé ruce a táhl ho směrem k obchodu. „Tam dovnitř. Mám nápad.“

Dostali se dovnitř, ještě než pátrání Imperiálů znovu narazilo na správnou frekvenci. „Co teď?“ zamumlal Han a rozhlížel se po obchodě plném zákazníků chtivých levného nákupu.

„Tamhle,“ odvětil Lando. Cpal se směrem k zavěšené tabuli, která označovala oddělení astromechanických droidů. „Potřebujeme asi tucet modelů R2 nebo R8.“

„Žádný problém,“ ujistil ho Han, když natáhl krk, aby se podíval přes dav nakupujících. „Vidím jich aspoň dvacet. Doufám, že si pamatuješ, jak jsme na tom s penězi.“

„Nekoupíme je,“ řekl Lando. „Jen si s nimi promluvíme.“ Protlačili se davem až do oddělení astromechů. Nepřekvapovalo, že bylo mnohem méně zaplněné než prostory s obslužnými a kuchařskými droidy. „Dobré odpoledne, ctihodní občané,“ pozdravil je stříbřitý protokolární droid, který k nim přistoupil. „Jsem C-5MO, specialista na mezilidské vztahy. Smím vám pomoct s výběrem?“

„Ano, prosím,“ řekl Lando. „Potřebujeme droida, schopného sloužit jako dalekodosahové komunikační rozhraní na jistých velice neobvyklých frekvencích.“

„Rozumím, pane,“ řekl droid. Pootočil se, aby ukázal na řady zářivých zaoblených válců za sebou. „Mohu vám doporučit něco z řady R2 nebo R8. Obě série mají širokofrekvenční komunikační systémy jako standardní vybavení.“

„To zní dobře.“ Lando přistoupil k řadě er osmiček. „Můžu jim dát malý test?“

„Samozřejmě, pane,“ řekl protokolární droid. „Můžete provést jakýkoli test si přejete.“

„Díky.“ Lando pokynul prvnímu R8. „Ty – první v řadě – chci, abys vyslal vícetónový signál na následující frekvenci.“ Popsal mu ji. „Další: zkus jiné tóny na odlišné frekvenci.“ I jemu poskytl číslo.

„Okamžik, pane,“ přerušil ho protokolární droid úzkostlivě. „Obávám se, že uprostřed města nemůžete jednoduše vysílat nepovolené komunikační signály –“

Jeden R8 krátce zacvrlikal. „Ach,“ řekl protokolární droid, jako by ho to zaskočilo. „Jsi si jistý, že ani jednu z těch frekvencí tady nikdo nepoužívá? Vůbec nikdo?“

R8 vydal souhlasný trylek. „Rozumím,“ řekl droid. „Přijměte mé omluvy, pane. Prosím pokračujte.“

Lando prošel celou řadu a každého droida nechal vysílat na jedné z hlavních verpinských biokomunikačních frekvencí. „Fajn,“ prohlásil, když skončil, a obrátil se zpátky k C-5M0. „Výborně. Nechte je prosím vysílat. Já teď půjdu ven do svého landspídru a ověřím si, jestli drží správné frekvence.“

„Vy je chcete nechat vysílat?“ opakoval droid zoufale. „Ale, pane –“

„Snad po nás nechcete, abysme se při tak velkým nákupu spolehli jenom na vaše slovo, že vysílaj pořádně, nebo jo?“ vložil se do řeči Han. „Nebojte se – jeden z nás tu s váma zůstane.“ Ukázal napříč uličkou na nějakého muže v tmavozeleném kabátu, který si prohlížel řadu obslužných droidů.

„Zůstane tady, dokud si všechno neověříme a nevrátíme se,“ doplnil Lando. „Při odběru nad dvacet kusů dáváte společnostem slevu, viďte?“

„Zajisté, pane.“ Droid viditelně pookřál. „Při placení se jednoduše prokážete plnou mocí od vaší společnosti.“

„Výborně,“ řekl Lando a pozvedl obočí na Hana. Ten pochopil a začal Lobota směrovat k nejbližší ceduli značící východ. „Za pár minut jsme zpátky.“

Za dvě minuty už byli zase venku na ulici. „To byl dobrý nápad, nechat jim tam někoho,“ prohodil Lando. „Získáme tím několik minut navíc, než je začnou napadat nepříjemné otázky.“

„Až do chvíle, kdy si s tím chlápkem zkusej promluvit.“ zamručel Han. „Takže, jakej je plán? Zpátky na loď?“

„Ano,“ řekl Lando. „Pokud nechceš zkusit něco fikanějšího.“

„Přemejšlím.“ Han se škrábal na tváři. „Vysílání těch droidů by mělo zmařit pátrání po echách, aspoň prozatím. Ale oni už mají představu, kde ve městě asi jsme. Jestli se nám povede naskočit do nákladního přepravníku, mohli bysme se dostat na druhou stranu kosmoportu a dojít k lodi odtamtud.“

„Jen aby nás nechytili,“ varoval Lando. „Na lidi, co jezdí na nákladních přepravnících, se tady dívají skrz prsty.“

„Za riziko to stojí.“ Han dal najevo, že se už rozhodl. „Pojď – nejbližší přístup je tudy.“

22. kapitola

Hovor – nebo alespoň ta část, kterou se Karoly podařilo pootevřenými dveřmi vyslechnout – byl krátký, hrubý a zlostný. A velice poučný. Piráti Cavrilhu jsou ve spojení s Impériem?

Napadlo ji, že to vlastně není žádné velké překvapení, zvlášť ne po tom, co vyslechla rozhovor mezi Solem a Calrissianem. Imperiálové se koneckonců paktovali s lůzou podsvětí celá léta, od chvíle, kdy ten zatracený vrah Palpatine navázal styky s princem Xizorem. Teď, když obrovskému mezihvězdnému Impériu zbývala jen ubohá hrstka sektorů, měli o důvod víc, aby si někoho najímali na špinavou práci.

Ale z jiného úhlu pohledu to skutečně bylo něco nového. Zothip s Disrou nemluvil tak, jak mluví podřízený se svým chlebodárcem, ale jako rovný s rovným. A navíc jako velice nespokojený rovný, pokud mohla soudit podle tónu pirátského šéfa a podle přívalu nadávek. Ještě zajímavěji zněly Zothipovy zastřené hrozby, že s tím půjde na veřejnost. Zdálo by se, že jejich dohoda nebyla posvěcena ostatními členy imperiální vlády, ba ani jim nebyla známa.

Karoly původně Zothipa sledovala s cílem vykonat na pirátech pomstu za jejich účast na lorardianském masakru před třemi lety. Teď zakopla o něco mnohem zajímavějšího.

„Myslíš, že přijde?“ přerušil její úvahy hlas jednoho z pirátů. „Jasně, že přijde,“ zachrochtal Zothip. „Copak myslíš, že chce, abysme naši dohodu roztroubili po celým Bastionu?“

„Nepřijde sám,“ varoval je Kontrolor. „Vezme s sebou stráže.“ „Neveme jich moc,“ mínil Zothip. „Ten červ věří jenom málokomu.“

„Stejně bychom někam mohli schovat zálohu,“ navrhl Kontrolor. Karoly v jeho hlase zaslechla naléhavost. „Pro všechny případy.“

„No tak jo,“ svolil Zothip nevlídně. „Cransi, Portine – schovejte se na chodbě. Když hvízdnu, vylezete a zastřelíte každýho mimo nás.“

Oba přisvědčili a ozvaly se blížící kroky. Karoly se s mnohem menším hlukem stáhla za mírný ohyb chodby. Slabé světlo zesílilo, když piráti otevřeli dveře, a zesláblo, když je opět přivřeli.

A teď se musela rozhodnout. Tady vzadu, čtyři metry za oběma ukrytými piráty a jejich mumláním, nebude moct vyslechnout nadcházející rozhovor Zothipa a Disry. A co víc, myšlenka, že piráti někoho takhle přepadnou – třebaže imperiálního moffa – se jí moc nezamlouvala.

Napjatě se usmála do tmy, když jí došla ironie situace. Bylo to přesně totéž, proti čemu Shada protestovala před pěti týdny na větrem bičované střeše na Borcorashu, a důvod, proč tu Karoly vlastně byla.

Ale hluboké filozofické úvahy mohly počkat na jindy. Piráti Cavrilhu měli u Mistrylek dluh smrti… a nastal čas vybrat první zálohu. Karoly odložila blaster, vytáhla pár malých nožů a vyrazila tiše kupředu.

Crans a Portin se krčili bok po boku za pootevřenými dveřmi, šeptali si a pochechtávali se v ponurém očekávání blížícího se krveprolití. Vůbec ji nezaslechli.

Tiše odtáhnout nehybná těla chodbou několik metrů zpátky, kde se nebudou plést pod nohy, bylo dílem okamžiku. Pak se vrátila k pootevřenými dveřím, dřepla si a podél tlustého koberce vsunula špičku jednoho nože do místnosti.

Obrázek odražený kovem byl malý a poněkud zkreslený, ale Karoly už to v minulosti dělala tisíckrát a věděla, jak se na něj dívat. Zatímco čekala, Zothip a jeho tři zbývající muži hleděli k ozdobným dveřím ve zdi po pravé ruce. Zothip se arogantně rozvaloval za moffovým stolem s počítačem, ostatní se porůznu v místnosti opírali o zdi nebo nábytek. Všichni přejížděli prsty po pažbách blasterů nebo si nedočkavě protahovali ruce všichni byli mimo její palebný úhel a dosud se domnívali, že jejich záloha je na místě.

Právě si v duchu procházela plán útoku pro případ, že na něj dojde, když v tom se z místnosti ozvalo tiché klapnutí zámku. Tlumená konverzace pirátů okamžitě ustala. Dveře se otevřely a dovnitř vstoupili dva muži.

Ten vpravo byl moff Disra; bylo to jasné z jeho věku, úředního oděvu a povýšeného způsobu, jakým vkráčel do místnosti. V druhý muž, oblečený v imperiální uniformě –

Karoly cítila, jak jí dech uvízl v krku; na zádech ji nepříjemně zamrazilo. Ten druhý muž byl válečník.

Ne voják: válečník. Viděla to v jeho postoji, v jeho chůzi, ve způsobu, jakým držel ruce, v tom, jak jeho oči hodnotily situaci před sebou. Kontrolor se domníval, že Disra s sebou přivede stráže. Karoly otupěle užovala, jestli některý z pirátů poznal pod tou uniformou válečníka. Zothip zřejmě ne. „Že vám to ale trvalo,“ zavrčel, když válečník zavřel dveře. „A kdo je tenhle pošuk?“

„Vypadněte z mého křesla,“ vyštěkl Disra; otázky si nevšímal a popuzeně pirátskému šéfovi pohrozil.

„Teď mluvím já, Disro,“ odsekl Zothip, aniž by se pokusil křeslo uvolnit. „Počkat – já tě znám,“ dodal a zvedl prst na válečníka. „Jo – ty seš ten smrkáč, co mě obral o všechny klony. Ty jeden prohnilej rarkožroute sovlerskej.“

Karoly sebou trhla, napůl očekávala, že válečníkovou odpovědí na urážku bude smrtelný úder. On se však nenechal vyprovokovat tak snadno. „To je pravda,“ řekl hlasem klidným jako ledovec. „Jsem major Tierce. A jak už jsem vám vysvětlil, Impérium jejich služby potřebovalo naléhavěji než vy.“

„Takže jsi mi je prostě sebral, co?“ zahřměl Zothip ještě hrozivěji. „Možná se to takhle dělá v Impériu. Ale v podsvětí to chodí jinak. Když uděláš dohodu, tak ji taky dodržíš.“ Znovu zvedl prst. „Jinak toho budeš posledních pár minut života litovat.“

„Myslel jsem si, že v podsvětí taky není zvykem ztrácet nervy,“ vpadl mu Disra opovržlivě do řeči. „To máte z Pellaeona tak nahnáno?“ „O Pellaeona nejde,“ štěkl Zothip. „S ním si to vyřídím pozdějc. Teď se bavím s váma. Začneme kompenzací za můj bitevní křižník a osm set mužů, co zahynuli s ním.“

„Ano, očividně ztratil nervy, Vaše Excelence,“ řekl Tierce. „Na jeho vkus jde v téhle hře o příliš mnoho a chce vycouvat.“ Zothip si odfrkl. „Slova. Tak je to s váma pokaždý, Disro. Prázdný slova a sliby. A všechna práce a umírání se nakonec týká jen nás. Ale s tím je konec. Myslím, že takových dvacet milionů by to mohlo spravit –“

„Co když vám můžeme ukázat víc než slova,“ přerušil ho Tierce vyzývavě. „Co když vám dáme důkaz, že Impérium je znovu na vzestupu a že nás

tentokrát nikdo nezastaví. Pořád byste z toho chtěl vycouvat?“ Zothip se zachechtal, ale zcela bez humoru. „Tak důkaz, hm? Jestli si myslíte, že nás něčím –“

Zarazil se. Za Disrou a Tiercem se dveře otevřely znovu. Jeden z pirátů napůl vytasil blaster –

„Dobré odpoledne, kapitáne Zothipe,“ řekla postava v bílé uniformě, když vstoupila do místnosti. „Dovolte mi, abych se představil. Jsem velkoadmirál Thrawn.“

*

Komandru Dreyfovi to netrvalo ani minutu a objevil tajnou přihrádku ukrytou pod deskou ivrooyového stolu. Za pouhé dvě další minuty se mu ji s pomocí jistých nezákonných nástrojů podařilo otevřít.

Uvnitř bylo osm datakaret. Tři z nich nesly popisky oficiálních vládních hlášení: jedno od ubiktorátu, další dvě od rozvědky Flotily. Ale zbylých pět…

„Zkopírujte je,“ přikázal Pellaeon, když Dreyf vsunul jednu z neoznačených karet do svého datapadu. „Všechny, i ty oficiální. Uvidíme, co z nich dostanou v dešifrovacím oddělení na Chimaeře.“

„Jestli mohu, rád bych nejdřív něco vyzkoušel, pane,“ řekl Dreyf. Vytáhl z kapsy datakartu a vložil ji do vedlejší zdířky datapadu. „Jedním z malých bonusů, které jsem získal při ověřování financí lorda Graemona, byla šifra, kterou používal při komunikaci s Bastionem. Uvidíme, třeba byl Disra tak neopatrný nebo sebejistý a použil tady stejnou šifru… Ale, ale. Náš chytrý malý moff zřejmě udělal chybu.“

Napjatě se na Pellaeona pousmál. „Je to tady, admirále. Všechno je to tady.“

Pellaeon přistoupil k němu a podíval se mu přes rameno. Skutečně to tam všechno bylo: jména, data, sumy, podrobnosti o nejrůznějších transakcích. Všechno. „Podaří se vám dát to do souvislostí s Graemonovymi obchody?“

„Snadno,“ ujistil ho Dreyf, který pořád ještě listoval soubory. „Disra byl dokonce tak štědrý, že ke všemu připsal i termíny. Stačí mi jen –“

„Počkejte,“ přerušil ho Pellaeon; prudce mu stiskl paži. Koutkem oka si něčeho všiml. „Jděte o několik souborů zpátky. Ne, ještě o jeden. Ještě o jeden.“

A tam to bylo: jméno, které Pellaeon zahlédl. Jméno, současná lokace. příkaz k uvěznění –

„Plukovník Meizh Vermel,“ přečetl Dreyf a zachmuřil se. „Není to jeden z vašich pobočníků, admirále?“

„To vskutku je,“ přisvědčil Pellaeon. Jeho spokojenost s tímto úlovkem se znenadání zvrhla v nával vzteku. „Zmizel poté, co jsem ho poslal na zvláštní misi.“

„Neříkejte.“ Dreyfův hlas také nevěstil nic dobrého. „Takže Disra se dal na únosy?“

„Jen za mimořádných okolností.“ Pellaeon upřel pohled na tajnou zásuvku. Dreyf odvedl dobrou práci, když se mu podařilo zámek vypařit, ale poškození neměli čím zakrýt. Jakmiíe Disra zásuvku znovu otevře, bude mu jasné, že se někdo dostal dovnitř.

A Pellaeon dospěl k rozhodnutí. „Nechte toho kopírování.“ řekl a shrnul datakarty k sobě. „Vezmeme si originály.“

Dreyf zamrkal. „Pane? Ale –“

„A jdeme pryč,“ dodal Pellaeon. Pohlédl na jednoho z vojáků stojících na stráži u dveří. „Spojte se s Chimaerou,“ přikázal. „Ať je kapitán Ardiff připravený k odletu, jakmile se dostanu na palubu. Pak zavolejte poručíkovi Marshianovi do raketoplánu a řekněte mu, že jsme na cestě.“ „Ano, pane.“ Voják vytáhl komlink. „A co Disra?“ ptal se Ardiff. „Ještě jsme s ním neskončili.“

„Disra počká,“ řekl Pellaeon zlověstně. „Právě teď je mým prvořadým zájmem osvobodit Vermela, než Disra usoudí, že je mu jen přítěží.“ „Půjdete pro něj osobně?“

„Ano,“ odpověděl Pellaeon a zasunul tajnou zásuvku na místo. „Záleží na tom, jakým způsobem Disra vydal příkaz k uvěznění. Možná bude zapotřebí mé osobní autority nejvyššího velitele, abych ho dostal ven. A kromě toho v tuto chvíli nevěřím nikomu mimo Chimaeru, že ho Disra nepodplatil.“

„Nebo Thrawn?“ zamumlal Dreyf.

Pellaeon se zašklebil. „Pokud je Thrawn opravdu naživu.“ řekl. „Přesto tam jdu.“

„Možná to bude obtížné,“ varoval ho Dreyf. Zamířili ke dvoukřídlým dveřím a Dreyf se zařadil vedle Pellaeona. „Stanice Rimcee je odtud několik dní letu. Disra se po těch datakartách začne shánět určité dřív.“ „Nebojte se, mám ještě k dispozici pár triků,“ řekl Pellaeon. „Vojáku?“ „Poručík Marshian hlásí, že až dorazíme, raketoplán bude připraven, pane,“ nahlásil voják. „Kapitán Ardiff hlásí totéž o Chimaeře.“ „Výborně,“ řekl Pellaeon a pokynul vojákům, aby otevřeli dveře. „Tak

ať je nenecháme dlouho čekat.“

*

Na několik sekund v místnosti zavládlo naprosté ticho. Ticho jako v jeskyni, jako v pralese, jako v hrobce. Disra nechal úžas viset ve vzduchu a vychutnával si ohromení, jež se zračilo Zothipovi ve tváři. Nafoukaný, nechutný pirát konečně narazil hlavou do něčeho, na co jeho řev a výhrůžky nestačily.

Rád by nechal zděšení trvat o něco déle. Ale z důvodů, které znal jen on sám, se podvodník rozhodl kouzlo přerušit. „Zdá se, že vás moje přítomnost překvapila.“ řekl hladkým Thrawnovým hlasem, stejně dokonalým, jako bylo předtím ticho. „Domýšlím si, že jste nevěnoval pozornost zprávám z Coruscantu.“

Zothipova ústa se okamžik neslyšně pohybovala a huňaté vousy ten pohyb komicky znásobily. Pak se mu konečně vrátil hlas. „Ne, slyšel jsem, že jste zpátky,“ vysoukal ze sebe nakonec. Zvuk vlastního hlasu mu zřejmě dodal odvahy. „Jenom jsem tomu nevěřil, to je všechno,“ dodal a narovnal ramena. „Proč ne?“

Zothip zalétl očima k jednomu ze svých mužů, jako by se chtěl ujistit, že má stále všechno pod kontrolou. „Protože jsem myslel, že každej, kdo jednou vypadne z tohodle slizkýho Impéria, nebude tak pitoměj, aby se vracel,“ odsekl náhle znovu agresivním hlasem.

Po Thrawnově druhém boku sebou Tierce trhl. Ale Thrawn se pouze usmál. „Není to špatné,“ pravil. „Možná trochu pomalé, ale vůbec ne špatné.“

Zothip svraštil obočí k sobě. „O čem to mluvíte?“ „Impérium je připraveno znovu povstat,“ pravil Thrawn, přikročil k Disrovi a zbylým třem pirátům věnoval krátký, zkoumavý pohled. „Sice nijak zvlášť nepotřebujeme spojence, ale právě tak nám nevadí je mít.“

Jeden z pirátů, který stál za Zothipem poblíž stěny, si uhlazeným způsobem odfrkl. „Takže za tohle nás máte?“ tázal se a založil si ruce na prsou. „Za spojence?“

„Kontrolor má pravdu,“ přidal se Zothip a ukázal na mluvčího palcem. „Vy dáváte rozkazy a všechen zisk je váš, zatímco my děláme špinavou práci. Co jsme to za spojence?“

„Takoví spojenci, kteří mají možnost získat tak vysoké postavení, že je to nad vaše chápání,“ Thrawnův hlas o poznání ochladl. „Postavení, moc a bohatství kupovat a prodávat celé systémy.“

„A kdy k tomu má dojít?“ vložil se do řeči Kontrolor. Disra si s nelibostí povšiml, že od Zothipa pomalu couvá směrem ke zdi. Jako by se snažil vzdálit od svého šéfa a něco chystal…

Tiercovi to také neuniklo. Koutkem oka Disra zahlédl, jak gardista tiše vykročil týmž směrem; udržoval si od Kontrolora stále stejnou vzdálenost a současně se přiblížil k dalšímu pirátovi, který se opíral o zeď po Zothipově levici.

Mimo gardistův dosah nyní zbýval pouze pirát po Zothipově pravé ruce. Disra na něj pokradmu pohlédl a doufal, že na něj Tierce nezapomněl.

„Docela brzy,“ ujistil ho Thrawn. „Většina hracích kamenů je už rozestavena. Ty, které nejsou, brzy budou.“

„Tyhle hrací kameny jsou vaši ostatní spojenci?“ nadhodil Kontrolor. „Takže takhle nás vnímáte? Jako figurky ve hře?“

„Nechci bejt figurkou v ničí hře,“ zavrčel Zothip. „My jsme piráti Cavrilhu. Nehrajeme žádný hry, jenom ty naše.“

Přerušilo ho zapípání ze stolu s počítačem. „Čekáte hovor?“ dodal sarkasticky.

Disra jeho poznámku přešel mlčením. Vykročil kupředu, natočil displej s sobě a zmáčkl tlačítko komunikátoru. „Ano?“

Byl to poručík z řídicí místnosti… a z výrazu jeho tváře Disra poznal, že nemá dobré zprávy. „Vaše Excelence, máme problém,“ oznámil napjatě. „Špioni zřejmě vyklouzli z naší sítě.“

Disra skousl kletbu. „Jak to?“

„Použili droirly v jednom obchodě, aby zahltili verpinské biokomuniční frekvence,“ řekl poručík znechuceně. „Než se nám podařilo najít obchod a zastavil vysílání, unikli mimo dosah našich echodetektorů. Je tam s vámi velkoadmirál Thrawn?“

„Ano,“ Thrawn přistoupil k Disrovu boku. „Zakrátko budu u vás. Mezitím rozptylte echodetektory do souřadné sítě na obě strany od jejich poslední lokace a pokuste se je znovu nalézt.“ „Ano, pane,“ řekl poručík.

Disra vypnul displej a vrhl krátký zachmuřený pohled na Tierce. Neměl svolit k téhle konfrontaci se Zothipem, dokud byli Solo a Calrissian stále na svobodě. „Měli bychom se tam vrátit,“ řekl, když pohlédl zpátky na Thrawna.

„Cože, to nás tu jen tak necháte?“ podivil se Kontrolor. Odtáhl se od Zothipa o další krok, paže pořád založené na prsou.

„Nebuďte absurdní,“ obořil se na něj Disra. Najednou měl Zothipa a jeho pirátů až po krk. „Nechcete být na vítězné straně? Nevadí – spousta jiných ano. Majore Tierci, zavolejte našim hostům doprovod, ať je vyvede ven.“

„Na to zapomeňte,“ zaburácel Zothip. Zvedl své mohutné tělo z křesla a ruku spustil k blasteru. „Odejdeme, až dostanu těch dvacet milionů. Koukejte je sem nakutálet, nebo…“ „Nebo co?“ odsekl Disra. „Ty nevděčný, slizký –“

„Jak chcete,“ Štěkl Zothip. Strčil prst mezi rty a ostře hvízdl. Oba piráti po jeho bocích sáhli po blasterech –

A Tierce se pohnul.

Než stačil pirát stojící ke gardistovi nejblíž vytáhnout blaster, Tierce už byl u něj. Krátký úder – rozmazaný pohyb rukou – tlumené zapraskání kostí – a pirát se zhroutil na koberec jako prázdný pytel. Jeho druh vpravo od Zothipa polekaně zaklel, ale sotva Disra otočil hlavu, od Tierce se ozvalo zasvištění a z mužovy hrudi najednou trčela rukojeť nože.

Nože, který se přidal k dalšímu, který mu okamžik předtím probodl hrdlo. Disra zalapal po dechu. Jeho oči se přenesly z piráta na vysokou, štíhlou ženu, která se náhle zjevila v místnosti vedle tajných dveří. Její ruka sebou trhla, zablýsklo se odražené světlo –

A Zothip vyjekl bolestí. Naklonil se přímo před Tiercovo koleno, které mu mířilo na žaludek. Další bolestivé heknutí, když kopanec dopadl, a pirátsky šéf se s žuchnutím svalil na stůl. Blaster mu vylétl z ochablé ruky na podlahu.

A Disra zjistil, že zírá na jilec dýky, která trčela uprostřed Zothipovych zad. Očividně dárek od té ženy.

Zvedl k ní zrak. Tiše přistoupila ke stolu a trojice Imperiálů si nevšímala. Popadla Zothipa za vousy a natočila jeho tvář tak, aby mu viděla do kalných očí. „To bylo za Lorardian,“ řekla tichým, ale hořkým hlasem.

Zothipova ústa se pohnula, ale nevyšel z nich žádný hlas. Kalné oči se zakalily ještě víc a zavřely se, a když žena pustila jeho vousy, zaškubal sebou a zůstal ležet.

V místnosti se znovu rozhostilo ticho. A opět ho přerušil Thrawn. „Dobrá práce,“ řekl. „Děkuji vám za pomoc.“

„Ne že bych ji potřeboval,“ ozval se Tierce napjatě. Disra na něho pohlédl a trochu překvapeně si všiml, že gardista odněkud vytáhl malý blaster a namířil ho na ženu. „Kdo jste?“

Zvedla oči od Zothipova těla a přejela Tierce zlověstným, lehce opovržlivým pohledem. „Všichni vaši lidé zřejmě nejsou tak uznalí jako vy, admirále Thrawne,“ prohlásila a ponechala gardistovu otázku bez odpovědi.

„Musíte majora Tierce omluvit,“ řekl Thrawn. „Mé bezpečí je jeho prvořadým zájmem a bere tuto zodpovědnost velice vážně. Ale nerozumí vám tak jako já.“ Mávl rukou k Tiercovu blasteru. „Můžete svou zhraň odložit, majore. Mistrylské šeré stráže nezabíjejí pro potěšení, ani bez důvodu.“

Disru náhle zamrazilo. Mistrylská šerá stráž? Tady, v jeho paláci?

Žena zamrkala: očividně ji zaskočilo, že Thrawn odhalil její totožnost. „Jak víte, kdo jsem?“ tázala se a přivřela oči.

„Ale jděte,“ pokáral ji Thrawn mírně. Rukou lenivě ukázal na spoušť kolem. „Kdo jiný byste mohla být než Mistrylka, po té ukázce vašich bojových schopností? A samozřejmě jste se také zmínila o Lorardianu,“ dodal tiše. „Přijměte mou soustrast.“

„Děkuji,“ řekla a téměř váhavě kývla hlavou. „Netušila jsem, že ještě někdo ví, co se tam stalo, nebo že se o to zajímá.“

„Informace jsou součástí mé práce,“ odpověděl Thrawn.

„Asi ano,“ řekla žena a kývla nalevo. „Co plánujete udělat se zbytky?“

„Ještě nevím,“ odtušil Thrawn. „Povězte mi, Kontrolore: co s vámi máme udělat?“

Disra odtrhl od ženy zrak. Najednou si opožděně uvědomil, že s posledním pirátem skutečně ještě nezúčtovali.

A byl k tomu důvod. Kontrolor stál úplně nehybně na místě, kde byl, když boj začal, ruce držel otevřené a prázdné před sebou, blaster dosud v pouzdře. V jeho tváři se přesto nezračil strach ani vztek, ale klidně si měřil okolí. „Gratuluju vám, admirále,“ pronesl. Kývl na Thrawna a pak na Tierce. „A vám taky, majore. Čekal jsem stormtroopery ve skrytých výklencích. Váš způsob byl mnohem chytřejší a stejně účinný.“ Obrátil se a pohlédl na ženu. „Vaše zjevení bylo naopak naprosto nečekané. Musela jste se za námi proplížit. Dal bych nevím co za to, kdybych věděl, jak jste to udělala.“ „Jediné, co může Mistrylka dát pirátům Cavrilhu, je smrt,“ opáčila

chladně. „Chci znát důvod, proč bych se do vás neměla pustit.“ Kontrolor pokrčil rameny, ale Disra poznal, že není tak klidný, jak se snaží vypadat. „Protože Mistrylky, které zahynuly na Lorardianu, jste už pomstila,“ řekl. „Zothip nás k tomu přinutil. My ostatní jsme nemohli nic ovlivnit.“

Obrátil oči zpátky k Disrovi. „A zrovna tak to byl on, kdo se chtěl vám a admirálu Pellaeonovi pomstít za to fiasko u Pesitiinu, Vaše Excelence,“ dodal. „Rád bych navrhl, abychom se povznesli nad všechny podobné nepříjemnosti.“

Tierce cosi zamumlal pod vousy. „Že má ale odvahu, viďte?“ „Vy nerozumíte, majore,“ řekl Disra a pousmál se na Kontrolora. Najednou to všechno dávalo smysl. „Tady Kontrolor se nesnaží zoufale si zachránit kůži. Celou tuhle konfrontaci plánoval od samého začátku.“ Mistrylka se na něj zamračila. „Co tím chcete říct?“ „Chci říct, že ho přestalo bavit být druhým v pořadí,“ pověděl jí Disra a bedlivě si Kontrolora prohlížel. Slabý, vědoucí úsměv na jeho rtech byl důkazem, že trefil do černého. „Všechno to byla čistá politika.“

„Víc než jen politika, Vaše Excelence,“ řekl Kontrolor. „Zothip se uměl naparovat a řvát, ale neměl mozek, který je potřeba k řízení tak velké organizace, jako je ta naše. Už celá léta jsem to já, kdo ji drží pohromadě. Je nejvyšší čas, abych kromě práce sklidil i plody.“

„A my jsme vám hezky vyčistili cestu,“ doplnil Thrawn. „Chcete od nás ještě něco dalšího?“

„Pro začátek bych se odsud rád dostal živý,“ odpověděl Kontrolor. Každému z Imperiálů věnoval úsměv, který byl zároveň samolibý a vtíravý. „Ale jinak –“ zaváhal. „Zothip měl pravdu ohledně naší dohody s moffem Disrou,“ řekl a obrátil se k Thrawnovi. „Přinesla nám toho celkem dost, ale také jsme nesli příliš velká rizika. Kromě toho se nyní zdá, že po nás jde Nová republika. Myslím, že nastal čas, abychom se odporoučeli.“ „V tom případě se vzdáváte svého podílu při rozdělování galaxie po vítězství Impéria,“ upozornil ho Disra a divil se, proč se vůbec namáhá přesvědčit Kontrolora, aby do toho šel. Bylo mu srdečně jedno, jestli piráti Cavrilhu vycouvají, nebo ne.

Namáhal se zbytečně. „My to riskneme,“ řekl Kontrolor. „Možná že jste génius, admirále, ale čestně – myslím si, že to nezvládnete ani vy.“

„Jak si přejete,“ pravil Thrawn. „Výrobní linku Preybírdů samozřejmě ponecháte v provozu.“

„Ponecháme,“ slíbil Kontrolor. „A náš podíl na zisku z výroby vám věnuju jako dárek u příležitosti vašeho návratu.“

Usmíval se, ale Disrovým očím ten výraz připadal poněkud prázdný. „A také na památku našich svazků s Impériem v minulosti a našeho přátelského rozloučení.“

„Samozřejmě,“ řekl Thrawn a obdařil ho na oplátku vědoucím úsměvem. „A také pro případ, že se mýlíte ohledně velikosti mého génia?“

Kontrolor zaškubal rty a úsměv zmizel. „Spousta skupin z podsvětí to schytala, když jste posledně vytáhl proti Nové republice, admirále,“ řekl. „Nechci, aby piráti Cavrilhu dopadli podobně.“

„Myslím, že tomu můžeme zabránit,“ souhlasil Thrawn. „Zajisté alespoň na tak dlouho, dokud nám budete dodávat Preybirdy.“

„Platí,“ řekl Kontrolor a opatrně spustil ruce. Jeho oči krátce zalétly k Mistrylce. „Jestli je to všechno, musím jít přebudovat svou organizaci. Hodně štěstí, admirále.“

„Vám také, kapitáne Kontrolore,“ odpověděl Thrawn a nepatrně se předklonil. „Vás a vaše piráty nechci v imperiálním prostoru víckrát vidět.“

Kontrolor viditelně polkl. „Ano, pane,“ vyrazil ze sebe a začal couvat ke dveřím do tajné chodby. „Bez obav.“

Proklouzl dveřmi a zmizel. „Doufám, že pustit ho bylo moudré,” zamumlal Disra. Na druhém konci té chodby byl Pellaeon a oni měli pouze Kontrolorovo slovo, že netouží po pomstě.

„Nedělejte si starosti,“ ujišťoval ho Thrawn. „Jak jste už poznamenal, dostat sem Zothipa ho stálo spoustu času a úsilí. Ne, on zamíří přímo zpátky na loď se svým smutným příběhem a tím to také skončí.“

„A co s ní?“ kývl Tierce směrem k ženě. Podle rozkazu sklonil blaster, ale pořád ho měl připravený k palbě. „Ona přišla s nimi.“

„Přišla jsem za nimi,“ opravila ho žena. „Zaslechla jsem zmínku o klonech a dohodě pirátů s Impériem a –“

„O klonech?“ přerušil ji Disra. „Kdo mluvil o klonech?“

Chladně si ho změřila. „Dva novorepublikoví agenti jménem Han Solo a Lando Calrissian,“ odpověděla. „Možná už jste o nich slyšeli.“

„Tuším, že ano,“ řekl Thrawn s nenuceným úsměvem. „Vlastně se je zrovna snažíme najít.“ Její ret sebou škubl. „To se vsadím.“

„Avšak mnohem víc mě zajímá,“ pokračoval Thrawn, „jak odpovíte na nabídku, kterou jsem vám před pár minutami učinil.“

Zachmuřila se. „Na jakou nabídku?“

„Nevzpomínáte si?“ ptal se Thrawn. „Podotkl jsem, že jste se z mého zjevení vzpamatovávala trochu pomalu, ale jinak to nebylo špatné. Poté jsem mluvil o přání Impéria získávat spojence.“ Svraštila čelo. „O čem to mluvíte?“ ptala se. „Tu nabídku jste udělal

Zothipovi, ne mně. Vždyť jste ani nevěděl, že jsem tady.“ „Naopak,“ řekl Thrawn tiše. „Věděl jsem velmi dobře, že jste tady. A když si vzpomenete, co jsem říkal, všimnete si, že jsem se vůbec nezmínil o Zothipovi ani jeho pirátech.“

Zírala na něj; ve tváři se jí zračilo úsilí, jak se očividně snažila přijít na to, zda je upřímný, nebo jí podsouvá nehoráznou lež. Flim zosnoval další ze svých kouzel… a přestože bylo publikum zaujato proti němu, magie fungovala.

Ale Disra právě neměl čas vychutnávat si tu podívanou. „Jsem si jistý, že si musíte s dámou pořádně promluvit, admirále,“ zamumlal a zacouval o krok ke dveřím. „Takže pokud mne omluvíte, musím se vrátit k admirálu Pellaeonovi.“

„Zajisté, Vaše Excelence,“ řekl Thrawn a mávnutím ruky ho propustil. „Snad bychom mohli v rozhovoru pokračovat v jiné místnosti.“ Pozvedl na ženu obočí. „Za předpokladu, že vás zajímá, co může mé nové Impérium Mistrylkám nabídnout.“

„Ještě nikdy jsme pro Impérium nepracovaly,“ řekla žena opatrně, zatímco Disra přistoupil ke dveřím a otevřel je.

„To bylo Palpatinovo Impérium,“ připomněl jí Thrawn. „Impérium, které zamýšlím vybudovat –“

Zbytek náborových řečí už Disra neslyšel. Zavřel za sebou dveře a co nejrychleji vyrazil koridorem. Tajnou chodbou by to bylo rychlejší, ale Pellaeon o ní nevěděl a Disra chtěl, aby tajnou zůstala. Zabočil, spěšně minul poslední roh a vykročil hlavní halou ke strážím u dveří. „Nesháněl se po mně admirál Pellaeon?“ otázal se. když vojáci zasalutovali a ustoupili na stranu.

„Ne, Vaše Excelence,“ řekl jeden z nich, zatímco se dvojité dveře začaly otvírat. „Vlastně už odešel.“

Disra se prudce zastavil. „Jak to myslíte, že už odešel?“ zeptal se. Nahlédl skrz otvírající se dveře. Kancelář byla skutečně prázdná. „Kam šel?“

„Nic neříkal, Vaše Excelence,“ odpověděla stráž.

Disra vstoupil do kanceláře, a sotva se dveře zavřely, zamračeně se rozhlédl kolem. Nedávalo to smysl. Proč by měl Pellaeon s tím cucákem Dreyfem jenom tak odejít? Určitě se nerozhodli nechat ho jednoduše být!

Oči mu padly na stůl…

Pěti rychlými kroky se ocitl na druhé straně stolu, celou dobu nadával a cítil, jak mu po obličeji stéká studený pot. Ne. To by přece neudělali.

Ale udělali. Tajná zásuvka byla násilím otevřena.

A datakarty byly pryč.

23. kapitola

Disrova tápající ruka nahmatala spínač komunikátoru. „Tierci, pojďte sem,“ vypravil ze sebe. Skrz tlukot srdce v uších mu vlastní hlas zněl divně. „Okamžitě.“

Přepnul komunikátor ke strážím venku. „Kdy Pellaeon odešel?“ otázal se.

„Před pěti nebo šesti minutami,“ odpověděl hlas.

Což znamenalo, že touto dobou už je venku z paláce a míří do kosmoportu. A jednotky bezpečnosti, které by ho mohly zadržet, jsou rozptýleny po celém městě, kde se snaží chytit Sola a Calrissiana. Disra zaskřípal zuby; vize velkého plánu, na němž tak těžce pracoval, se mu hroutila před očima. Na těch datakartách bylo všechno – všechno. Byly samozřejmě zašifrované, ale jestli se je Pellaeonovi podaří dešifrovat…

A pak ho u srdce bodla další, ještě strašnější myšlenka. Plukovník Vermel, schovaný v malé tiché vězeňské cele na stanici Rimcee…

Trvalo mu téměř minutu, než se mu podařilo skrz všemožné retranslace nastavit komunikátor na systém Rimcee. A když konečně uspěl…

Na druhé straně místnosti se otevřely tajné dveře a do kanceláře vstoupil Tierce. „Máme je,“ oznámil s pochmurným uspokojením. „Jejich loď je v doku 155 –“

„Pellaeon vzal datakarty,“ přerušil ho Disra zlostně.

„Cože?“ otázal se Tierce a přidal do kroku.

„Datakarty, hlupáku,“ vyštěkl Disra. „Plán s Pomstou, naši smlouvu s piráty Cavrilhu, jména a podrobnosti o průmyslové a finanční síti, kterou jsem používal – všechno.“

Tierce zasykl a vrhl pohled na prázdnou přihrádku. „Neuvěřitelné,“ řekl, jako by mluvil sám se sebou. „On se doopravdy vloupal do vašich osobních záznamů. Nikdy by mě nenapadlo, že je toho schopen. Musel to být Dreyfův nápad.“

„Vše se dozvíme u soudu,“ odsekl Disra. „Zapomeňte na to, čí to byl nápad. Co budeme dělat?“

„Musíme vůbec něco dělat?“ pokrčil rameny Tierce. „Jsou přece zakódované, nebo ne? Než je Pellaeon dešifruje –“

„Už to udělal,“ přerušil ho Disra. „Alespoň částečně. Ví, že Vermel je na stanici Rimcee.“

Tiercovi ztuhl obličej. „Jak to můžete vědět?“

„Protože jsem se pokusil se stanicí spojit,“ zaskřípal Disra. „Pellaeon nechal zablokovat všechna vysílání do celého systému.“

Tierce vrhl zasmušilý pohled na prázdný komunikační displej. „Rychlá práce,“ zamumlal. „Velmi dobře, admirále.“

„To je teď jedno,“ obořil se na něj Disra. Málem se celý roztřásl strachem a hněvem. Copak Tierce nechápal, že se jejich plán každou chvílí zhroutí? „Musíme ho zastavit. Musíme Vermela uklidit pryč, než se tam Pellaeon dostane –“

„Ne,“ řekl Tierce najednou rázně. „Co musíme udělat, je chytit Sola a Calrissiana, než se dostanou na loď, a předvést jim šou našeho velkoadmirála.“

„Zbláznil jste se?“ zasyčel Disra. „Na Kessel se Solem – mně jde teď o krk!“

„Uklidněte se, Disro,“ okřikl ho Tierce. Jeho hlas moffa zchladil jako kbelík studené vody. „Ať už vzal Pellaeon cokoli, nezáleží na tom. Rozumíte? Nezáleží na tom. Vítěznou kartu máme my: velkoadmirála Thrawna. Stačí, aby převzal velení a oznámil, že vše, co jsme dělali, bylo z jeho vůle. Tak se konečně vzpamatujte.“

Disra se přerývaně nadechl a upřel na Tierce pohled plný tichého, bezmocného vzteku. Tichého vzteku, že gardista tak lehkovážně přehlížel všechna léta, která Disra strávil nad svým projektem. A bezmocného vzteku, protože Tierce měl pravdu. „Dobrá.“ vypravil ze sebe. „Takže na Pellaeona zapomeneme. Co uděláme místo toho?“

„Neposlouchal jste mě,“ řekl Tierce. Přivřenýma očima si pořád prohlížel Disrovu tvář. „Máme číslo jejich doku – ta Mistrylka D’ulin s nimi přiletěla jako černý pasažér. Admirál a já se tam musíme dostat dřív než oni. Rozumíte?“

„Ano, rozumím,“ zabručel Disra. Jeho mozek začal až teď překonávat šok a paniku. „Přece nejsem dítě.“

„To rád slyším,“ řekl Tierce chladně. „Protože až my budeme tam venku, vy si promluvíte s D’ulin. Zjistíte, co chce a co by dokázalo Mistrylky přimět, aby se přidaly na naši stranu.“

Disra cítil, jak mu o centimetr poklesla brada. Hlášení, která četl o Mistrylkách – „Vy z nich chcete udělat spojence? Přišel jste o rozum?

Nenávidí Impérium!“

„Potřebujeme novou skupinu z podsvětí, která nahradí piráty Cavrilhu,“ řekl Tierce netrpělivě. „A nemáme čas se o tom hádat. Thrawn a D’ulin jsou v knihovně naproti vašemu apartmá. Jděte tam, ať může jít se mnou do kosmoportu. Rozumíte? Hněte sebou.“

Při úsečném příkazu sebou Disra trhl. „Už se mnou takhle nikdy nemluvte, majore,“ varoval ho tichým, hrobovým hlasem. „Nikdy.“ „Tak se přede mnou přestaňte hroutit, Vaše Excelence,“ řekl Tierce. Pokud na něj Disrovo varování udělalo dojem, pak to nedal najevo. „Jděte tam.“

***

Han se obával, že kosmoport bude obklíčený legií imperiálních vojáků, ale žádní tam nebyli. Nebyly tam ani žádné podezíravé stráže, které by čekal u vchodu, žádní monitorovací droidi v přístupové uličce, žádní stormtroopeři u brány do jejich doku. Vlastně to podle všeho vypadalo, že jim to hladce vyšlo. A už jen to samo o sobě mu dělalo starosti. Hodně starostí.

Lando měl stejný pocit. „Nelíbí se mi to, Hane,“ zamumlal, a zatímco Han odemykal bránu doku, ohlížel se zpátky do ulice. „Je to až moc snadné.“

„Jo, já vím,“ souhlasil Han. Naposledy se rozhlédl kolem, popadl Lobota za paži a provedl ho bránou. Lando během poslední hodiny několikrát za provozu změnil programování kyborgova implantátu, díky čemuž je možná Imperiálové ztratili, ale Lobota kvůli tomu dost ochromil. Jestli dojde na rampě Lady Luck k boji, nebude jim vůbec k ničemu.

Tmavá chodba servisní a zásobovací oblastí doku byla také opuštěná. „Jakmile budeme na palubě, nahodíš motory,“ řekl Han Landovi, když vyšli na permabeton pod otevřeným nebem. Lady Luck tam dosud byla a vypadala přesně tak, jako když ji opouštěli. „Já si vemu na starost zbraně. Moegid by se mohl nabourat do počítače kosmoportu a zajistit nám rychlej odlet –“

„To nebude nutné,“ ozval se za nimi tichý hlas.

Han se prudce otočil a vytasil ukořistěný blaster. Za nimi se na permabetonu objevil mihotavý hologram muže. Muže s modrou kůží a v bílé imperiální uniformě…

Lando podivně zachroptěl. „To je on,“ zamumlal. Han strnule přikývl. Byl to opravdu on. Velkoadmirál Thrawn.

„Prosím, položte zbraně na zem,“ přikázal Thrawn. „Raději bych si s vámi promluvil tváří v tvář, ale pochopitelně nemám chuť nechat se zastřelit.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Han. Nepřestával pevně svírat blaster a rychle se rozhlížel kolem sebe. Někde tam skutečně musejí být schovaní vojáci…

Hologram se usmál. „Ale jděte, kapitáne Solo,“ řekl konejšivě. „Přece si nemyslíte, že by se vám jednoduše podařilo prostřílet se z Bastionu jako z tolika jiných systémů během vaší pestré kariéry. Copak už nikdy nechcete vidět svou ženu a děti?“

Han sevřel blaster ještě pevněji. Cítil, jak mu na čele vyráží pot. „To má být hrozba?“

Hologram potřásl hlavou. „Vy mi nerozumíte, kapitáne,“ řekl Thrawn. „Ode mě se nemáte čeho bát. Chci s vámi jen prohodit pár slov a pak budete vy a vaši společníci smět odletět.“ Kývl směrem k Landovi. „Zeptejte se kapitána Calrissiana. Dovolil jsem mu opustit můj hvězdný destruktor.“

„To není přesně totéž,“ řekl Lando napjatě. „Tohle je vaše tajná hlavní planeta. Nechcete, aby kdekdo znal její souřadnice.“

„Ale jděte, kapitáne,“ řekl Thrawn poněkud posměšně. „Opravdu si myslíte, že bych čekal, že si znalost současné polohy Bastionu vezmete do hrobu? Sídlo imperiální vlády už se v minulosti přesunulo mnohokrát. Jistě to dokážeme znovu. Přesto zřejmě potřebujete přesvědčivější důkaz.“

Koutkem oka Han zahlédl pohyb. Vzhlédl –

A spatřil řadu stormtrooperů sešikovaných na okraji střechy skladu; blasterové pušky namířené dolů na ně.

Povzdechl si. Měli se rozběhnout rovnou k Lady Luck, hned jak se hologram objevil, místo aby se nechali Thrawnem takhle zdržet. Teď už bylo pozdě. „Jak jste nás našli?“ zeptal se. Zajistil blaster a položil zbraň před sebe na zem.

Lando neochotně následoval jeho příkladu se svým vrhačem broků. „Nebylo to těžké,“ řekl hologram. „Věděl jsem, že nikdo z vás nemá zkušenosti hackera potřebné k proniknutí do zvláštních souborů. Měl jsem podezření, že k tomu používáte Verpina, a tak jsem svým mužům přikázal prověřit příslušné frekvence.“

„Hledali jste echo,“ přikývl Han. „Přísahal bych, že jsme vám v tom zabránili dřív, než jste nás stihli zaměřit.“

„Nerozumíte, kapitáne. Nehledal jsem echo.“ Najednou hologram zmizel –

A zpoza hromady krabic vpravo u skladu se vynořil Thrawn osobně; jeho bílá uniforma v odpoledním slunci oslnivě zářila.

Ale ještě víc zářily naleštěné pancíře šesti stormtrooperů, kteří mu dělali doprovod. Han usoudil, že šílený úprk na Lady Luck by přece jen býval nebyl tak chytrý plán.

„Pouze jsem si chtěl potvrdit, že váš hacker byl Verpin,“ pokračoval Thrawn za chůze směrem k nim. „Tohoto potvrzení se mi dostalo, když jste zahltili verpinské biokomunikační frekvence. Pak už mi pouze stačilo projít záznamy kosmoportu a pátrat po lodi, která zde údajně přistála osm, dvanáct, nebo sedmnáct dní před sondou, kterou jste sem sledovali z kontaktní stanice ubiktorátu u Parshoone.“

„Zadržte, nestíhám vás sledovat,“ zachmuřil se Han. „Osm, dvanáct, nebo sedmnáct dní?“

Thrawn se usmál. „Pro Verpiny jsou to důležitá čísla,“ pravil. „Mají je v sobě hluboce zakořeněna – možná podvědomě, ale přece. Bylo jasné, že Verpin je hlavním hackerem vaší skupiny, a že to byl tedy on, kdo provedl změny v záznamech kosmoportu, aby utajil vaši loď. Musím ještě pokračovat?“

„Ne,“ hlesl Han. Celým tělem mu projel ledový mráz. V jeho a Leiině apartmá ve věži Orowood Lando tvrdil, že viděl Thrawna; tvrdil to, přel se o to a nehodlal z toho ustoupit oproti všem důkazům a argumentům, které svědčily o opaku. Han se tehdy divil, jak se mohl jeho přítel nechat tak

snadno vystrašit. Teď konečně pochopil.

„Dobře,“ řekl Thrawn a upřel na něj zkoumavý pohled, který se Hanovi vůbec nelíbil. „Pojďme tedy k věci.“ Nepatrně zvýšil hlas. „Majore?“ Vlevo za druhou hromadou krabic se ukázal muž s insigniemi majora: jeho oči si ostražitě měřily zajatce. V pravé ruce držel blaster, v levé datakartu.

„Jak si zajisté vzpomínáte, kapitáne Calrissiane,“ pokračoval Thrawn, když major vykročil směrem k nim, „při našem posledním rozhovoru jste poznamenal, že pokud bych chtěl Novou republiku zachránit před současnou krizí, stačilo by, kdybych vám dal kompletní kopii Caamaského dokumentu.“

„Ano, pamatuju si to,“ řekl Lando. Major se zastavil metr před ním. „Řekl jste mi, že získat ji by vám trvalo příliš mnoho času.“ „Nakonec to šlo rychleji,“ souhlasil Thrawn. „Tady je.“

Major pozvedl ruku s datakartou. „Co tím myslíte, tady je?“ zeptal se Lando. Zíral na datakartu, jako by mu měla vybuchnout do tváře.

„Caamaský dokument,“ řekl Thrawn prostě. ,Je váš. Vezměte si ho.“

Pomalu u váhaví Lando kartu převzal…V čem je háček?“ zeptal se. Major ustoupil o krok zpátky.

„Žádný háček,“ ujistil ho Thrawn. „Jak jsem vám řekl už dříve, chci jen pomoct.“

„Jasně že chcete,“ vložil se do řeči Han. Vlastní slova mu zněla v uších hrubě ve srovnání se zdvořilým hlasem velkoadmirála. „Jako když jste pomohl zdemolovat budovu Sdružených klanů na Bothawui?“

Žhnoucí rudé oči se na něj zaostřily. „Vysvětlete to.“

„Za tou výtržností byl imperiální tým,“ řekl Han vzpurně. Lando se ho snažil syčením utišit a on musel uznat, že vmést takhle obvinění Thrawnovi do tváře nebylo zrovna nejprozíravější. Ale na Bothawui mu šlo o krk a hlavně taky Leie a on nehodlal jen tak nečinně přihlížel, jak před ním Thrawn vede smířlivé řeči. A navíc tu byli ti mrtví a zkáza, kterou ty výtržnost způsobila. „Našli jsme přesměrovací krystal z jejich ostřelovacího blasteru Xerrol Nightstinger.“

Doufal v záblesk viny nebo alespoň v překvapené škubnutí. Thrawn ho však obdařil pouze drobným úsměvem. „Ano, Xerrol Nightslinger,“ řekl se stopou hořkosti v hlase. „Zřejmě to stále je oblíbený nástroj vrahů a sabotérů. V tomto případě však hledíte nesprávným směrem. Posledních pět Xerrolů Impéria bylo před šesti měsíci ukradeno z ubiklorálního skladu Marquarra.“

Z očí se mu zablesklo. „Pokud je chcete najít, doporučuji vám prohledat soukromé sídlo vrchního radního Borska Fey’lyy.“

Han s Landem si vyměnili překvapené pohledy. „Fey’lyy:“

„Ano,“ řekl Thrawn. „Ukradla je jeho soukromá armáda.“

„Ne,“ vylétlo z Hana automaticky. „To je směšný.“

Ale přesto…

Fey’lya věděl, že on a Leia půjdou do budovy Sdružených klanů prověřit skutečný stav bothanských financí, což po té výtržnosti nikdy nedotáhli do konce. A byl to jeden z těch zákeřných kousků, jimiž byli Bolltani proslulí.

Thrawn pokrčil rameny. „Nebudu se pokoušel vás přesvědčovat. Má slova si můžete ověřil, jestli chcete. A mezitím –“ kývl k dalakartě v Landově ruce. „Hezký den, pánové. A šťastnou cestu.“

Nečekal na odpověď, obrátil se a zamířil k východu. Polovina jeho gardy se seřadila kolem něj a vyrazila také. Zbývající tři stormtroopeři a major počkali, dokud nebude z dohledu, pak se otočili a následovali ho. Když i oni zmizeli v průchodu, řada stormtrooperů nahoře se také obrátila zamířila po střeše pryč. Za okamžik Han. Lando a Lobot osaměli.

Han se otočil k Landovi, který na něj zíral zpod kápě. „No, Lando,“ řekl, přičemž se snažil, aby se mu hlas netřásl, „myslím, že ti dlužím omluvu.“ Zapomeň na omluvy.“ řekl Lando, sehnul se pro zbraně a rychle se

rozhlédl po prázdné střeše. „Prostě odsud vypadnem, jo?“

„Jasně.“ řekl Han. Uchopil Lobota za ruku a nasměroval ho k rampě

LadyLuck. „Jdem.“

*

„Měl jste vidět jejich tváře,“ prohlásil Flim, zatímco kroužil nápojem

ve sklenici. Jeho mrzutý hlas podivně kontrastoval se škodolibými slovy.

„Celí ztuhli, ale hrozně se snažili nedat to najevo. Bylo to celkem komické.“

„Jsem si jistý, že jste měl co dělat, abyste se nerozchechtal,“ ucedil Disra kysele. „Otázka je, jestli to koupili.“ „Koupili,“ ujistil ho Tierce. Vytáhl kartu z datapadu a vytáhl z hromádky další. Jako jediný z nich tří zřejmě neměl žádné pochybnosti o Flimově výkonu. „Náš velkoadmirál byl uhlazený jako vyleštěná transpariocel. Ani nemrkl, když mu Solo vmetl do tváře ten záškodnický tým na Bothawui.“ „Tým na Bothawui?“ dotazoval se Disra ostře. „Náš tým na Bothawui? Navettovu skupinu?“

„Klid – mluvil o nich v souvislosti s výtržností u budovy Sdružených klanů,“ řekl Tierce. „Nic nenasvědčovalo tomu, že by věděl, že Navett je tam teď znovu.“

„To doufám,“ zabručel Disra. Na druhou stranu, celý ten plán byl na datakartách, které mu Pellaeon ukradl. I tak bylo nepravděpodobné, že s ním Pellaeon ihned poletí na Coruscant, pokud si ho v záplavě ekonomických informací vůbec všimne. „Jak zjistili, že jsme za výtržností stáli my?“

Tierce pokrčil rameny. „Kdo ví? Stejně na tom nezáleží – admirál je nádherně odrazil.“ Pohlédl na Flima. „Co jste to říkal o zbraních ukradených z Marquarry? Já jsem o tom nic neslyšel.“

Flim usrkl trochu nápoje. „Neslyšel jste o tom,“ řekl, „protože jsem si to celé vymyslel. Napadlo mě, že –“

„Vy jste si to vymyslel?“ přerušil ho Disra. „Co vás to zatraceně napadlo?“

„Chtěl jsem se Sola zbavit,“ řekl Flim strnule. „Proč? Nesouhlasíte snad?“

„Ne, nesouhlasím,“ odsekl Disra. „Nesedí to k vaší roli. Thrawn si nikdy nic nevymýšlel – když něco nevěděl, tak to přiznal.“

„Uklidněte se, Vaše Excelence,“ řekl Tierce. Avšak když upřel pohled na Flima, ani on už nevypadal příliš spokojeně. „Musel něco říct – nemůžeme jednou rukou nabízet Coruscantu Caamaský dokument a druhou podněcovat výtržnosti. Aspoň nám získal čas, který budou potřebovat, aby si to ověřili.“

Disra si odfrkl. „Hodně málo času.“

„I málo bude stačit,“ soudil Tierce. „Za sedm dní zachvátí Novou republiku občanská válka. V tu chvíli se nikdo nebude starat o pár výtržností a hrstku Xerrol Nightstingerů.“

Kývl dozadu k tajným dveřím. „A když už mluvíme o kupování, jak probíhal váš rozhovor s naší návštěvnicí? Podaří se nám koupit jejich služby?“

„Nevím,“ řekl Djsra. Na okamžik semkl rty. „Mistrylky pro Imperiály nepracují – zopakovala mi to aspoň patnáctkrát. Nakonec ale souhlasila, že zavolá jednu z velitelek, aby si s námi přiletěla promluvit. Mistrylky něco hrozně moc chtějí, ale nepodařilo se mi z ní vypáčit, co to je.“

„Chtějí se pomstít,“ řekl Flim ponuře. „Jako dnes každý.“

„Komu se chtějí pomstít?“ ptal se Disra.

Flim pokrčil rameny. „V podsvětí kolovaly zvěsti, že jejich svět byl před několika desetiletími zničen během války s neznámou osobou nebo osobami. Peníze, které Mistrylky získávají za své služby, údajně stále jdou na podporu těch, kdo přežili.“

„Jak se ten svět jmenoval?“ zajímal se Disra.

„Nevím,“ odpověděl Flim. „Uchovávají ho v tajnosti. Možná se obávají, že ten, kdo to udělal, by se mohl vrátit a dokončit, co začal.“

„Říkala něco o pomstě za Lorardian,“ přemítal Tierce. „Mohl by to být ten systém?“

„Nemám představu,“ odtušil Flim. „Já ani nevím, kdo nebo co Lorardian je.“

„Co tím myslíte, že to nevíte?“ zamračil se Disra. „Tam vedle jste vypadal, jako byste o něm věděl všechno.“

„Taky jsem vypadal, jako bych celou dobu věděl, že se schovávala za dveřmi,“ řekl Flim trpělivě. „Když chcete být dobrý podvodník, musíte umět přesvědčit přítomné, že víte víc než oni.“

Disra se zašklebil. Podvodník. „Samozřejmě. Já zapomněl.“

„Přestaňte nade mnou ohrnovat nos, Disro,“ varoval ho Flim podmračeně. „Útoky vašich pirátů Cavrilhu na novorepublikové nákladní lodě nebyly o nic lepší než to, co dělám já. A ta vaše drahocenná Pomsta právě tak,“ dodal a přenesl zlobný pohled na Tierce. „Hrstka imperiálních agitátorů předstírajících, že jsou velikou skupinou nespokojených civilistů. A vůbec nemluvě o celé téhle šarádě s Thrawnem. Nemáte podvody rádi? Smůla. Vězíte v nich až po krk, oba dva. Ne že byste měli na výběr. Vzhledem k tomu, v jakém stavu je Impérium.“

S tlumeným žuchnutím shodil nohy zpátky na podlahu a postavil se. „A řeknu vám ještě něco,“ dodal. „Pokud, nebo až někdy získáte vojenskou sílu, kterou potřebujete, beze mě se neobejdete.“ Udeřil se do hrudi. „Já se jako jediný z téhle skupiny vyznám v podsvětí. Znám piráty i žoldáky, vím, kde rychle sehnat námezdního lovce –když chcete najmout víc korzárů, musíte za mnou. Já jsem jako jediný poznal, že D’ulin je Mistrylka, už jenom podle toho, jak bojovala.“

„My vám to nebereme,“ řekl Disra. Podvodníkův plamenný proslov ho trochu zaskočil. „Takže o co vám jde?“

„Jde mi o to, že pokud, nebo až se tahle Ruka Thrawnova ukáže, možná už nebudete potřebovat mého falešného Thrawna,“ odsekl Flim. „Ale mě budete potřebovat pořád.“

Na dlouhou chvíli se v místnosti rozhostilo ticho. Flim je oba střídavě probodával pohledem; dýchal trochu ztěžka. Tierce promluvil jako první. „Skončil jste?“ zeptal se měkce. Flim zapátral v jeho obličeji a přestal vypadat tak strnule. „Ano,“ zamumlal. „Já jenom… tohle způsobí rozruch, Tierci. Od Coruscantu až po Vnější okraj. Ruka Thrawnova to nemůže přehlédnout, ledaže by žila někde pod šutrem.“

„Už jsem vám říkal, že vás před Rukou ochráníme,“ řekl Tierce. „A uděláme to. Buďte bez obav.“

„Jo.“ Flim si pořádně lokl ze sklenice. „Jo. Jasně.“

*

Lando k sobě přitáhl páku hyperpohonu a hvězdy bastionské oblohy se protáhly do zářících čar. „Tak,“ prohodil. Chtěl, aby to slovo znělo nedbale, ale bylo to spíš zachraptění. „Zdá se, že to myslel doopravdy. S tím, že nás nechá jít.“

Han seděl vedle něj a neodpovídal. Od chvíle, kdy Thrawn odešel z doku, ze sebe nevypravil ani deset slov. Lando se po straně podíval na svého kamaráda a říkal si, jestli by si o něj neměl začít dělat starosti.

Han musel jeho pohled vytušit. „Byl to opravdu on, viď?“ řekl tiše, aniž by odtrhl zrak od víru hyperprostoru.

Lando se sevřeným hrdlem přikývl. „Dokonale klidný, dokonale nad věcí, celou dobu tři kroky před námi,“ řekl. „Nikdo jiný než Thrawn.“

„Nikdy bych tomu nevěřil.“ Han pohlédl na Landa a ústa se mu chvěla. „Vlastně jsem tomu opravdu nevěřil,“ opravil se. „Všechno, co jsem ti tvrdil ve věži Orowood –“

„Zapomeň na to.“ Lando nad omluvou mávl rukou. „Já jsem ho viděl už tehdy, a sám jsem tomu taky nevěřil. Nebo jsem tomu aspoň nechtěl věřit.“

Han zavrtěl hlavou. „Jsme v maléru, Lando,“ řekl. „Odteď nemůžeme věřit ničemu, co vidíme. Ničemu, co vidíme, ničemu, co slyšíme, a ničemu, co si myslíme, že máme dělat. Thrawn je zpátky na scéně.“

„Já nevím,“ řekl Lando pochybovačně. „S Thrawnem, nebo bez Thrawna, Impériu i tak zbývá jen osm sektorů. Možná mu o nic víc nejde, možná chce jenom zmást Coruscant natolik, aby prostě zamrznul.“

„Kdoví?“ zamručel Han; do hlasu mu proniklo trochu rozčilení. Aspoň už se netvářil tak omámeně a sklesle. Bylo načase, pomyslel si Lando. „Tohle je na něm nejhorší. Jak se pokusíš něco udělat, je klidně možný, že chce, abys udělal přesně tohle. A jakmile neděláš nic, okamžitě tě zmanipuluje.“

„Takže co asi čeká, že uděláme s tímhle?“ zeptal se Lando a pozvedl datakartu.

„Já nevím, co čeká,“ řekl Han. Natáhl se a převzal ji. „Ale povím ti, co uděláme. Nejdřív si ji přečteme a podíváme se, jestli nám dá jména, po kterejch každej tolik touží. Za druhý, jakmile budeme na dosah HoloNetu, zavoláme Leie a řekneme jí, že to máme. A za třetí –“

Ukázal palcem dozadu přes rameno. „Pustíme na tu věc Moegida a necháme ho rozcupovat ji na kousky. Třeba vyštrachá nějaký překvapení od Thrawna.“

Lando se ostražitě podíval na datakartu. „Ty myslíš, že tam jsou překvapení?“

„Mluvíme o Thrawnovi,“ řekl Han prostě.

Lando přikývl. „To je pravda.“

Han naposledy zkontroloval přístroje a zvedl se z křesla. „Pojď – týhle věci nevěřím nikde poblíž palubního počítače,“ prohlásil a vyrazil ke dveřím z kokpitu. „Vememe dalapad a podíváme se, co se tam píše.“

24. kapitola

Při první navigační zastávce, kterou Wild Karrde udělal po odletu z Dayarku, nebylo na dohled nic. Nic než kroutící se záře Katholského riftu, ohnivé mrznoucí chuchvalce ionizovaného plynu a miniaturní mlhoviny, které vypadaly, jako by byly z riftu násilím vytrženy. Při druhé a třetí zastávce se jim vedlo stejně a Shada si začala říkat, jestli legendární ztracený svět Exocron skutečně není pouhý mýtus. Při páté zastávce ho našli.

„Vypadá celkem příjemně,“ poznamenal Threepio poněkud pochybovačně po Shadině boku, zatímco zírali z můstku Wild Karrdu na rychle se blížící malou planetu. „Doufám, že budou přátelští.“’

„Na to bych nesázela,“ upozornila ho Shada. V ústech měla nezvyklé, nepříjemné sucho. Jestli měli Jade a Calrissian pravdu, někde tam dole na ně čeká Jorj Car’das.

Odonnl se napůl odvrátil od kormidla. „Neměli bychom připravit turbolasery?“ zeptal se Karrda. „Jen tak pro případ, že nemají rádi, když jim někdo narušuje soukromí?“

Shada pohlédla na Karrda. Skrýval nervozitu dobře, ale i tak ji bez potíží rozpoznala. „Přiletěli jsme si promluvit, ne bojovat,“ připomněl Odonnlovi vyrovnaným hlasem. „Nechci, aby někdo tam dole získal nesprávný dojem.“

„Ano, ale po Dayarku –“

„Přiletěli jsme si promluvit,“ opakoval Karrde tónem, který nepřipouštěl odmlouvání. „H’sishi, registrujeme nějaké senzorové sondy? Nebo vysílání, Chine?“

[Zatím žádné sondy, šéfitáne,] oznámila Togoriánka. Shadě neuniklo, jak se její srst nepatrně načepýřila. Očividně i ona postřehla Karrdovu náladu.

„A taky žádný vysílání, kápo,“ dodal Chin. „Možná si nevšimli, že jsme přiletěli.“

„Ale všimli, buď bez obav,“ řekl Karrde zasmušile, „jediná otázka je-“

Přerušilo ho pípnutí komunikátoru. „Hvězdná lodi, tady je admirál Trey David, zástupce vrchního admirála Horzao Darra z Kombinované vzdušné a vesmírné flotily Exocronu,“ ozval se zdvořilý, ale pevný hlas. „Prosím, udejte svou totožnost.“

Chin se natáhl k panelu – „Ne, já to udělám,“ zarazil ho Karrde. Viditelně sebral odvahu a zmáčkl spínač komunikátoru. „Admirále Davide, tady je Talon Karrde na palubě nákladní lodi Wild Karrde. Naše záměry jsou naprosto mírumilovné. Rádi bychom obdrželi povolení k přistání.“

Následovala dlouhá pauza. Dokonce velmi dlouhá pauza. Shada si jemně mnula klouby na rukou a představovala si vášnivou hádku v kanceláři exocronské Kombinované flotily…

„Wild Karrde, tady admirál David,“ vrátil se hlas. „Bylo mi řečeno, že jste přiletěli za Jorjem Car’dasem. Můžete mi to potvrdit?“

Shada si Karrda pozorně prohlížela. Avšak kromě krátkého zachvění koutku jeho úst nepřišla žádná reakce. „Ano, můžu,“ pravil; hlas měl dutý, ale ovládal se. „Neprodleně si s ním musím promluvit o naléhavé záležitosti.“

„Rozumím.“ Následovala další pauza, tentokrát kratší. „Očekává vás?“

Další zachvění rtu. „Nevím, jestli očekává je to pravé slovo. Věřím, že ví, že jsem tady.“

„Opravdu?“ řekl David; jeho hlas zněl najednou trochu divně. „Dobrá, Wild Karrde. Kruh 15 na vojenské přistávací ploše Rintatta City. Posíláme souřadnice.“

„Děkuji,“ odpověděl Karrde.

„Mám je,“ zamumlal Odonnl se zrakem upřeným na navigační displej. „Vypadají celkem jednoduše.“

„Posíláme vám eskortu,“ pokračoval David. „Doufám, že vám nemusím říkat, abyste s ní spolupracovali.“

„Rozumím,“ řekl Karrde. „Uvidíme se s vámi?“

„Pochybuju,“ odpověděl David a tentokrát zněl jeho hlas neomylně ponuře. „Ale možná budeme mít to štěstí. Jeden nikdy neví. David konec.“

Na okamžik se můstek zahalil do ticha. Shada se rozhlédla po ostatních, po jejich napjatých tvářích a strnulých ramenech a zasmušilých výrazech. Pokud předtím nevěděli, do čeho jdou, tak teď už to pochopili, usoudila.

Ale přesto nespatřila sebemenší náznak toho, že by někoho z nich třeba jen napadlo se vzepřít. Byla to skutečně loajální, semknutá posádka, naprosto oddaná svému veliteli.

Podobně jako byla kdysi Shada oddaná ideálům Mistrylek. Dokonce i tehdy, když Mistrylky na ty ideály zapomněly.

Ani tváří v tvář nebezpečí, které na ně vpředu číhalo, ji vzpomínka na tu ztrátu nepřestávala bolet.

„Instrukce, kapitáne?’„ zeptal se Odonnl tiše. Karrde nezaváhal. „Vezmi nás dolů,“ přikázal.

*

Rintatta City byl středně velký shluk budov vojenského typu, rozmístěných kolem padesátky přistávacích plošin nejrůznějších velikostí, z nichž mnohé už byly obsazeny loděmi. Vojenské oblasti byly pro změnu obklopeny širokým prstencem domů civilního stylu a obchodních a veřejných budov. Celé město se choulilo u paty nevysokého, ale strmého pohoří a od jeho ostatních stran se táhly travnaté pláně.

Nepřišel žádný útok jako předtím u Pembricu 2. Když Wild Karrde začal klesat k povrchu, nikdo se ho ani nepokusil zadržet kvůli clu nebo vstupnímu povolení. Dvě staré systémové hlídkové lodi, které poslal admirál David, doprovodily nákladní loď na určený přistávací kruh, sledovaly, jak přistál, a pak bez komentáře zamířily zpátky k obloze. Kolem ostatních lodí se hemžily stovky mužů a žen a desítky malých vozidel. Spěchali za svými vlastními rozličnými úkoly a lodi z cizích světů, která přistála přímo mezi nimi, si vůbec nevšímali. Podle všeho se zdálo, napadlo Karrda, když spolu s ostatními vykročil dolů po rampě, jako by celý Exocron předstíral, že návštěvníci neexistují. S jednou pozoruhodnou výjimkou.

„Dobrý den, kapitáne Karrde,“ rozzářil se Entoo Nee dole pod rampou Wild Karrdu. „Vítejte na Exocronu. Vidím, že jste nás dokázal najít i bez mé pomoci. Ahoj, Shado; ahoj, Threepio.“

„Ahoj, pane Entoo Nee,“ odvětil Threepio s úlevou, že vidí známý obličej. „Přiznám se, že jsem nečekal, že vás tu nalezneme.“’

„Já jsem měl zase pochybnosti o vás,“ prohodil Entoo Nee vesele. „Když jsem vás naposledy viděl na Dayarku, zřejmě jste měli nějaké problémy s piráty.“ Přistoupil o krok blíž k rampě a nahlédl do lodi. „Půjde vaše okouzlující Togoriánka s námi?’„

„Ne, H’sishi zůstane na lodi,“ odpověděl Karrde a zadumaně si mužíčka prohlížel. H’sishi se ukazovala být stále hodnotnějším členem posádky, ale slovo okouzlující nebyl výraz, který by mu automaticky vytanul na mysli.

„Škoda.“ zalitoval Entoo Nee a znovu pohlédl na Shadu a Threepio. „Takže jsme všichni? Nikoho dalšího s sebou vzít nechcete?“

Karrde znovu ucítil, jak se mu navzdory jeho úsilí o klid napjaly svaly. Jistěže chtěl vzít s sebou víc lidí. Pro začátek osazenstvo Wild Kurrdu plus posádky ze Starry Ice a Etherway, kompletní novorepublikovou jednotku generála Bel Iblise, eskadru Rogue a aspoň čtyři kmeny noghrijských válečníků.

Avšak i kdyby je měl k dispozici, bylo by to bezvýznamné gesto. Car’das na něj čeká a čím víc lidí by s sebou přivedl, tím víc by jich zbytečně ohrozil. Kvůli tomu tady nebyl. „Ano,“ odpověděl. „Jsme všichni. Předpokládám správně, že jste tady, abyste nás zavedl k Jorji Car’dasovi?“

„Pokud si ho přejete vidět,“ přisvědčil mužíček a zkoumavě zíral Karrdovi do obličeje. Znovu, stejně jako na Dayarku, skrz pečlivě vystavěnou fasádu neškodnosti prosvítaly záblesky skutečného Entoo Nee. „Dobrá. Půjdeme?“

Zavedl je k otevřenému landspídru na okraji přistávacího kruhu. Karrde si uvědomil, že navzdory očividnému údivu Entoo Nee nad jeho malou skupinkou byl landspídr pouze čtyřmístný. Mužíček zkušeně prokličkoval mezi ostatními dopravními prostředky a zamířil k horám. „Co se tady chystá?“ zeptala se Shada, když Entoo Nee předjel obzvláště pomalou cisternu s palivem.

„Asi se připravují na nějaké manévry,“ zněla odpověď. „Vojáci vždycky manévrují jedním nebo druhým směrem.“

„Jak daleko je to ke Car’dasovi?“ ptal se Karrde. Nijak zvlášť ho nezajímalo, co má Kombinovaná vzdušná a vesmírná flotila Exocronu ten den na programu.

„Ne moc,“ ubezpečil ho Entoo Nee. „Vidíte tu bleděmodrou budovu přímo před námi ve svahu hory? Tak tam je.“

Karrde si zaclonil oči před sluncem. Z dálky budova nevypadala jako nikterak působivé obydlí. Nebyla to pevnost; dokonce ani sídlo.

Naopak. Když Entoo Nee opustil vojenskou oblast a vyrazil napříč méně rušnou civilní částí města, bleděmodrá stavba vpředu vypadala čím dál víc jako jednoduchý, prostý dům.

Shada zřejmě uvažovala podobně. „Car’das tam žije, nebo se tam s ním pouze setkáme?“ ptala se.

Entoo Nee po ní vrhl pobavený úsměv. „Vy máte na všechno otázku, že? Bystrá hlavička.“

„Klást otázky je součásti mé práce,“ odtušila Shada. „A vy jste mi neodpověděl.“

„Odpovídat na otázky není součástí mé práce,“ řekl Entoo Nee. „Ale no tak, proč ta netrpělivost – už tam skoro jsme. Uvolněte se a vychutnávejte si jízdu-“

Čím se dosávali blíž, tím vypadal modrý dům menší a méně působivý. Menší, méně působivý, starší a o poznání zchátralejší. „Jak vidíte, byl postaven přímo pod útesem,“ poznamenal Entoo Nee, když minuli poslední skupinku domů města a vyrazili přes travnatou pláň, kterou protínala dravá říčka. „Původní vlastník se nejspíš domníval, že mu to poskytne ochranu proti zimním vichřicím.“

„Co se stalo s levou stranou?“ ptala se Shada a ukazovala vpřed. „Jedno křídlo se zřítilo?“

„Ne, nebylo nikdy postaveno,“ odvětil Entoo Nee. „Cardas kdysi chtěl dům rozšířit, ale – však uvidíte.“

Karrdovi přejel mráz po zádech. „Jak to myslíte, že uvidíme? Co mu v tom zabránilo?“

Entoo Nee neodpověděl. Karrde pohlédl na Shadu. Dívala se na něj s podivným výrazem ve tváři.

O minutu později byli tam. Entoo Nee plynule zastavil landspídr přede dveřmi. Kdysi byly bílé, ale barva z nich oprýskala a vybledla časem a nedostatkem péče. „Veďte nás,“ obrátila se Shada na Entoo Nee a obratně vklouzla mezi Karrda a dům. „Půjdu za vámi a Karrde za mnou.“

„Ó ne, takhle to nepůjde.“ řekl Entoo Nee. Krátce a nervózně zavrtěl hlavou. „Dovnitř můžeme jen já a kapitán Karrde.“ Shadiny oči se zúžily. „Řeknu to tedy jinak –“

„Ne, to je v pořádku, Shado,“ promluvil Karrde. Protáhl se kolem ní udělal krok ke dveřím. Mimo střed skupiny, kde mezi ním a prázdnými okny nebylo nic, se cítil nepříjemně nechráněný. „Pokud chce Car´das vidět jenom mě, pak to tak musí být.“

„Na to zapomeňte.“ Shada kategoricky popadla Karrda za paži a silou ho zastavila. „Entoo Nee, buď tam jdu s ním, nebo nejde nikam.“

„Shado, tohle není k ničemu,“ zabručel Karrde a zamračil se na ni. Copak chtěla, aby je Car´das nechal všechny postřílet, než ho Karrde stačí požádat o pomoc pro Novou republiku? „Kdyby mě chtěl mrtvého, mohl to udělat během cesty už aspoň stokrát. A určitě by mě mohl zabít i přímo tady.“

„Já to vím,“ odsekla Sliada. „A nesejde na tom. Jsem tu proto, abych vás chránila jako tělesná strážkyně. A to taky udělám.“

Karrde na ni upřel pohled; najednou jím projel zvláštní pocit. Ve věži Orowood při setkání se Solem, Organou Solo a Calrissianem Shada souhlasila pouze s tím, že na tuhle výpravu poletí, aby pomohla. Kdy v průběhu posledních dvou týdnů a půl se její zdráhavý souhlas proměnil v mnohem hlubší závazek tělesné strážkyně? „Shado, cením si tvého zájmu,“ řekl tiše, ale přísně. Natáhl se a položil dlaň na její ruku, kterou mu dosud svírala paži. „Ale musíš vzít v úvahu, o co všechno tu hrajeme. Můj život a co s ním bude tady není to nejdůležitější.“

„Jsem vaše tělesná strážkyně,“ řekla Shada stejně tiše a stejně přísně. „To je pro mě nejdůležitější.“

„Prosím,“ ozval se Entoo Nee. „Prosím. Myslím, že nerozumíte. Kapitán Karrde a já musíme vstoupit první, ale vy můžete jít hned za námi. To proto, že – no, uvidíte.“

Shada pořád vypadala nespokojeně, ale neochotně přikývla. „Tak dobrá,“ řekla. „Jenom mějte na paměti, že když se něco stane, mám vás rovnou v palebném úhlu. Vy dva první, pak já, pak Threepio.“

„Paní Shado, opravdu si nemyslím, že je nutné, abych šel s vámi,“ ujišťoval ji droid rychle a šoupavým krokem zacouval ke spídru. „Snad bych měl raději zůstat zde a střežit landspídr –“

„Vlastně by nám mohl být užitečný,“ usmál se Entoo Nee povzbudivě. „Pojď, Threepio, a ničeho se neboj.“

„Ano, pane Entoo Nee,“ řekl Threepio odevzdaným hlasem. Tiše si pro sebe bědoval a odšoural se na místo půl metru za Shadou. „Avšak musím říct, že z toho mám špatný po-“

„Výborně,“ zaradoval se Entoo Nee. Vážný okamžik pominul a teď už z něj opět vyzařovala jeho obvyklá neškodnost. „Půjdeme?“

Dveře nebyly zamčeny. Karrde následoval mužíčka dovnitř. Když vkročil ze sluneční záře do šeré, zatuchlé místnosti, nikdy v životě se necítil tak zranitelný.

K jeho překvapení místnost zřejmě byla nějakou dobu neobývaná. Sporý nábytek rozmístěný kolem byl starý a zaprášený a nesl stejné známky zanedbání jako vnější část domu. Trojice oken, která zvenčí vypadala tak temně a hrozivě, se nyní ukázala být pouze neuvěřitelně špinavá a poškrábaná navátým prachem a pískem. V paprscích kalného světla, jemuž se podařilo proniknout špínou, byly vidět dlouhé cáry pavučin, které se pnuly od většiny židlí až ke stropu. „Tudy,“ zašeptal Entoo Nee, jehož hlas narušil strašidelnou atmosféru. Vedl je místností k zavřeným dveřím. „On je tady, kapitáne Karrde. Prosím, připravte se.“

Karrde se zhluboka nadechl. Za sebou uslyšel slabé zašustění, jak Shada vytáhla blaster z pouzdra. „Jsem připraven,“ řekl. „Pojďme, ať to máme za sebou.“

„Ano.“ Entoo Nee se natáhl kolem něj a zmáčkl ovládání dveří. S tichým zaskřípěním se otevřely.

Nejdřív si Karrde všiml toho zapachu. Byl to pach stáří, dávných vzpomínek a ztracených nadějí. Pach nemoci a únavy.

Pach smrti.

Samotný pokoj byl malý, mnohem menší, než Karrde čekal. Obě boční stěny pokrývaly zabudované police, na nichž stála podivná sbírka drobných uměleckých předmětů, nepoužitelně vyhlížejících tretek, lékařského vybavení a ampulek s léky. Většinu zbývajícího prostoru zabírala velká postel. Končila necelý metr ode dveří a zbývalo před ní místo stěží pro dva stojící lidi.

A na posteli, tiše si pro sebe něco mumlaje a zíraje ke stropu, ležel pod mnoha dekami starý muž.

„Jorji?“ zavolal Entoo Nee tiše, když procházel dveřmi. Mumlání ustalo, ale starcův pohled se pořád upíral ke stropu. „Jorji? Přišla ti návštěva.“

Karrde se vmáčkl vedle něj. Pocítil závrať. Ne. Tohle přece nemůže být Jorj Car´das. Ne ten energický, horkokrevný, ctižádostivý muž, který téměř bez pomoci vytvořil jednu z největších pašeráckých organizací v dějinách. „Jorji?“ zavolal opatrně.

Vrásčitý obliřej se zachmuřil a hlava se nadzvedla. „Mertane?“ ptal se třesoucí hlas. „Mertane? To jsi ty?“

Karrde ze sebe s unaveným povzdechem vypustil vzduch. Ten hlas, ty oči. Ano, skuteěně to byl on. „Ne, Jorji,“ řekl vlídně. „Nejsem Mertan. Jsem Karrde. Talon Karrde. Vzpomínáš si?“

Starcovy oči několikrát zamrkaly. „Karrde?“ řekl stejným nejistým hlasem. „To jsi ty?“

„Ano, Jorji, jsem to já,“ ujistil ho Karrde. „Pamatuješ se na mě?“ Na starém obličeji se objevil chabý úsměv a zase zmizel, jako by svaly byly příliš opotřebované nebo unavené, aby ho udržely. „Ano,“ řekl. „Ne. Kdo že jsi?“

„Talon Karrde,“ opakoval Karrde. V ústech ho pálila pachuť porážky, zklamání a nesmírné únavy. Podstoupili takovou dlouhou cestu, aby se s Car´dasem setkali a požádali ho o pomoc, a všechny Karrdovy obavy tohoto setkání – obavy, výčitky svědomí a pocity viny –, to všechno bylo zbytečné. Jorj Car´das, kvůli kterému žil tolik let v tiché hrůze, byl dávno pryč.

Místo něj zbyla prázdná skořápka.

Nejasně, skrz temnotu, která mu vířila v hlavě, ucítil na rameni ruku. „Pojďte, Karrde,“ řekla Shada tiše. „Z něj už nic nezbylo.“

„Říkáš Karrde?“ ptal se starý muž. Hubená ruka vyjela zpod deky a chvíli tápala, než se jí podařilo urovnat polštář pod hlavou. „Tarron Karrde?“

„Talon Karrde, Jorji,“ opravil ho Entoo Nee hlasem, jakým mluví trpělivý rodič s velmi malým dítětem. „Můžu pro tebe něco udělat?“

Car´das se zachmuřil, hlava mu klesla zpátky na polštář a oči znovu zalétly k tomu, co viděly na stropě. „Shem-mebal ostorran se’mmitas Mertan ani-al?“ zahuhlal stěží slyšitelným hlasem. „Kar-mida David shumidas krree?“ „Stará tarmidianština,“ zamumlal Entoo Nee. „Jazyk jeho dětství. Poslední dobou ji používá stále častěji.” „Threepio?“ pobídla Shada droida.

„Ptá se, jestli tu dnes nebyl Mertan,“ překládal Threepio. Pro jednou se nezmínil, kolik typů komunikace ovládá. „Nebo ten hodný admirál David.“

„Ne, ani jeden tu nebyl,“ řekl Entoo Nee postavě v posteli a pokynul Karrdovi, aby vyšel ven z místnosti. „Později se vrátím, Jorji. Zkus se trochu prospat, ano?“

Následoval Karrda ven a natáhl se k ovládání dveří. „Prospat?“ Stařec slabě zasupěl a skřehotavě se rozesmál. „Teď nemůžu spát, Mertane. Mám moc práce. Mám tolik –“

Dveře se zavřely a milosrdně přerušily konec věty. „Tak teď už víte, jak na tom je,“ řekl Entoo Nee tiše.

Karrde přikývl. V ústech měl chuť popela. Všechny ty roky… „Jak dlouho už je v tomhle stavu?“

„A proč jste nás sem vůbec vylákal?“ ptala se Shada. „Co mám odpovědět?“ řekl Entoo Nee. „Je starý – velmi starý – a sužují ho různá četná utrpení, která s vysokým věkem často přicházejí.“ Jeho jasné oči se obrátily k Shadě. „A vylákal jsem vás sem proto, protože vy jste to chtěli.“

„Chtěli jsme se setkat s Jorjem Car´dasem,“ odsekla Shada. „To, co je tam uvnitř, jsme neměli na mysli.“

„To je v pořádku, Shado,“ hlesl Karrde. Všechny ty roky… „Můžu za to já, ne Entoo Nee. Měl jsem sem přijít už dávno.“

Zamrkal, aby z očí vyhnal nečekané slzy. „Musím se zeptat ještě na jednu, poslední otázku. Entoo Nee, Car’das měl kdysi obrovskou knihovnu s datakartami. Máte nějakou představu, kde by mohla být?“

Entoo Nee pokrčil rameny. „Ať už s ní udělal cokoli, udělal to dávno předtím, než jsem vstoupil do jeho služeb.“

Karrde přikývl. Poslední naděje najít tady Caamaský dokument padla. Zbytečné obavy, a teď i zbytečný výlet. Najednou si připadal velmi starý. „Děkuju vám,“ řekl. Vytáhl komlink a zapnul ho. „Dankine?“

„Tady, šéfe,“ ozval se okamžitě Dankinův napjatý hlas. „Jak to jde? „Celkem hladce, díky,“ odpověděl Karrde a svými slovy udal kód pro ukončení poplachu. „Mise skončila. Připravte loď: jakmile se dostaneme zpátky, odlétáme.“

„Ehm, víte, to bude možná trochu problém,“ řekl Dankin ponuře. „Tady se něco chystá, šéfe, něco velkýho. Všechny lodě, co jich tu je, vybavujou k boji.“

Karrde se zamračil. „Jsi si jistý?“

„Každopádně,“ přisvědčil Dankin. „Tahají do lodí zásobníky s řízenými ma střelama, vakuový oblečky pro dělostřelce – všechno možný. A zřejmě taky vyzbrojujou fůru civilních lodí.“

„To kvůli Rei’Kasovi a jeho pirátům.“ zamumlal tiše Entoo Nee po Karrdově boku. „Zdá se, že vás sem někdo z nich sledoval.“ Karrde se zašklebil. Další kousek z jeho pečlivě vystavěného obrázku situace se rozpadl na prach. Tolik si byl jistý, že Rei’Kas pracoval pro Car´dase! „Sledoval? Nemožné,“ řekl. „Vždycky si hlídáme vlastní záda.“ Entoo Nee pokrčil rameny. „Nevím, jak to dokázali. Vím jen, že se jim to podařilo. Podle admirála Davida celá jejich flotila opustila tajnou základnu a je na cestě na Exocron.“

„Takže vy jste o tom věděli ještě dřív, než jsme vůbec přistáli?“ naléhala Shada. „Proč jste něco neřekl?“

„A co jsem vám měl říct?“ opáčil Entoo Nee. „Škoda už se stala. Našli Exocron.“ Mávl rukou vzhůru. „Tohle byl vlastně důvod, proč jsem vás sem chtěl vzít z Dayarku osobně, kapitáne Karrde. Nedokázali by vystopovat moji loď.“

Karrde zkřivil tvář. Jako by jeho pocit viny nebyl už tak dost těžký. Teď ještě tohle. „Za jak dlouho se dostanou k planetě?“ „Promiňte,“ promluvil Threepio, než mohl Entoo Nee odpovědět. „Pokud se blíží piráti, neměli bychom se chystat k odletu?“ „Má pravdu,“ souhlasil Entoo Nee. „Přesto nemusíte nijak zvlášť spěchat. Nedostanou se sem dřív než za osm hodin. Možná později.“ „A co vy?“ zeptala se Shada.

Entoo Nee sešpulil rty. „Jsem si jistý, že budeme v pořádku. Bylo mi řečeno, že Kombinovaná vzdušná a vesmírná flotila je docela dobrá.“ „Možná proti nahodilým pašerákům nebo vesmírným vagabundům,“ odtušila Shada ponuře. „Ale tady mluvíme o Rei’Kasovi.“

„Je to náš problém, ne váš,“ prohlásil Entoo Nee odhodlaně. „Měli byste se chystat k odletu.“

Karrde si uvědomil, že komlink byl stále ještě zapnuty. „Dankine?“ zavolal. „Rozuměl jsi všemu?“

„Rozuměli jsme, šéfe,“ potvrdil Dank.n. „Pořád chcete, abychom připravili loď?“

Karrde se podíval přes rameno Entoo Nee k zakaleným oknům místnosti. Za těmi okny byli lidé, které jeho činy, třebaže neúmyslné, uvrhly do smrtelného nebezpečí.

Což znamenalo, že tady opravdu nebylo o čem se rozhodovat. „Ano, připravte loď,“ řekl Dankinovi. „Ale připravte ji plně k boji.“

Pohlédl zpátky na Entoo Nee. „Zůstaneme a budeme bojovat.“

25. kapitola

Boosteru Terrikovi připadalo, že na palubě Errant Venture ještě nikdy neviděl větší chaos. A vzhledem k tomu, že se jednalo právě o Errant Venture, to opravdu něco znamenalo.

Hemžili se úplně všude: novorepublikoví technici, dělníci i důstojníci, bylo jich na tisíce, vlezli do každého koutku jeho hvězdného destruktoru. Opravovali věci, přidávali věci, vyhazovali věci, vylepšovali věci a občas

věci pozměňovali z pouhého rozmaru. Jeho vlastní lidé byli vytlačeni, odstrčeni stranou, vystřídáni nebo jednoduše převálcováni, když se přes ně jako přerostlý rancor přehnala četa provádějící rekonstrukci lodi.

A v jejím středu, jako oko bouře, se pohyboval generál Bel Iblis.

„Minulou noc dorazilo do systému dalších pět válečných lodí,“ hlásil uštvaně vyhlížející pobočník. Generál svižně kráčel zbraňovým koridorem 16 na pravoboku a on musel popobíhat, aby mu stačil. Booster se svýma dlouhý ma nohama měl v tomto ohledu méně potíží. I tak měl Bel Iblis podle jeho názoru mnohem víc energie než kdokoli jiný takhle zrána. „Freedoms Fůry, Spirit of Mindor, Starline Warrior, Stellar Sentinel a Welling´s Revenge.“

„Výborně,“ řekl Bel Iblis a zastavil se před monitorovacím panelem turbolaseru. „A co Garfin a Beledeen //?“

„Zatím se neozvali,“ odvětil pobočník, když si to ověřil na datapadu.

„Také jsem slyšel, že už je tu Webley, ale ani ten se zatím neohlásil.“

„Je tady „ promluvil Booster. „Přinejmenším kapitán Winger – ty její mechanické prsty nechávají na sklenicích typické škrábance.“

Pobočníkovy oči potemněly. „Všechny příchozí lodě se mají nahlásit okamžitě –“

„To nic,“ uklidňoval ho Bel Iblis. „Nebojte se, ukážou se včas. Alex nejspíš chtěla dopřát své posádce odpočinek, než začnou létat rozkazy.“ „Nejsou sami, kdo si potřebuje odpočinout,” zamumlal si Booster pod

vousy.

Bel Iblis se nepatrní zachmuřil, jako by si až teď uvědomil, že Booster je tady. „Chtěl jste něco, Terriku?“ otázal se.

„Jenom mi vrtalo hlavou, kdy skončíte s opravami mé lodi,“ odvětil Booster.

„Jsme skoro hotovi,“ oznámil Bel Iblis. „Poručíku?“

„Vypadá to, že hlavní práce budou dokončeny do dvanácti hodin,“ potvrdil mladší důstojník s pohledem upřeným na datapad. „Možná ještě bude tu a tam něco chybět, ale to můžeme dodělat cestou na Yagu Minor.“

Bel Iblis pohlédl na Boostera. „Ještě něco dalšího?“ ptal se.

„Jo, ještě něco,“ řekl Booster. Zastavil se a významně se podíval na pobočníka.

Bel Iblis se dovtípil, o co mu jde. „Poručíku, jděte zkontrolovat stanoviště tažného paprsku číslo 7,“ přikázal. „Ujistěte se, že regulaci rovnováhy udělali pořádně.“

„Ano, pane,“ řekl pobočník. Vrhl na Boostera zkoumavý pohled a rychlou chůzí se vzdálil chodbou pryč.

„Mohli bychom jim uhnout z cesty,“ navrhl Bel Iblis a zamířil ke dveřím s jasně červeným označením nouzové ošetřovny.

Vstoupili dovnitř. „Až doteď jste plán tohohle malého nájezdu udržoval pěkně v tajnosti.“ začal Booster, když se za nimi zavřely dveře. „Myslím, že je načase, abych se dozvěděl podrobnosti.“

„Moc toho není,“ sdělil mu Bel Iblis. „Pronikneme s Errant Venture jejich hlídkovou linií a doufáme, že také hlavním obranným perimetrem. Jakmile budeme uvnitř, za námi se z hyperprostoru vynoří zbytek jednotky a zaútočí na perimetr. Když budeme mít štěstí, Imperiálové s nimi budou mít plné ruce práce a nestihnou se na nás podívat podruhé.“

„Za předpokladu, že nás neprokouknou hned při prvním pohledu,“ podotkl Booster zlověstně. „Co dál?“

„Yaga Minor má zvláštnost, která, pokud vím, je na imperiálních stanicích ojedinělá,“ vysvětloval Bel Iblis. „Z hlavní části orbitální stanice ubiktorátu vede stometrové rameno s chodbou, na jejímž konci je dvojice izolovaných počítačových stanovišť.“

Booster se zamračil. „Divně zařízeno.“

„Účelem bylo poskytnout vysoce postaveným civilistům přístup do systému počítačových záznamů, aniž by museli procházet přes ubikrorát,“ pověděl mu Bel Iblis. „Velkomoff Tarkin skrz Yagu Minor proháněl spostu svých soukromých plánu a nechtěl, aby jeho političtí protivníci viděli, co má za lubem.“

„Prima, takže je odtamtud příhodně odlehlý přístup do počítače, „ shrnul to Booster. „Předpokládám, že tam asi nebude podobně příhodný vstupní průlez.“

„Vstupy tam jsou, ale bohužel nejsou příhodné ani trochu,“ připustil

Bel Iblis zasmušile. „Asi budeme muset prostřelit do ramene díru a hackery poslat dovnitř ve skafandrech.“

Booster si odfrkl. „Jasně – prostřelit díru do stanice. Toho si určitě nikdo nevšimne.“

„Třeba ne,“ odtušil Bel Iblis. „Hlavní jednotka bude tou dobou odpalovat salvy protonových torpéd. Imperiálové si možná budou myslet, že jedno prolétlo skrz.“ „A když nebudou?“

Bel Iblis pokrčil rameny. „Pak si budete vy a zbytek posádky Errant Venture muset svou odměnu tvrdě zasloužit. Bude nutné je zdržet tak dlouho, dokud hackeři nenajdou kopii Caamaského dokumentu a neodvysílají ji našim útočícím lodím.“

Booster znovu zasupěl. „Nic proti, generále, ale tohle je nejhorší plán, jaký jsem v životě slyšel. Co se s námi stane, až získají ten dokument?“

Bel Iblis mu pohlédl přímo do očí. „Je jedno, co se s námi stane,“ řekl na rovinu. „Pokud přijmou naši kapitulaci, dobře. A pokud ne… pak nám rozstřílejí Errant Venture pod nohama.“

„Počkat, počkat,“ zamručel Booster zachmuřeně. V nánosu veškeré té nebetyčně mizerné strategie si najednou všiml velice důležitého slůvka. „Co myslíte tím nám? Čekal jsem, že budete venku s hlavní skupinou.“

Bel Iblis zavrtěl hlavou. „Tato loď je klíčem k celé operaci,“ řekl tiše. „Tato loď musí přežít aspoň tak dlouho, aby získala Caamaský dokument a pak ho protlačila ven skrz rušení, které Imperiálové zahájí. Tady je mě zapotřebí nejvíc. A tady také zůstanu.“

„Zatraceně, počkejte chvíli,“ zavrčel Booster a vypjal se do svých plných sto devadesáti centimetrů výšky. „Tohle je moje loď. Řekl jste mi, že zůstávám jejím kapitánem.“

„Pořád jste kapitánem,“ souhlasil Bel Iblis. „A já jsem zase jejím admirálem.“

Booster dlouze, syčivě vydechl. Měl vědět, že se Bel Iblis ničeho nevzdá. Měl to vědět. „A když vám odmítnu předat velení?“

Bel Iblis nepatrně nadzdvihl obočí. Booster kývl, v ústech měl hořko. Jelikož se Errant Venture hemžila Bel Iblisovými lidmi, ta otázka ani nestála za odpověď. „Bezva,“ zamumlal. „Věděl jsem, že toho budu litovat.“

„Nemusíte nikam letět,“ nabízel Bel Iblis. Jsem si jistý, že vás Coruscant vykompenzuje za –“

„Na to zapomeňte,“ odsekl Booster. „Tohle je moje loď a beze mě do boje neletí. Tečka.“

Bel Iblis se slabé pousmál. „Rozumím,“ řekl. „Věřte, že vám rozumím. Ještě něco?“

„Ne, to je zatím všechno,“ odpověděl Booster mrzutě. „Třeba za ty tři dny přijdete na lepší plán.“

„Pokusím se,“ slíbil Bel Iblis. Obrátil se a vykročil ke dveřím –

„Ještě okamžik,“ zavolal za ním Booster, když ho napadlo něco dalšího. „Říkal jste, že prostřelíte díru k tomu počítačovému stanovišti. Co když tam v tu chvíli někdo bude?“

„Čekám, že bude prázdné,“ odpověděl Bel Iblis. „Nejspíš už tam nikdo moc nechodí. Kromě toho nevidím žádný jiný způsob, jak se tam dostat.“

„Ale co když tam někdo bude?“ opakoval Booster. „Sám jste říkal, že to stanoviště používají jenom civilisti. Když prostřelíte díru do zdi, tak je zabijete.“

Po Bel Iblisově obličeji přelétl stín. „Ano,“ řekl tiše. „Já vím.“

*

„Fajn,“ protáhl Klif a pohlédl na chronometr. „Už jsou to čtyři hodiny. Co myslíš – ještě dvě další, než zavolají o pomoc?“

Navett pokrčil rameny a v duchu provedl několik vlastních výpočtů. On a Klif se toho z opatrnosti osobně nezúčastnili – co kdyby Bothani prováděli zpětnou kontrolu –, ale podle Pensina se podařilo jejich malé organické časované bomby přenést na oblečení bothanských techniků úplně hladce. Čtyři hodiny už uplynuly od okamžiku, kdy tito technici zmizeli v útrobách budovy drev’starnského štítového generátoru: ještě jednu hodinu a cizí přítomnost bude odhalena, potom ještě dvě další a Bothani si plně uvědomí závažnost problému a vyčerpají všechny ostatní možnosti, jak

se s tím vypořádat… Hádám aspoň tři,“ řekl Klifovi. „Určitě se jim nebude chtít hned přivolávat jinoplanetníky.“

„No, naše vodička je jim k dispozici kdykoli,“ odtušil Klif lhostejně. Na druhé straně obchodu se rozcinkal protivný veselý zvoneček a dveře se otevřely. Navett nasadil snaživý, ale přitroublý obličej, jak tomu Klif říkal, a vzhlédl

A cítil, jak mu ten výraz zmrzl na tváři. Do obchodu vkráčeli jejich dva norepublikoví vojenští týpci.

Klif vedle něj přidušeně zakašlal. „Ticho,“ zamumlal Navett. Vylepšil svůj výraž připitomělým úsměvem a snaživě vyskočil kolem přepážky směem k návštěvníkům. „Přeju vám den plněj zábavy a zisku, nebo jak to bylo,“ vítal je. Svůj hlas přepnul do příjemného, ale neurčitě vlezlého tónu obchodníka odhodlaného někomu něco prodat. „Můžu vám pomoct?“

„Jenom se díváme, co máte, díky,“ odpověděl jeden z mužů. Se svým

společníkem pak vykročili podél řady klecí. Byli si velmi podobní, všiml Navett: oba byli poněkud menšího vzrůstu, oba měli nepatrně prošedivělé hnědé vlasy; mluvčí měl hnědé oči a jeho společník zelené.

A zblízka vypadal povědomě zvlášť ten hnědooký.

„Jasně, jasně,“ řekl Navett a držel se poblíž jako správný prodavač. „Hledáte něco speciálního?“

,,Ani ne,“ vložil se do řeči zelenooký a nahlédl do polpianí klece. „Co je tohle za druh? Polpiani?“

„Jasně že jo,“ potvrdil Navett. Oba návštěvníci měli slabý corellianský přízvuk. „Vy se vyznáte.“

„Trochu toho o nich vím,“ odtušil zelenooký a změřil si ho se zábleskem v očích, který se Navettovi vůbec nelíbil. „Myslel jsem, že Bothani jsou na polpiany alergičtí.“

„Jo, některý z nich asi sou,“ pokrčil Navett rameny.

„A přesto jste je přivezli na Bothawui?“

Navett se zatvářil zmateně. „No, jasně.“ Snažil se, aby to znělo lehce dotčeně. „To, že je na ně pár místních alergických, eště neznamená, že je nekoupí někdo z těch vostatních. Navíc na ně všichni Bothani alergický nejsou a stejně je tu i mnohem víc jinejch bytostí než Bothanů –“

Odmlčel se, když hnědooký kýchl. „Aha – vidíte?“ řekl a píchl k němu prstem, jako by kýchnutí bylo jakýmsi zadostiučiněním. „Nejspíš je taky na něco alergickej. Ale i tak jste sem přišli, ne? A vsadim se, že vám dokážeme najít supr domácího mazlíčka.“

Zvonek znovu zacinkal. Navett se obrátil a spatřil, že dovnitř vchází stará hubená žena. Zlodějka z podsvětí, o které se Klif zmínil? „Pěkně zdravím,“ kývl na ni. „Den plnej zábavy a zisku. Můžu vám pomoct?“

„To doufám,“ řekla. „Máte chomáčovky pichlaté?“

Navettovi se sevřelo hrdlo. Co je hrome chomáčovka pichlatá? „Obávám se, že jsem o nich v životě neslyšel,“ odpověděl opatrně. Raději nechtěl riskovat. „Můžu se mrknout do seznamů, třeba se dají odněkud objednat. Co je to za potvůrky?“

„Nejsou moc oblíbené,“ odpověděla stařena. Hlas měla nenucený, ale prohlížela si ho stejně pozorně jako zelenooký. „Jsou malé a čilé, mají hnědou pruhovanou kůži a umějí zatahovat drápy. Někdo je používá jako hlídací zvířata v horském terénu.“

„Á, no ovšem,“ ozval se Klif z druhé strany pultu. Opíral se o něj nedbale, ale nepochybně měl pod ním schovaný zapnutý datapad. „Vy máte na mysli kordulianský krissy.“

„Ahá, kordulianský krissy!“ Navett znalecky přikývl. Ani o těch nikdy neslyšel, ale pochopil Klifovu narážku. „Jasně. Akorát jsem nevěděl, že s jim řiká i jinak. Klife, můžeme je odněkud objednat?“

„Podívám se,“ řekl Klif. Naoko vytáhl datapad na pult a dělal, že ho zapíná.

„Co je tohle?“ zavolal hnědooký. Stál nad nádrží s mawkreny a vrhal dovnitř nemístně zvědavé pohledy.

„Mawkrení mláďata.“ Navett přistoupil k hnědookému a láskyplně pohlédl skrz průzračný plast na malé ještěrky, které neúnavně lezly jedna po druhé. „Dneska ráno se narodily. Hezký, co?“

„Rozkošný,“ zamumlal hnědooký, ale nevypadal, že to myslí doopravdy.

„Tady je to,“ zavolal Klif. „Kordulianský krissy. Tak se na to podivejme…“

Navettův komlink zapípal. „Pardon,“ řekl a vytáhl přístroj. Najednou ho zamrazilo. Jestli je to telefonát, na který čekali… „Haló?“

„Mluvím s panem Navettem, majitelem Ráje exotických zvířátek?“ otázal se škrobený, avšak znepokojený bothanský hlas.

„Jasně,“ odpověděl Navett a pokusil se o upřímné nadšení hlupáka. Skutečně to byl ten telefonát. Smůla, že přišel, zrovna když v obchodě čmuchali novorepublikoví agenti. „Co pro vás můžu udělat?“

„Máme malý, ale nepříjemný problém se záplavou hmyzu,“ řekl Bothan. „Zkoušeli jsme je zlikvidovat, ale zatím to k ničemu nevedlo. Domnívali jsme se, že jako obchodník s exotickými zvířaty byste možná věděl, co s tím.“

„Možná jo,“ odpověděl Navett. „Než jsme se dali na zvířata, Klif a já jsme chvíli pracovali jako hubitelé hmyzu. Co je to za druh?“

„Naši odborníci ho neznají,“ zněla znechucená odpověď. „Víme jen to, že jsou velice malí, nereagují na žádnou z našich likvidačních metod a v náhodných intervalech začínají všichni hlasitě bzučet.“

„Mohli by to být skrončíci,“ nadhodil Navett pochybovačně. „Ty uměj dělat pěknej randál. Nebo afreni, nebo – počkat. Vsadím se, že jsou to metalmiti. Máte tam nějakou elektroniku nebo těžký strojní vybavení?“

Z komlinku vyšel přiškrcený zvuk. „Ano, značné množství,“ řekl Bothan. „Co metalmiti dělají?“

„Hryžou kov,“ odvětil Navett. „Teda, oni ho samozřejmě nehryžou přímo – maj enzymy, který –“

„Nepotřebují fyziologické detaily,“ přerušil ho Bothan. „Jak se jich můžeme zbavit?“

„Hm, okamžíček,“ řekl Navett a kvůli novorepublikovým agentům se zamyšleně poškrábal na bradě. Zelenooký už měl v očích zase ten pohled… „Nejdřív si budete muset trochu zasprejovat. Máte po ruce trochu – okamžik – trochu KorTrehanu? Celý název je kordiolin trehansikol.“

„Nevím,“ řekl Bothan. „Ale určitě dokážeme nějaký vyrobit.“ „Než to uděláte, ujistěte se, že máte někoho, kdo ví, co dělá,“ upozornil ho .Navett. „Když to kolem sebe všechno jen tak postříkáte, k ničemu vám to nebude.“

Následovala krátká pauza. „Co tím chcete říct?“ „Tím chci říct, že nestačí, když to jen tak nastříkáte kolem.“ Navett nechal do hlasu proniknout trochu netrpělivosti. „Musíte zasáhnout všechny místa, který by mohli rozkousat, ale taky jim musíte nechat dost prostoru –“ Povzdechl si. „Helejte, tohle neni nic pro amatéry. My máme sprejovací bavení – dezinfikujeme jím klece a sklad. Sežeňte nám KorTrehan a my to s Klifem uděláme za vás.“

„Nepřípustné,“ odsekl Bothan ostře. „Cizinci tam nemají co pohledávat.“

„Aha. Fajn.“ Navett pokrčil rameny. Čekal, že při první nabídce se dočká automatického odmítnutí. „Jen jsem vám chtěl pomoct. Jedinýho roje se snad stihnete zbavit dřív, než napáchá škody.“

Zachmuřil se, jako by si najednou něco uvědomil. „Je to jediný roj, že jo? Když bzučí, vydávají všichni jeden tón, nebo několik různejch?“

Následovala kratičká odmlka. „Několik různých tónů,“ řekl Bothan. „Pět, možná šest.“

Navett tiše hvízdl. „Pět? No nazdar. Hej, Klife – maj tam pět rojů. No, tak hodně štěstí. Fakt doufám, že se jich zbavíte včas, než spolu ty roje začnou válčit.“

Vypnul komlink. „Pět rojů,“ zamumlal a potřásl hlavou. „Pane jo.“

„Příšerné,“ souhlasil zelenooký; ten pohled měl pořád v očích. „Pěkné potvory, tihle metalmiti.“

„Někdy přiletěj na palubách lodí,“ dodal Navett. Přál si, aby z toho obličeje dokázal něco vyčíst. Zelenooký skutečně měl podezření. Ale týkalo se Navetta osobně, nebo jenom situace s metalmity? „Slyšel jsem, že někdy taky jezděj na mynockách. Přej odklízej zbytky, který po nich –“

Z komlinku přišlo další pípnutí. „Ještě jednou pardon.“ řekl a vytáhl

ho. „Haló?“

„Tady je opět oblastní kontrolor Tri´byia,“ ozval se stejný bothanský hlas jako předtím. Zněl znechuceně. „Před chvílí jsme spolu mluvili.“

„Jo, jasně,“ řekl Navett. „Co pro vás můžu udělat?“

„Mám se vás zeptat, kolik byste si účtoval za pomoc s těmi metalmity,“ pravil Tri´byia.

„Ach, ne moc.“ Navett opatrně skryl úsměv. Z tónu Tri’byiova hlasu bylo jasné, že náhlá změna názoru nebyl jeho nápad. „A víte co, když zatáhnete ten KorTrehan – koukněte. Celník nám řekl, že k prodeji zvířat mimo Drevstarn je potřeba zvláštní obchodní licence. Sežeňte nám ji a my vám to uděláme zadarmo.“

„Zadarmo?“ opakoval Tri’byia. Hlas mu o něco poklesl. „Proč ta štědrost?“

„Poslouchejte, já jsem viděl, co metalmiti dokážou,“ řekl Navett odměřeně. „Jestli si myslíte, že chci obchodovat ve městě, ve kterým se uhnízdili, tak se zamyslete znova. A čím dřív začnem, tím snáz se jich zbavíme. Sežeňte nám obchodní licenci a tu šťávu a budeme si kvit.“

„Snad by to šlo,“ odpověděl Tri´byia váhavě. „Vy a vaše vybavení budete muset podstoupit celkový sken, než vás pustíme do budovy.“

„Bez problému,“ souhlasil Navett. „Vlastně to bude celkem legrace – jako za starejch časů. Kdy se máme přichystat?“

„Do třiceti minut vás vyzvedneme landspídrem,“ řekl Bothan. Pořád to neznělo nijak vesele, ale v jeho hlase se objevil náznak mírné úlevy. „Buďte připraveni.“

„Budeme,“ slíbil Navett.

Bothan se ani neobtěžoval říct na shledanou a přerušil spojení. „Člověk neví dne ani hodiny, co?“ prohodil Navett filozoficky a schoval komlink. „Omlouvám se, lidičky. Chcete, abysme vám několik těch krissů objednali, madam? Klife, našels něco v seznamech?“

„Má je dodavatel na Eislu – můžeme je tu mít za dva tři dny,“ hlásil Klif. „Nebo je můžeme nechat přivézt ze samotnýho Kordu. To by asi bylo levnější, ale trvalo by to dýl.“

„Chcete si je objednat?“ zeptal se Navett snaživě. „Záloha je jenom deset procent.“

Stařena zavrtěla hlavou. „Nejdřív se podívám, jestli je nemá na skladě někdo jiný ve městě.“

„No, když je nikde neseženete, klidně se k nám vraťte.“ zavolal za ní Klif. Všichni tři vykročili ke dveřím. „Poskytujeme expresní služby za velmi výhodné ceny.“

„Budeme si to pamatovat,“ slíbil hnědooký. „Díky. Možná že se vrátíme.“ Opustili obchod, prošli před výlohou a pak zmizeli Navettovi z očí. „To se vsadím,“ zamumlal si pro sebe.

Potřásl hlavou a nechal je plavat. Podsvětní zlodějky a dokonce ani novorepublikoví agenti teď nebyli vůbec důležití. Důležité bylo to, že jejich časované bomby v podobě metalmitů propašovaných do oblečení techniků štítového generátoru odvedly svou práci.

A nastal čas, aby on a Klif odvedli tu svou.

„Pojďme se připravit.“ řekl a rázně zamířil do zadní místnosti. „Nesmí nechat Bothany čekat.“

***

„A tady,“ oznamoval generál Hestiv, zatímco zadával kód do destičky

u dveří, „budete pracovat.“

„Fajn.“ Ghent se nervózně ohlédl do dlouhé chodby za jejich zády. Do hlavní části základny to bylo pěkně daleko a Hestiv ho ubezpečil, že už sem skoro nikdo vůbec nechodí. Ale tam vzadu byla celá stanice imperiálního ubiktorátu a on se nemohl zbavit pocitu, že je sledován nepřátelskýma očima.

Se závanem lehce zatuchlého vzduchu se dveře otevřely. „A je to,“ řekl Hestiv a naznačil Ghentovi, aby vešel. „Račte dál.“ Ghent vstoupil do dveří, přičemž vrhl po Hestivovi kradmý pohled. Věděl, že Pellaeon se za něj zaručil. Jenže tenhle člověk byl pořád imperiální důstojník a Ghent byl z Nové republiky. Pokud s ním chce ten chlapík moff Disra skoncovat, tady by k tomu měl ideální příležitost. A pak poprvé zahlédl vnitřek místnosti samotné… „Tohle je váš nový dočasný domov,“ promluvil Hestiv za ním. „Co tomu říkáte?“

Ghent ho skoro nevnímal. Když se rozhlížel po malé místnosti, málem nevěřil svým očím. Uvnitř se tísnil Everest 448 DataSifter, dvojice dešifrovačů Fedukowski D/Square, pět těžkých periferních procesorů Wickstrom K22O, spektrální číselný analyzátor Merilang-1221 –

„Naše vybavení se nejspíš nemůže měřit s tím, na co jste zvyklý,“ řekl Hestiv omluvně. „Ale snad to bude stačit.“

- a uprostřed, jako třešnička na dortu, nebylo nic menšího než úplně nový Rikhous Masterline-70 OcTerminal. Masterline-70! „Ne, to teda nemůže,“ vypravil ze sebe Ghent. Nedokázal od té zářící nádhery odtrhnout oči. A oni mu chtějí nechat celou tuhle místnost? Celou jenom pro něj? „Ale stačit to bude bohatě.“

„Výborně.“ Hestiv přešel napříč místností a odblokoval další dveře, kterých si Ghent ještě nevšiml. „Zde jsou vaše obytné prostory, takže odsud vůbec nemusíte vycházet. Až odejdu, můžete změnit kód zámku, aby vás tu nikdo nevyrušoval.“

„Jasně,“ řekl Ghent. Na nervozitu už dávno zapomněl. „Zamknu se tu fakt pořádně. Můžu už začít?“

„Kdykoli chcete,“ odvětil Hestiv. Ghent si nejasně uvědomil, že si ho generál měří podivným pohledem. „Kdybyste něco potřeboval, víte, kde mě najít. Hodně štěstí.“

„Jasně,“ přisvědčil Ghent. Hestiv vyšel ze dveří, přišel další závan vzduchu a Ghent zůstal sám.

Hodil tašku na podlahu a odkopl ji přibližně směrem k obytné části. Imperiální moffové, číhající nebezpečí, dokonce i hrozící občanské války, vše bylo zapomenuto. Přitáhl si křeslo před Masterline-70 a posadil se.

Tohle bude zábava.

*

Navettovi připadalo, jako by je prověřovala přinejmenším polovina drev’starnského kontingentu bezpečnosti Bothawui. Skenování a prohlídky pod dohledem pozorných očí a hrubých rukou Bothanů trvaly celou hodinu. Ale nakonec, se zřetelnou váhavostí někoho, komu se situace ze srdce protiví, avšak nemá jinou možnost, oblastní kontrolor Tri’byia konečně zavedl jeho a Klifa do spodních pater budovy se štítovým generátorem.

Do samotného srdce obranného systému Drev’starnu.

„Impozantní vybavení,“ prohodil Navett k zamračeným strážím, když se nenucené rozhlédl místností. „Chápu, proč se jich chcete honem zbavit.“

Nadhodil si nádrž s KorTrehanem na rameni. „Dobrá,“ prohlásil a rukou si pohrával s koncem sprejovací hadice. „Nejdřív mi ukažte opravdu choulostivý nebo ožehavý místa, kam nechcete, aby se dostali.“

„Nesmějí se dostat nikam,“ vyštěkl Tri’byia. Srst se mu naježila.

„Jo, jasně, jasně,“ konejšil ho Navett. „Chtěl jsem říct, kde chcete, abysme začali sprejovat? Nejdřív bysme měli udělat to nejchoulostivější vybavení.“

Tri’byiovou srstí projelo další škubnutí. „Zní to rozumně,“ řekl nešťastně. Ukázat nejdůležitější části drahocenného štítového generátoru dvojici cizinců bylo očividně to poslední, co chtěl. „Tudy.“

Ne že by na tom záleželo, samozřejmě. Navett věděl velice dobře, kde se v komplexu co nachází, a ani on, ani Klif nepotřebovali, aby jim Bothani označili klíčová místa. Bylo to však něco, na co by se mohl natvrdlý majitel zvířecího obchodu zeptat. A navíc byl zvědavý, o kolik budou Bothani uprostřed takovéhle krize upřímnější.

„Můžete začít zde,“ oznámil Tri´byia a ukázal na naprosto nepodstatnou záložní komunikační konzolu.

„Fajn,“ řekl Navett. Očividně ne o moc.

Sprejovali asi patnáct minut a vytvářeli kolem sebe propracovaný labyrint chemických cestiček, který byl jediným způsobem, jak účinně zabil metalmity, když to konečně začalo být zajímavé. „Teď tuhle,“ poručil Tri´byia a ochranitelsky položil ruku na kraj jedné z konzol, které sloužili k udržování energetické frekvenční vazby mezi jednotlivými projektory planetárního štítu.

„Jasně,“ kývl Navett. Když přistoupil ke konzole, krev se mu rozbušila ve spáncích. Je to tady: první bodnutí do srdce národa, který Impériu v průběhu let tolik uškodil. Bothanští technici už odsunuli přístupové panely. Navett si dřepl, nepatrně změnil stisk na rozprašovači, vsunul jeho konec do změti elektroniky a jemně ho zmáčkl.

Jenže tentokrát to nebyl pouze KorTrehan zabíjející metalmity, co nastříkal do obvodů a co stékalo dolů na elektrické kabely a ventilační potrubí. Tentokrát díky změně stisku vstříkl do směsi též část obsahu štíhlé nádržky vestavěné do rukojeti rozprašovače.

Během hodinové prohlídky jejich vybavení Bothani pátrali po všem možném, na co mohly jejich paranoidní hlavy přijít: po zbraních, výbavě špionů, výbušninách, jedech, uspávacích drogách, kyselinách, štípacích

kleštích a po padesáti všemožných dalších hrozbách.

Ale během všech těchto bezpečnostních opatření vůbec nikoho nenapadlo zkontrolovat jídlo.

Ne že by komukoli v budově generátoru mohl tento nápoj nějak zvlášť chutnat; nejspíš by nechutnal ani metalmitům. Nyní, když ti prohnilí malí prevíti sehráli svou roli, nastal čas, aby pomřeli.

On a Klif strávili následující dvě hodiny systematickým procházením komplexu. Zanechávali za sebou stopy jedu a na nějakých dvaceti pečlivě vybraných místech tajně přidali pár kapek tekuté potravy. Než skončili, omamný sladkokyselý zápach KorTrehanu byl téměř jako hmotná zeď, kterou bylo potřeba při chůzi odtlačovat na stranu.

„Fajn,“ řekl Navett radostně, když je nakonec doprovodili zpátky k bezpečnostnímu vstupu. „První krok je hotovej. Teď musíte zapnout reproduktory, který budou na plný pecky chrlit tóny jednotlivejch rojů. Tak spolu nebudou moct v rámci svejch skupin komunikovat a díky tomu se zase nebudou moct rychle množit, takže nebudou moct bojovat s ostatníma rojema. KorTrehanu to poskytne čas, aby moh zabrat. Chápete?“

„Ano,“ přisvědčil Tri´byia. Teď, když jinoplanetníci už nebyli v přímém kontaktu s jeho drahocennými stroji, vypadal o něco méně nešťastně. „Jak dlouho to bude zapotřebí?“

„No, tejden by moh stačit,“ odtušil Navett. „Osm nebo devět dní a máte to jistý. Některý roje se daj zabít hůř než ty ostatní. Ale nebojte se – teďka už nic nebudou žrát. Teď už budou jenom chcípat.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Tri´byia váhavě. „Už mám jen jedinou otázku. Bylo mi řečeno, že tito škůdci jsou docela vzácní. Jak to, že tedy našli cestu zrovna sem?“

Navett pokrčil rameny tak lhostejně, jak to jen dokázal. Základy byly položeny, ale to ještě neznamenalo, že už byli z hadí jámy venku. Pokud Bothani pojmou podezření a rozhodnou se vyčistit vše co tam on a Klif právě nastříkali, celý tenhle plán bude k ničemu. „To fakticky nevím,“ řekl. „Přinesli jste sem za poslední tejden nebo dva nějaký novy vybavení?“ Bothanova srst se zavlnila nejistotou. „Před sedmi dny dorazily dva nové kusy. Ale oba byly řádně proskenovány, než jsme je zanesli dovnitř.“

„Jo, ale vsadím se, že vaše skenery nejsou naprogramovaný na život na bázi kovu, jako jsou tyhle breberky,“ podotkl Navett. Byla to sázka na jistotu; vždyť skenery Bothanů malé potvůrky neodhalily, když se dostaly dovnitř na oblečení vcházejících techniků. „Řeknu vám to na rovinu: nikdo neví, odkud se berou a jak se přesouvaj. Prostě se vyloupnou a začnou dělat trable. Ale řek bych, že přišly s tím vybavením. Když tak jich zkuste pár chytit a přeprogramovat skenery a máte od nich jednou provždycky pokoj.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Tri’byia poněkud nevrle. Bothani jeho postavení zřejmě nebyli zvyklí, aby se jim připomínaly očividné věci.

„Není zač,“ řekl Navett vesele. Jako upřímný hlupák musel brát všechno doslova a nevšímat si podtextu. „Jsme rádi, že jsme mohli pomoct. A vy nám teď sežeňte tu obchodní licenci, jo?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ pravil Tri´byia.

Což nebylo, uvědomil si Navett, přesně totéž, co původně slíbil. Ale na tom nezáleželo. Pokud půjde všechno podle plánu, za šest dnů přestane Tri´byia existovat spolu s celým městem Drev’starn a s tak velkou částí zbytku Bothawui, jakou ukryté imperiální hvězdné destruktory zvládnou zničit.

A toho dne bude Navett shlížet dolů na rozdrcený svět z jednoho z těch destruktorů a bude se smát. Ale zatím se musel spokojit pouze s úsměvem. „Super,“ prohodil radostně. „Díky moc. A kdybyste někdy potřeboval ještě něco, klidně nám brnkněte.“

Cestou zpátky do obchodu se zvířaty si s Klifem nevyměnili ani jedno důležité slovo. A mlčenlivost zachovávali i v obchodě, alespoň dokud se vzájemně důkladně nezkontrolovali detektorem proti odposlouchávacím mikrofonům, který byl ukrytý ve spodku klece s lélavými doppletkami.

Avšak pokud jimi Tri´byia opovrhoval, pak je nejspíš z ničeho nepodezříval. Sken byl čistý.

„Lajdáci,“ uchechtl se Klif, když vrátili detektor zpátky do úkrytu. „Čekal bych, že by aspoň chtěli slyšet, jak se tu plácáme po zádech, že dostaneme tu licenci tak levně.“

„Určitě prověřili naše záznamy, než nás zavolali.“ řekl Navelt a zafuněl odporem, když se dotkl vlastní košile. Ten zatracený KorTrehan měl úplně všude. „Všiml sis, kudy do budovy přichází naše energetické vedení? Tam jsem se vůbec nedoslal.“

„Viděl jsem ho,“ přikývl Klif. „Z jednoho z kabelů dokonce vede odbočka, nejspíš k tomu novému vybavení, o kterém se zmínil Tri´byia.“

„Ale zeď neotevřeli?“

Klif zakroutil hlavou. „Zas až tak hloupí nejsou. Ne, celá zeď stojí pořád na svém místě.“

„Nevadí,“ pokrčil rameny Navett. Hodilo by se mít kus metr tlusté, zesílené, pořádně vyztužené, mnohovrstevné, neproniknutelné zdi z cesty. Ale nebylo to nezbytně nutné.

„Mně spíš dělá starosti těch dalších šest dnů do zahájení akce,“ pokračoval Klif. „Nezačne se ta šťáva, co jsme tam po sobě nechali, rozkládat?“

„Toho se neboj,“ ujistil ho Navett. „Těžší bude prokopat se k energetickému vedení z té ho’dinské putyky a pak se do něj dostat, aniž bychom způsobili poplach odsud až po Odve’starn.“

„Myslíš, že mají senzory i na vedení samotném?“ „Kdybych velel já, tak bych je tam dal,“ odtušil Navett. „Horvic a Pensin nás po zavírací hodině pustí do putyky, ale v noci tam moc času mít nebudeme. Bude to pomalá a jednotvárná práce. Šest dní by mělo akorát tak stačit.“ „Snad ano,“ řekl Klif vážně. „Ovšem za předpokladu, že opravdu máme ještě šest dní. Nebo ses konečně rozhodl, co s těmi novorepublikovými agenty?“ Znenadání luskl prsty. „Ach, zatraceně – už vím, kdo to byl. Wedge Antilles.“

„Máš pravdu.“ Navett se zašklebil, když se mu jméno opožděně spojilo s obličejem hnědookého. Generál Wedge Antilles, velitel nesčetněkrát proklínané eskadry Rogue, jediné bezvýznamné skupiny X-wingů, která nejspíš způsobila Impériu víc škod než všichni Bothani dohromady. „Tím je všechno o to nepříjemnější. I bez novorepublikových celebrit by trojnásobná vražda vyvolala velké pozdvižení.“

Nechal své oči klouzat po obchodě, snažil se obsáhnout řady klecí i pestrou směsici zvuků a pachů. Antilles přece nemohl vidět hrozbu v obchodě s neškodnými zvířátky.

Ne. Když přišel telefonát, stáli přímo tady a věděli, že on a Klif byli pozváni do budovy štítového generátoru. Ne, teď už mají zvířecí obchod na seznamu zcela jistě. „Ale taky už je nemůžeme nechat čmuchat kolem,“ připustil. „Myslím, že je čas, abychom je odstranili.“

„No konečně,“ souhlasil Klif zlověstně. „Mám se o to postarat?“ Navett nadzdvihl obočí. „Cože, úplně sám?“

„Hele vždyť jsou to jenom frajeři z X-wingů,“ řekl Klif. „Aspoň Antilles. Venku z kokpitu jsou bezmocní jak malé děti.“

„Možná,“ odtušil Navett. „Ale nás najít dokázali. A ta stará ženská vypadá, že se taky vyzná.“

„A to znamená?“

Navett ho obdařil napjatým úsměvem. „To znamená, že je nepůjdeš odstranit sám,“ řekl. „Uděláme to společně.“

*

Moranda usrkla trochu toho svého modrozeleného nápoje. „Já nevím.“ zavrtěla hlavou. „Nemůžu říct, že by mě některý z nich zrovna praštil do očí.“

„Tak se to dá taky podat,’„ řekl Wedge kysele. Palcem a ukazováčkem si masíroval rozbolavěné spánky. Padesát různých obchodů, podniků, poskytovatelů služeb a stravovacích zařízení. Všechny z nich byly v Drev’starnu otevřeny od doby, kdy se na obloze začaly hromadit válečné lodě; všechny z nich Wedge s Corranem a Morandou navštívili během posledních čtyř dní. Obchody na Bothawui zřejmě vznikaly a zanikaly astronomickou rychlostí. „Anebo si můžeme přiznat, že jsme skončili ve slepé uličce.“

„Tak zle bych to zase neviděl,“ promluvil Corran rozvážně. V zamyšlení vířil nápojem ve sklenici. „Několik jich působilo oproti ostatním dost podezřele. Například majitel toho meshakianského klenotnictví.“

„Překupník kradeného zboží,” mávla nad ním Moranda rukou. „A jen tak mimochodem, hned na začátku si všimnul, že jsme všechno možné, jen ne náhodní zákazníci. Musíte se naučit ten svůj strnulý kukuč z CorSecu ovládat, Corrane.“

„A co ta ho’dinská kantýna,“ pokračoval Corran. Ignoroval ji a dál prstem projížděl seznam. „Sedí přímo nad jednou z trubic s energetickými kabely, které vedou do budovy generátoru.“

„A sedí tam už deset let,“ připomněla mu Moranda.

„Až na to, že se správce zmínil, že právě najali pár lidí na noční úklid,

vzpomínáte?“ opáčil Corran. „Něco se mi na tom nelíbí.“

Wedge ho pozoroval přes okraj svého šálku. Věděl, že Corran na rozdíl od Luka a Leiy nikdy nebyl příliš dobrý ve čtení cizích myšlenek pomocí Síly. Avšak ačkoli nedokázal zjistit, co přesně si jiní lidé myslí, dokázal získat dojmy, nápovědy a pojítka. Ve spojení s jeho dávným detektivním výcvikem CorSecu to znamenalo, že cokoli, co mu dělalo starosti, skutečně stálo za pozornost.

„A pak, samozřejmě,“ dodal Corran. „jsou tady naši přátelé z Ráje exotických zvířátek.“

Wedge pohlédl na Morandu a čekal, že i tuhle stopu začne zpochybňovat. Jenže ona nic takového neudělala. „V tom máte pravdu,“ řekla místo toho a zamračila se na stůl. „Ti dva se mi vůbec nelíbí.“

„Myslel jsem, že jste říkala, že vás nikdo z nich nepraštil do očí,“ připomněl jí Wedge.

„Ne nepraštili mě do očí,“ souhlasila Moranda. „A v tom to právě je. Ti chlápci se chovali přímo dokonale. Ale kolik majitelů obchodů se zvířaty které znáte, jsou zároveň experti na likvidaci hmyzu? A navíc tak exotickeho, jako jsou metalmiti?“

„Mělo by se nám podařit dostat se do jejich záznamů a podívat se, jestli se tam něco praví o podobné kvalifikaci,“ řekl Corran, ale nevypadal p moc spokojeněji než Moranda. „Kéž bychom věděli, kde přesně k té metalmití invazi došlo.“

„Muselo to být někde, kde je opravdu vysoký stupeň zabezpečení,“

uvažoval Wedge. „Nejdřív je tam ani nechtěli pustit.“

„A vzápětí tohle rozhodnutí pořádně rychle změnili,“ přikývla Moranda. „Je to místo s ultra vysokým zabezpečením, ale taky velice citlivé a důležité.“

Chvíli si vzájemně pohlíželi do tváří. Corran přerušil ticho první. „Je to budova štítového generátoru,“ prohlásil. „V Drev´starnu není nic jiného, co by tomu odpovídalo.“

„Souhlasím,“ řekla Moranda a znovu usrkla trochu nápoje. „Otázka je, zda byl vpád metalmitů útok, nebo návnada. Jestli útok –“

Odmlčela se, když se ozvalo tlumené pípnutí Wedgova komlinku, pohřbeného hluboko v kapse jeho bundy. „Kdo ví, že jste tady?“

„Náš raketoplán.“ odvětil Wedge a vyhrabal přístroj z kapsy. „Necháváme si přesměrovávat všechna příchozí vysílání.“ Palcem ho zapnul a snížil hlasitost. „Leť, Červeny Dva,“ ohlásil se kódovou frází.

Zpráva byla velmi krátká. „Tady je otec,“ řekl důvěrně známý Bel Iblisův hlas. „Vše je odpuštěno: vraťte se domů.“

Wedge pevně sevřel komlink v ruce. „Rozumím,“ odpověděl. „Vydáme se na cestu.“

Vypnul komlink, vzhlédl a spatřil Corranův upřený pohled. „Taťka?“

Wedge přikývl. „Taťka,“ potvrdil. „Čas jít domů.“

„Což znamená?“ otázala se Moranda.

„Což znamená, že musíme odletět.“ oznámil jí Wedge. „Hned teď.“

„No, to je nádhera.“ zabručela Moranda, probodávajíc ho pohledem. „A co štítový generátor?“

„Odteď jsou na to Bothani sami,“ odpověděl Wedge. Vyprázdnil šálek a vyložil na stůl pár mincí. „Je mi líto, ale stejně jsme tu byli jen na dočasný úvazek.“ Moranda se zakabonila, ale přikývla. „Rozumím.“ řekla. „No, byla s vámi celkem zábava.“

Nejspíš byste měla zavolat bothanskou bezpečnost.“ řekl Wedge a vstal. „Nasměrovat ji k našim kamarádům z obchodu se zvířátky.“

„Uvidíme,“ odtušila Moranda a mávla rukou. „Šťastný let.“

„Díky,“ řekl Wedge. „Jdem, Corrane.“

„Ještě okamžik,“ řekl Corran. Nepohnul se ze své židle a s divným zábleskem v ořích zíral na Morandu. „Zajímá mě, co bude Moranda dělat teď.“

„Ale no tak,“ plísnila ho a rukama dělala drobná konejšivá gesta. „Budu v pořádku.“

„Jinými slovy, budete v tom pokračovat,“ řekl bez obalu.

Zvedla obočí. „Jste velmi bystrý. To vás naučili v CorSecu?“

„Neodpověděla jste mu na otázku,“ připomněl jí Wedge a zase se posadil. „Zavoláte bezpečnost, viďte?“

„A co jim mám říct?“ opáčila. „Nemáme ani ždibec důkazu. Vlastně je to ještě horší – dá se předpokládat, že už Navetta a jeho parťáka prověřili, a přesto je vpustili do budovy generátoru.“

„Tak co tedy budete dělat?“ naléhal Wedge. „Pojedete v tom sama?“

Morandina ústa se stáhla do úzké linky. „Dostala jsem úkol, Wedgi,“ řekla tiše. „Mám tady zůstat a dávat pozor na to, co Pomsta chystá proti Bothawui.“

Corran zavrtěl hlavou. „To není dobrý nápad,“ řekl. „Jestli Pomstu řídí nebo vedou Imperiálové –“

„A kam vy dva vůbec tolik pospícháte?“ otázala se Moranda pichlavé. „Na prázdniny na pláže Berehestu? Padesát ku jedné, že to bude mnohem nebezpečnější tam, kam letíte, než cokoli, co mě může potkat tady.“

„Morando –“ začal Wedge.

„A navíc nemáte čas se o tom se mnou dohadovat.“ vpadla mu do řeči. „Jestli je ,taťka’ ten, kdo si myslím, tak z vás nebude mít radost, když se vrátíte domů pozdě. Teď koukejte mazat, vy dva. Díky za všechny ty drinky.“

Wedge se neochotně znovu zvedl. Měla samozřejmě pravdu: a zajisté byla stará víc než dost, aby se uměla rozhodnout sama za sebe. Ale to neznamenalo, že se mu to musí líbit. „Pojď, Corrane. Morando… dávejte na sebe pozor, ano?“

„Vy taky,“ usmála se na něj. „O mě se nebojte. Budu v pořádku.“

26. kapitola

Když se Maře začalo vracet vědomí, ucítila zvláštní, jakoby nadpřirozenou vůni. Zvláštní, ale přesto mlhavě příjemnou… „Dobré jitro,“ ozval se z mlhy Lukův hlas. Mara se s trhnutím probrala úplně.

A v tom prvním, zmateném okamžiku si přála, aby to neudělala. Sotva otevřela oči a zadívala se do kalně prosvětleného šera kolem, ucítila stovky jehliček bolesti, které ji bodaly do svalů od paty přes nohy a záda po zátylek. „Au,“ sykla polohlasně.

Nad ní se objevil Lukův obličej, který si ji starostlivě prohlížel. „Bolí tě ještě to rameno?“ zeptal se.

Mara se zamračila a s mrkáním se snažila rozehnat zbytky mlhy v hlavě. Správně – její ošklivě popálené rameno. Ohnula krk, zaostřila oči, které se stále ještě zcela neprobudily, a zadívala se na začernalou kombinézu.

Na začernalou kombinézu a hladkou, zdravou kůži, která byla vidět skrz díru.

„Ne,“ řekla, jako by tomu nevěřila. „Rameno je úplně v pohodě. Jak – aha, jasně. Tvůj hojivý trans.“ „Určitá ztráta orientace je normální, když se z něj probereš,“ ujistil ji

Luke. „Neměj obavy.“

„Nemám.“ Protáhla obě ramena a snažila se nevnímat další vlnu píchání, kterou ten pohyb vyslal do jejích zad. Luke ji uchopil za paži a pomohl jí posadit se. „Říkals, že je ráno?“

„No vlastně odpoledne,“ upřesnil Luke. „Ale Han mi kdysi řekl, že ráno je pokaždé, když se probudíš.“

„Zní to jako jeho hláška,“ souhlasila Mara. „Jak dlouho – v reálném čase – jsem tady ležela?“

„Asi tak pět dní,“ oznámil jí Luke. „Jenom pomalu.“

„No to se vsaď.“ Zachvěla se. Svaly, na nichž ležela pět dní, si dál hlasitě stěžovaly na špatné zacházení. „Zapůsobils na mě. Snad ani bacta by mě neuzdravila tak rychle.“

„Máš velké nadání v Síle,“ řekl Luke, ruku připravenou poblíž její paže. „To většinou při léčivém procesu pomůže.“

„Rozhodně mě to musíš naučit,“ prohlásila a rozhlédla se kolem. Vůně, o níž si myslela, že se jí zdála, tady pořád byla…

„Je to nějaký pečený pták,“ vysvětloval Luke a kývl hlavou ke druhému konci odpočívadla. „Dárek od Qom Jha ke tvému probuzení.“

„Vážně?“ Mara se opatrně zvedla na nejisté nohy a odbelhala se tam. Skutečně to byl pták, který se pozvolna opékal na vařiči. „To je od nich hrozně hezké. Kdes sebral ten vařič?“

„Poslal jsem Držitele slibů zpátky do tvého Defenderu, aby přinesl zbytek trosečnického vybavení,“ vysvětloval Luke. „Radši bych ho poslal do mého X-wingu – v soupravě, kterou připravil Karrde, toho bylo mnohem víc. Po našem střetu s Ohrožovateli se jim ale moc nechce potulovat se venku.“

„Takže tohle je od tvorů, kteří jedí syrové ohniplazky?“ poznamenala Mara, když se posadila vedle vařiče. „Zvláštní výběr potravy.“

„Je to o něco složitější.“ Luke se posadil se zkříženýma nohama na druhou stranu od vařiče a pokynul k jídlu. „Proto vlastně ten dárek. Dospěli k názoru, žes jim tam zachránila život.“

„Nevím, jak je to napadlo,“ broukla Mara a utrhla si kus pečeného masa. „Stříleli na nás, ne na ně.“

Luke našpulil ústa. „To není tak jisté. Roztínač kamenů si myslí, že Ohrožovatelé stříleli jen na Qom Jha až do chvíle, kdy jsi začala opětovat palbu. Prošel jsem si vzpomínky z té bitvy a myslím, že má pravdu.“

Mara se opatrně zakousla do masa. Na její vkus bylo trochu připálené. ale nechutnalo špatně. Hlasitě kručící žaludek jí připomněl, že člověk, který pět dní nejedl, si stejně nemůže dovolit být vybíravý. „Zajímavá myšlenka,“ prohodila, „ale nejsem si jistá, co z ní plyne. Skutečnost je taková, že ať stříleli na ně, nebo na nás, vetřelce nemají moc rádi.“

„Možná,“ řekl Luke podivným tónem. „Možná ne. Není ti divné, proč nás Ohrožovatelé vůbec nepřišli do jeskyně hledat?“

„Jsi si jistý, že nepřišli?“ opáčila Mara s pusou plnou jídla.

„Qom Jha tvrdí, že ne,“ pověděl jí Luke. „Venku prolétlo několik lodí a to bylo všechno. Pokud Syn větru ví, dokonce ani neprohlédli okolí pevnosti venku.“

Mara zamyšleně přežvykovala, přemáhajíc nutkání poznamenat, že Syn větru není zrovna nejdůvěryhodnější zdroj informací. „Dobrá,“ prohlásila.

„Předpokládejmě, že o mě Ohrožovatelé ztratili zájem. Co z toho vyplývá.“

„Pokud jenom ztratili zájem, tak nevím,“ řekl Luke. „Ale co když zájem neztratili a rozhodli se počkat, dokud se do Vysoké tvrze nedostaneš

sama?“ Mara ukousla další sousto. Byla to znepokojivá představa. Vlastně byla

dokonce výjimečně znepokojivá, a to tím spíš, že něco podobného ji napadlo už brzy během jejího zajetí. „Nevím, jestli se ti o tom Karrde zmínil,“ řekla pomalu, „ale tenhle systém jsme našli tak, že jsme vysledovali únikové vektory dvou jejich lodí do průsečíku. Vždycky jsem předpokládala, že prostě nevědí, že jejich vektor dokážeme zjistit i pár mikrosekund po skoku do světelné rychlosti. Teď už si nejsem tak jistá.“

„Ty myslíš, že chtěli, abys sem přiletěla?“

„Souhlasilo by to s tím, proč se po mně ani moc nesháněli, když jsem přistála,“ podotkla Mara. „To ale samozřejmě nevysvětluje, proč se tě snažili sestřelit.“

„Možná nechtějí mít víc než jednoho hosta,“ nadhodil Luke a zadíval se do prázdna. „Anebo možná nechtějí mluvit s nikým z Nové republiky, dokud si nepromluví s tebou.“

Mara se na něj pozorně zadívala. V jeho emocích se právě cosi zablesklo… „To tě zrovna napadlo?“ zeptala se. „Nebo ses něco dozvěděl ze Síly?“

Zavrtěl hlavou; pořád zíral do prázdna. „Nejsem si jistý,“ připustil. „Ale mám pocit, že… Ne, to nic.“

„Jak to, nic?“ naléhala Mara podezřívavě. „No tak, nemáme čas na hry.“

Zaškubalo mu v ústech. „Mám pocit, že chtějí tebe,“ řekl. „Přímo tebe.“

Mara pozvedla obočí. „To mi lichotí. Můj věhlas se nějak šíří.“

„Požírač ohniplazek říkal, že o tobě Ohrožovatelé mluvili,“ připomněl jí Luke. „Kéž bychom znali souvislosti toho rozhovoru.“

Od schodiště přišlo zapleskání křídel a objevil se jeden z Qom Jha. Promluvil – „Díky, Letče skrz bodáky,“ řekl Luke. „Jděte se podívat, jestli má Držitel slibů nějaké novinky, buďte tak hodný.“

Qom Jha odpověděl a se zatřepetáním křídel zmizel na schodišti. „Některé Qom Jha jsem nechal hlídat horní patra a poslouchat za dveřmi,“ vysvětloval Luke. „Letec skrz bodáky říkal, že v horní části pevnosti se dnes ráno krátce něco dělo, ale teď už je tam zase ticho.“

„Aha.“ Mara utrhla další sousto s možná trochu větší silou, než bylo potřeba. Tihle zpropadení Qom Jha s jejich zatracenými nesrozumitelnými hlasy –

„Něco se děje?“ zeptal se Luke.

Mara ho probodla očima. „Víš, Skywalkere, je opravdu těžké uchoval si nějaké myšlenky pro sebe, když jsi nablízku.“

Věnoval jí nevinny pohled, v němž bylo na její vkus příliš mnoho pobavení. „Zvláštní. Vzpomínám si, že ještě docela nedávno ses nemohla dočkat, až na mě některé z těch šťavnatějších myšlenek vybalíš.“

Mara se ušklíbla. „Dneska ráno už ti tvé dávné omyly připadají o něco veselejší, co?“

Zvážněl. „Ne, veselejší ne,“ odpověděl. „Jenom se snažím vzít je na vědomí, poučit se z nich a pak se vzchopit a jít dál. Posledních pět dní jsem měl času na přemyšlení ažaž, vždyť víš.“

„Dospěls k nějakým konkrétním závěrům?“

Pohlédl jí přímo do očí. „Vím, proč jsi nepropadla temné straně,“ prohlásil. „A proč se nesnažíš zjistit, kde jsou hranice tvých schopností v Síle.“

S předstíraným klidem si Mara vzala další sousto a opřela se o kamennou stěnu. „Poslouchám.“

„Esencí temné strany je sobectví,“ řekl Luke. „Povyšování sebe sama a svých vlastních tužeb nade vše ostatní.“

Mara přikývla. „Zatím to chápu.“

„Jde o to, že když jsi sloužila císaři, nikdy jsi to nedělala ze sobeckých důvodů,“ pokračoval Luke. „Sloužila jsi někomu, i když to byl Palpatine se sobeckými záměry. A služba ostatním je esence toho, co znamená být Jedi.“

Mara se nad tím zamyslela. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ne, nelíbí se mi to. Služba zlu je také zlo. Ty říkáš, že když děláš něco špatného, tak to není špatné, pokud jsou tvé úmysly dobré. To je nesmysl.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Luke. „Ale já jsem říkal něco jiného. Někleré věci, které jsi udělala, byly jistě špatné, ale protože ses jich nedopouštěla kvůli dosažení vlastních cílů, činy samotné tě nesvedly na temnou stranu.“

Mara se zaškaredila na své jídlo. „Chápu ten rozdíl,“ připustila. „Ale, pořád se mi to nelíbí.“

„Vlastně je to podobné jako v případě Jensaarai, na které jsme s Corranem narazili na Susevfi,“ vysvětloval Luke. „Oni také nevěděli, jak být Jedi, ale snažili se jednat co nejlíp.“

„A přitom se tak pokřivili, žes je napravoval celá léta,“ připomněla mu Mara kysele. „Mimochodem, oni aspoň měli nějaký ideál, který mohli následovat, ne? Toho Jediho – jak se jenom jmenoval?“

„Nikkos Tyris,“ přikývl Luke. „Z čehož plyne ještě zajímavější myšlenka: ty jsi možná také měla ideál.“

Mara zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Na vnitřním dvoře nebyl ani jeden člověk s náznakem něčeho, co bych považovala za ctnost nebo morálku.“ „Tak to byl možná někdo předtím, než tě vzali na Coruscant,“ nadhodil Luke. „Tvoji rodiče nebo nějaký kamarád.“

Mara ohryzala poslední kousky masa a zahodila kosti do rohu. „Tenhle rozhovor nikam nevede,“ prohlásila rozhodně. Otřela si ruce do kalhot, odkud se později zaschlý omastek oloupe. „Pojďme zpátky do práce. Kam jsi schoval můj blaster?“

Luke se nepohnul. „Vím, že si toho ze své minulosti moc nepamatuješ,“ řekl tiše. „Nevím, jestli ti to k něčemu bude, ale chápu, jak se cítíš.“ „Dík,“ zabručela Mara. „To mi vážně pomáhá.“ „Chtěla bys mít tu minulost zpátky?“

Zamračila se na něj. Její emoce se najednou vzbouřily jedna proti druhé. „Jak to myslíš?“

„Jediové znají techniky, jak vyvolat zasuté vzpomínky,“ řekl. „A ty bys mohla být Jedi, Maro. Ty bys mohla být mocná Jedi.“

„Jasně,“ odsekla Mara. „Musím jenom prohlásit, že jsem připravená sloužit galaxii, co?“

Lukovo čelo zbrázdily vrásky a Mara vycítila jeho zmatek. „Co tě na tom tak děsí?“ zeptal se. „Vždyť jsi s lidmi sloužila a pracovala celý život – s Palpatinem, s Karrdem, s Leiou, Hanem a se mnou. Když někomu nabídneš oddanost, je to natrvalo. Dokážeš to – vím to.“

Mara sevřela ruku v pěst. Napůl byla odhodlaná znovu tento předmět uzavřít a tentokrát se ujistit, že důkladně zaklapla víko. Ale hluboko uvnitř cítila, že si Luke zaslouží odpověď. „Nemůžu jen tak nabídnout něco takového,“ řekla. „Jistě, dokážu být oddaná, ale jen k lidem, které si vyberu. Nejsem připravená otevřít se každému, koho potkám na ulici.“

Zkřivila rty. „A kromě toho, pamatuju se na příběhy, že poslední krok k tomu, být Jedi, je většinou přinést nějakou velikou a pěkně ošklivou osobní oběť. Do toho se mi taky moc nechce.“

„Není to vždycky tak zlé, jak to vypadá,“ řekl Luke a Mara z něj vycítila nepokoj, jak se začaly vynořovat jeho vlastní nepříjemné vzpomínky. „Mistr Yoda mi těsně před svou smrtí řekl, že než se stanu doopravdy Jedim, budu muset znovu čelit Vaderovi. Myslel jsem, že to znamená, že ho buď budu muset zabít, nebo se nechat zabít od něj. Nakonec to nedopadlo ani tak, ani tak.“

„Ale musel jsi být ochotný tu oběť přinést, pokud by to bylo nutné,“ podotkla Mara. „Díky, ale nemám zájem.“

„Tím automaticky omezuješ své možností,“ namítl Luke. „Pokud nejsi ochotná přijmout závazek –“

„Závazek?“ odfrkla si Mara. „Co ty mi máš co říkat o závazcích? Co Callista nebo Gaeriel nebo další ženy, o které jsi během posledních deseti let zavadil? Kde byl tehdy tvůj závazek?“

Záblesk Lukova hněvu byl tak náhlý a tak nečekaný, že ji fyzicky přirazil ke zdi. „To ty bys měla mluvit,“ vyštěkl. „Co Lando? Hm?“

Po dlouhou chvíli se propalovali pohledy. Mara zadržela dech, v duchu se připravila na další výbuch, příběhy o nekontrolovaném jediském vzteku jí hrozivě kroužily hlavou.

Místo toho však ucítila, jak se jeho hněv vytrácí a nahrazuje ho stud a hluboké rozpaky. „Omlouvám se,“ zašeptal, když pomalu odtrhl oči od jejího obličeje. „Tohle sis nezasloužila.“

„Ne, to já bych se měla omluvit.“ Mara se před ním snažila ukrýt svůj vlastní pocit viny, a věděla, že se jí to daří jen zčásti. Nechtěla už takhle bojovat. „Vím, co jsi k těm ženám cítil a co se jim stalo. Je mi to líto.“

„To nic.“ zamumlal Luke. „To, co se jim stalo, je nejspíš i moje vina. Možná to dokonce je hlavně moje vina. To já jsem si pohrával s temnou stranou, ne ony.“

„Vzal jsi své chyby na vědomí a učíš se z nich,“ připomněla mu Mara. „Pak se dáš dohromady a jdeš dál. Je čas dát se dohromady a jít dál.“

„Asi ano.“ Se zrakem stále odvráceným se zvedl na nohy. „Máš pravdu – měli bychom jít. Zatímco jsi spala, nechal jsem Qom Jha provést nějaká měření. Zdá se, dveře odsud nahoře vedou do jednoho ze tří vrchních pater pevnosti. Zkusíme je.“

„Počkej chvilku,“ řekla Mara a znovu k němu vzhlédla. Slíbila si – zpětně si uvědomila, že poněkud namyšleně – že mu to neřekne, dokud se jí na to nezeptá sám od sebe. Avšak její mlčení bylo dětinské a obvinění, které jí právě vmetl do tváře, se otázce stejně trochu podobalo. „Chtěl ses dovědět o mně a Landovi. Správně?“

Všimla si, jak škubl krkem. „To je v pořádku,“ řekl. „Skutečně mi do toho, nic není.“

„Já chci, aby ti do toho něco bylo.“ Mara vstala, aby mu mohla pohlédnout přímo do očí. „Mezi mnou a Landem… nedošlo vůbec k ničemu.“

Jeho oči podezřívavě zalétly k těm jejím. „Co tím myslíš?“

„Přesně to, co říkám: nebylo mezi námi vůbec nic.“ opakovala. „Kartce potřeboval, abych vykonala důležité poslání, a Lando se ke mne přidal, protože postytl výchozí bod. Ty – no, ty osobní stránky celé záležitosti byly jen zástěrka, aby si lidi neuvědomili, o co nám jde.“

Cítila, jak Luke prozkoumává okraje její mysli. „Mohla jsi mi to říct,“ řekltrochu vyčítavě. „Mohl ses mě zeptat,“ opáčila. „Vypadals, jako by tě to nikdy nezajímalo.“

Zkřivil obličej a vycítila, jak se jím provalila čerstvá vlna rozpaků. „Vypadal, vid?“ přiznal.

„Učíš se a jdeš dál.“ připomněla mu Mara. „A když už jsme u toho, celé jsi to vlastně začal ty. Pamatuješ se na tu vábničku, kterou jsi našel na Dagobahu a zavezl ji Landovi na Nkllon?“

Luke jí věnoval pronikavý pohled. „Ano. Vlastně jsem si na ni před pár dny vzpomněl. Divil jsem se, proč mi najednou přišla na mysl.“ „Bezpochyby záchvěv Síly,“ řekla Mara. Lepší odpověď ji nenapadla. „Ukázalo se, že právě tahle vábnička kdysi patřila někomu, koho Karrde znal, ale pak se po něm slehla zem. Chlapíkovi jménem Jorj Car’das – slyšels o něm někdy?“ Luke zavrtěl hlavou. „Ne.“

„To zřejmě jen málo lidí,“ řekla. „Tím větší to byla výzva. S vábničkou jsme aspoň měli kde začít a Karrde mě požádal, abych zkusila Car’dase vypátrat. A jak jsem říkala, Lando ucítil peníze a chtěl do toho jít taky.“

„Muselo to být dlouhé pátrání,“ zamumlal Luke. „Příběhy o tobě a Landovi…“

„Několik let to trvalo,“ přisvědčila Mara. „Samozřejmě ne v jednom kuse.’„ Pozvedla obočí. „Jestli ti to pomůže, romantická stránka naší legendy mě doháněla k šílenství. Ale najít Car´dase bylo pro Karrda důležité, takže jsem to překousla. Jak jsi říkal, oddanost.“

Tiše zasykla, jak se jí vracely vzpomínky. „Ačkoli občas to bylo až mimořádně trapné. Během jednoho týdne jsme pátrali na M’haeli, kde se Lando snažil vyloudit z vicebarona Sukariana nějakou informací, kterou jsme potřebovali. Musela se ze mě stát vyparáděná husička bez mozku, protože Sukarian automaticky takové ženy přehlížel, což mi poskytlo volnost pohybu, kterou jsem potřebovala. Nejhorší bylo, že mě Solo díky vysílači nachytal při činu, když jsem si myslela, že volá Sukarian. Nikdy jsem neměla odvahu zeptat se ho, co si o tom myslel.“

„Nevěřím, že by kvůli tomu na tebe změnil názor,“ řekl Luke tónem. v němž se podivně mísila podpora, galantnost a doznívající rozpaky. „Ačkoli si dovedu představit, že Sukarianova představa už je asi neopravitelná.“

„To bych ani neřekla,“ ujistila ho Mara. „Během Sukarianových pozdních nočních návštěv a hovorů po komunikátoru jsem většinou nosila některou z Landových košilí a jednu jsem nechala viset na otevřených dveřích sejfu v Sukarianově soukromí kanceláři. Potom, co jsem ho vyrabovala.

Luke se pousmál. Byl to napjatý, pořád trochu ostýchavý úsměv, ale přesto úsměv. „Jeho reakce musela být zajímavá.“

Mara přikývla. „To si myslím.“

„Ano.“ Luke se zhluboka nadechl a ona poznala, že zahání staré vzpomínky a postranní myšlenky na okraj své mysli. „Ale jak jsi říkala, máme práci,“ řekl rázně, „a čeká nás dlouhé stoupání. Sbalíme si věci a půjdeme.“

*

Jak Luke odhadl z údajů, které mu přinesli Qom Jha, bylo to vskutku dlouhé stoupání. Vlastně skoro tak dlouhé, jako předtím od počátku tajného schodiště k prvním dveřím. Jelikož se Mara pořád zotavovala z pětidenního bezvědomí a Luke musel tím pádem nést Artoo i veškeré ostatní vybavení, čekal, že to bude pravé utrpení.

Ale k jeho milému překvapení se utrpení nekonalo. A nebylo zapotřebí hlubokých úvah Jediho, aby zjistil proč.

Zeď, kterou postavil mezi sebou a Maru, byla pryč.

Zvláštní bylo, že si nikdy předtím tu zeď vlastně neuvědomoval. Komunikace mezi nimi – schopnost cítit myšlenky a pocity toho druhého – byla natolik silná, že prostě předpokládal, že silnější už být nemůže.

Mýlil se. Velice se mýlil.

Bylo to povzbuzující zjištění, ale zároveň mu také trochu nahánělo strach. Kontakt s myslí jiných lidí už občas zkusil, ale nikdy ne na takové úrovni, jakou zažíval teď. Připadalo mu, že jím proudí Mařiny myšlenky a emoce, jejichž sílu a intenzitu nyní omezovaly jen její vlastní bariéry, a jeho myšlenky a emoce proudily opačným směrem zpátky k ní. Byla to pro ně nová zkušenost, prohloubení jejich starého přátelství. Až teď si uvědomil, jak moc mu chybělo.

Přiznání, omluva a odpuštění, připomínala mu s láskou teta Beru, jsou nástroje, kterými přátelé boří zdi a slaví mosty. Málokdy v jeho životě mu ta slova připadala tak pravdivá jako teď.

S ohledem na Mařin tělesný stav během výstupu často vyhlašoval zastávky, což Maru zlobilo skoro stejně jako Qom Jha. On na nich však trval, takže jim zabralo skoro hodinu, než vystoupali k cílovým dveřím. Avšak když tam dorazili, byla aspoň Mara zcela připravená.

„Takže, plán je takovýhle,“ řekl jí Luke, zatímco propátrával okolí Sílou. Pokud mohl soudit, v celé oblasti za tajnými dveřmi nikdo nebyl. „Artoo a Qom Jha necháme tady a na průzkum půjdeme sami.“

„To zní dobře.“ Mara vytáhla blaster a zkontrolovala ho. Luke z ní cítil, jak sesnaží potlačit své vnitřní pochybnosti, jestli se tam mají vracet. To se ovšem dalo pochopit – ona byla ta, kterou střelili. Luke se nacházel v podobné situaci, když se poprvé vracel do Oblačného Města. „Co takhle nechat jim tu jeden z našich komlinků?“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Luke. Vytáhl komlink z opasku a vložil ho Artoo do úchopné paže. „Ne abys ho náhodou vypnul,“ nabádal droida. Artoo rozhořčení zatrylkoval; na datapadu se objevil překlad. „Ano, já vím,“ ujistil ho Luke. „Jen jsem žertoval.“ „Cože?“ zeptala se Mara.

„Říkal, že vypínat komlink v kritickém okamžiku měl ve zvyku Threepio,“ sdělil jí Luke. „Tomu vtipu nemůžeš rozumět. Připravena?“ Cítil, jak Mara čerpá ze Síly klid. „Připravena,“ oznámila. „Pojďme na to.“ Upokojilo je, že tajné dveře se otevřely stejně tiše jako ty předchozí. Luke jimi prošel první a pak je za sebou opět zavřeli.

„Tak teď,“ zašeptala mu Mara do ucha, „už to vypadá jako v pevnosti Hijarna.“

Luke přikývl, že rozumí, a rozhlédl se kolem. Stáli v rozlehlém sále. Krátké úseky zdí ohraničovaly podlahu ve zdánlivě nahodilém vzoru a strop byl poměrně nízko. Nablýskané obložení stěn, propracovaná podlaha a svícny, které viděli dole, zde chyběly. Zůstal jen nepřikrášlený a nehlazený černý kámen. Oproti tomu však tohle místo působilo podivně prázdně. „Nevypadá to, že by sem chodili naši přátelé zezdola,“ řekl. „Zajímalo by mě proč.“

Mara udělala několik kroků ke straně a ukázala za konec jednoho úseku zdi. „Tamhle máš odpověď,“ řekla. „Pojď, podíváme se.“

Zmizela za zdí. Luke ji následoval. Až teď si všiml, že z toho směru proudí jemný vánek.

Důvod se vzápětí ukázal. Za zdí na druhé straně místnosti byl černý kámen roztátý a skrz trhlinu proudilo dovnitř denní světlo.

„Vedlejší škody po ráně, která zničila tu věž,“ řekla Mara, která už vyrazila k trhlině.

„Buď opatrná,“ varoval ji Luke a spěchal za ní.

„No jo.“ Mara přistoupila k trhlině a opatrně z ní vyhlédla. „Měla jsem pravdu,“ ukázala prstem ven. „Tamhle je. Nebo spíš to, co z ní zbylo.“

Luke přistoupil k ní a také vyhlédl ven. Shlíželi na rozlehlou, kulatou střechu, která se z jejich místa poměrně prudce svažovala. Pahýl poničené věže byl vlevo od nich, nějakých osmdesát metrů daleko. Kvůli vzdálenosti a kalné sluneční záři si Luke nebyl jistý, ale připadalo mu, že zubatý okraj věže vypadal jakoby roztavený. „A ty říkáš, že tenhle kámen pohlcuje turbolaserovou palbu.“

„Jako proschlá houba,“ souhlasila Mara ponuře. „Ať už tuhle pevnost postavil kdokoli, musel mít velmi mocné nepřátele.“

„Doufejme, že je uspokojilo zničení jedné věže a pak odešli.“ Luke rychle, ale pozorně prohlédl zbytek střechy. Souměrně na pravé straně svažující se střechy stála další věž, ta však byla nepoškozená. Vypínala se k obloze do výšky dobrých devadesáti metrů a zakončoval ji prstenec hrozivě vyhlížejících výčnělků, nepochybně zbraní. Na vzdáleném konci střechy, téměř dvě stě metrů od místa, kde on a Mara stáli, zahlédl dva hrbolky, které zřejmé vybíhaly ze střechy ven a pak pokračovaly na druhé straně dolů po zdi. Snad to byla dvojitá strážnice, jež bránila hlavní vchod. Za střechou zpozoroval hladký pruh, který se vinul mezi rozeklanými horami směrem od pevnosti; musela to být přístupová cesta. Uprostřed pevnosti se nacházela třicet metrů dlouhá konstrukce, jejíž plochý vršek vodorovně vybíhal z hlavní střechy, takže vypadala spíš jako klín se zaoblenými hranami, který tam někdo dodatečně vrazil.

„Nahoře je přistávací plocha,“ ukazovala Mara na konstrukci. „Značení je sotva vidět.“

Luke přikývl. Značky byly matné, ale daly se rozeznat, když věděl, kam se má dívat. „Nejspíš tam mají i světla, která mohou zapnout, když bude přistával spřátelený letoun.“

„A na vršku tamhleté věže mají zase turbolasery, kdyby se blížil nepřítel.“ Mara se protáhla trhlinou ve zdi, udělala několik kroků na střechu a zamžourala na přistávací plochu. „Vypadá to, že oblast pod plochou je zepředu otevřená,“ hlásila. „Možná tam mají hangár. Je pěkně po ruce, kdyby nás odřízli od místa, kudy jsme přišli.“ Obrátila se –

A překvapením ztratila dech. „No tohle,“ řekla. Oči pomalu zvedla nahoru. „Pojď se na něco podíval.“

Luke se protáhl dírou, přistoupil k ní a otočil se. Nad místností, do které před chvílí vstoupili, čněla další věž.

A nebyla jediná. Podél křivky střechy pevnosti po jejich levici vyrůstaly ještě tři další věže, všechny stejného tvaru. Lukovi bylo i z tohoto zkreslujícího pohledu zřejmé, že čtyři zadní věže jsou silnější a o dobrých dvacet metrů vyšší než ta, která stála dole pod nimi.

A stejně jako ona měla i každá ze čtyř zadních věží nahoře jako korunku prstenec palebných stanovišť.

„Ve dnech své největší slávy to muselo být dost působivé místo,“ zhodnotila Mara. Její hlas byl vyrovnaný, ale Luke poznal, že pociťovala stejný neklid jako on. „Stejně jako Hijarna. Kdybych jenom věděla, co měly tyhle pevnosti chránit.“

„Nebo koho měly chránit a před čím,“ dodal Luke a naposledy se rozhlédl po střeše. Žádná světla, žádný pohyb, vůbec žádné známky života. „Pojďmě zpátky dovnitř a zkusme najít cestu dolů.“ Cesta dolů se nacházela na druhé straně jedné z dalších úsečí zdi. Byla to zmenšená verze točitého jedoucího pásu, který použili dole v kasárnách, jenže na rozdíl od něj se tenhle pás nepohyboval. „Je buď poškozený, nebo se nepoužívá a je vypnutý,“ soudila Mara. Opatrně se podívala dolů přes okraj. „Podlaží pod námi taky nevypadá obydlené.“ „Celá tahle část pevnosti se nejspíš nepoužívá,“ řekl Luke, když vyrazili dolů. „Vzhledem k tomu, jak se střecha svažuje ke zničené věži, by každé, nižší patro mělo být o něco rozlehlejší. Pravděpodobně se zabydleli v těch největších.“

„To dává smysl,“ souhlasila Mara. „Půjdeme, dokud nenarazíme na podlaží s fungujícím pásem. Mělo by to být buď nejvyšší patro, které používají, nebo aspoň hodně blízké.“

Jak pokračovali dolů, podlaží se skutečně rozpínala do šířky. Vzor náhodných úsečí zdi se s každým patrem střídal. Až když sestoupili o čtyři podlaží níž, Luke konečně zaslechl slabé hučení pracující techniky. „Myslím, že jsme na místě,“ zamumlal. Pevněji uchopil světelný meč a propátral okolí Sílou. Pořád se nezdálo, že je někdo nablízku.

„Vypadá to tak,“ přisvědčila Mara. Přiložila ruku k uchu. „Zní to jako jedoucí pás. Omrkneme to?“ Luke přikývl. „Půjdu první. Ty se drž za mnou.“ Vykročil co nejtišeji napříč prázdným prostorem a snažil se nevnímat Mařinu zlost. Jestli chtěla, mohla tomu klidně říkat přehnaná péče – a nepochybně tomu tak říkala – ale po tom, co se pět dní musel dívat, jak leží v hojivém transu, nehodlal nic riskovat. Dospěl k jedné z ojedinělých – alespoň na tomto podlaží – zděných přepážek a nakoukl za ni. Přímo u vzdálené stěny se nacházelo pohyblivé schodiště, které slyšeli. „Tak,“ zamumlal Luke přes rameno. „Teď hezky pomalu –“

Zachytil Mařino vnitřní volání; nestála však přímo za jeho zády. Ohlédl se a sám pocítil záblesk zlosti, když ji zahlédl u jiné zděné přepážky dvacet metrů vlevo. Kvapně, netrpělivě na něj mávala. A v jejích emocích se najednou objevila hrůza. Za necelých deset sekund byl u ní. „Co se děje?“ sykl. Kývla směrem k přepážce. V očích a mysli jí tiše vířilo. „Za ní,“ šeptla. Se světelným mečem připraveným v ruce nahlédl Luke za přepážku. Spatřil velkou otevřenou prostoru, zařízenou jako velitelská centrála. Byla prázdná stejně jako všechny ostatní, kterými ten den prošli. Kolem vedly dva kruhy velitelských konzol; stavová světélka na panelech a displejích poblikávala na prázdná křesla před nimi. Stranou na metr vysokém pódiu, odkud bylo možno přehlížet celé pracoviště, stálo větší a propracovanější křeslo, ohraničené vlastními stavovými panely.

A uprostřed toho všeho se Lukovi naskytl povědomý obrázek, z něhož jej zamrazilo: holografická mapa galaxie se sektory Nové republiky, Impéria a zbytků známých okrsků, vyznačenými v matoucí škále tuctu odlišných barev. Celá pestrobarevná mozaika zasahovala možná do čtvrtiny obrovského disku a v místech, kde teritoria Vnějšího okraje ustupovala nesmíme rozlehlým Neznámým oblastem, bledla do neutrální bílé.

Byla to přesná kopie hologramu galaxie, který měl Palpatine v trůnním sále v Mount Tantissu.

Luke polkl. Odtrhl od hologramu oči a začal očima zkoumat vybavení kolem. Ano, konzoly byly vskutku imperiálního původu: šlo o stavové a počítačové panely z hvězdného destruktoru či jiné velitelské lodi. Křesla na tom byla podobně; pocházela přímo ze stanovišť na můstku hvězdného destruktoru.

A vyvýšené křeslo a displeje musely náležet imperiálnímu admirálovi. Přesně takové by používal velkoadmirál Thrawn.

Ucítil závan vzduchu, jak k němu přistoupila Mata. „Myslím, že jsme našli spojitost s Imperiály,“ řekl jí. „Vypadá to, že s tímhle místem měl možná něco společného i Palpatine.“

Její vlasy ho lehce švihly přes rameno, když potřásla záporně hlavou. „Něco ti ušlo, Luku,“ zašeptala. „Podívej se na ten hologram. Podívej se na něj pořádně.“

Luke se zachmuřil a znovu se zadíval na galaktický disk. Na co u všech všudy narážela?

A pak náhle zalapal po dechu. Ne – muselo se mu to zdát. Určitě se mu to zdálo.

Ale nezdálo. Na okraji známé galaxie, kde Palpalinův hologram ukazoval pouze bílé hvězdy Neznámých oblastí, byla vybarvena úplně nová zóna.

Obrovská nová zóna.

„Zvláštní, viď?“ ozvala se Mara. Pořád skrz ni proudil strach. „Víš, oni ho z imperiálního dvora poslali do exilu. Prostě ho vyhostili.“

„Koho?“ zeptal se Luke.

„Velkoadmirála Thrawna,“ odpověděla. „Vybral si špatnou stranu v jedné z politických bitev, které byly v Impériu na denním pořádku, a prohrál. Všechny ostatní, kdo s ním tehdy byli spolčeni, degradovali, uvěznili nebo převeleli k nějaké posádce na Vnější okraj, kde je nechali pěkně smažit ve vlastní šťávě jako v mučírně. Ale Thrawna ne. Ó ne. Pro tohohle nevděčného cizince, ktetrého přijali do imperiální společnosti a on jim jejich dobrotu oplatil ranou do tváře, byl i vnější okraj příliš dobrý. Ne, museli pro něj vymyslet něco mimořádného.“

„Vyhoštšní do Neznámých oblastí?“

Mara přikývla. „Pokud byl Vnější okraj mučírnou, pak byly Neznámé oblasti jámou plnou rancorů,“ řekla. „Takže po nějakém tom přemlouvání – a nejspíš po spoustě ústupků – přesvědčili Palpatina, aby strčil Thrawna do hvězdného destruktoru a poslal za Vnější okraj, odkud se už nikdy neměl vrátit.“

Posměšně si odfrkla. „A aby přidali k ráně urážku, nazvali to mapovací expedicí. Jen si to představ – jeden z nejlepších stratégů Impéria a oni ho pošlou na mapovací expedici. Jediným úderem mu zničili život i pověst. Vsadím se, že ještě několik let potom to pokládali za dobrý vtip.“

Luke zavrtěl hlavou. „Nějak mi nedochází, co je na tom k smíchu.“

„Ani jim to nedocházelo,“ odtušila Mara a její temná nálada potemněla ještě víc. „Nikomu z nich nedošlo, že Palpatine byl vždy o krok vpředu před vším, co se dělo na jeho dvoře. A pokud on byl o krok vpředu, pak stratég jako Thrawn byl vpředu aspoň o dva kroky.“

Lukovi vyschlo v ústech. „Ty říkáš, že Thrawn a Palpatine to celé plánovali od začátku?“

„Samozřejmě že ano.“ Mara pokynula k hologramu. „Vždyť se podívej, co všechno objevil. Těžko by to zvládl sám s jediným hvězdným destruktorem. Palpatine mu musel celou dobu posílat muže a lodi.“

„Ale všechno to teritorium přece nemůže patřit Impériu,“ namítl Luke. „Chci říct… prostě nemůže.“

„Proč by ne?“ opáčila Mara. „Souhlasím s tebou, že tam asi není víc než pár skutečných kolonií. Ale můžeš se vsadit, že tam jsou rozmístěny imperiální posádky, zpravodajská centra, odposlouchávací stanice a nejspíš taky několik plně vybavených loděnic. A jak znám Thrawna, pravděpodobně uzavřel i celou řadu spojeneckých smluv s domorodci.“

„Jenže když je to imperiální teritorium, proč ho Impérium nevyužívá?“ přel se Luke. „Znám fakta, Maro – Impériu nezbývá prakticky nic.“

„Vždyť je to zřejmé, ne?“ řekla tiše. „Impérium ho nevyužívá, protože o něm neví.“

Dlouhou chvíli nepromluvil ani jeden z nich. Luke zíral na hologram, naslouchal vzdálenému hučení pohyblivého pásu a přemítal o všech strašných důsledcích, které mohou tato slabě zářící světélka přinést. Muselo tam být něco kolem padesáti sektorů, což bylo téměř třicetkrát víc, než kolik jich mělo Impérium teď.

Znamenalo to také třicetinásobek počtu imperiálních lodí, vojáků a loděnic? S nejvyšší pravděpodobností ano. Pokud by všechny tyhle zdroje měl Bastion najednou k dispozici… „Potřebujeme víc informací,“ rozhodl a vykročil ke kruhu konzol. „Podíváme se, jestli je tu někde počítačová zásuvka pro Artoo.“

„To je moc riskantní,“ varovala ho Mara. „Tohle je velitelské středisko a ta mívají zabezpečení proti neoprávněnému vniknuti.“

Zastavil se a kousl se do rtu. Bohužel měla pravdu. „Tak tedy dobrá,“ obrátil se zpátky k ní. „Jaký je tvůj plán?“

„Půjdeme přímo ke zdroji.“ Mara se zhluboka nadechla. „Zajdu dolů a promluvím si s nimi.“

Luke na ni zíral s otevřenými ústy. „A ty říkáš, že moje plány jsou riskantní?“

„Máš snad lepší nápad?“

„Na tom nezáleží,“ zabručel. „Jestli půjde někdo dolů, tak já.“

„Ani náhodou,“ řekla Mara přísně. „Za prvé: na tebe stříleli, ale na mě ne. Za druhé: sám jsi říkal, žes měl pocit, že se chtějí se mnou setkat. Za třetí: pokud dojde na nejhorší a bude potřeba někoho zachránit, ty se svými jediskými schopnostmi si s přesilou poradíš spíš než já. A za čtvrté –“ S nuceným úsměvem si odepjala světelný meč a přistoupila k Lukovi. „Za čtvrté možná neznají rozsah mých schopností v Síle,“ dokončila a podala mu svou zbraň. „To by mohla být moje výhoda, až začnou lítat třísky.“

Luke přejel prsty po jejím meči. Důvěrně známým způsobem ho zastudil v ruce. Býval to jeho první světelný meč, ten, který kdysi dostal od Obi-Wana, a sám ho pak dal zase Maře na střeše paláce na Coruscantu. Když se s tímhle mečem poprvé vydal vstříc nebezpečí, byl mladší než ona. Mladší, méně zkušený a mnohem zbrklejší. Ale stejně…

„A to poslední, co teď potřebuju, je, abys mě všude vodil za ručičku,“ dodala Mara a v očích se jí varovně zablesklo. „Všechny ty roky jsem přežila i bez toho. Dokážu se o sebe postarat.“

Luke jí pohlédl do očí. Podivil se, že mohl kdy zapomenout, jaká záře se v jejích zelených očích skrývá. Ale možná to byl jen odlesk. „Opravdu ti to nevymluvím?“ zkusil naposledy.

„Ne, pokud nevymyslíš lepší plán,“ odpověděla. Vytáhla komlink a vyndala blaster z rukávu. „Na – nemá cenu, abych si ty věci nechala u sebe. Stejně by mi je hned vzali. Ale BlasTech si nechám; měli by podezření, kdybych přišla naprosto beze zbraně.“

Luke od ní převzal komlink i maličký blaster. Jeho ruka zůstala na její, dokud se neodtáhla; s podivnou neochotou ji pustil. „Neměli jsme nechávat druhý komlink u Artoo,“ řekl. „Mohla sis s sebou vzít tenhle a já bych poslouchal, co se děje.“

„Jestli se něco pokazí, možná budeš muset rychle přivolat Qom Jha,“ připomněla mu. „A mimochodem, nemůžeš mě sledovat pomocí Síly?“

„Dokážu sledovat tvou přítomnost,’„ řekl Luke. „Poznám, jaké máš pocity a občas i představy. Ale neuslyším tvá slova.“

„Škoda že nejsi Palpatine,“ poznamenala Mara, zatímco zápasila s pouzdrem na rukávu. „S tím jsem se dorozumívala bez potíží.“

Luke pocítil bodnutí viny a hanby; vzpomněl si, jak ho obviňovala, že se zapletl s temnou stranou. Postřehla jeho emoce, nebo snad výraz jeho tváře, a napjatě se usmála. „To byl jen vtip,“ ujistila ho a podala mu pouzdro. „Koukni, prostě sleduj, co půjde. Až se vrátím, podám ti podrobné hlášení.“

„Dobře,“ řekl Luke. „Buď opatrná, platí?“

K jeho překvapení ho vzala za ruku. „Budu v pořádku,“ slíbila mu. Než jeho ruku pustila, krátce ji stiskla. „Tak zatím.“

A pak už byla pryč. Vyklouzla z velitelského střediska a zamířila kolem zdi ke schodišti.

Luke s povzdechem přešel k nejbližší zděné přepážce, posadil se a opřel se o ni zády. Zavřel oči, aby se mohl lépe soustředit, a přivolal si Sílu.

V dobách minulých, na Dagobahu, Tierfonu i jinde, se mu díky Síle několikrát podařilo zahlédnout události či místa z budoucnosti. Teď, zatímco Mara mířila po jedoucím pásu dolů, se pokoušel tutéž schopnost zaměřit na pozorování v reálném čase. Doufal, že uvidí, co se bude kolem Mary dít.

Jakž takž to fungovalo. Spatřil obraz Mary a jejího okolí; byl pořádně zabarven jejími emocemi a změnami duševního stavu a měl stejnou ošklivou tendenci měnit se a chvět, která byla zřejmě typická pro všechny jediské vize všeobecně. Avšak Marina mysl působila jako kotva, takže se Lukovi dařilo uspořádat obrázky do čehosi alespoň částečně pochopitelného. Zdaleka to nebylo dokonalé, ale nic lepšího zřejmě čekat nemohl.

Jedoucí pás vypadal zhruba stejně široký jako ten, po němž se sem dostali z horních pater. Mara přešla na jeho vnitřní část a začala sjíždět dolů; patrně se nesnažila nijak skrýt. Nepřítomnost jakýchkoli obranných reakcá v jejích emocích naznačovala, že na dalším patře nikoho nespatřila, ačkoli měl dojem, že Mara pořád slyší vzdálené zvuky.

Na tomto podlaží se nepokusila vystoupit, ale dál se nechala pásem unášet dolů. Ani na dalším podlaží se poblíž pásu nikdo neobjevil. Luke zjistil, že ostražitostí v Mařině mysli probleskl neomylný záblesk zlosti, zlosti z toho, že o ni neznámí nejeví zájem, a z toho, jak jsou neschopní, pokud jde o zajištění vnitřní bezpečnosti. Minula další patro a zase další, a zamířila ještě níž –

A pak přišel otřes, ze kterého se mu zatočila hlava: projel jejími emocemi jako zemětřesení a doprovodil ho krátký výbuch bolesti.

Luke ztuhl, s trhnutím otevřel oči a vyskočil na nohy. Sotva to udělal, přišla od ní vlna plná uklidnění spolu s pochopením, co se právě stalo. Jedoucí pás bez varování změnil směr na opačnou stranu, podtrhl jí nohy a shodil ji po hlavě na rampu.

A když odezněla závrať z dopadu, její smysly se probraly do plné bojové pohotovosti. Už nebyla sama.

Luke bezmocně sevřel ruce v pěsti. Probíral se jejími pocity a snažil se proniknout zamženým obrazem. Kolem ní stálo několik humanoidů, byli stejného druhu jako ti, se kterými se už jednou střetli. A matně mu připadalo, že jeden z nich oslovil Maru jménem. Mluvil na ni ještě několik okamžiků, a ačkoli Luke neslyšel žádná slova, měl dojem, že po Maře chce, aby je doprovodila hlouběji do pevnosti. Souhlasila. S pocitem něčeho, co muselo přijít, jí sebrali BlasTech a pak už celá skupina kráčela od pásu pryč chodbou, jejíž dekorace byla podle Mařiných dojmů podobná výzdobě kasárenské části, kterou viděli o něco níž.

Brzy – až příliš brzy – skupina došla k otevřeným dveřím. Další výměna neslyšitelných slov, potlačený příval neklidu od Mary, a pak Mara vstoupila dveřmi do místnosti za nimi.

Z jejích myšlenek poznal, že uvnitř na ni čekali další. Jeden z nich – ale možná víc než jeden – na ni něco zavolal, když vcházela. Mara odpověděla; přívaly a náznaky emocí označovaly útržky informací, k nimž se Luke kvůli mlhavosti jejich spojení nemohl dostat. Kráčela dál do místnosti –

A bez jakéhokoli varování, přímo uprostřed kroku, se její mysl najednou ztratila. Luke vylekaně zíral na tichá světla velícího střediska a srdce mu hlasitě bilo v hrudi. Natáhl se Sílou ve snaze obnovit spojení. Maro? Maro!

Ale k ničemu to nevedlo. Nedočkal se žádné odpovědi ani obnoveného spojení, necítil její přítomnost. Nikde nic.

Byla pryč.

27. kapitola

Mara vstoupila dovnitř a přejela místnost rychlým pohledem. Byla dlouhá a úzká, pnula se do nějakých padesáti metru od dveří, ale na šířku neměla víc než pět metrů. U zadní zdi stálo bytelně vyhlížející křeslo natočené opěradlem k ní. O pět metrů dál, těsně před zadní stěnou, bylo šest dalších humanoidů s modrou kůží; všichni na sobě měli stejné přiléhavé vínové kombinézy s lemováním jako ti, kteří ji sem přivedli od pásu. A stejně jako její průvodci, každý z těchto humanoidů měl na hrudi pod vysokým černým límcem připevněné imperiální označení hodnosti.

Ale sotva si stačila všimnout těchto detailů, její pozornost upoutal muž uprostřed skupiny. Seděl v duplikátu prázdného křesla, které stálo pár metrů odtud čelem k němu. Jeho vlasy byly šedivé a kůže zvrásněná stářím, avšak v jeho očích se skrývala ostražitost a bystrost a jeho záda byla rovná a hrdá. A měl na sobě uniformu a insignie imperiálního admirála. „Tak jste konečně přišla, Maro Jade,“ promluvil a zkroucenou rukou jí naznačil, aby přistoupila blíž. „Musím říct, že jste si dala načas.“

„Je mi líto, že jsem vás nechala čekat tak dlouho,“ odsekla Mara ironicky za chůze směrem k nim. Na okraji vědomí cítila Lukovu starost a nervozitu a snažila se ho uklidnit, ačkoli sama nebyla zcela klidná. Tihle lidé věděli, kdo je, a nejspíš také věděli, co je zač; a přesto se nehnuli z místa a nebránili jí. Celé to připomínalo běžné přátelské setkání a to se jí ani trochu nelíbilo. „Kdyby vaši lidé nebyli takoví nadšení střelci, mohla jsem tu být mnohem dřív.“

Admirál krátce sklonil hlavu. „Přijměte mou omluvu. Byla to jen nehoda. Prosím, pojďte se k nám posadit.“

Mara pokračovala v chůzi, snažila sej e včechny sledovat najednou a její smysly pátraly po nebezpečí. Pokud na ni přichystali past, pak sklapne dřív, než se k nim dostane moc blízko…

A bez jakéhokoli varování, přímo uprostřed kroku, Lukova přítomnost z její mysli náhle zmizela.

Mozek jí ztuhl šokem a nohy kráčely dál jen díky setrvačnosti. Luku? Luku! No tak, kde jsi?

Ale nepřišla žádná odpověď. Žádná emoce, žádná stopa po jeho vědomí nebo myšlenkách, vůbec žádná známka jeho přítomnosti. Bylo to neuvéřitelné, nemožné. Byl pryč. Pryč.

„Pojďte se posadit,“ opakoval admirál. „Musíte být unavená po tom všem, čím jste prošla.“

„Jste příliš laskavý,“ vypravila ze sebe Mara; skrz bušení krve ve spáncích jí ta slova zněla vzdáleně a mechanicky. Nutila své nohy k pohybu.

Co se mohlo Lukovi stát?

Existovala jen jedna možná odpověď. Nějak překonali jeho jedinké smysly, oklamali jeho schopnosti a znenadání nepozorovaně a nezadržitelně zaútočili.

A Luke Skywalker, mistr Jedi, byl v bezvědomí.

Nebo mrtvý.

Ta myšlenka jí proťala mysl a zabodla se do srdce jako zubatá čepel. Ne – to se přece nemohlo stát. Nemohlo. Ne teď.

Šedovlasý muž na ni stále hleděl se zamyšleným výrazem ve tváři. S trýznivým úsilím Mara odsunula strach a bolest stranou. Pokud je Luke pouze v bezvědomí, pořád se z toho můžou dostat. A pokud je mrtvý, Mara se k němu nejspíš brzy přidá. Tak či onak teď nebyla vhodná chvíle, aby si nechala emocemi kalit své myšlenky.

Urazila zbytek česty ke křeslu a opatrně se posadila. „Nemusíte se tvářit tak ustaraně,“ konejšil ji admirál. „Nechceme vám ublížit.“

„Ovšemže ne,“ řekla Mara; ve svém hlase zaslechla hořkost. „Stejně jako jste mi nechtěli ublížit, když jsem zkoušela přijít posledně?“

Admirálovi zaškubalo v ústech. „Jak už jsem říkal, byla to politováníhodná nehoda,“ zopakoval. „Stříleli po té havěli, co létala kolem vás – už se sem několikrát pokoušela dostat. Obávám se, že když jste začala opětovat palbu, došli k nesprávnému závěru. Hluboce se vám omlouvám.“

„Tak teď se cítím o moc líp,“ zavrčela Mara. „Co bude dál?“

Admirál se zatvářil lehce překvapeně. „Promluvíme si.“ řekl. „Proč bychom vám jinak poskytli naše souřadnice? Chlěli jsme, abyste za námi přišla.“

„Aha,“ řekla Mara. Takže její domněnka byla správná – ty dvě lodi záměrně letěly ve směru, který ji sem zavedl.

Pokud ovšem admirál nelhal, aby tak nezakryl neschopnost svých pilotů. „Mohl jste mi poslat pozvánku,“ sdělila mu. Vyslala k němu Sílu a cítila,jak se jí čelo pokrylo vráskami. Zvláštní; z nějakého důvodu se ho Sílou nemohla dotknout. Nemohla se dotknout ani jeho, ani humanoidů kolem něj. „Nebo by to bylo příliš přímočaré a snadné?“ Admirál se chápavě usmál. „Pochybuji, že byste přišla sama, kdybych vám poslal pozvánku. Něco méně jasného mi připadalo vhodnější. Mimochodem, musím se omluvit, že na vás nečekal doprovod – vaše přistání nás poněkud překvapilo.“

„Stejně jako váš příchod do pevnosti,“ dodal humanoid po admirálově pravici vlídným a kultivovaným hlasem. Jeho svítící rudé oŘi se bez mrknutí upíraly na Maru. „Kdybychom věděli, že přicházíte, naši lidé by se svými charricy zacházeli mnohem opatrněji. Smím se zeptat, jak se vám podařilo do pevnosti proniknout, aniž bychom vás spatřili?“

„Proměnili jsme se v havěť a vletěli jsme dovnitř, samozřejmě,“ řekla Mara. „Bylo to rychlejší než jít pěšky.“

„Samozřejmě,“ pousmál se admirál. „Nebo jste možná vyšplhali po stěně pevnosti a dostali se dovnitř některou trhlinou?“ Mara zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Obchodní tajemství.“ „Aha.“ řekl admirál. Pořád se usmíval. „Není to důležité, jen jsem byl zvědavý. Důležité je, že jste tady, Maro Jade, přesně jak jsme si přáli. Mimochodem, smím vám říkat Maro? Nebo snad raději kapitáne Jade nebo ještě nějak jinak?“

„Říkejte mi, jak chcete,“ oznámila mu Mara. „A jak mám já říkat vám? Nebo tady nikdo nemá žádné jméno?“

„Všechny myslící bytosti mají jména, Maro,“ řekl. „Já jsem admirál Voss Parck. Je mi potěšením, že se s vámi konečně setkávám.“

„Nápodobně.“ odpověděla Mara. Zírala na něj a projela jí vlna leknutí. Voss Parck: kapitán hvězdného destruktoru třídy Victory, který nalezl Thrawna na opuštěném světě a přivedl ho k imperiálnímu dvoru. A který s ním následně sdílel jeho hanbu a údajné vyhoštění z Impéria. Ale ten člověk před ní…

„Tuším, že asi vypadám starší, než jste čekala,“ řekl Parck bez okolků. „Pokud jste ovšem vůbec něco čekala. Snad jsem příliš domýšlivy, když mám za to, že by si Císařova ruka mohla pamatovat mé jméno nebo dokonce tvář.“

„Pamatuju si obojí,“ řekla Mara. „Byl jste jedním z těch, koho každá frakce u dvora používala jako odstrašující příklad, co se v politickém boji nemá dělat.“ Pohlédla na humanoidy. „Ale ti samí lidé si koneckonců mysleli, že sem Palpatine poslal Thrawna za trest. Takže co mohli vědět?“

„A vy si myslíte, že Mitth’raw’nuruodovo poslání bylo jiné?“ zeptal se rnodrokožec po Parckově pravici.

„Vím, že bylo jiné,“ ujistila ho Mara a přejela ho pohledem. „Povězte mi, admirále, mluví celá tahle rasa jako Thrawn? Nebo je to nějaký zvláštní výcvik dobrého chování, kdyby někdo vaše vojáky pozval na sváteční přípitek?“

Humanoidovy oči se zúžily – „Uklidněte se, Stente,“ řekl Parck suše a pozvedl ruku. „Musíte pochopit, že jednou z nejdůvtipnějších zbraní Mary Jade bylo vždy nadání vyváděl ostatní z míry. Lidé vyvedení z míry nemají jasnou hlavu, chápete.“

„Nebo se mi zkrátka nelíbíte,“ odsekla Mara; Parckova rychlá a vnímavá reakce ji trochu popudila. Většinou na to její nepřátelé nepřišli tak rychle. Ti pomalejší na to nepřišli nikdy. „Ale dost řečí o mně. Poslechněme si o vašem velikém tažení do Neznámých oblastí. Musel jste se koneckonců rozloučit se spoustou věcí: s Coruscantem, s vaším postavením a kamarády v Imperiální flotile –“ Záměrně pohlédla na Stenta. „S civilizací.“

Stent znovu přivřel oči, ale Parck se pouze usmál. „Setkala jste se s Thrawnem,“ řekl téměř uctivým tónem. „Každý pravý válečník by se vzdal čehokoli, aby pod ním mohl sloužit.“

„Kromě válečníků jeho vlastního národa,“ opáčila Mara. „Nebo jsem si ten příběh, jak se ocitl na Coruscantu, vyložila špatně?“

„Ne, jsem si jistý, že to, co jste slyšela, jste si vyložila dobře,“ pokrčil Parck rameny. „Ovšem stejně jako všechno ostatní, co si lidé myslí, že o Thrawnovi vědí, je i tenhle příběh poněkud neúplný.“

„Ale to se podívejme.“ Mara se opřela v křesle a přehodila si nohu přes nohu, což byla poloha, která měla podezřívavé lidi uklidnit. Stejným pohybem nenápadně křeslem trochu otřásla a snažila se odhadnout jeho hmotnost. Bohužel bylo velmi těžké, takže jako zbraň nepadalo v úvahu. „Zdá se, že máme čas. Co kdybyste mi všechno vyprávěl pěkně od začátku?“

Stent položil ruku na Parckovo rameno. „Admirále, nejsem si jistý, jestli –“

„To je v pořádku, Stente,“ uklidňoval ho Parck s očima upřenýma na Maru. „Sotva od ní můžeme čekat pomoc, pokud nebude znát všechna fakta, nebo ano?“

Mara se zachmuřila. „Pomoc s čím?“

„Začalo to víc než před půl stoletím,“ začal Parck a její otázku zcela pominul. „Těsně před vypuknutím klonových válek, když se připravovala Mezigalaklická výprava (Outbound Flight – pozn. překl.) Bylo to samozřejmě dávno předtím, než jste se narodila – nevím, jste o ní vůbec slyšela.“

„Kdysi jsem o ní něco četla,“ řekla Mara. „Skupina mistrů Jedi a dalších osob se rozhodla vyrazit do jiné galaxie a podívat se, co tam je.“

„Jejich konečný cíl skutečně byla jiná galaxie.“ Parck přikývl. „Ale ještě předtím, než expedice vůbec začala, bylo rozhodnuto vyslat je i s lodí řekněme, na cvičnou plavbu: na velký okruh do části rozlehlých Neznámých oblastí naší vlastní galaxie.“

Pokynul rukou ke Stentovi a ostatním strážím. „Tato cesta je nakonec zavedla do teritoria ovládaného Chissy.“

Chissové. Tak si tedy říkali. Mara prohnala to jméno svou pamětí; vzpomínala, jestli se o nich císař někdy nezmínil. Nic. „A Chissové tehdy zrovna neměli pohostinnou náladu?“

„Vládnoucí chisské rodiny ve skutečnosti vůbec neměly možnost rozhodnout,“ řekl Parck. „Palpatine usoudil už tehdy, že Jediové představují pro Starou republiku smrtelnou hrozbu, a vyslal do té oblasti útočnou jednotku, aby se s Mezigalaktickou výpravou v tichosti vypořádala.“

„A tak tam pilně připravovala přepadení, když vtom ji Thrawn našel.“

Zavrtěl hlavou. „Maro, musíte pochopit situaci, abyste ji plně docenila. Na jedné straně byly elitní složky Palpatinovy soukromé armády, vybavené patnácti špičkovými bojovými loděmi. Na druhé straně byl komandér Mitth’raw’nuruodo z Chisské expanzní obrany a nějakých dvanáct malých a bezvýznamných pohraničních hlídkových lodí.“

„Doceňuju ji docela dobře,“ řekla Mara a potlačila zachvění. „Jak zlá byla porážka, kterou jim Thrawn uštědřil?“

„Byla totální,“ odvětil Parck. Stín úsměvu mu zvrásnil obličej. „Věřím, že jen jediná z Palpatinových lodí zůstala schopná letu, a to jen proto, že Thrawn chtěl některé z vetřelců nechat naživu kvůli výslechu.

Naštěstí pro tuto loď a možná jednou pro celou galaxii byl mezi těmi, kdo přežili, také velitel celé jednotky, jeden z Palpatinových poradců. Muž jménem Kinman Doriana.“

Mara polkla. Tohle jméno si pamatovala moc dobře. Doriana byl Palpatinovou pravou rukou a údajně jedním ze strůjců jeho nástupu k moci. „Ano, slyšela jsem o něm.“

„Myslel jsem si to,“ přikývl Parck. „Byl to spíš takový stínový poradce – jen málo lidí vůbec někdy zaslechlo jeho jméno a ještě míň znalo jeho pravé postavení a moc. Avšak mezi těmi, kdo ho znali, se občas šeptalo, že jeho předčasnou smrtí vznikla mezera, kterou se Palpatine snažil vyplnit třemi lidmi: Darthem Vaderem, velkoadmirálem Thrawnem –“ znovu se pousmál – „a vámi.“

„Jste příliš laskavý,“ řekla Mara stejným tónem. Jeho výrok ji nenaplnil pýchou ani trochu. Takže v Palpatinových očích skutečně mívala pozici a vliv, možná dokonce ještě větší, než si uvědomovala.

Ale na tom nezáleželo. Tahle část jejího života zemřela už dávno a Mara pro ni nijak netruchlila. „A taky jste velmi dobře informovaný.“

„Toto byla Thrawnova osobní základna,“ odvětil Parck a mávl rukou kolem sebe. „A informace, jak jste si možná všimla, byly jednou z jeho mála posedlostí. Databáze v jádru pevnosti pod námi jsou dost možná nejobsáhlejší v celé galaxii.“

„Určitě jsou skvělé,“ řekla Mara. „Škoda, že ho všechny jeho vědomosti nezachránily před smrtí.“

Doufala, že to v nich vyvolá nějakou reakci. K jejímu překvapení však nikdo z nich ani nemrkl. A Parck se dokonce usmál. „Nikdy nevyvozujte unáhlené závěry, Maro,“ upozornil ji. „Ale to předbíhám. Kde jsme to skončili?“

„Doriana a mezigalaktická výprava,“ napověděla Mara.

„Děkuji,“ řekl Parck. „V každém případě Doriana vysvětlil Thrawnovi celou situaci a přesvědčil ho, že Mezigalaktická výprava musí být zničena. O dva týdny později, když ta loď dorazila do chisského prostoru, na ni Thrawn čekal.“

„Sbohem, Mezigalaktická výpravo,“ zamumlala Mara.

„Ano,“ souhlasil Parck. „Jenže ačkoli tím ta věc skončila, Thrawnovi začaly problémy. Vojenská filozofie Chissů považuje za nemorální zaútočit jako první, chápete. To, co Thrawn udělal, se podle nich rovnalo vraždě.“

Mara si tiše odfrkla. „Nic proti, admirále, ale připadá mi, že to vaše názory potřebují opravit. Jak by masakr několika mistrů Jedi, hledících si svého, mohl být něco jiného než vražda?“

Parck se na ni vážně zahleděl. „Pochopíte, Maro.“ Hlas se mu téměř chvěl. „Až přijde čas, pochopíte.“

Mara se zamračila. Ten člověk byl buď vynikající herec, nebo se tu pod povrchem skrývalo něco, z čeho měl hrozný, skutečný strach. Znovu k němu vyslala Sílu, ale pořád se ho vůbec nemohla dotknout.

Se zjevným úsilím se Parck vzchopil. „Ale to už zase předbíhám. Jak jsem říkal, Thrawnův čin se vládnoucím chisským rodinám ani trochu nelíbil. Podahlo se mu obhájit a udržet si významné postavení, ale od této chvíle si na něj dávali dobrý pozor.

A nakonec, když si vyřizoval účty s nepřáteli Chissů, zašel příliš daleko. Skončil před soudem. Zbavili ho hodnosti a poslali do exilu na neobydlený svět na okraji imperiálnfho prostoru.“

„Kde ho vzápětí objevil hvězdný destruktor třídy Victory;“ doplnila Mara, „kterému velel člověk ochotný podstoupit riziko a vzít Thrawna na Coruscant.“ Nadzdvihla obočí. „Jenže to zdaleka nebylo tak velké riziko, jak si všichni mysleli, že?“

Parck se usmál. „Jistěže nebylo,“ přisvědčil. „Později jsem se dozvěděl, že Palpatine se předtím už dvakrát neúspěšně pokusil jednat s Chissy a získat Thrawna do služeb svého rodícího se Impéria. Byl mým darem velice potěšen, ačkoli kvůli dvorní politice musel svou radost tajit.“

„Takže Thrawn prodělal soukromý vojenský výcvik a časem získal nejvyšší hodnost, jakou mu Palpatine mohl nabídnout,“ řekla Mara. „A pak co? Narafičil to tak, aby se sem mohl vrátit a pomstít se chisským vládnoucím rodinám za to, co mu udělaly?“

Parck se zatvářil zděšeně. „Ovšemže ne. Chissové jsou jeho národ, Maro – nemá zájem jim ubližovat. Vlastně přesně naopak. Vrátil se sem, aby je chránil.“

„Před čím?“

Stent opovržlivě zasupěl. „Před čím,“ vyprskl hrubě. „Ty natvrdlá, samolibá ženská. Myslíš, že když si hovíš v závětří na tichých světech za kruhem válečných lodí, je zbytek galaxie bezpečné místo k životu? Tam venku jsou stovky různých hrozeb, ze kterých by ti zamrzla krev v žilách, kdyby ses o nich dověděla. Vládnoucí rodiny je nemohou zastavit; nedokáže to ani žádná jiná mocnost v oblasti. Když máme svůj národ chránit, musíme se o to postarat sami.“

„A vy jste kdo? Myslím tím vy konkrétně?“

Stent se vypjal do plné výše. „My jsme falanga domu syndika Mitth’raw’nuruoda,“ pravil. Pýcha v jeho hlase se nedala přehlédnout. „Žijeme jen proto, abychom mu sloužili. A jeho prostřednictvím sloužíme Chissům.“

„Ať už vaši pomoc chtějí, nebo ne,“ odtušila Mara. Všimla si, že mluvil v přítomném čase. Už to tady bylo zase: předpoklad nebo víra, že Thrawn není mrtvý. Mohli se skutečně tak hluboce mýlit? „Vědí vůbec, že jste tady?“

„Vědí, že jsou tady síly Impéria,“ odvětil Parck. „A zatímco vládnoucí rodiny předstírají, že nevědí, že s námi Stent a jeho jednotka spolupracuje, průměrný Chiss to ví. Naše rozličné základny a kasárny mají neustálý přísun mladých Chissů, kteří chtějí bojovat v našich řadách.“

Mara potlačila úšklebek. Takže tady venku skutečně mají základny. „Palpatinovi by se nelíbilo, kdyby viděl, jak se ne-lidé míchají s imperiálními silami,“ podotkla. „A současnému režimu na Bastionu asi taky

ne.“

Parck zvážněl. „Vskutku,“ řekl. „Což nás přivádí k jádru problému a situaci, které nyní čelíme. Před mnoha lety nám Thrawn řekl, že pokud se někdy dozvíme, že zemřel, máme pokračovat v práci tady i v Neznámých oblastech a za deset let vyhlížet jeho návrat.“

Mara nevěřícně zamrkala. Skutečně se mýlili. „Tak to si počkáte pěkně dlouho,“ řekla a snažila se, aby to neznělo moc sarkasticky. „Probodli mu srdce i s velitelským křeslem. Většina lidí se z něčeho takového jen těžko vykřeše.“

„Thrawn je jiný než většina lidí,“ připomněl jí Stent.

„Byl,“ řekla Mara. „Není; byl. Zemřel u Bilbringi.“

„Opravdu?“ opáčil Parck. „Viděla jste jeho tělo? Nebo jste o jeho údajné smrti slyšela i odjinud než z imperiálních zpráv?“

Mara otevřela ústa… a zarazila se. Parck se k ní nakláněl se zábleskem očekávání v očích. „To byla řečnická otázka?“ ptala se. „Nebo čekáte, že vám na ni odpovím?“

Parck se pousmál a znovu se opřel v křesle, „Říkal jsem vám, že je rychlá,“ vzhlédl ke Stentovi. „Vlastně jsme si mysleli, že byste mohla odpovědět. Máte koneckonců neomezený přístup do informační sítě Talona Karrda. Jestli někdo zná pravdu, tak jste to vy.“

Mara sebou trhla; najednou pochopila. „Když jste čmuchali kolem cavrilhácké základny a Terrikova hvězdného destruktoru, tak jste nehledali Imperiály, viďte? Hledali jste mě.“

„Vskutku velmi správně,“ přisvědčil Parck uznale. „Když vás Dreel zahlédl poblíž toho hvězdného destruktoru, napadlo ho, že už jste se s Thrawnem možná spojila. Odvysílal tedy žádost, aby nás Thrawn zkontaktoval.“

Mara potřásla hlavou. „Podívejte, já vím, že tu jste dlouho, a chápu, že to muselo být těžké. Ale nadešel čas smířit se s holou, nepříjemnou pravdou. Ať se vám to líbí, nebo ne, Thrawn je mrtvý.“

„Skutečně?“ nedal se Parck. „Tak proč je tedy HoloNet plný zpráv, že se Thrawn vrátil a uzavírá nová spojenectví?“

„A že ho viděli vůdci mnoha planet a sektorů,“ vložil se Stent do řeči. „Včetně diamalského senátora z Nové republiky a bývalého generála Landa Calrissiana.“

Mara na něj vytřeštila oči. Včetně Landa? „Ne,“ hlesla. „Vy se pletete. Nebo blufujete.“

„Ujišťuji vás –“ Parck se odmlčel a jeho oči se přenesly dozadu za Maru. Na krku ji polechtal závan vzduchu, který jí prozradil, že dveře za ní se otevřely.

S napětím se obrátila. Byl to však jen mladě vyhlížející člověk ve středních letech; kráčel trochu kulhavě podél levé zdi směrem k ní. Navzdory svému věku měl na sobě uniformu imperiálního pilota stíhačky TIE. Mezi prošedivělou bradkou a zrovna tak šedivějící kšticí tmavých vlasů měl nataženou neslýchanou raritu: černou pásku přes pravé oko. „Ano, generále?“ zavolal na něj Parck.

„Přišla zpráva od Sorna, admirále,“ řekl muž. Když procházel kolem Mary bedlivě si ji prohlédl svým jediným okem. „Jeho průlet systémem Bastionu k ničemu nevedl. Spousta zvěstí a dohadů, ale důkazy žádné.“ „Počkejte chvíli,“ skočila mu Mara zachmuřeně do řeči. „Vy víte, kde

je Bastion?“

„Ó ano.“ ubezpečil ji Parck. „Thrawn předvídal, že by se sídlo vlády mohlo pravidelně měnit, a chtěl, abychom neustále věděli, kde se nachází. Do ústřední knihovny imperiálních záznamů tedy vložil soubor se zvláštním sledovacím zařízením. Usuzoval, že kam se přesune vláda, tam se brzy přesune i knihovna.“

„To zařízení je chisského původu,“ dodal Stent pyšně. „Je naprosto nečinné kromě okamžiku, kdy se dostane do hyperprostoru – v takovou chvíli prakticky nikoho nenapadne pátrat po podobných věcech. S velkým zájmem jsme sledovali, jak se Bastion přesouvá ze systému do systému.“ „Vskutku.“ Parck znovu pohlédl na pilota. „Vrací se Sorn zpátky?“

„Bude tady zhruba za tři hodiny.“ Pilot kývl k Maře. „Řekla vám něco užitečného?“

„Vlastně ne,“ odpověděl Parck, pohlédl na Maru a pokynul k příchozímu. „Zapomínám na dobré zvyky. Maro Jade, tohle je generál baron –“ dramaticky se odmlčel – „Soontir Fel.“

Mara udržela obličej bez výrazu. Baron Soontir Fel. Kdysi to byl legendární pilot TIE, ale později se obrátil k Impériu zády a stal se členem eskadry Rogue. Před lety zmizel v pasti, kterou na něho nastražila Isard, ředitelka Imperiální tajné služby, a od té doby po něm nebylo ani vidu ani slechu. Všeobecně se mělo za to, že ho Isard nechala popravit za velezradu.

Ale přesto byl tady a opět zřejmě v řadách imperiálních sil. A dokonce jako generál. „Generále Fele,“ kývla mu na pozdrav. „Z admirálova tónu soudím, že na mě máte dělat dojem.“

Tušila, že za mlada by se Fel okamžitě urazil. Tato starší verze ji však pouze obdařila letmým úsměvem. „Nemáme čas na domýšlivost, Jade,“ řekl vážně. ,,Až se k nám přidáte, pochopíte.“

„Tím jsem si jistá.“ Mara si založila ruce na prsou a úsilím zaťala dlaně v pěsti. Síla tu byla – cítila, jak skrz ni proudí. Přesto z nějakého důvodu pořád nemohla dosáhnout na nikoho z nich – ani na oba lidi, ani na Chisse. Vzpomněla si na ysalamirie z Myrkru, líná zvířátka, která měla na Sílu rušivý účinek. Avšak ta to způsobit nemohla, protože pořád vnímala Sílu bez nejmenších potíží. A navíc v místnosti žádná zvířata nebyla –

Zadívala se na Parcka a Chisse stojící zády ke zdi a málem se zašklebila. Najednou si připadala jako pitomec. Ovšemže v téhle místnosti nebyli žádní ysalamiriové – byli o jednu místnost vedle, přitisknutí ke zdi z druhé strany, aby tak Mariny věznitele chránili před jejími myšlenkovými sondami. Nejspíš jich taky několik dali za postranní zdi; snad proto byl Fel předtím tak opatrný, aby se cestou sem držel blízko stěny. Dokonce jich možná pár rozmístili i nad stropem –

Zhluboka se nadechla a pocítila obrovskou úlevu. Samozřejmě že měli ysalamirie ve stopě. Proto se její spojení s Lukem tak náhle přerušilo.

Což znamenalo, že Luke je pořád naživu.

Znovu se pořádně nadechla. Najednou si uvědomila, že Parck i Fel na ni zírají. „Taková velkorysá nabídka,“ prohlásila ve snaze pokračovat v rozhovoru, než bude její mlčení příliš nápadné. „Je mi líto, že vás musím zklamat, ale práci už mám.“

Pozdě. „Vidím, že jí to došlo,“ řekl Fel konverzačním tónem.

„Ano,“ přisvědčil Parck. „Vlastně jsem docela překvapený, že jí to trvalo tak dlouho. Zvlášť když postřehla efekt ysalamiriů, jakmile se k nim dostala na dosah. Viděl jsem, jak zakolísala.“

„Alespoň to dokazuje, že má jediské schopnosti,“ řekl Fel. „Ještě že jsme se na ně připravili.“

„Gratuluji vám k vaší chytrosti,“ Mara vložila do hlasu trochu výsměchu. „Skutečně jste praví dědicové Thrawnovy geniality a vojenské zdatnosti. Přestaneme chodit okolo horké kaše, ano? Co přesně po mně chcete?“

„Jak už generál Fel říkal,“ odvětil Parck, „chceme, abyste se k nám přidala.“

Mara přivřela oči. „Vy žertujete.“

„Vůbec ne,“ ohradil se Parck. „Ve skutečnosti –“

„Admirále?“ přerušil ho Stent, hlavu nakloněnou ke straně, jako by něčemu naslouchal. „Někdo se právě pokusil proniknout do počítače v horním velitelském sále.“

„Skywalker,“ přikývl Fel. „Je od něj pěkné, že nám usnadnil pátrání. Ať ho falanga přivede sem, Stente. Připomeňte jim, že se k němu smějí přiblížit jenom ti, kdo ponesou ysalamirie.“

„Ano, pane.“ Stent se prosmýkl kolem Fela a svižně vykročil podél zdi ke dveřím. Rychle začal ve svém jazyce udílet rozkazy. Když procházel kolem Mary, zahlédla v jeho uchu malý přístroj – bezpochyby chisská verze komlinku.

„Za chvíli tu bude s námi,“ prohodil Fel a pohlédl znovu na Maru. „Na Coruscantu vás musejí mít za velice důležitou osobu, když poslali samotného Luka Skywalkera, aby vás zachránil. Doufám, že nebude vzdorovat a že mu Chissové nebudou muset přivodit úraz.“

„Já doufám, že si Chissové nevzali příliš velké sousto – kvůli nim samým,“ opářila Mara. Snažila se, aby to znělo sebejistěji, než jak se cítila. Luke už v minulosti musel čelit vlivu ysalamiriů, ale to bylo před dlouhoumdobou. „A když už mluvíme o úrazech, generále, co se stalo s vaší tváří?

Nebo tu pásku nosíte jenom proto, abyste udělal dojem na domorodce?“

„O oko jsem přišel během poslední bitvy proti jednomu z mnoha zdejších rádoby-diktátonů,“ řekl Fel klidným, ale zvýšeným hlasem. „Naše lékařské možnosti jsou omezené a rozhodl jsem se vzdát se nového oka ve prospěch ostatních pilotů pod mým velením.“ Napjatě se pousmál; věkem a vyspělostí prokmitl záblesk mladšího, nafoukanějšího Fela. „A kromě toho, i s jediným okem jsem pořád nejlepší pilot široko daleko.“

„Tím jsem si jistá,“ souhlasila Mara. „Ale představte si, jaké by to bylo mít je zase obě. A vzhledem k tomu, že válka s Novou republikou už v podstatě skončila, hádám, že Impérium má protéz pěkný přebytek. Stačilo by, abyste se tam ukázal a o jednu si řekl.“

Pohlédla zpátky na Parcka. „Ale to by samozřejmě znamenalo prozradit Bastionu vaše veliké tajemství, což zjevně nechcete udělal. Proč?“

Parck si povzdechl. „Protože vše, co jsme zde udělali – vše, co zde máme – ve skutečnosti patří Thrawnovi. A v tuto chvíli opravdu netušíme, kterou stranu vašeho konfliktu podpoří.“

Mara zamrkala. „Jakže? Imperiální velkoadmirál, a vy netušíte, na čí stranu se přidá?“

„Impérium se scvrklo na osm sektorů,“ připomněl jí Fel. „Z vojenského hlediska už dokonce ani nestojí za úvahu.“

„A jak jste už podotkla, pořád se ještě nezbavilo vleklé nenávisti proti ne-lidem,“ dodal Parck. „Avšak Nová republika má také vážné problémy, zejména neschopnost zabránit svým členům, aby spolu bojovali.“

„V tomto bodu se dostáváme k vám,“ řekl Fel. Jako Císařova ruka jste věděla spoustu věcí o Impériu i o jeho vládě. A jako přítelkyně Skywalkera a jeho spojenců jste rovněž dobře obeznámena s novorepublikovým režimem na Coruscantu.“

Potutelně se pousmál. „A, samozřejmě, jako zástupkyně Talona Karrda toho hodně víte i o všem ostatním. Kdybyste nám pomohla ukončit konflikt, sjednotit tento region a začít řešit výzvy, jež leží před námi, vaše pomoc by byla neocenitelná.“

„Vaše zkušenosti a znalosti jsou pro nás velice cenné,“ řekl Parck. „Naše pozornost byla nezbytně obrácena ven, takže jsme poněkud mimo kontakt se zbytkem galaxie. Potřebujeme někoho, kdo tu mezetu vyplní.“

„A tak jste přirozeně pomysleli na mě,“ odvětila Mara sardonicky.

„Nebuďte tak neuctivá,“ pokáral ji Fel.

„Nejsem neuctivá; jenom tomu nemůžu uvěřit,“ opáčila. „Nemyslím si, že by se Thrawnovi líbilo, kdybyste mě najali jako poradkyni ve věci místních afér.“

„Naopak,“ řekl Fel. „Thrawn měl o vás vysoké mínění. Vím zcela bezpečně, že s vámi počítal, až Impérium znovu získá ztracené teritorium.“

Jeden z Chissů vedle Parcka sebou trhl a naklonil hlavu ke straně jako předtím Stent. „Admirále?“ ozval se tiše. Dřepl si vedle křesla a zašeptal něco Parckovi do ucha. Parck odpověděl a chvíli spolu neslyšitelně rozmlouvali. Mara si očima změřila Fela a pětici Chissů. V duchu uvažovala, jak by se do nich měla co nejlépe pustit, kdyby došlo k boji.

Avšak nebylo to nic víc než duševní cvičení a ona to věděla. Jejich oči se upíraly přímo na ni a jejich ruce spočívaly na zbraních v pouzdrech. takže by neměla šanci vyřídit je všechny dřív, než by ji dostali. Ne bez Síly.

Rozmluva skončila, Chiss se napřímil a rychle kráčel podél zdi pryč. „Prosím, promiňte mi to přerušení,“ omlouval se Parck. když humanoid opustil místnost.

„To nic,“ řekla Mara. Už zbývali jen čtyři Chissové plus Fel a Parck. Pořád mizerné vyhlídky. „Máte problémy s chytáním Skywalkera?“

„Vůbec ne,“ ujistil ji Parck.

„To ráda slyším,“ utrousila Mara. Víc než kdy předtím si přála, aby dokázala vyčíst něco z jeho myšlenek. Ten Chiss, co odešel, nevypadal jako někdo, kdo nemá žádné problémy. Kdyby tak jen věděla, co Luke chystá… „Takže Thrawn měl pro mě připravenou nabídku, říkáte?“

„To opravdu měl,“ přisvědčil Parck. „Věděl, kdo jsou ti nejlepší, kdo mají jak vynikající všeobecné schopnosti, tak pevnou vůli.“ Pokynul směrem k Felovi. „Generál Fel je dobrým příkladem. Jeho vzpouru proti Isard nemohl Thrawn přehlédnout. Důležité byly jeho city k národům a světům v tomto regionu. Takže když Thrawn přiměl Isard, aby ho zajala –“

„Počkejte okamžik,“ skočila mu Mara do řeči. „Za tím stál Thrawn?“

„Od začátku to byl jeho plán,“ potvrdil Fel. „Snad si nemyslíte, že by Isard přišla na něco tak chytrého, nebo ano?“ Sevřel rty a zdravým okem se zamyšleně zadíval do dálky. „Zavedl mě sem,“ řekl tiše. „Ukázal mi, čemu tady čelíme, a co bude zapotřebí udělat, abychom to zastavili. Ukázal mi, že i kdyby se zdroje Impéria a Nové republiky spojily a on by stanul v čele, neexistovala by žádná záruka vítězství.“

„Naopak; začal už vypracovávat záložní plány pro případ porážky,“ dodal Parck vážně. „Přeď deseti lety rozmístil spící skupiny svých nejlepších klonovaných válečníku po celém Impériu a Nové republice. Měly zformoval jádra místních hnulí odporu, kdyby Bastion a Coruscant padly. Byli to muži, kteří milovali své domovy, svou zem a své světy a kteří by byli ochotni položit životy při jejich obraně.“

„Ano,“ řekl Fel. „Jakmile jsem pochopil – jakmile jsem opravdu pochopil – neměl jsem jinou možnost, než se k němu přidat.“ „A vy to uděláte také,“ řekl Parck. Mara zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Mám jiné plány.“ „Uvidíme,“ pravil Parck klidně. „Možná vás Thrawn přesvědčí osobně až se vrátí.“

„A co když se nevrátí?“ ptala se Mara. „Co když ty zvěsti nejsou nic víc, než právě jen zvěsti?“

„On se vrátí,“ trval na svém Parck. „Řekl, že se vrátí, a vždycky své slovo dodržel. Jediná otázka je, jestli se ty zvěsti, které nyní kolují, týkají skutečně jeho.“

Vzhlédl k Felovi. „A vzhledem k okolnostem se zdá, že se nakonec budu muset osobně vypravit na Bastion, abych se o tom přesvědčil. Pokud si tam Thrawn skutečně zřídil hlavní stan, pak to znamená odpověď na otázku, kterou stranu podpoří.“

Mara sevřela ruce v pěsti. „Nevíte, co říkáte,“ pronesla. „Nemůžete to všechno jen tak darovat Imperiálům. Všechny ty zdroje, základny, spojence –“

„Nezneužijí je,“ řekl Parck ponuře. „O to se postaráme. Úkol, který stoji před námi, je příliš závažný, než aby mohli mrhat čas něčím tak malicherným, jako je politika nebo osobní zisk.“

„Jestli si to myslíte, tak skutečně nic nevíte,“ odsekla Mara. „Zkuste si vzpomenout na lidi u Palpatinova dvora a na to, co s nimi udělala moc. Někteří z nich na nic jiného než na osobní zisk nikdy ani nepomysleli.“

„Je to riziko, které musíme podstoupit,“ pravil Parck neochvějně. „Samozřejmě že budeme opatrní – až se Sorn vrátí, promluvíme si s ním probereme informace, které nashromáždil při průletu systémem Bastionu. Pokud tam nebude nic, co by jednoznačně vyvrátilo zvěsti o Thrawnově návratu, pak nastal čas navázat s ním spojení.“

Mara se zhluboka nadechla. „To vám nemůžu dovolit.“

„Vy nám to nemůžete dovolit?“ otázal se Fel kousavě.

„Ne,“ řekla Mara. „Nemůžu. Jestli dáte tohle všechno Bastionu, okamžitě to použije proti Coruscantu.“

„Nedělejte si starosti,“ řekl Parck. „Nic jim nedáme, dokud se nepřesvědčíme, že je Thrawn s nimi.“ „Na druhou stranu bychom si měli dělat starosti s ní, admirále,“ podotkl Fel a zamyšleně si Maru prohlížel. „Někdo, kdo je tak kategoricky proti tomu, abychom zkontaktovali Bastion, by mohl dělat potíže.“

„Asi máte pravdu,“ uznal Parck neochotně. Začal se zvedat z křesla. Jeden z Chissů k němu přistoupil a pomohl mu vstát. „Obávám se, Maro, že vy a Skywalker budete nějakou dobu našimi hosty.“

„A jestli Thrawn je zpátky a já se k vám přesto nebudu chtít přidat?“ ptala se Mara. „Co potom?“

Parckovy rty se krátce sevřely. „Jsem si jistý, že to se nestane,“ ubezpečil ji. Do očí se jí však nepodíval. „Za několik dní budeme mít informace zpracovány. Určitě ne déle než za měsíc.“

Mara zasupěla. „To nemyslíte vážně. Vy opravdu věříte, že několik tuctů ysalamiriů tady udrží Luka Skywalkera a mě tak dlouho?“

„Má pravdu, admirále,“ souhlasil Fel. „Umlčet je bude obtížnější.“

Parck pozoroval Marinu tvář. „Co navrhujete?“

Fel pokynul jednomu z Chissů. „Broshi, tvůj charric. Nastav stupeň dva.“

„Počkejte okamžik,“ vyhrkla Mara, když Chiss vytasil zbraň, a vyskočila. Projel jí krátký příval emocí – Zdrž je, ozvala se naléhavá myšlenka v její hlavě – „Počkejte jednu zmrzlou hothskou vteřinu. Jsem neozbrojený vězeň.“

Ostatní Chissové už také vytahovali zbraně. „Já vím,“ pravil Fel. V jeho hlase zaznívala upřímná lítost. „A vůbec se mi nelíbí, že to musím udělat. Už jsem však s Jedii měl tu čest a napadá mě jen jediný způsob, jak vás na pár dní spolehlivě udržet v zajetí: donutit vás, abyste přešla do hojivého transu.“ Pohlédl na Broshe –

„Počkejte okamžik,“ opakovala Mara. Zdrž je, zdrž je, zdrž je. „Chtěli jste se mnou uzavřít dohodu, že? No, můžu vám říct, že postřelit mě rozhodně není dobrý začátek vyjednávání. Dokonce bych si troufla říct, že by mě to mohlo od spolupráce úplně odradit.“

„Nemohlo,“ ubezpečil ji Fel pochmurně. „Ne když se dozvíte plný rozsah hrozeb, které proti nám stojí.“

„Snad mohlo, snad ne,“ opáčila Mara. „A taky nezapomínejte na Karrda. Pokud opravdu stojíte o informace, budete se s ním muset setkat. A Karrde nemá rád, když někdo střílí do jeho lidí. Už jsem viděla, jak kvůli tomuhle prohřešku zlikvidoval celé organizace. Jedna huttská skupina-“

„Ano, já vám věřím,“ přerušil ji Parck zachmuřeně. „Maro, vy všechno jen zbytečně ztěžujete. Jistě, popáleniny po charricu mohou být bolestivé, ale někomu, kdo má jediské schopností potlačit bolest a léčit se, nestojí ani za řeč. A generál Fel má pravdu: musíme vás na nějakou dobu umlčet.“

„Ano, já to chápu,“ řekla Mara. „A je to geniální nápad – vážně. Je tu jen jeden malý problém: neovládám ani potlačování bolesti, ani léčivé triky.“

„Ale jděte,“ odtušil Parck vyčítavě a ukázal na začernalou díru v její kombinéze. „Vaše rameno svědčí o opaku.“

„Do transu mě uvedl Skywalker,“ odpověděla Mara a v předtuše bolesti se snažila uvolnit svaly. „A ten tady není. Mohla bych zemřít šokem nebo vykrvácet –“

„Nezemřete,“ ujistil ji Fel. „Znám možnosti i hranice chisských zbraní. Berte to jako další pobídku pro Skywalkera, aby se nám vzdal.“

Jeho oči se střetly s Broshovými a přikývl. Chiss kývnutí opětoval a pozvedl zbraň –

A vyšlehl z ní oslnivě zelený záblesk.

28. kapitola

Bez varování, přímo uprostřed kroku, Mara zmizela. Maro? vyslal k ní Luke Sílou zoufalý výkřik. Maro!

Ale nepřišla žádná odpověď. Nějak se jim muselo podařit vyzrát na její smysl pro nebezpečí, překonali její bojové schopnosti a znenadání na ni zaútočili.

A byla v bezvědomí. Nebo mrtvá.

„Ne,“ zašeptal nahlas. Srdce mu hlasitě bilo ve spáncích. Další člověk, kterého měl rád…

„Ne!“ zasykl se zaťatými zuby. Agónie v jeho srdci se zvrátila v cosi temného a smrtícího, zatímco z bolesti se stala rostoucí zuřivost. Tak oni rozdávají nazdařbůh smrt? Jestli je smrt to, co chtějí, ukáže jim, jak smrt vypadá. V duchu spatřil sebe sama, jak se řítí dolů po točitém pásu, odhazuje modrokožce na stranu jako vycpané figuríny, jejich těla narážejí do nepoddajného černého kamene a hroutí se na podlahu. Jeho světelný meč by prolétl jejich řadami, protínal by zbraně i těla a rozséval by smrt –

Jeho světelný meč.

Pohlédl na světelný meč ve své ruce. Nebyla to zbraň, kterou on sám vlastnoručně vyrobil v úmorném žáru tatooinské pouště, nýbrž ta, kterou před mnoha lety zkonstruoval jeho otec. Zbraň, kterou dal Maře…

Zhluboka se nadechl, zbavil se vzteku a nenávisti a celý se zachvěl, když si uvědomil, co právě málem udělal. Už zase se dostal nebezpečně blízko temné straně. Málem se nechal unést nenávistí, lačností po pomstě a vášní použít svou moc k vlastním sobeckým cílům.

Jestli ctíš to, zač bojují… Slova mistra Yody se mu znepokojivě ozývala v hlavě „Dobrá,“ zamumlal nahlas. Ne, nebude se mstít za to, co se Maře stao, alespoň ne kvůli pomstě samotné. Avšak zjistí pravdu o její záhubě. S vypětím všech sil odstranil poslední doznívající střípky zloby ze své myslii, přičemž před očima ještě jednou spatřil Mařin obrázek ptáčků zpívajících uvnitř továrny na drcení rudy. Vyslal Sílu a zaměřil se na místo, kde Mara zmizela. Pokud ji neodnesli pryč, měl by vycítit alespoň její tělo…

Ale nebylo tam nic. Ani Mara, ani lidé, ani modrokožci, ke kterým se přejmě blížila, když zmizela.

V jedné části pevnosti dokonce nedokázal vycítit vůbec nic. Skoro jako by něco blokovalo jeho přístup k Síle…

Prudce vydechl; ve stejném množství ho zaplavila úleva i mrzutost. Samozřejmě – modrokožci umístili mezi něj a Maru ysalamirie. I přes čtyři patra, která je dělila, měl okamžitě poznat, co se děje. Už zase se zdálo, že si bude muset brát Yodovo varování před zbrklým jednáním víc k srdci. Ale teď neměl čas zpytovat svědomí. V dosahu ysalamiriů byly Mařiny nezralé jediské schopnosti k ničemu, takže bude na něm, aby ji dostal ven.

Vytáhl komlink a palcem ho zapnul. „Artoo?“ zavolal tlumeně. „Potřebuju tě tady dole – nastup na pás za zdí vpravo od tajných dveří a sjeď dolů o čtyři patra. Roztínači kamenů, nechte někoho na schodišti, aby zavřel dveře, a vy ostatní jděte s Artoo. Pochopili jste?“

Od droida přišlo zatrylkování a od Qom Jha zaštěbetání. Luke vrátil komlink na opasek, pomalu vyrazil k protějšímu rohu místnosti a snažil se Sílou propátrat patro pod sebou. Cítil tam nějaké bytosti, ale žádná z nich zřejmě nebyla přímo v téhle části.

Vzhledem k tomu, že pořád neměl ohledně jejich druhu jasno, to mohlo být zavádějící. Ale bude to muset risknout. Zažehl Mařin světelný meč, přičemž jej zaplavily staré vzpomínky, sevřel ho oběma rukama a zaryl modrobílou čepel do podlahy.

Měl velké obavy, že stejně jako ruda cortosis dole v jeskyni dokáže černý kámen nějakým způsobem světelnému meči vzdorovat. Avšak ačkoli to bylo jako táhnout větev stromu proti rychle tekoucí řece, čepel proťala kámen bez problémů. Začal vykrajovat malý kruh, okraj zkosil dovnitř, aby nepropadl dolů na podlahu, a nakonec vytvořil kulatou díru o něco širší než Artoo.

Dokončil řez a naposledy se ujistil, zda pod ním nikdo není. Pak se natáhl po Síle a vytáhl vykrojené kamenné kolo ven.

Bylo těžké – mnohem těžší, než by cokoli tak malého mělo být. Odklopil ho na stranu a položil na zem, aby jeho kraj mírně překrýval díru, lehl si na podlahu a opatrně pohlédl dolů.

Místnost pod ním skutečně vypadala opuštěná. Chytil se za okraj, protáhl se dírou a zůstal viset za ruce. Zaťal zuby, pomocí Síly připravil svaly a pustil se.

Podlaha byla asi čtyři metry hluboko. Pro Jediho to byla hračka. Při dopadu skrčil nohy, nechal je absorbovat náraz a svalil se co nejméně nápadně na podlahu. Nastražil smysly a čekal, jestli ho někdo nespatřil nebo nezaslechl. Nikde nic. Opatrně se postavil na nohy a znovu se rozhlédl kolem –

Mistře Chodče z oblohy?

Luke vzhlédl. Držitel slibů byl v místnosti nad ním a shlížel dolů dírou v podlaze. „Buďte tiše,“ upozornil ho Luke. „Kde máte zbytek?“

Přicházejí oklikou, řekl Držitel slibů. Někteří z nich střeží váš stroj – ten je nejpomalejší.

„Dejte mi vědět, až se sem dostane,“ požádal ho Luke. Vyslal kolem sebe Sílu. Zjistil, že o patro níž jsou další modrokožci, ale ani teď se nezdálo, že by byli blízko. Znovu zažehl světelný meč a začal vykrajovat novou díru přímo pod tou první.

Dokončil ji a seskočil o patro níž, když seshora přišlo tiché zapípání oznamující příchod Artoo. „Prima,“ zavolal Luke tlumeně na modrobílou kopulku, která se opatrně nakláněla přes okraj podlahy o dvě patra výš. Vytáhl komlink a zapnul ho.

Droid zmizel z dohledu a z komlinku se ozvalo další potvrzující pípnutí. „Fajn,“ řekl Luke a rozhlédl se kolem. I tentokrát se sice nacházel v opuštěné místnosti, ale otevřenými dveřmi tu a tam zahlédl pohybující se stíny. „Vidíš tam ty ovládací panely? Chci, abys našel počítačovou zdířku. Zkus se do ní připojit a najít plány pevnosti. Pokud se ti to nepodaří, pokračuj v pátrání a zkus najít cokoli dalšího. Až ti dám příště znamení, odpojíš se a přesuneš se co nejrychleji k díře. Rozumíš?“

Přišlo lehce nervózní zatrylkování a komlink se odmlčel. Luke uchopil Mařin světelný meč, snažil se vcítit do myslí kolem sebe, a čekal.

Když k tomu došlo, seběhlo se to všechno najednou. Znenadání, téměř najednou, se všechny cizí mysli proměnily a jejich rozmanité tóny, starosti a pojiva se zaměřily stejným směrem. Beze strachu, obav či překvapeni, ale s tichou, smrtící cílevědomostí profesionálních vojáků.

Artoo narazil na výstražná zařízení, na která upozorňovala Mara, a pevnost se chystala k akci.

Luke se přimáčkl o něco blíž k podlaze; byl si naléhavě vědom toho, že všechno teď záleží na tom, o jakou akci přesně půjde. Pokud se modrokožci pouze uhnízdí tam, kde byli, a připraví se na možný útok, nebude mít na výběr a bude se skrz ně muset probojovat, aby se dostal k Maře. Jenže pokud místo toho skočí na jedoucí pás a vydají se na podlaží, kde došlo k pokusu o průnik do počítače…

Vybraku si to druhé. Sotva Luke zadržel dech, už cítil, jak se cizí mysli cílevědomě přesouvají ke schodišti, po kterém jela předtím Mara. Možná že cesta k ní byla teď volná – když bude opatrný a rychlý.

Hlavně když bude rychlý. Zažehl světelný meč a začal vykrajovat další díru do černého kamene.

Dokončil otvor a spustil se o patro níž, když vtom jeho pátrající smysly postřehly podnět, na který čekal: nepatrnou změnu v cizích myslích, jak sesešikované útočné oddíly připravovaly k boji. „Teď, Artoo,“ zavolal tiše do komlinku. „Pošli Qom Jha dírou ke mně dolů a přesuň se k ní i ty.“

Droid potvrdil příjem, Luke se postavil pod díru a čekal. Qom Jha neztráceli čas – už se řítili dolů jako větve ulomené ze stromu, křídla těsně přitisknutá k tělu při průletu každou dírou a rozepjatá mezi podlažími, aby mohli ovládat let. Skrz uragán letících Qom Jha zahlédl kopulku Artoo, jak se opatrně naklání přes okraj, a zaslechl ozvěnu překvapeného a nervózního zacvrlikání, když si droid uvědomil, o kolik je Luke níž, než byl minule.

Luke se natáhl, aby droida uchopil Sílou a spustil ho kolečky napřed dírou, a cvrlikání se změnilo v elektronické zaječení.

Při tom zvuku sebou Luke trhl, ale Artoo si naštěstí rychle uvědomil, co se děje, a utišil se dřív, než je mohl elektronický jekot prozradit. Luke bezpečně postavil Artoo na podlahu vedle sebe a pak se natáhl znovu, tentokrát po kamenném kole, jehož kraj přečníval nad první dírou nahoře, této vzdálenosti mu kámen připadal ještě těžší, ale představa cizích válečníků ženoucích se k velitelskému středisku byla velkou pobídkou rychlosti. O tři sekundy později bylo kolo zpátky na svém místě v podlaze.

Za dalších patnáct sekund stihl postupně směrem dolů zakrýt i ostatní díry. „Mara je ještě o jedno patro níž,“ oznámil droidovi a skupině Qom Jha. Sílou zjistil, že pod nimi už nikdo není, a v celkové duševní auře nepostřehl žádnou změnu, která by naznačovala, že cizí bytosti prohlédly jeho trik.

Jenže už kupodivu nemohl cítit ani útočné oddíly samotné. Vybavili je snad ysalamirii?

Nejspíš ano. Avšak prozatím byly tyto skupiny příliš daleko, než aby si s nimi musel lámat hlavu. „Držte se blízko mě,“ řekl a začal světelným mečem vykrajovat poslední otvor. „Pokusíme se být maximálně potichu, co nejdéle to půjde.“

Ale co když nás objeví? zeptal se Syn větru úzkostlivě.

Luke se na něj překvapeně zamračil. Neuvědomil si, že spolu s Qom Jha přišel i mladý Qom Qae. Ve skutečnosti zamýšlel přikázat, aby mládě zůstalo mimo pevnost s tím, kdo zavře tajné dveře. Zřejmě na to musel zapomenout; a zrovna tak zřejmé bylo, že teď už je pozdě s tím něco dělat. „Pokud vyhlásí poplach, rozdělíte se a vyvoláte zmatek,“ řekl Luke létavcům. „Odlákáte je ode mě co nejdál a pak uniknete z pevnosti a poletíte domů.“

Poslechneme, odpověděl Roztínač kamenů a zatřepetal křídly.

„A pokusíte se vyváznout bez zranění,“ dodal Luke. Dokončil řez a vyzvedl kamenný kotouč z díry. „Synu větru, ty zůstaneš s Artoo a se mnou.“

Shýbl se, aby rychle prohlédl prázdnou místnost dole. „Dobrá.“ Prohodil nohy otvorem a připravil se na další skok. „Pojďme.“

Podle nejasného obrázku tohoto podlaží, který získal od Mary, než se přerušilo jejich spojení, se zdálo, že je strukturované docela přehledně, s místnostmi a širokými chodbami namísto náhodných úseků zděných přepážek, na které narazili nahoře. Nebylo to zrovna nejvhodnější prostředí pro tiché plížení.

Ale prvních několik minut se zdálo, že jim to vychází. Luke šel v čele směrem k prázdnému místu, které ohraničovalo skupinku ysalamiriů; svou pozornost dělil mezi bezprostřední okolí a čety válečníků shromážděné poblíž jedoucích pásů. Jen půl tuctu bytostí bylo natolik blízko, aby představovaly potenciální hrozbu, ale kolem těch se mu podařilo proklouznout i se svou družinou za použití Sílou vytvořených zvuků a dalších rozptýlení. Systematicky zřejmě postupovali pouze válečníci na podlaží s velitelským střediskem, a jak se Luke blížil k ysalamiriům, začínal si myslet, že se mu možná podaří dostat se k Maře a jejím věznitelům, aniž si ho někdo všimne.

Han by možná měl takové štěstí. Luke bohužel ne. Dospěli téměř k cíli, když v tom se iluze zbortila.

„Jdou po nás,“ zamumlal.

Vědí, kde jsme? ptal se Letec skrz bodáky.

„Nevím.“ Luke sáhl po Síle a pokusil se rozluštit náhlý rozruch v myšlích bytostí kolem. Nedalo se poznat, jestli útočný oddíl objevil díru, kterou Luke vykrojil v podlaze, nebo jestli jednoduše zjistil, že patro je opuštěné, a dospěl k logickému závěru.

Ale dalo se poznat, že ať už objevili cokoli, jejich ohromení se rychle rozšířilo i na zbytek skupiny. Očividně měli vynikající dorozumívácí systém.

Což znamenalo, že Mařini věznitelé téměř jistě také vědí, že Luke se volně pohybuje někde v pevnosti.

Nezbývalo mu tedy mnoho času.

„Jdu tam,“ oznámil napjaté svým průvodcům. Opatrně nahlédl za roh. Vpravo, ve vzdálené stěně chodby naproti, spatřil neoznačené dveře. Pokud mohl soudit, ysalamiriové byli na druhém konci této místnosti. „Artoo, Synu větru – pojďte se mnou. Vy ostatní – rozprchněte se.“

Uposlechneme, Chodce z oblohy, řekl Stavitel s kameny; ozvalo se několikanásobné zatřepetání křídel a byli pryč.

„Držte se za mnou,“ varoval Luke droida a Qom Qae; rychle se rozhlédl chodbou, vrhl se ke dveřím a za běhu zažehl Mařin světelný meč. Popadl kliku, jediným pohybem dveře rozrazil a skočil dovnitř.

Zjistil, že se přepočítal. Místnost byla dlouhá a spoře osvětlená, větší část levé zdi mizela za řadami krabic, a po Maře nebylo ani stopy. Ale druhý pohled mu ukázal, že se nepřepočítal tak zle, jak si zprvu myslel. Proti zadní zdi bylo těsně vedle sebe vyrovnáno několik ysalamiriů na vyživovacích rámech.

Artoo tázavě zatrylkoval. „Je o jednu místnost dál,“ oznámil Luke přes rameno. Spěchal směrem k rámům a v hlavě už se mu začal rýsovat plán. Pokud její věznitelé nejsou sami citliví k Síle, pak nepoznají, zda je jejich ochranná bariéra stále na místě. Pokud by se mu podařilo odtáhnout dostatek ysalamiriů z cesty, aby Mara znovu získala přístup k Síle, jim dvěma by se společně mělo podařit získat převahu a uniknout. Zastavil před jedním z rámů uprostřed zdi. Ucítil ve své mysli náhlé znepokojivé ticho, jak vkročil do metr široké oblasti rušivého účinku, položil světelný meč na podlahu a zvedl rám i se zvířetem.

Takhle blízko ysalamiriů nemohl podpořit sílu svých svalů, ale rám naštěstí nebyl moc těžký. Odnesl ho několik kroků od zdi a opřel ho o nejbližší krabici. Vrátil se k dalšímu rámu v řadě, popadl ho a přenesl k prvnímu –

Protože jeho jediské smysly zaslepoval účinek ysalamiriů, bylo mu jediným varováním náhlé vřísknutí Artoo. Vzhlédl, upustil rám a uskočil vzad, rukou instinktivně hrábl po světelném meči na podlaze. Jeden z humanoidů s modrou kůží se ve střeleckém podřepu krčil v otevřených dveřích. Na zádech nesl další z vyživovacích rámů a zaměřoval zbraň. Luke udělal další krok dozadu a znovu ho zaplavila Síla, když se dostal mimo dosah ysalamiriů. Přivolal si světelný meč k sobě, cítil, jak mu tělem proudí energie, a divil se, proč už meč dávno nemá v ruce –

A pak mu to opožděně došlo. On sám byl mimo účinek ysalamiriů, ale světelný meč ne.

Humanoid na něj namířil zbraň. „Ani hnout.“ přikázal basikem se znatelným cizím přízvukem. Jeho tón dával najevo, že to myslí vážně. Artoo se k němu začal pokradmu valit, ale žhnoucí rudé oči na droida varovně blýskly –

A se zavřeštěním, které bylo zčásti výzvou a z části čistým děsem, se Syn větru snesl ze stropu a zaťal pařáty do humanoidovy ruky držící zbraň.

Zbraň vypálila. Oslnivý modrý záblesk šel mimo, hvízdl kolem Luka a zaťal se do jednoho z vyživovacích rámů podél zdi. Luke se vrhl za vyrovnané krabice, hmátl po svém vlastním světelném meči, který mu stále visel u opasku, a uvolnil ho. Setrvačností narazil do jednoho z dalších rámů a s rachotem ho srazil na podlahu.

A když se odrazil od zdi zpátky ke krabicím, na jediný kratičký okamžik znovu pocítil Marinu přítomnost.

Dotek netrval dlouho, možná půl sekundy, než se ocitl zpátky v dosahu dvou ysalamiriů, které položil vedle krabic. Ale stačilo to. Poznal, že byla v pořádku, ucítil její vlastní úlevu nad tím, že ani jemu se nic nestalo, a zachytil dojem z několika lidí i cizích humanoidů stojících u zdi proti ní. Měl čas na jediný emocionální povel – Zdrž je! – než se kontakt opět přerušil. Dopadl nohama na podlahu, zapnul světelný meč, zauvažoval. jestli stačí překonat potřebnou vzdálenost dřív, než humanoid znovu zamíří, a pak se vyřítil kolem rámů proti střelci.

Bylo to na vážkách a po dobu jednoho bolestivého úderu srdce si myslel, že odvážný čin Syna větru bude stát mladého Qom Qae život. Místo aby se snažil odtrhnout okřídleného útočníka ze své pravičky, humanoid prostě udeřil levou pěstí Syna větru do krku, aby ho zkusil omráčit, a pak si do levé ruky přehodil pistoli. Na okamžik se zdálo, že má v úmyslu drápajícího tvora přichyceného na ruce zastřelit, ale když zahlédl Luka, jak se k němu žene s taseným světelným mečem, přenesl mušku na nebezpečnější cíl a vystřelil.

Ale byl příliš pomalý. Luke už minul poslední ysalamirie. Opět mohl čerpat ze Síly a jeden jediný střelec neměl šanci proniknout jeho obranou. Hnal se kupředu a s nacvičenou lehkostí předvídal a mečem odrážel všechny humanoidovy výstřely. Modrokožec nepřestával pálit a uhnul doprava za Artoo. Luke změnil směr, aby se přizpůsobil jeho pohybu, a došlo mu, že humanoid se chce zřejmě přikrčit a použít droida jako štít.

Pokud opravdu chtěl, pak nedostal šanci. Zprostředka droidova těla blýskl obloukový výboj –

A s prudkým škubnutím svalů na nohou humanoid ztratil rovnováhu a nemotorně se zhroutil na bok. Syna větru vzal s sebou. Luke přeskočil Artoo, podrážkou boty přišlápl pistoli a znovu ucítil náhlou slepotu, když se dostal na dosah postroje s ysalamiriem. Pozvedl světelný meč a máchl jím dolů. Modrokožcovy žhnoucí rudé oči s nečitelným výrazem vzhlédly. Viděli,jak se k nim řítí smrt –

A pak, uprostřed pohybu, Luke sklonil čepel na stranu a místo aby usekl humanoidovi hlavu, jej pouze praštil těžkou kovovou rukojetí do týla. Modrokožec se bez hlesu zhroutil v bezvědomí na podlahu.

„Není ti nic?“ zeptal se Luke Syna větru, když mu pomohl odtrhnout zaťaté pařáty od střelcovy ruky. Všiml si, že z míst, do nichž zajely drápy mladého Qom Oae, pomalu vytékala krev.

Jsem nezraněn, řekl Syn větru chvějícím se hlasem. Proč jste ušetřil jeho

život?

„Protože nebylo nutné ho zabíjet,“ odpověděl Luke a pohlédl na Artoo. I droid vypadal lehce otřeseně, ale když zasouval obloukovou svářečku zpátky dovnitř, jako vždy na něm bylo vidět odhodlání. „Děkuju vám za pomoc – oběma. Pojďte, Mara nás potřebuje.“

Přiskočil zpátky ke zdi, bral jeden vyživovací rám po druhém a házel je za sebe, všechnu dřívější opatrnost nahradila zoufalá potřeba spěchu. Při zběžném kaleidoskopickém nahlédnutí do Mařiny mysli spatřil také hrozbu zbraní. Odhodil tři vyživovací rámy na stranu najednou, ztratil další okamžik, když odstranil rám blízko Mařina meče na podlaze, a přistoupil těsně ke zdi.

A s návalem strachu si uvědomil, že mu to možná trvalo příliš dlouho. Skrz mlhu emocí a útržkovitých taktických úvah, jež se svářely v Mařině mysli, vycítil nezřetelný, mihotavý obrázek čtyř humanoidů, kteří na ni mířili svými zbraněmi. Přitiskl čelo ke zdi a použil techniky bystřící smysly-

„Do transu mě uvedl Skywalker,“ slabě uslyšel její hlas skrz tlustou vrstvu kamene. „A ten tady není. Mohla bych zemřít šokem nebo vykrvácet –“

„Nezemřete,“ řekl další hlas. „Znám možnosti i hranice chisských zbraní. Berte to jako další pobídku pro Skywalkera, aby se nám vzdal.“

Luke už dál nečekal. Napřímil se, tasil svůj světelný meč, přivolal si Sílu a namířil špičku zářící zelené čepele proti zdi. Bolestně si uvědomoval, že bude mít jen jeden pokus. Ale pokud ho povede Síla a podaří se mu odblokovat blasterové střely…

A potom, s jasností, která jej málem vylekala, mu v mysli vyskočil obrázek: humanoid stojící zády k Lukovi, skoro přímo před ním, a zvedá zbraň proti Maře. Luke zaťal zuby, vrazil světelný meč do zdi a zelenou čepelí proťal horní část humanoidovy zbraně.

A vycítil, jak se na druhé straně zdi pečlivě připravená scéna zvrhla ve zmatek.

Luke stlačil světelný meč dolů, aby si prosekl vstupní otvor tak rychle, jak mu to houževnatý černý kámen dovolil. Vzápětí se přes něj převalil emocionální vír, když se Mara vrhla do boje. Ucítil závratnou otočku, jak se prudce obrátila a skrčila se za křeslem a Sílou hrábla po zbraních nepřátel. Jednu vytrhla majiteli přímo z ruky – druhou odklonila na stranu, štěkl výstřel, který se neškodně zaryl do stropu – uhnula dozadu a další střela zasáhla kraj opěrky křesla a poslala jí do tváře bolestivé kapičky roztaveného kovu –

A pak se Lukova stěna s prásknutím zhroutila do toho zmatku. Zachytil pohled Mary, přikrčené za křeslem, hodil jí svůj světelný meč a Sílou si z místnosti vzadu přivolal její meč –

Se starou zbraní v ruce se vrhl doprostřed boje. Myslí mu letěly vzpomínky na Tatooine a Hoth a Bespin, zatímco modrobílá čepel odrážela nepřátelskou palbu a drtila zbraně samotné. Jeden z modrokožců po něm skočil a v ruce se mu blýskl nůž; Luke jej popadl Sílou a mrštil jím proti dvěma dalším, kteří chtěli udělat totéž –

„Dost!“ přikázal autoritativní hlas.

Humanoidi ztuhli na místě, jejich oči se bez mrknutí upíraly na Luka. Luke jejich pohled obezřetně opětoval, světelný meč připravený před sebou. Koutkem oka zahlédl mluvčího: byl to šedovlasý muž v uniformě imperiálního admirála. „Nemá smysl, aby zde někdo přišel o život,“ řekl admirál přísně. „Nechte je jít.“

Luke se k němu natáhl se Sílou a snažil se zjistit, zda to myslel upřímně. Jeho i druhého Imperiála v místnosti však stále chránili ysalamiriové za boční zdí. „Maro?“ zeptal se Luke a odvážil se věnovat jí rychlý pohled.

„Co si myslíš?“ odtušila, když přistoupila k jeho boku. Zelenou čepel jeho světelného meče držela šikmo mezi sebou a humanoidy. „Snaží se zachránit si vlastní krk.“

„Ovšemže ano,“ připustil admirál bez rozpaků. „A také se snažím chránit krky svých vojáků. Thrawn vštěpoval svým důstojníkům jednu zásadu: nikdy zbytečně nemrhat lidmi.“ Usmál se. „A právě tak je dobře známo, že mistr Jedi Luke Skywalker nezabíjí bezdůvodně ani chladnokrevně.“

„A taky hraje o čas,“ dodala Mara. „Nejspíš na nás právě chystají nějakou past.“

„Tak bychom raději měli jít.“ kývl Luke směrem ke skupině. „Myslíš, že bychom měli jednoho vzít jako rukojmí?“

„Ne,“ zasyčela Mara. „Parck je moc starý – zdržoval by nás – a tihle Chissové by nám navařili víc škody než užitku. O generálu Felovi to platí dvojnásob.“

Luke zamrkal a poprvé si prohlédl obličej mladšího Imperiála. Baron Fel? „Ano, jsem to já, Luku,“ potvrdil Fel. „Dlouho jsme se neviděli.“ „Ano, dlouho.“ zamumlal Luke. Baron Fel znovu ve službách Impéria? Mara ho šťouchla do boku. „Setkání veteránů eskadry Rogue si necháme na jindy, ano? Musíme vypadnout.“

„Jasně.“ Luke zacouval zpátky ke zdi a k otvoru, který prosekl. „Přemýšlejte o naší nabídce, Maro,“ zavolal Parck za nimi. „Určitě zjistíte, že náš zápas je tou nejzásadnější výzvou, jaké byste kdy mohla čelit.“ „A vy přemýšlejte o mém varování,“ opáčila Mara. „Nepřibližujte se k Bastionu.“

Admirál neznatelně zavrtěl hlavou. „Uděláme, co budeme muset.“ „Já tedy také,“ pohrozila mu Mara. „Pak neříkejte, že jsem vás nevarovala.“

Fel se na ni usmál. „Jen se předveďte.“

„Vaše obavy, co by Impérium mohlo udělat s naší zprávou, pro vás třeba budou dalším podnětem, abyste se k nám přidala,“ dodal Parck. „V každém případě jsem si jistý, že vás ještě uvidíme.“

„Správně,“ řekla Mara. „Budu se na to těšit.“

29. kapitola

Luke počkal, dokud se Mara neprotáhla otvorem, a pak se z místnosti stáhl sám. „Tohle je tvoje,“ řekl jí, když vypnul její meč a podal jí ho.

„Díky.“ Vzala si ho a vrátila mu ten jeho. „Tvůj má zajímavou rukojeť. Myslím, že hezčí než můj.“

„Vzpomeň si na to, až se jednoho dne rozhodneš vyrobit si vlastní,“ řekl Luke. Vyhrabal z kapsy její malý blaster a hodil jí ho do ruky. „Tady máš blaster. Dávej si pozor – někteří z jejich vojáků jsou vybaveni postroji s ysalamirií.“

„Já vím,“ řekla Mara. Stála u dveří a opatrně nahlížela do chodby. „Vzduch je čistý, ale dlouho to nevydrží. Jaký je plán? Zpátky ke schodišti?“ „Bohužel jsem musel Qom Jha přikázat, aby ho uzamkli,“ oznámil jí Luke. Než prošel po Marině boku dveřmi, vrhl poslední pohled zpátky na otvor, který prosekl. Napadlo ho, že některý z humanoidů – Chissů, jak jim Mara říkala – by se mohl pokusit za nimi ještě vystřelit, ale zřejmě se toho úmyslu vzdali.

Což znamenalo, že Mara měla pravdu. Plánovali něco jiného. Podíval se chodbou a zároveň se rozhlédl i Sílou. „Synu větru, zůstaň sedět na Artoo,“ poručil mladému Qom Qae. „Nechci, aby ses nám ztratil.“

„Nebo pletl do cesty,“ dodala Mara. „Tak kam tedy jdeme?“ Než mohl Luke odpovědět, Artoo vyjel ven do chodby a s jistotou zamířil doleva se Synem větru usazeným vratce na vršku jeho kopulky. „Asi půjdeme za Artoo,“ řekl Luke a vykročil za nimi. „Požádal jsem ho, aby stáhl plány pevnosti. Zřejmě se mu to podařilo.“

„Anebo hledá dobíjeci terminál,“ zamumlala Mara, když ho dostihla. „Jak spolehlivě si dokážeš všimnout jednotlivých ysalamiriů?“ „Méně spolehlivě než jejich skupin,“ přiznal. Skrz Sílu cítil všude kolem sebe známky ponuré činnosti, jak se Chissové připravovali k boji… Malé prázdné místo po jejich levici bylo tak nenápadné, že mu málem uniklo „Pozor!“ křikl na Maru; prudce se zastavil a otočil se tím směrem. Ještě ani nestihl vytasit světelný meč, když vtom se otevřel půlmetrový panel ukrytý ve zdi a vykoukla z něj zbraň. Za ní v šerém výklenku zahlédl záblesk svítících rudých očí a odlesk vyživovacího rámu nad nimi –

Zpoza Luka přišel paprsek blasterové palby; nemířil mezi zářící oči, jak by čekal, ale nad ně. V jeho mysli se náhle ozvalo zaskučení –

A zóna ticha kolem ozbrojence najednou zmizela. Modře se zablýsklo, jak humanoidova zbraň vystřelila na Lukovu hruď. Příliš pozdě. Ysalamiriova bublina už byla pryč a Luke výstřel snadno odrazil. Střelec vypálil ještě dvě rány, kterým se vedlo podobně, a pak se zhroutil nazad do strážního výklenku, když jej zasáhly sbíhavé modré kroužky omračujícího výboje.

„Výborně,“ pochvalovala si Mara, potěžkala v ruce blaster a pohrávala si s páčkou nastavení. „Zabírá na ně omračující dávka.“

„To by se mohlo hodit,“ souhlasil Luke a rozhlédl se kolem sebe očima i smysly. Nedokázal zjistit žádné další hrozby, alespoň ne v bezprostřední blízkosti. „Máš nějaký konkrétní důvod, proč jsi ho nezabila?“

„Hele, to ty jsi chtěl, abych se začala chovat jako Jedi,“ odsekla Mara a vyrazila dál do chodby. Artoo už byl o několik metrů napřed. Otočil kopulku dozadu, aby se na ně podíval, a cvrlikal na ně s nervózní netrpělivostí. „Problém je v tom, že s touhle věcí nastavenou na omráčení dostřelíš asi tak daleko, jako bys hodil banthou. Jestli jsou dost chytří a přijdou na to, že se od nás mají držet zpátky, budeš muset odrážet jejich výstřely, zatímco já si vezmu na mušku ysalamirie.“

„Dobře.“ Luke přidal do kroku a zachmuřil se. Za ochranou Mařiny mentální bariéry rostlo něco zlověstného: temná myšlenka nebo podobně temný záměr. Chvíli zvažoval, jestli se jí na to má zeptat, ale už samotná skutečnost, že to před ním skrývala, důrazně naznačovala, aby to nechal být. „Netušíš, co mají v plánu?“ otázal se místo toho, když dostihli Artoo. „Krátkodobě si nás tu chtějí na pár dní nechat,“ odpověděla Mara. „Řekli si, že nejsnadnější bude donutit nás k hojivému transu; proto ta střelba“

„Přátelští,“ zamumlal Luke.

„Velmi,“ souhlasila Mara. „A dlouhodobě vyčkávají na Thrawnův návrat.“ Cosi prolétlo jejími emocemi a skrytá temnota se prohloubila…

„A jelikož se domnívají, že se možná objevil na Bastionu, Parck se rozhodl vypravit se tam a promluvit si s Imperiály.“ Luka zamrazilo. „A předat tohle místo Impériu?“ „Tohle místo i všechna ostatní,“ potvrdila Mara ponuře. „Možná si to nemyslí, ale jakmile se o nich Impérium dozví, okamžitě se toho zmocní. Tak či tak.“

Artoo vpředu zatrylkoval a odbočil doprava do příčné chodby. „Kam to jdeme?“ naléhala Mara, když ho následovali.

„Nevím,“ zamračil se Luke. Dvacet metrů odtud chodba končila křižovatkou ve tvaru T, a z nějakého neznámého důvodu mu hlavou prolétla vzpomínka na asteroid pirátů Cavrilhu a na značně odlišnou křižovatku na druhém konci jediské pasti, do které ho nalákali. Kdesi vpředu cítil prázdnotu vytvářenou skupinou ysalamiriů.

A pak Artoo nejistě zaštěbetal a zastavil se; s očividným zmatkem si prohlížel zeď, která uzavírala jejich chodbu…

„Artoo, zpátky!“ vykřikl Luke. Vytáhl světelný meč a rychle se postavil před Maru. „Je to past!“ Přímo před nimi zeď vybuchla ve spršce zářících jisker a úplně se rozpadla –

A v chodbě za troskami falešné zdi stál bok po boku tucet Chissů, kteří zahájili palbu.

Artoo zaječel, otočil se jako na obrtlíku a co nejrychleji uháněl zpátky k Lukovi; Syn větru se na něm zoufale snažil udržet. Luke si jich málem ani nevšiml. Veškerá jeho pozornost se soustředila na Chisse. Opanoval smysly, nechal Sílu vést ruce jako v minulosti už tolikrát při podobných bitvách a nastavoval světelný meč každému výstřelu do cesty.

Ale bezprostřední okolí Chissů bylo nepřístupné jeho podvědomým předtuchám, takže při každé jejich ráně měl na přípravu o zlomek sekundy méně času než obvykle. Mařin blaster mu vytrvale pálil přes rameno a metodicky likvidoval jednoho ysalamiria po druhém. Pokud by se mu podařilo udržet obranu tak dlouho, dokud Mara svou práci nedokončí…

Kdesi na okraji mysli uslyšel, jak Syn větru cosi zavřeštěl, ale nemohl si dovolit plýtvat soustředěním na překlad. Vepředu zahlédl mezi natěsnanými Chissy jakýsi pohyb; a vzápětí bez varování jako jeden muž poklekli na jedno koleno –

Čímž odhalili druhou řadu vojáků, která se postavila za ně.

A jeho směrem najednou svištělo dvakrát tolik výstřelů. Výstřelu, o kterých pomalu, ale nezadržitelně přestával mít přehled.

Za jeho zády Mara cosi zavrčela a skrz příkrov svého soustředění Luke spatřil, jak sebou jeden z humanoidů trhl vzad a zhroutil se. Mara se vzdala svého úmyslu nezabíjet. Luke zaťal zuby a opřel se do svého úsilí. Matně si umědomoval, že kdyby teď na ně Parck poslal tým i zezadu, on a Mara by to měli spočítané. Syn větru znovu vyvřískl –

A pak z obou zbývajících směrů křižovatky vylétla skupina Qom Jha a vrhla se přímo doprostřed boje.

Chissové nestačili zareagovat. Qom Jha prosvištěli plnou rychlostí těsně nad hlavami stojících válečníků a popadli vršky vyživovacích rámů, přičemž střelci škubnutím ztratili půdu pod nohama a tvrdě dopadli zády na podlahu.

„Pojďme!“ slyšel Luke volat sám sebe a obezřetným poklusem vyrazil ke zbývající řadě skrčených Chissů. Pokud by se dokázali dostat tak blízko, aby Mara mohla použít omračující nastavení…

V polovině chodby Qom Jha zbrzdili šílený let, s neuvěřitelnou elegancí se obrátili a zaútočili zezadu na klečící střelce. Při přeletu znovu chňapli po vyživovacích rámech, strhli je Chissům ze zad a shodili je tvářemi na zem.

Luke přestal pohybovat mečem. Svaly na pažích se mu začaly chvět uvolněným napětím. Mara proběhla kolem něj a máváním odháněla Qom Jha na stranu, zatímco její blaster plival modré kruhy omračující palby na poražené Chisse. Sotva ji Luke dostihl, poslední ze střelců sebou zaškubal a přestal se hýbat.

„To ale byla zábava,“ procedila Mara skrz zaťaté zuby. Vrhla chodbou pohled na obě strany a znovu přepnula páčku blasteru. „Doufám, že tu nemají těchhle pastiček víc.“

„Myslím, že už to není daleko,“ řekl Luke s pohledem upřeným na Artoo. Malý droid se valil koridorem doleva směrem k velkým, těžkým dveřím, které patnáct metrů odtud ukončovaly chodbu. Všiml si, že byly vybaveny stejným zamykacím kolem a madly jako dveře u tajného schodiště. „Roztínači kamenů, vezměte své druhy a pojďte za námi.“

Vykročil vpřed, vypnul světelný meč a připevnil si ho k opasku. Dostihl Artoo, právě když droid zpomalil a zastavil přede dveřmi. Luke otočil kolem, uchopil madla a zatáhl. Dveře se neochotně otevřely, dovnitř pronikl proud chladného vzduchu –

U krvavé oblohy, zašuměl Držitel slibů úžasem. Co je to za místo? „Cesta ven,“ odvětil Luke. Když pohlížel na výjev před nimi, zachvátila ho stejná bázeň. Kolem dokola se na černé kamenné podlaze rozprostíraly mnohonásobné řady malých hvězdných lodí, seřazených jako vojáci při přehlídce. Byly stejného typu jako ty dvě, které na něj zaútočily cestou na povrch planety.

Vedle něj Mara tiše hvízdla. „Zvenčí hangár nevypadal takhle velký,“ promluvila.

„Musí sahat hlouběji, než se podle střechy zdálo,“ souhlasil Luke. Ptal se sebe sama, jak je vůbec možné na tolika těsně naměstnaných lodích provádět řádnou údržbu. Odpověď mu poskytl pohled vzhůru: pod vysokým stropem viselo servisní, monitorovací a čerpací vybavení. Všechno drželo pohromadě díky kovovým lešením a síti obslužných lávek. „Musí jich tady být celá stovka.“

„Přinejmenším,“ přitakala Mara… a když to říkala, Luke vycítil, jak se v ní ta tajemná temnota prohlubuje. Byl nejvyšší čas, aby se jí na ni zeptal –

Zezadu přišel varovný záblesk. „Pozor!“ štěkla Mara. Obrátila se na podpatku a vypálila pár rychlých výstřelů přes jeho rameno do otevřených dveří.

Luke se také otočil, chňapl po světelném meči a zažehl ho. Na křižovatce, kterou právě opustili, se objevila hrstka Chissů. Reflexivně uhýbali Mařiným výstřelům z cesty. „Pokračuj v palbě,“ řekl jí Luke a rychlým pohledem přejel dveře. Na straně hangáru nebylo žádné zamykací kolo, jen malá díra, odkud bylo zřejmě odstraněno. Zkusmo otočil kolem o pár stupňů; skrz díru bylo vidět, jak se středová hřídel zamykacího mechanismu otáčí.

Perfektní. Otočil kolo zpátky na maximum a rychlým seknutím světelného meče je odřízl ode dveří. Přikrčil se pod Mařinou krycí palbou a zatlačením dveře zavřel.

Avšak stále nejsou uzamčeny, namítl Letec skrz bodáky. Mohou použít držadla-kameny; aby je znovu otevřeli.

„Ne nadlouho,“ ubezpečil ho Luke. Dřepl si, dírou se zadíval na hřídel a uchopil ji Sílou. Bez pomoci kola bylo mnohem těžší jí otočit, ale pomyšlení na ozbrojené Chisse blížící se k hangáru bylo více než dostatečným podnětem. Za deset sekund byly dveře bezpečně uzamčeny.

„Dlouho je to neudrží,“ upozornila ho Mara. „Kdyby nic jiného, můžou přejít pěšky po střeše a vylézt na druhé straně.“

„Já vím.“ Luke natáhl krk a podíval se přes řady lodí. Měla pravdu: přesně, jak hádali při prvním pohledu na tohle místo, byla přední část hangáru doširoka otevřená a kryla ji jen malá stříška, která ji chránila před deštěm či útokem. Usoudil, že projektanti pevnosti určitě nepočítali s tím, že jednou bude hangár takhle přeplněn. „Ale mělo by je to zpomal aspoň na tak dlouho, abychom si stačili vypůjčit loď a vypadli odsud.“

„V tom případě se už nemusíme ničeho bát, snad jen toho, co mají v těch věžích,“ odtušila Mara kousavě. Protlačila se kolem něj a přikrčila se mezi dvě z lodí. „Musíme vzít nějakou zepředu,“ zavolala přes rameno. „Zkusím jednu nastartovat. Ty zjisti, jestli ty dveře opravdu drží, a pak najdi způsob, jak zabránit ostatním lodím v první řadě, aby vzlétly za námi.“

„Rozumím,“ řekl Luke. „Artoo, vezmi Syna větru a jdi za Marou – pomoz jí s letovými systémy. Roztínači kamenů, vy s vašimi lidmi se raději traťte, dokud je čas. Děkujeme vám za pomoc.“

My jsme svou část úkolu splnili, mistře Chodce z oblohy, řekl Qom Jha s nepatrnou pohrůžkou v hlase. Teď je řada na vás, abyste nás zbavili Ohrožovatelů, jak jste slíbili.

S těmito slovy on a ostatní zamířili přes zaparkované lodě ven. „Vynasnažíme se,“ zamumlal Luke.

Překontroloval dveře a pak si dopřál další okamžik, aby Sílou propátral chodbu vzadu za nimi. Byla prázdná. Chissové zřejmě nebyli tak hloupí,. aby plýtvali časem na neprostupný kámen.

Zvlášť když měli k dispozici takovou očividnou alternativu. Vydal se za zvukem koleček Artoo vrzajících na černém kameni a o třicet sekund později dospěl do přední části hangáru.

Artoo a Syn větru už tam byli. Mladý Qom Qae opět zápasil s rovnováhou, jak se droidova kopulka otáčela dopředu a dozadu. Luke přejel zrakem přední řadu lodí, přičemž si všiml v úhledném uspořádání mezery, kde jedna loď zjevně chyběla. Zato Maru neviděl nikde. „Artoo, kde je Mara?“ Droid vydal záporné pípnutí a dál se rozhlížel kolem. Luke zamžoural ven do slabé sluneční záře a rozhlédl se Sílou –

„Na co čekáš?“ křikla Mara, která se k němu zezadu přihnala. „Potřebujeme ty lodě vyřadit z provozu.“

„Čekali jsme na tebe,“ oznámil jí Luke a zachmuřil se. Temné tajemství se pořád skrývalo v její mysli, ale teď se v jeho předivu objevilo něco nového. Všechny náznaky nejistoty a pochybností zmizely a nahradil je těžký mrak hlubokého a palčivého žalu. Právě se přihodilo cosi životně důležitého…

„Tak už nemusíte,“ zabručela a uhodila do přístupového panelu na boku nejbližší lodi. Nad nimi se otevřel průlez a na podlahu se spustil žebřík.

„Jedna z lodí zřejmě chybí,“ poznamenal Luke.

„Já vím – Parck se zmínil, že je na cestě zpátky,“ řekla Mara a vyhoupla se na žebřík. „Nedá se s tím nic dělat. No tak, do práce.“

Zmizela uvnitř. „Jasně,“ zamumlal Luke. Uchopil Sílou Artoo a vyzvedl ho za ní do průlezu. Potom přistoupil k další lodi v řadě a rychle si ji prohlédl. Stíhačka byla třikrát větší než X-wing a měla sadu čtyř solárních panelů stíhaček TIE, které splývaly ve znepokojivou soustavu cizích tvarů.

A na spodku měla nejspíš repulzory…

Skrčil se pod přídí. Byly tam, jeden pár podélně ke každé straně středové osy: repulzory uspořádané v nenápadném, ale typickém kosočtverci. Čtyři rychlá seknutí světelným mečem a byly mimo provoz. Protáhl se kolem přistávacích vzpěr a přesunul se k další lodi.

Vyřadil jich sedm a sedm dalších mu ještě zbývalo, když postřehl změnu v Mařiných emocích. Pomalu, s poněkud neohrabaným manévrováním pilota neobeznámeného se svým plavidlem, se loď zvedla půl metru nad podlahu a sunula se kupředu. Jeho komlink zapípal – „Máme společnost,“ oznámil Mařin hlas napjatě; a když se Luke soustředil, cítil, že se po střeše blíží obezřetné mysli Chissů a prázdné oblasti vytvářené ysalamirii. „Hni sebou – zkusím je zaměstnat.“

Jak řekla, tak udělala. Než Luke vyřadil z provozu poslední stíhačku, vnitřek hangáru se blýskal odraženým světlem střelby: bledých modrých záblesků z ručních zbraní Chissů i ostřejší a jasnější modrou z Mařiny lodi. Hotovo, pomyslel si směrem k ní. Utíkal podél řady poškozených lodí ke konci otvoru hangáru, odkud přicházelo nejvíc jasných záblesků. Doběhl tam a opatrně nahlédl za roh –

Připrav se, ozvala se Mařina odpověď v jeho mysli. Loď klesla dolů kolem stříšky v uragánu prachu a těžce dosedla přímo před ním.

Luke byl připraven. Loď se ještě ani nestačila odrazit zpátky nahoru a on už uháněl kolem jejího ocasu. Průlez, který dříve použila Mara, byl otevřený; Luke vpustil do nohou sílu Jediho, vyskočil vzhůru, chytil se průlezu a vtáhl se dovnitř. Nedůstojně se rozplácl na palubě. „Leť!“ křikl a uzavřel průlez Sílou.

Mara nepotřebovala, aby jí to říkal dvakrát. Loď už letěla k obloze, řev repulzorů však nedokázal zcela pohltit zvuky chisských výstřelů, které pleskaly do spodku a zádě.

Jsme v bezpečí? zeptal se Syn větru úzkostlivě. Seděl v křesle úplně vzadu a jeho párátky svíraly bezpečnostní pásy.

„Myslím, že ano,“ konejšil ho Luke. Mara nabírala výšku a pleskání střel odeznívalo. „Zdá se, že tam dole mají jen protipěchotní zbraně. Pokud rychle nezprovozní něco těžšího –“

„Luku, pojď sem honem,“ ozval se Marin napjatý hlas z pilotní kabiny. Luke se zvedl a svou myslí se upřel k té Mařině. Temná myšlenka tam dosud byla, číhala na okraji jejího vědomí. Teď ji však přehlušilo něco jiného, zmatek a směsice pocitů, které nedokázal rozluštit. Prosmýkl se kolem Artoo, který si cosi zádumčivě bublal ve výklenku pro droida, a dosedl do křesla kopilota vedle. Mary. „Co se děje?“ houkl.

„Podívej se na tu pevnost,“ řekla mu Mara a pomalu začala otáčet loď. „Kam, na věže se zbraněmi?“ ptal se Luke. Shlížel na pevnost, která se hluboko dole líně vhoupla zpět do zorného pole pilotního prostoru, a zapátral pomocí Síly. Neviděl, ani necítil žádný náznak, že by se připravovaly

k palbě. Pohlédl na Mařinu desku, díval se po senzorových displejích –

„Zapomeň na chvíli na logistiku a strategii,“ řekla Mara úsečně. „Podívej se na tu pevnost. Prostě se na ni podívej.“

Když seLuke znovu zadíval dolů, cítil, že mu čelo zbrázdily vrásky. Byla to pevnost. Zdi; plochá, oblá, skosená střecha s hangárem uprostřed; čtyři věže se střílnami u zadního okraje, jedna netknutá věž o něco níž

vepředu –

„Podívej se na ni,“ řekla Mara znovu a velice potichu. A s náhlým šokem to spatřil. „U hvězd Alderaanu,“ vydechl. „Je to skoro k smíchu, viď?“ Mařin hlas zněl najednou divně. „Automaticky jsme zavrhovali možnost, že by to mohla být superzbraň. Thrawn nikdy nepoužíval superzbraně, říkali jsme všichni. Ale přesto to je přesně ono. Jediná superzbraň, kterou někdo jako

Thrawn kdy použil. Jediná, jakou kdy potřeboval.“

Luke pomyslel na hologram galaxie ve velitelském středisku a na všechny ty planety a zdroje, které tu Thrawn shromáždil. Bylo jich dost na to, aby přesunuly rovnováhu moci libovolným směrem, který si jeho dědicové vyberou. „Informace,“ řekl a projel jím mráz. Mara přikývla. „Informace.“

Luke její kývnutí opětoval. Zíral dolů na pevnost, která nyní mizela za

okolními kopci, když Mara zamířila s lodí pryč. Pevnost s plochou střechou a čtyřmi věžemi vzadu a jednou vpředu, natahujícími se nahoru k nebi. Vypadaly úplně jako čtyři prsty a palec, které se chystají vyrvat

hvězdy z oblohy.

Ruka Thrawnova.

*

Pouhý kilometr od pevnosti se ve stěně útesu černal hluboký zářez, chráněný před nevítanými zraky skalnatým hřebenem. Mara opatrně vmanévrovala loď dovnitř pod převis a přistála s ní co nejdál u zadní zdi. „A je to.“ poznamenala. Vypnula repulzory a cítila, jak ji přemáhá únava a uvolněné napětí. Přinejmenším pro tuto chvíli byli v bezpečí.

Pro tuto chvíli.

Na zadním sedadle Syn větru cosi zaštěbetal. Tentokrát to bylo už téměř srozumitelné, ale Mara byla příliš unavená, než aby se to třeba jen pokusila rozluštit. „Co říká?“ zeptala se.

„Ptá se, co budeme dělat teď,“ překládal Luke. „Vlastně je to dobrá otázka.“

„No, teď tu zatím budeme jen tak sedět,“ oznámila Mara. Kritickým okem přelétla po Lukových šatech. Bylo v nich půl tuctu nových začenalých míst, kde střely z chisských charriců pronikly jeho obranou, a cítila, jak Luke automaticky a téměř podvědomě potlačuje bolest. „Zdá se mi, že by ti prospělo pár hodin v hojivém transu.“

„To může počkat,“ odpověděl Luke. Zíral z průzoru na krajinu za převisem, na kterou se pomalu snášelo večerní šero. „Poškodil jsem jim repulzory, ale to je dlouho nezdrží. Musíme se tam vrátit, než po nás zahájí vzdušné pátrání.“

„Řekla bych, že s tím se nebudou obtěžovat.“ Mara mávla na ovládací desku. „Senzory těchhle rachotin vypadají celkem k ničemu, pokud jde o podrobný průzkum terénu. Hádám, že se spokojí s tím, že pošlou vojáky do oblastí, kde si myslí, že jsme schovali naše lodě.“

„Podle tebe si tedy nebudou dělat starosti, že bychom se mohli vrátit dovnitř?“

„A co bychom tam hledali?“ Luke se zachmuřil. „Jak to myslíš?“

Mara se zhluboka nadechla. „Myslím to tak, že si nejsem jistá, jestli bychom vůbec měli zkoušet zasáhnout do toho, co dělají.“

Syn větru vydal zvuk, který připomínal přidušenou poznámku. Luke na něj pohlédl a pak se obrátil zpátky k Maře. „Vždyť to jsou nepřátelé Nové republiky,“ řekl. „Nebo snad ne?“

Mara zavrtěla hlavou. „Já nevím. Jenom proto, že mají imperiální uniformy…“

Vzdychla. „Podívej. Je tam baron Fel. Ten samý baron Fel, který se před lety obrátil k Impériu zády, když konečně poznal, jaké zvrhlé a příšerné věci se děly za vlády Isard a některých dalších Palpatinových nástupců.

Ale přesto je tady a znovu nosí imperiální uniformu. Výplachy mozku se na lidí jako on nedají použít – zlikvidoval bys tím vynikající bojové schopnosti, pro které jsou ti užiteční. Muselo se stát něco, kvůli čemu změnil názor sám od sebe.“

„Thrawn?“

„Svým způsobem ano,“ souhlasila Mara. „Fel říkal, že ho Thrawn vzal do Neznámých oblastí a ukázal mu je… a tehdy se k němu prý přidal.“

Cítila, jak Lukovy emoce potemněly. „Tam venku něco je, viď?“ řekl tiše. „Něco strašného.“

„Podle Chissů tam jsou stovky strašných věcí,“ pravila Mara. „To ovšem tvrdí Chissové. Dost možná, že většina těch nebezpečí by pro Novou republiku s její velikostí a zdroji byla docela neškodná. Kdyby se tyto hrozby odvážily překročit Vnější okraj, jistě bychom je bez problémů rozdrtili.“

S nepříjemným pocitem pokrčila rameny. „Ale na druhou stranu…“

„Na druhou stranu zná Fel naše zdroje stejně dobře jako my,“ dokončil

za ni Luke. „A přesto je tady.“

Mlara kývla. „Je tady on i Parck. A ani jeden z nich nevypadá, že by měl zájem plýtvat svými zdroji na akce namířené proti Nové republice. To o lecčems vypovídá.“

Na dlouhou chvíli se loď ponořila do ticha. Pak se Luke zavrtěl. „Bohužel musímenvzít v úvahu ještě jednu věc.“ pravil. „Bastion a Impérium.

Říkala jsi, že Parck se s nimi chystá spojit?“

„Ano,“ potvrdila Mara. Její tichá bolest se prohloubila. „A nevěřím, že současná imperiální vláda uvidí věci ze stejné dlouhodobé perspektivy jako Fel. Dáš jim Ruku Thrawnovu a oni půjdou proti Coruscantu.“

Luke znovu vyhlédl z průzoru. „To nemůžeme dopustit.“ řekl tiše. „Už vzhledem ke stavu, v jakém se Nová republika nachází.“

„A zvlášť ne, pokud jsou ty zdroje zapotřebí v boji proti nějaké další

hrozbě,“ souhlasila Mara a odepnula si pásy. „Což bohužel znamená, že se musíme vrátit tam dovnitř a získat kopie všech dat pro sebe. Potom budeme mít aspoň šanci zabránit Bastionu v tom, co se s nimi rozhodne udělat.“

Vycítila, jak Luke vytlačuje únavu ze své mysli. „Máš pravdu,“ řekl a také si začal odepínat pásy. „Když se nám podaří dostat Artoo k počítačové přípojce, aby všechno stáhl –“

„Počkej, počkej,“ Mara se natáhla a uchopila ho za paži, aby ho zabrzdila. „Nemyslela jsem hned teď. Nikam nejdeme, dokud si neuzdravíš ty popáleniny.“

„To nic není,“ protestoval Luke, když přejel pohledem začernalá místa. „Já to zvládnu.“

„Ach, jak statečně řečeno,“ odtušila Mara. Únava a její vlastní bolest dodaly jejímu hlasu posměšný tón. „Řeknu to tedy jinak: já nikam nejdu, dokud se neuzdravíš. Poslední útok jsi zvládl odrazit jen taktak – nechci, abys plýtval pozorností na stará zranění, kterých se můžeš zbavit za několik hodin odpočinku. Rozumíš?“

Zakabonil se na ni. Pod jeho zamračeným pohledem však vycítila zdráhavý souhlas. „No dobrá, vyhrálas,“ povzdychl si a opřel se v křesle. „Ale když se něco semele, okamžitě mě vzbudíš. Připravím si frázi ´vítej zpátky´, která mě probere.“ Mara přikývla. „Mám to.“

„A pokud se nebude dít nic, vzbuď mě za dvě hodiny,“ dodal a zavřel oči. „Odstranit poškozené lodě z přední řady jim nepotrvá déle než několik hodin. Tou dobou už musíme být zpátky, pokud chceme Parckovi zabránit, aby tohle všechno předal Bastionu.“

Nečekal na odpověď, znovu se hluboce nadechl a opřel si hlavu o opěradlo. Jeho myšlenky a emoce se pročistily a vybledly a vzápětí přestal vnímat. „S Bastionem si nedělej starosti,“ řekla Mara měkce. „Já se o to postarám.“

Chvíli tiše seděla a zírala na jeho spící tvář. Temnotou jejího vnitřního trápení pableskovala spleť emocí. Znali se už deset let, deset roků, které mohly být plné přátelství. Deset roků, které Luke dokonale promrhal tím, že zcela zbytečně, samolibě a hloupě znovu a znovu zabředal do osamělých bolestí a pochybností.

Něžně mu přejela prstem po čele, aby mu z tváře odhrnula několik zbloudilých pramenů vlasů. A přesto po tom všem byli zase spolu a muž, kterého si kdysi tolik vážila a na kterém jí záleželo, byl konečně zpět na správné cestě.

Anebo možná byli oba dva společně na správné cestě. Možná.

Za ní se ozvalo váhavé tázavé zatrylkování. „Je to jenom hojivý trans,“ ujistila Mara droida. Odhodila poslední pásy na stranu a vstala z křesla. „Bude v pořádku. Dávej tu na všechno pozor, ano?“

Droid znovu zapípal, tentokrát podezřívavě. „Jdu ven,“ oznámila mu Mara. Ujistila se, že její blaster v rukávu i světelný meč jsou na místě. „Neboj se, já se vrátím.“

Proklouzla kolem droida, nevšímala si náhlého přívalu jeho připomínek a otázek a otevřela průlez. Žebřík se ještě ani nestihl rozvinout, když jí nad hlavou přelétl Syn větru, několik okamžiků cosi rychle štěbetal a pak zamával křídly a zmizel v houstnoucí temnotě.

V temnotě, která odrážela hlubokou bolest v jejím srdci. Na chvilku pohlédla zpátky na temeno Lukovy hlavy, které vyčnívalo nad opěrku křesla, a ptala se sama sebe, jestli neuhodl její plán. Ne. Tajemství v sobě skrývala pečlivě, schovala je za duševní bariéry, jak ji to před dávnými časy naučil Palpatine.

Starý Luke, ten, kterého ovládala posedlost vyřešit každý problém bez cizí pomoci, by z ní možná přes její bariéry vypáčil pravdu. Věděla však, že nový Luke by nikdy nic takového neudělal.

Později bude možná litovat, že to neudělal. Avšak tou dobou už bude pozdě. Holá skutečnost byla taková, že je potřeba zabránit Parckovi a Chissům, aby dali Impériu tajemství tohoto místa.

A bylo na ní, aby je zastavila. Všemi možnými prostředky. Za každou cenu.

Droidovi došla slova a pozoroval ji; postojem jí připomínal vyděšené dítě. „Neboj se,“ konejšila ho potichu. „Všechno bude v pořádku. Dávej na něj pozor, ano?“

Droid bezútěšně zasténal na souhlas. Mara sáhla po Síle, obrátila se a začala slézat po žebříku. Všemi možnými prostředky. Za každou cenu.

30. kapitola

Dokonce i uprostřed noci bylo v kosmoportu Drev’slarn rušno jako v úle. Vozidla a chodci pospíchající za prací vrhali dlouhé stíny v jasném světle pouličních lamp. Když Navett kráčel ulicí, napadlo ho, že totéž jasné světlo by válečným lodím vysoko na oběžné dráze udělalo z kosmoportu ideální cíl.

Přemítal, jestli něco podobného napadlo i zbytek chodců v davu. Třeba to byl jeden z důvodů, proč spěchali.

Dospěl k cílové zóně a tiše hvízdl. Odpověď přišla okamžitě zpoza hromady přepravních beden po jeho pravici. Obešel haldu a našel za ní čekajícího Klifa. „Hlášení,“ zamumlal. „Můžeme jít na věc,“ zašeptal Klif. „Vlezla dovnitř asi před hodinou a všechno vypnula. Zkratoval jsem jednu z luceren, abychom se mohli nepozorovaně přiblížit.“ Navett obezřetně vyhlédl zpoza beden. Stařenin Sydon Pacifier tiše seděl na přistávacím kruhu a zářila z něj jenom parkovací světla. Dlouhý pruh stínu vržený další hromadou krabic vedl téměř až k jeho uzavřenému průlezu. „Vypadá to dobře,“ usoudil. „A co ti dva novorepublikový agenti?“ „To je zajímavá otázka,“ odtušil Klif. „Narychlo jsem se naboural do počítače kosmoportu a podle jeho záznamů odletěli pryč.“ Navett se zachmuřil. Pryč? Teď? „Kam?“ „Nemám potuchy,“ odpověděl Klif. „Ale zapátral jsem globálně po jejich registraci a ID a nic nenasvědčuje tomu, že se obrátili a znovu přistáli. Ani tady, ani jinde na Bothawui.“ „To je skutečně zajímavé,“ zamumlal Navetl. Mnul si bradu a upíral pohled na Pacifier. „Buď jsme je dokonale oklamali, nebo najednou mají něco důležitějšího na práci. Eskadra Rogue v poslední době slouží pod Bel Iblisem, že?“

Klif přikývl. „Myslíš, že Bel Iblis má něco za lubem?“ „Ten chodící pytel nepříjemností má vždycky něco za luhem,“ zavrčel Navett. „Ale to není náš problém. Pošleme zprávu na Bastion a necháme je, ať si na to přijdou sami. Teď –“ vytáhl svůj blaster z ukrytého pouzdra –“musíme zúčtovat s naším vlastním pytlem nepříjemností. Jdem.“ Vnořili se do stínu a zamířili k Pacifieru, oči a uši nastražené, kdyby se objevily potíže. Kolem však byl klid. Připlížili se k lodi a zaklekli do bojového podřepu po stranách průlezu. „Otevři ho,“ zamumlal Navett. Blaster držel připravený v ruce, zatímco se očima snažil sledovat celé okolí najednou. Antilles pochopitelně mohl cestou pryč poslat na planetu jiné novorepublikové agenty…

Ozvalo se tlumené cvaknutí Klifova elektronického páčidla. Následovalo liché zasyčení, vršek průlezu se ladně sklopil dolů na permabeton a jeho vnitřní strana utvořila rampu. Navett naposledy přejel zrakem okolí, zvedl se z podřepu a přikrčený vběhl po rampě do lodi.

Uvnitř panovala tma, narušovaná jen kalnými světélky lemujícími chodby. Když za sebou uslyšel Klifův tichý dech, zamířil dolů k obytné části. Pořád žádná známka života; stařena už nejspíš spí. Přikradl se k prvním dveřím v řadě, zlehka je otevřel… A všude kolem se prudce rozzářila světla.

Navett okamžitě klesl do dřepu a přidušeně zaklel, mrkaje proti oslnivé záři. Ucítil nepatrný náraz do ramen, jak si Klif automaticky dřepl zády k němu. „Tady nikdo není,“ zasyčel Klif zezadu.

„Tady taky ne.“ Navett se zachmuřil, když se jeho oči konečně přizpůsobily světlu a on si uvědomil, že ačkoli mu světla zprvu připadala ostrá, jednalo se pouze o běžné palubní osvětlení.

Žádní ozbrojenci, žádné automatické zbraně, dokonce ani žádné oslepující obranné reflektory. Co se tu tedy dělo? „Dobrý večer, pánové,“ promluvil hlas do napjatého ticha. Stařenin hlas.

„Klife?“ zasyčel Navett, když se znovu rozhlédl. Ve svém směru pořád nikoho neviděl. „Je tam někdo?“

„Ne, nejsem tady,“ ujistil ho hlas samolibě. „Jsem pouhá nahrávka. Přece byste neublížili malé nevinné nahrávce, že ne?“ Odfrkla si. „Ale vzhledem k tomu, kdo jste, možná ano.“

„Tamhle,“ ukázal Navett. Pod kabelovým vedením byl napůl skrytý malý datapad, z něhož trčela nahrávací anténka.

„Nejspíš se považujete za ostré hochy,“ pokračovala žena. „Promenádujete se tu všem na očích, balamutíte bothanské břídily – hele, to je docela roztomilý výraz – a snažíte se tenkým provázkem svázat všechny a všechno.“

Navett přistoupil k datapadu. Čouhal z mezery mezi vedením a zdí, jako by ho tam stařena narychlo vrazila.

Na druhou stranu ale byl nastavený, aby se zapnul spolu se světly… „Inu, je mi líto, že jsem tak neomaleně propíchla vaši bublinu, aby splaskla,“ řekla. „Jenže nejste tak mazaní, jak si myslíte. Zdaleka nejste tak mazaní, jak si myslíte.“

Navett zachytil Klifův pohled a kývl směrem k ložnicím. Klif také přikývl, vklouzl do chodby a zamířil k té nejvzdálenější. Navett se přitiskl zády ke zdi a namířil blaster do chodby vedoucí ke kabině pilota. Celá tahle šaráda stále ještě nemusela být nic jiného než pokus o odvrácení pozornosti.

„Víte, dneska odpoledne jsem si popovídala s několika přáteli,“ pokračovala nahrávka. „Říkali, že pokaždé, když zkusí zasáhnout proti veliké, hlučné organizaci Pomsta, vypaří se jim přímo před nosem. Zrovna jako ta bublina, o které jsem se prve zmínila – nic než horký vzduch. Horký vzduch, který do ní foukla – mám to říct? – hrstka agentů Impéria.“

Koutkem oka zachytil Navett pohyb. Ohlédl se a spatřil Klifa, který vyběhl z poslední ložnice a zavrtěl hlavou. Kývl směrem k nákladovému prostoru a tázavě pozvedl obočí.

„Takže to asi znamená, že teď je to jen mezi mnou a vámi,“ řekla stařena. „Mí novorepublikoví přátelé odletěli – což už nejspíš víte – a ohromná organizace, na kterou jste si hráli, neexistuje. Takže – jen vy a já. To bude zábava.“

Klif zíral na Navetta se zmateným výrazem ve tváři. „Co to hrome žvaní?“ zasyčel. „Ona nás provokuje?“ Navett pokrčil rameny.

„Abych nezapomněla: poslužte si něčím v kuchyni, jestli máte chut, dodala. „Zvlášť ten z vás, který tu dneska celý den trčel a sledoval mou loď. Při hlídkování dostane člověk pořádnou žízeň. Až skončíte, hlavně vraťte všechno do ledničky, ano? A na viděnou. Což ovšem neznamená, že vy uvidíte mě.“

Ozvalo se tiché klapnutí a nahrávka skončila. „Ta ženská je cvok,“ prohlásil Klif a rozhlížel se kolem sebe. „Má vůbec představu, s kým má tu čest?“

„Nevím.“ Navett si zamyšleně prohlížel datapad. „Naznačovala, že ví, že jsme Imperiálové, ale ani slovem se nezmínila o naší falešné identitě. A ani o tom, jestli ví, že s námi mluvila.“

Klif zachrochtal. „Takže jenom hádá.“

„Jenom hádá,“ přikývl Navett. „A co víc, je na to sama. Kdyby měla důkaz nebo oficiální podporu, čekalo by tu na nás víc než jen narafičené osvětlení a nahrávka. Zdá se mi, že má v plánu prostě nás vylákat ven.“ „Takže co uděláme?“ naléhal Klif. „Půjdeme dál po ní?“ Navett si přejel dlaní po bradě. „Ne, myslím, že se stáhneme,“ řekl pomalu. „Jestli se k nám dostane moc blízko, můžeme si to rozmyslet. Ale bez Antillese a jeho parťáka na to nejspíš sama stačit nebude.“

Zadíval se chodbou k pilotní kabině. „Pokud tu ovšem není někde schovaná a nesnaží se zjistit, jak vypadáme,“ opravil se. „V tom případě je mrtvá už teď.“

„Jak myslíš,“ zabručel Klif.

„Jenom si dávej pozor,“ varoval ho Navett. „Mohla tu nastražit nějaké pastičky.“

*

Zdrželi se ještě hodinu. Krok za krokem propátrali celou loď, než to konečně vzdali a odešli. Jen třikrát nebo čtyřikrát se po skončení nahrávky dostali natolik blízko, aby Moranda skrz komlink ukrytý v datapadu zaslechla něco užitečného.

Ve většině z těchto krátkých útržků se vyjadřovali dost popuzeně. Dívala se malou dírkou zevnitř prázdné bedny, kterou postavila na vrch hromady podobných škatulí padesát metrů od své lodi, a sledovala, jak ti dva vklouzli zpátky do uspěchaného davu. Takže měla pravdu: ona, Corran a Wedge. Imperiálové byli tady a plánovali něco ohavného.

A byli natolik vyvedeni z míry, že by se bez váhání dopustili vraždy přímo v kosmoportu. To bylo velice zajímavé.

A pokud ji neklamal sluch, jejich neopatrný a vysoce neprofesionální hovor v blízkosti narafičeného datapadu jí prozradil jejich totožnost: byli to ti snaživí, ale přitroublí majitelé Ráje exotických zvířátek.

Jenže vědět je jedna věc. Dokázat je něco úplně jiného. A dost možná poprvé v jejím životě bude tato obrovská právní trhlina pracovat v její neprospěch.

Imperiálové se mezitím vmísili do zástupu ostatních chodců na jednom z hlavních chodníků; jejich držení těla a chůze vyzařovaly něco mezi nenuceností a ostražitostí. Nejspíš patřili k Imperiální tajné službě, nebo možná dokonce k podloudné divizi ubiktorátu. V každém případě šlo o odborníky, kteří věděli, co dělají.

Drev’starnští zástupci Nové republiky by se jí bohužel bez důkazu vysmáli. A právě tak i Bothani.

Když o tom tak přemýšlela, uvědomila si, že na Bothawui na ni nejspíš dosud mají pár zatykačů. Bothani tudíž nepadají v úvahu v žádném případě.

Imperiálové jí zmizeli z očí. Podle všech předpokladů mířili k západní bráně kosmoportu. Jenže jak se Moranda před dávnými časy naučila, „předpoklad“ jí nezíská talon v sabaccu, ani nevezme domácí zvířata na procházku. Z toho, jak jim vyklouzla, by mohli být popuzeni natolik, aby za sebou nechali tajného.

Vytáhla z kapsy čutoru, pořádně si zavdala štiplavého modrého likéru a mrkla na chronometr. Ještě dvě hodiny, možná tři, a bude bezpečné vylézt ven.

Znovu si lokla, zavřela láhev a pohodlně se opřela v koutě bedny. Už dlouho neměla nic do činění s protivníkem takového kalibru, a když už

musela čekat, aspoň mohla promyslet svůj další tah.

*

„Moc ráda tě zase slyším, Hane,“ ozval se Leiin hlas z reproduktoru Lady Luck. Úleva v jejím tónu byla nepřehlédnutelná. „Měla jsem o tebe pořádný strach.“

„Koukni, miláčku, vždyť o nic nešlo,“ ubezpečoval ji Han, přičemž pravdu překrucoval jenom trošku. Bude spousta času říct jí celý příběh jejich malého výletu na Bastion, až jí při tom bude moct držet za ruku.

A kromě toho, poslední věc, o které se chtěl vybavovat po holonetovém přenosu, třebaže šifrovaném, byla skutečnost, že velkoadmirál Thrawn je doopravdy pořád naživu. „Hlavní je, že jsme se v pořádku dostali dovnitř i ven a letíme domů.“

„Jsem ráda, že jsi v bezpečí,“ řekla a do hlasu jí pronikla opatrná naděje. „A máš – chci říct –?“

„Máme to,“ pověděl jí Han. „Aspoň si myslím, že to máme.“ Následovala krátká odmlka. „Co to znamená?“

„To znamená, že máme, co jsme hledali,“ řekl Han. „A připadalo mi to v pořádku. Ale… no, vyskytlo se pár komplikací. Zatím to necháme stranou, jo?“

„Jo,“ souhlasila váhavě. Očividně neměla radost, že to zatím musí nechat plavat, ale stejně jako on si byla vědoma hranic bezpečnosti na HoloNetu. „Ale nevracej se na Coruscant. Jsem na cestě na Bothawui.“

„Bothawui?“

„Ano,“ přisvědčila. „Zamířila jsem na Coruscant, ale pak jsem zjisti a, že Gavrisom je u Bothawui a snaží se urovnat celou tu záležitost s valečnou flotilou.“

„Aha.“ Han se zamračil na reproduktor. Vzhledem k tomu, že ji na Pakriku Minor opustil před deseti dny, by už dávno měla být na Coruscantu a ne pouze na cestě. Pokazilo se setkání s Bel Iblisem? „Tvůj návštěvník se zpozdil?“ zeptal se nepřímo.

„Návštěvník přiletěl přesně na čas,“ odpověděla. „Jenomže to nebyl přesně ten, koho jsem čekala. A pak jsem se ocitla na malém vedlejším výletě.“

Han cítil, jak se mu ruce sevřely v pěst. „Na jakým vedlejším výletě?“ ptal se. Jestli jí chtěl zase někdo ublížit – „Jsi v pořádku?“ „Ne, ne, nic mi není,“ ujišťovala ho rychle. „Seběhlo se to trochu jinak než jsem čekala, to je celé. Souvisí to s tím, proč si musím okamžitě promluvit s Gavrisomem.“

Bezpečnost HoloNetu. „Jo, jasně, zamíříme na Bothawui,“ řekl Han. „Ale ještě to pár dnů potrvá, než se tam dostaneme.“

„To nevadí,“ odpověděla. „Já sama tam budu až zítra.“ Han se zašklebil. Bylo by lepší, kdyby se tam mohl dostat dřív než ona. Podle toho, co slyšel, se z oblohy nad Bothawui stala roznětka, která si koleduje o oheň. „Buď opatrná, Leio. Ano?“

„Budu,“ slíbila. „Jsem ráda, že ty jsi v bezpečí. Hned teď zavolám Gavrisomovi a sdělím mu dobré zprávy o tvé misi.“

„A řekni mu, že jestli ti neslíbí opravdovou dovolenou, až tohle všechno skončí, tak mu to nedám,“ varoval Han.

„Jasně,“ souhlasila. „Fajn. Miluju tě, Leio.“

Téměř slyšel, jak se usmála. „Já vím,“ dokončila jejich soukromý vtip. „Brzy se uvidíme.“

Han s povzdechem vypnul komunikátor. Na Bothawui to bylo dva dny daleko a Leia se tam dostane o den před nimi. Lando by snad mohl z téhle škatule vymáčknout trochu víc rychlosti. Otočil se s křeslem dokola –

„Tak jak se má Leia?“ ozval se Lando ze dveří můstku. „Je v pořádku,“ ujistil ho Han. Pozorně si prohlížel obličej svého přítele. Za jeho očima číhalo cosi velmi nepříjemného. „Ale zdá se, že z Pakriku Minor neletěla rovnou domů. Musíme změnit kurz a setkat se s ní u Bothawui. Co se děje?“

„Problém,“ odtušil Lando ponuře a kývl dozadu přes rameno. „Pojď na chvíli dozadu.“

Lobot a Moegid na ně čekali v zadní kontrolní místnosti u počítačového stolu. Lobot vypadal prostě jako Lobot, ale Moegidovy anténky sebou škubaly způsobem, jaký Han u Verpina ještě nikdy neviděl.

A na stole mezi nimi ležela datakarta, kterou jim dal Thrawn. „To snad ne,“ řekl Han hrozivě, když Lando zvedl datakartu a strčil ji do čtečky počítače. „Říkali jste, že je čistá.“

„Mysleli jsme si, že je.“ Lando zobrazil Caamaský dokument na velkém plánovacím displeji. „Ale pak Moegida napadlo vyzkoušet ještě něco dalšího.“ Zabodl prst do obrazovky. „Ukázalo se, že dokument je upravovaný.“

Hanovou hlavou prolétla celá sbírka corellianských kleteb. Žádná

z nich situaci ani zdaleka nevystihovala. „Jak upravovaný?“

„Ještě se ptej,“ zavrčel Lando. „Seznam Bothanů, kteří se účastnili útoku, někdo pozměnil. Jedinou věc, kterou jsme fakticky potřebovali.“

Han přistoupil blíž a zamračil se na displej. „Jseš si jistej?“ otázal se, aby se neřeklo.

„Moegid ano,“ odpověděl Lando a shlédl dolů na Verpina. „Je to mistrovské dílo, ale za ty roky se Verpinům podařilo přijít na pár triků.“ Ukázal na displej. „Vzpomínáš si, jak jsme byli překvapení, když jsme si ho poprvé prohlédli a zjistili jsme, kolik je tam důležitých bothanských rodin? Tak teď už víme, proč tam ta jména jsou.“

„Aby přilila další olej do ohně,“ zašklebil se Han. „A aby zbytek Nové republiky věřil bothanské vládě ještě o něco míň než teď.“

„Přesně, starý kamaráde.“ Lando odtáhl od stolu jedno ze zbývajících křesel a sedl si. „Což znamená, že jsme zpátky na začátku.“

Han si také přitáhl křeslo. „Tolik štěstí nemáme,“ zahučel mrzutě. „Už jsem Leie řekl, že jsme získali ten dokument.“ „Copak si to nenechá pro sebe?“

„Normálně by to udělala,“ řekl Han ztěžka. „Jenže naneštěstí… řekla, že oznámí Gavrisomovi dobrou zprávu.“ „A ten si to pro sebe taky nenechá?“

Han zavrtěl hlavou. „Je na Bothawui a snaží se odvrátit válku. A není to ten typ, kterej nepoužije všechny prostředky, co má k dispozici.“

„Takže, jinými slovy, až se ukážeme u Bothawui, všichni nás budou mít za hrdiny dne.“ Lando zavrtěl hlavou. „Kde je imperiální přepadení, když ho potřebuješ?“

„Na tvém místě bych o něm moc nežertoval,“ varoval ho Han. „Můžeš se vsadit, že Thrawn na nás tentokrát Impérium nepoštve, ale zato na naší straně je spousta lidí, který nechtějí dát Bothanům šanci zvednout hlavu ze špalku.“

Lando se otřásl. „To mě nenapadlo. Ale když tak o tom přemýšlím… ne.“

„Co?“

„Jenom jsem si vzpomněl na to, jak Thrawn říkal, že Fey’lyovi lidi ukradli ty ostřelovací blastery Xerrol,“ řekl pomalu. „A když lhal o Caamaském dokumentu…“

„Tak to ještě neznamená, že musel lhát i o tomhle,“ namítl Han. „A navíc nemáme ani žádný důkazy, že ty jména změnil právě Thrawn.“ Lando si odfrkl. „Ty přece nevěříš, že to neudělal on, že ne?“ „Někdo tomu věřit bude,“ podotkl Han. „Za to ti ručím.“

Lando si pro sebe něco zamumlal. „Tohle je čím dál zamotanější a zamotanější. Tak co uděláme?“

Han pokrčil rameny. Poletíme podle plánu na Bothawui a budeme předstírat, že je všechno fajn. Bothani třeba opravdu znají jména viníků. Jestli ano, možná se nám povede je z nich vypáčit.“ „A pokud je neznají nebo pokud se nám to nepovede?“ Han se zvedl z křesla. „Máme dva dny na to, abysme přišli na něco lepšího. Pojďm obrátíme tuhle škatuli směrem k Bothawui.“

*

„Je to tady,“ prohlásil Tierce s ponurým uspokojením a mávl k displeji. „Přišli.“

„Nejsem o tom přesvědčen,“ zabručel Disra a dál zíral na počítačově zvětšený obrázek na displeji. „Dobrá, takže ať je to kdokoli, používá technologii stíhaček TIE. To nic nedokazuje.“

„Proletěli kolem Bastionu,“ podotkl Tierce. „Očividně si nás prohlíželi.

A něco podobného jsme nikdy nikde neviděli –“

„To nedokazuje, že přiletěli z Neznámých oblastí,“ zafuněl Disra. „A už vůbec nemluvě o Parckovi, Ruce Thrawnově a tak dál.“

„- a Bastion je místo, kde byl Thrawn údajně naposledy spatřen,“ dokončil Tierce hlasem, který nepřipouštěl námitky. „Vaše Excelence, klidně pochybujte, jestli chcete, ale můžu vám říct už teď, že náš plán vyšel. Thrawnovi staří spojenci konečně začali čmuchat kolem návnady.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl Disra. „Jelikož je střet u Bothawui odložen a Pellaeon nejspíš právě teď zachraňuje Vermela ze stanice Rimcee –“ „Řekl jsem vám, abyste si s tím nedělal starosti,“ přerušil ho Tierce poněkud příkře. „Nemůže nám nijak ublížit.“ „Kdo nám nemůže ublížit?“ ozval se zleva Flimův hlas. Disra se obrátil a spatřil Flima, jak vychází z tajných dveří. Všiml si, že podvodník tohle dělá poslední dobou často: tiše se plíží kolem a odposlouchává své dva partnery. Jako by jim nevěřil. „Admirál Pellaeon,“ odpověděl Tierce. „Právě jsme spekulovali o tom, že on a plukovník Vermel nejspíš jednou budou žádat vysvětlení, proč jsme se k nim chovali tak ošklivě.“

„A uvažovali jste také o té cizí lodi, která před pár dny proletěla kolem Bastionu?“ naléhal Flim. „Nebo máte v plánu čekat, dokud Ruka Thrawnova nezaklepe na bránu paláce, a až pak se o ní zmíníte?“

„Mohu vás ujistit, že první věc, kterou udělají, nebude osobní návštěva,“ řekl Tierce. „Jsou to velice opatrní lidé, admirále. A vzhledem ke kartě, kterou mají v ruce, na to mají veškeré právo. Ne, jejich první kontakt bude obezřetné vysílání odněkud z hlubokého vesmíru, odkud budou moct rychle utéct, pokud usoudí, že to bude potřeba.“

„Nechápu, v čem nám to pomůže,“ odtušil Flim ledově. „Tak či onak budou chtít mluvit s Thrawnem.“

„Samozřejmě že budou,“ vysvětloval Tierce trpělivě. „Ale když zavolají odjinud, stačím vám poslat zprávu a ještě z nich třeba vytřesu užitečné informace. Věřte mi, admirále, na tento okamžik jsem se dlouho připravoval.“

Flim se zašklebil. „To bude velká útěcha, jestli to Parck prokoukne a sežehne Bastion na škváru.“

Tierce zakroutil hlavou. „Tito lidé byli k Thrawnovi extrémně loajální, admirále,“ řekl. „Bez ohledu na to, jak opatrně a skepticky vypadají na povrchu, oni chtějí věřit, že Thrawn přežil Bilbringi. Vždyť jste podvodník; jistě chápete, jaký účinek mají zbožná přání.“

„Ach, jsou velmi užitečná,“ zahučel Flim. „Ale také budou dvakrát tak nebezpeční, až se jim konečně rozsvítí v hlavě. A když už mluvíme o nebezpečných osobách, víte, že generál Bel Iblis zmizel?“

Tierce a Disra si vyměnili pohledy. „O čem to mluvíte?“ zeptal se Disra.

„Před pár hodinami jsme dostali zprávu od úderného týmu na Bothawui,“ oznámil Flim, vykročil kupředu a hodil na stůl datakartu. „Hlásil, že páreček pilotů z eskadry Rogue, kteří čmuchali kolem, se najednou sebral a opustil systém. Naznačoval, že to může znamenat, že Bel Iblis má něco za lubem.“

„Může,“ přikývl Tierce. Přistoupil ke stolu a zvedl datakartu. „Prověřím to.“ „Já už jsem to udělal,“ řekl Flim. Odsunul židli a posadil se. „Podle oficiální verze je Bel Iblis u Kothlisu, kde shromažďuje novorepublikovou jednotku kvůli ochraně Bothawui. Ale když se začnete probírat daty, nenajdete žádné důkazy, že je kdekoli poblíž bothanského prostoru.“ „Jak jste se to všechno dozvěděl?“ vpadl mu Disra do řeči. Klim zvedl obočí ve zdvořilém překvapení. „Jsem velkoadmirál Thrawn, Vaše Excelence,“ připomněl mu. „Zavolal jsem rozvčědce a zeptal jse se.“

„Dostal jste písemné hlášení?“ otázal se Tierce. Kartu už měl v datapadu a rychle jí listoval.

„Je na konci záznamu,“ pověděl mu Flim. „Byli skutečně velmi ochotní – zeptali se, jestli si přeju, aby někoho poslali na špionážní let ke Kothlisu a zkusili něco vypátrat.“ „Ztráta času,“ odtušil Tierce. Jeho hlas začínal znít trošku divně. „Jestli je Kothlis krycí legenda, pak ji Bel Iblis vyrobil příliš dokonale, než aby ji odhalili při pouhém špionážním letu.“

„Přesně to jsem jim řekl,“ prohlásil Flim samolibě. „Můžu říct, že v taktice začínám být opravdu dobrý.“

„Jen se moc nenafukujte,“ řekl Tierce nepřítomně s pohledem upřeným na datapad. „A příště laskavě s nikým nekomunikujte, když tam nebude moff Disra nebo já. Teď buďte zticha a nechte mě přemýšlet.“ Disra sledoval gardistův obličej a zmocnil se ho nepříjemný pocit. Tuhle věc dělal Tierce v poslední době stále častěji, přemýšlel a zíral do prázdna, jako by byl v nějakém transu. Začalo na něj doléhat napětí a vyčerpání? Nebo byl takový vždycky a Disra si toho jednoduše nevšiml? Tiercova hlava se najednou prudce zvedla. „Admirále, říkal jste, že ta žena jménem D’ulin zavolala jednu z mistrylských velitelek, aby si s námi

přišla promluvit?“ „Ano,“ přisvědčil Flim. „Naposled jsem slyšel, že už je na cestě sem.“

„Přikažte D’ulin, ať se s ní spojí a ať jí řekne, aby změnila kurz,“ nařídil mu Tierce. „Nesetkáme se s ní tady, ale na Yaze Minor.“ „Na Yaze Minor?“ opakoval podmračeně Disra.

„Ano.“ Tierce se napjatě pousmál. „Věřím, že budeme moct předvést Mistrylkám živou ukázku Thrawnova taktického génia. A zároveň přesvědčíme kapitána Parcka, že Thrawn je skutečně zpátky, a zasadíme pokořující úder jednomu z nejlepších a nejbystřejších velitelů Nové republiky.“

„Počkejte chvíli, počkejte chvíli,“ protestoval Disra. „Nestíhám vás sledovat.“

„Myslím, že se nám snaží říct, že Bel Iblis bude natolik šílený, aby zaútočil na Yagu Minor,“ vydechl Flim, který nevěřícně zíral na Tierce.

Gardista nepatrně sklonil hlavu. „Velmi dobře, admirále. Až na to, že to není šílené – je to jejich poslední šance, jak se vyhnout občanské válce. Koho jiného poslat než Bel Iblise?“

„Myslím, že Flim má pravdu,“ řekl Disra. „Mluvíte o Caamaském dokumentu. Jenže oni už mají kopii, kterou jsme dali Solovi a Calrissianovi.“

„Ale Bel Iblis o tom neví,“ poklepal Tierce na datapad. „Podle hlášení se vytratil shromažďovat lodě u Kothlisu osm dní před tím, než ten zrádce Carib Devist přinesl svá zfalšovaná data na stanici ubiktorátu u Parshoone, díky čemuž Sólo nalezl Bastion. Za předpokladu, že Bel Iblis je mimo spojení s Coruscantem – a to je velmi pravděpodobné – nebude vědět nic o Sólově výletu na Bastion.“

„A co když se nahlásí, než vyrazí do útoku, a oni mu řeknou, aby akci zrušil?“ opáčil Disra.

„V tom případě jednoduše zapůsobíme na Mistrylky velikostí a silou základny imperiálního ubiktorátu,“ řekl Tierce. „Nepotřebují vědět, že očekáváme útok, dokud k němu skutečně nedojde.“

Pohlédl na Flima. „Je to klasická podvodnická technika,“ dodal. „Pokud cíl neví, co se má stát, nemůže být zklamán, když se to nestane.“ „To je pravda,“ souhlasil Flim.

„No dobrá,“ připustil neochotně Disra. „A co když si to Coruscant rozmyslí a pošle Bel Iblise místo toho na Bastion?“

Tierce pokrčil rameny. „Proč by to dělali? Dali jsme jim Caamaský dokument –“ „Pozměněný.“

„Což ale nevědí a nemohou to nijak dokázat,“ připomněl mu Tierce. „Hlavní je, že kdyby Bel Iblis do tohoto systému třeba jen strčil nos, vložili by nám do rukou propagandistickou zbraň a celá léta by toho potom litovali. Dejte mi hologramy svévolného útoku Nové republiky na Bastion a do měsíce se od Coruscantu odtrhne na tisíc systémů.“

„A kromě toho, Vaše Excelence,“ Flim mávl lhostejně rukou, „i kdyby Bel Iblis zaútočil na Bastion, my tři budeme pořád v bezpečí na Yaze Minor. Pokud jste si ovšem nezvykl na zdejší pohodlí natolik, že byste neunesl, kdybyste se ho musel vzdát.“

„Jenom jsem chtěl připomenout,“ řekl Disra škrobeně, „že by nevypadalo dobře, kdyby Thrawn byl někde jinde v okamžiku útoku na Bastion.“

„Tím se netrapte,“ pravil Tierce rozhodným hlasem. „Bel Iblis neudeří na Bastion; udeří na Yagu Minor. A jakmile ho porazíme, prestiž Impéria značně vzroste.“

„Taky bychom tím na sebe mohli přivolal rozhodný úder Coruscantu,“ varoval Disra.

Tierce zavrtěl hlavou. „Za pět dnů bude mít Coruscant na krku občanskou válku,“ řekl. „A dávno předtím, než se budou moct obrátit našim směrem, budeme mít Parck a a Ruku Thrawnovu.“

Jeho oči se zatřpytily. „A tentokrát nás nic nedokáže zastavit. Vůbec

nic.“

***

Chodba byla dlouhá, jednotvárná a šedivá a lemovaly ji podobně jednotvárné dveře. Zamčené dveře, samozřejmě – byla to koneckonců věznice. Zdi a strop byly z. masivního kovu a podlahu nahrazovala kovová mříž, na které zněl každý krok jako duté zazvonění.

V tomto okamžiku se chodbou rozléhala spousta tohoto zvonění, napadlo Pellaeona, když poslouchal, jak se zvuk odráží od zdí, zatímco kráčel chodbou k sekundárnímu stanovišti ostrahy za rohem na konci koridoru Vlastně to znělo jako slavnostní pochod nebo jako déšť bubnující na kovovou střechu.

A těm vpředu hluk neunikl. Za rohem se objevily čtyři hlavy s černými helmami. Patřily strážným, kteří se přišli podívat, co se děje. Dva vojáci zůstali stát; zbylí dva se stáhli, zřejmé aby podali hlášení veliteli stanoviště ostrahy.

Než se Pellaeon dostal na konec chodby, zbylí dva strážní se znovu objevili. Všichni čtyři vojáci se strnule postavili do ukázkového vojenského pozoru. Pellaeon jim nevěnoval ani jeden pohled, beze slova prošel mezi nimi a zahnul za roh.

Další čtyři vojáci stáli v pozoru za pultem stanoviště ostrahy, tři metry ode dveří cely, jež vypadala výjimečně dobře zabezpečená. U pultu seděl mladý major, který vzhlédl k Pellaeonovi se směsí nejistoty a mrzutosti ve tváři. Otevřel ústa, aby promluvil –

„Jsem admirál Pellaeon,“ zarazil ho Pellaeon. „Nejvyšší velitel Imperiální flotily. Otevřete ty dveře.“

Majorovi zaškubalo ve tváři. „Je mi líto, admirále, ale mám přísné rozkazy a za tímto vězněm nesmějí chodit žádné návštěvy.“

Několik sekund jej Pellaeon pouze probodával očima. Byl to pohled, který si vypěstoval a vyladil dlouhými desetiletími v imperiálním velení. „Jsem admirál Pellaeon,“ zopakoval nakonec, odsekávaje každé slovo. Jeho tón byl zvukovou verzí toho pronikavého pohledu. Klidně by byl nechal ostrahu na pochybách, ale neměl čas ani chuť na takové zbytečnosti. „Nejvyšší velitel Imperiální flotily. Otevřete ty dveře.“

Major viditelně polkl. Jeho oči se odtrhly od Pellaeona a zalétly k tuctu stormtrooperů, kteří stáli v chodbě za ním, v duchu si možná představil i druhých dvanáct stormtrooperů za rohem, o nichž mu řekly jeho stráže, a pak se neochotně obrátil zpátky k Pellaeonově tváři. „Ty rozkazy vydal sám moff Disra, pane,“ vysoukal ze sebe s námahou.

Velitel stormtrooperů po Pellaeonově boku se pohnul. „Moff Disra je civilista,“ připomněl Pellaeon majorovi. Dal mu ještě jednu šanci. „A já jeho rozkazy ruším.“

Major se opatrně nadechl. „Ano, pane,“ kapituloval konečně. Poodvrátil se a kývl na jednoho ze strážných.

Strážný, který rovněž pozoroval stormtroopery a jistě už si je také spočítal, nezaváhal ani na okamžik. Rychle přistoupil ke dveřím cely, otevřel ji a moudře ustoupil stranou.

„Počkejte tady,“ přikázal Pellaeon veliteli stormtrooperů. Obešel pult a vkročil do cely, přičemž cítil, jak mu srdce bije až v hrdle. Jestli se Disrovi podařilo dostat zprávu skrz komunikační blokádu a přikázal likvidaci všech svědků…

Plukovník Vermel seděl u malého stolku a před sebou měl vyložený sabacc pro jednu osobu. Vzhlédl a oči se mu rozšířily úžasem. „Admirále!“ hlesl a očividně tomu nemohl uvěřit. „Já –“

Pak se náhle vzpamatoval a vyskočil. „Plukovník Meizh Vermel, admirále,“ hlásil se řízně. „Žádám povolení k návratu do služby, pane.“

„Povolení uděleno, plukovníku.“ Pellaeon se neobtěžoval skrýt úlevu. „Jsem velmi potěšen, že vás nacházím v tak dobrém stavu.“

„Děkuji vám, admirále.“ Vermel si také úlevně oddechl a protáhl se kolem stolku. „Doufám, že jste nepřišel sám.“

„O to se nebojte,“ ubezpečil Pellaeon Vermela ponuře a pokynul mu ke dveřím cely. „Sice jsem ještě nepřevzal kontrolu nad stanicí Rimcee, ale mí muži jsou připraveni to udělat, kdyby měl někdo z Disrových lidí připomínky k našemu odchodu.“

„Ano, pane,“ řekl Vermel a vrhl na něho zvláštní pohled. „Mohu přesto doporučit, abychom si pospíšili?“

„Jsem stejného názoru,“ souhlasil Pellaeon a zachmuřil se. Něco v tom pohledu…

Bez komentáře minuli majora i stanoviště ostrahy a zahnuli za roh. Přesně podle Pellaeonových předběžných rozkazů se dvanáct stormtrooperů zařadilo před ně a zbytek za ně. „Nevypadal jste příliš optimisticky, když jsem se před okamžikem zmínil o Disrových lidech,“ poznamenal Pellaeon za chůze dlouhou chodbou.

„Možná se nebudete muset zodpovídat jenom Disrovi, admirále,“ odvětil Vermel a naklonil se blíž k Pellaeonovi, jako by se obával, že ho někdo uslyší. „Když kapitán Dorja u Morishimu zadržel mou loď a odvlekl mě na palubu, říkal, že mu to osobně přikázal velkoadmirál Thrawn.“ Pellaeon cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. „Thrawn.“ „Ano, pane,“ řekl Vermel. „Doufal jsem, že je to jen nějaký Disrův trik – pamatuji se, jak jste se zmínil, že je zaujatý proti jednání o míru. Ale Dorja si byl tak jistý.“

„Ano,“ zamumlal Pellaeon. „Sám už jsem slyšel podobné zvěsti. Údajně ho spatřili i někteří z Nové republiky.“

Vermel se na chvíli odmlčel. „Ale vy sám jste ho neviděl?“ „Ne,“ odpověděl Pellaeon a vzchopil se. „Ale myslím, že je nejvyšší čas, abych se s ním setkal. Pokud se opravdu vrátil.“

„Mohl by se na vás rozhněvat, že jste mě pustil,“ podotkl Vermel váhavě a ohlédl se. „Snad by bylo lepší, abych šel zpátky.“

„Ne,“ řekl Pellaeon pevně. „Thrawn nikdy netrestal své důstojníky když dělali to, co považovali za správné. Zvlášť když jim nedal potřebné informace nebo rozkazy, aby se zachovali jinak.“

Dospěli na konec chodby a zabočil, na hlavní strážní nexus. Ostraha a důstojnici dosud seděli na místech, kde je Pellaeon zanechal, a zlostně se mračili pod dohledem dalšího oddílu Chimaeřiných stormtrooperů. „Ne, my se vrátíme na Bastion a podíváme se, co nám k tomu řekne moff Disra,“ pokračoval, když prošel, skrz nexus a zamířili k hangáru, kde čekaly jejich raketoplány. „Pokud jsou ty zvěsti nepravdivé, s moffem Disrou už bychom neměli mít žádné další potíže. Komandér Dreyf a já jsme získali sadu datakaret zašifrovaných Disrovým osobním kódem na kterých jsou plány celé jeho operace: jména, místa a smlouvy včetně všech jeho napojení na piráty Cavrilhu a různé tajné financovatele z obou stran hranice.“

Cítil, jak mu ztvrdla tvář. „A včetně podrobností o jeho snahách rozpoutat v Nové republice občanskou válku. Už jenom to by nám mělo velmi pomoct při budoucím vyjednávání s Coruscantem. A Disru to zcela jistě na dlouhou dobu odstraní ze scény.“

„Ano, pane,“ zamumlal Vermel. „A pokud jsou ty zvěsti pravdivé?“ Pellaeon polkl. „Pokud jsou pravdivé, pak se s nimi budeme muset vypořádat.“ Vermel přikývl. „Ano, pane.“

„A mezitím,“ pokračoval Pellaeon nenuceně, „máte velké zpoždění s posledním hlášením. Rád bych si poslechl, co přesně se stalo u Morishimu.“

31. kapitola

Přípravy zabraly šest hodin: šest hodin horečnaté práce, během níž byla každá provozuschopná loď na Exocronu narychlo vybavena k bitvě. Trvalo další hodinu, než se celý sbor dostal do vesmíru, a ještě jednu, než se lodě seřadily do čehosi, co připomínalo bojový perimetr. A tím jejich odhadovaná osmihodinová lhůta vypršela.

A nyní, zatímco se blížil Rei´Kasův pirátský gang, byla ta nejubožejší flotila, jakou Shada kdy viděla, s rozechvělým odhodláním připravena ubránit svůj svět, nebo zemřít. Nejspíš zemřít.

„Hlášení z planety, admirále Davide,“ nahlásil Chin z komunikačního stanoviště na můstku Wild Karrdu a pohlédl ke kormidlu. „Vrchní admirál Darr říká, že všechny lodě obranné flotily už zaujaly svá postavení. Taky říká, že lodě vzdušné flotily mají pohotovost, kdyby se piráti dostali za nás.“ Admirál Trey David, který se s rukama pevně sevřenýma za zády tyčil nad Dankinem, přikývl. „Velmi dobře,“ odpověděl formálním tónem, který přesto prozrazoval obrovské množství energie, jež se v tomto muži skrývalo. „Vyhlaste pohotovost zbytku flotily. Můžou tu být každou chvíli.“

„Propána,“ zanaříkal Threepio zkroušeně vedle Shady u pozorovací stanice. „Jak já nenávidím vesmírný boj!“

„V tom jsem s tebou zajedno,“ přisvědčila Shada. Zrakem přejížděla svůj stavový panel. Zpočátku se divila – a divila se s pořádnou dávkou podezření – proč admirál David žádal, aby mohl řídit bitvu z Wild Karrdu, a ne z jedné z vlastních exocronských lodí. Ale její následné zhodnocení těchto lodí a jejich možností jí bohužel poskytlo odpověď.

Před osmi hodinami kousavě prohodila před Entoo Nee, že exocronská vesmírná flotila jednou možná narazí na něco víc než na nahodilého pašeráka na něco, na co nebude stačit. Ještě nikdy v životě žádná z jejích bezděčných poznámek neudeřila hřebíček na hlavičku tak přesně.

Ze strany přišel závan vzduchu. „Teď je z toho hra na čekanou.“ řekl Karrde, který si dřepl vedle jejího sedadla. „Co myslíš?“

„Nemáme šanci,“ oznámila mu Shada na rovinu, „alespoň pokud se Rei´Kas obtěžoval poslat něco většího než Corsairy, se kterými nás přepadl u Dayarku.“

Myslela si, že to řekla dostatečně potichu, aby to slyšel jenom Karrde. David měl očividně dobré uši. „Ne, on přiletí se vším, co má,“ ujistil ji admirál. „S celou armádou a osobně jí bude velet. Už dlouhou dobu si brousí zuby na bohatství Exocronu.“

Napjatě se pousmál. „A kromě toho vím od Entoo Nee, že jste Rei’Kasovi na Dayarku pěkně vypráskali kožich. Už kvůli pomstě přiletí osobně.“

Shada ucítila na tváři pramínek teplého vzduchu, jak si Karrde tiše povzdechl. „Což nakonec možná bude naše jediná skutečná šance,“ řekl. „Když budeme předstírat, že prcháme, možná odlákáme dost lodí, aby se

vaše flotila dokázala vypořádat se zbytkem.“

„Možná,“ připustil David. „Ne že by to nějak prospělo přímo nám zde na palubě, samozřejmě.“

„Je to moje chyba, že je tady,“ připomněl mu Karrde. „Ještě není pozdě, abyste se přesunul na některou z ostatních lodí –“ U senzorové stanice najednou H’sishi zavrčela. [Už jsou tady,] oznámila. [Tři korvety Sienar třídy Marauder, čtyři útočné křižníky Duapherm třídy Discril, čtyři frachťaky CSA Etti Lighter upravené k boji a osmnáct útočných plavidel třídy Corsair.]

„Potvrzuji,“ řekla Shada, když přelétla očima po displejích pozorovací stanice. V žaludku se jí usadil těžký balvan. Wild Karrde by dokázal porazit libovolnou z těchto lodí a dvěma z nich by byl důstojným soupeřem. Ale proti všem najednou…

„Připravit turbolasery,“ přikázal Karrde a zvedl se. „Turbolasery připraveny,“ potvrdila Shada a poslala všem třem zbraňovým stanovištím zaměřovací informace. Skutečnost, že to bylo beznadějné, nebyla důvodem, proč ze sebe nevydat to nejlepší. „Vypadá to, že Corsairy vytvářejí clonu kolem větších lodí.“ „Kápo?“ zavolal Chin od komunikační konzoly. „Volá nás jeden z Marauderů. Mám to vzít?“

Shada cítila, jak se Karrde napnul. „Ano, do toho,“ řekl.

Chin zmáčkl klávesu – „Nazdar Karrde,“ z reproduktoru můstku vybuchl povědomý výsměšný hlas. „Řek sem ti, že mě znova uvidíš, než chcípneš, viď?“

„Ano, Xerne, to jsi řekl,“ souhlasil Karrde. Jeho hlas neprozrazoval ani stopu po napětí, i když Shada věděla, že ho musí pociťovat. „Divím se, že jsi po tom fiasku na Dayarku ještě naživu. Rei´Kas začíná na stará kolena nějak měknout.“

Z reproduktoru vyšla nezřetelná rodianská nadávka. „Rei’Kas říká, že za tohle si tě možná vychutná až naposled,“ řekl Xern. „To seš rád, co?“

Na druhé straně můstku si admirál David odkašlal. „Rei’Kasi, tady je admirál Trey David z Kombinované vzdušné a vesmírné flotily Exocronu,” pravil.

„Jo tak admirál, hm?“ opáčil Xern sarkasticky. „Chcete říct, že tahle sbírka šrotu uživí celýho jednoho admirála?“

„Narušili jste exocronský prostor,“ pokračoval David tiše. Urážky si nevšímal. „Máte poslední možnost pokojně se stáhnout.“

Xern se zachechtal. „No to jste mě pobavil. Fakt pobavil. Rozhodně si vás musíme nechat nakonec. Pak vás všechny rozpářeme a mrchožrouti se nažerou.“

Následovalo další rodianské zaprskání. „Hele, jdem na to, Karrde. Je čas nadělat z velkejch kusů šrotu spoustu malejch kusů šrotu. Nashle, admirále.“

Komunikátor se vypnul. „V oddělení sebedůvěiy se pořádně napakovali, že?“ zamumlala Shada.

„Ano,“ řekl Karrde. Jeho ruka projela kolem jejího ramene, zaváhala, pak se vrátila a téměř neochotně na něm spočinula. „Promiň, Shado,“ řekl tichým hlasem, aby ho slyšela jen ona. „Nikdy jsem tě do toho neměl zatahovat.“

„To je v pořádku,“ řekla Shada. Tak je to tady: konec dlouhé poutě. Tehdy ve věži Orowood, když čelila Noghriům s jejich blastery, byla připravena zemřít. Vlastně téměř doufala, že jim prasknou nervy a zastřelí ji.

Byla by to snadná cesta ven, říkala si tehdy.

Nyní, když čelila blížícím se pirátům, si uvědomila, že ven nevede žádná snadná cesta. Neexistuje žádný způsob smrti, který by neznamenal vzdát se odpovědnosti nebo nedokončit důležitou práci –

Vzhlédla ke Karrdovi, který zíral průzorem ven, obličej ztvrdlý do pevných rysů. Nebo nechat přátele na holičkách.

Nepřítomně se ptala sama sebe, kdy začala na Karrda myslet jako na přítele.

Nevěděla. Ale na tom nezáleželo. Na čem záleželo, bylo udělat všechno pro to, aby napravili malér, který tu způsobili. Obrátila svou pozornost zpátky k displejům a začala označovat primární a sekundární cíle. Přední

lodě už byly skoro na dosah…

„Signalizujte všem lodím,“ oznámil admirál David. „Zahajte ústup. Opakuji: zahajte ústup.“

Shada po něm blýskla zachmuřeným pohledem. „Cože?“ „Řekl jsem zahajte ústup,“ opakoval David a její pohled opětoval téměř

zvědavě. „Které části jste nerozuměla?“

Shada chtěla vypálit něco ostrého, ale Karrde varovně stiskl její rameno, a tak si to nechala pro sebe. „Narážela na skutečnost, že Wild Karrde není poblíž gravitačního pole tak obratný jako ve vesmíru,“ sdělil Davidovi. „A většina vašich lodí také ne.“

„Rozumím,“ řekl David. „Rozkaz zůstává: zahajte ústup.“ „Šéfe?“ ptal se Dankin.

Shada znovu vzhlédla. Karrde zíral na Davida a měřil si ho zkoumavým pohledem. „Odvysílej rozkaz, Chine,“ řekl náhle zamyšleným hlasem. „Dankine, začni s ústupem, ale udržuj nás ve formaci s ostatními loděmi. Shado, ať se střelci připraví ke krycí palbě.“

„Jasně.“ Shada zapnula interkom, ale očima přejížděla po displejích a snažila se zjistit, o co admirálovi jde. Obvyklý taktický důvod pro ústup k povrchu planety byl nalákat nepřítele na dosah pozemních zbraní nebo do léčky na planetě. Jenže každá loď, kterou Exocron měl, už byla tady nahoře, a H´sishiny senzory by jistě odhalily pozemní zbraně schopné dostřelit takhle daleko do vesmíru.

Flotila se dávala do pohybu a podle rozkazu couvala zpátky k Exocronu. Některé z ozbrojených civilních lodí už teď pálily po Corsairech, které se tiše blížily, ale bylo to zbytečné plýtvání energií, protože stíhačky byly ještě příliš daleko. Shada pohlédla na Davida, ten si však nevšiml, co dělaly, nebo mu na tom nijak zvlášť nezáleželo. Copak pro něj civilisti nebyli nic víc než obětní beránci? „Pokračujte v ústupu,“ řekl místo toho. „Všechny lodě.“

Corsairy už byly skoro na dostřel a větší válečné lodě se za nimi zformovaly do jednoduché útočné linie. Nebylo divu; vzhledem k protivníkovi nebylo potřeba, aby zkoušely něco promyšleného. Přímočaré převálcování lodí shromážděných před nimi, pak možná vybombardování hlavních obydlených oblastí Exocronu a současně likvidace ubohé vzdušné flotily admirála Darra…

„Pokračujte v ústupu,“ přikázal David znovu. „Taktický displej, prosím.“

H’sishi zasyčela a objevil se taktický přehled. Obránci se nyní nacházeli hluboko uvnitř gravitačního pole Exocronu. Už bylo příliš pozdě, aby si to někdo z nich rozmyslel a pokusil se uniknout do hyperprostoru. Šlo snad Davidovi o tohle? přemítala Shada. Uvrhnout je do situace, v níž nebudou mít jinou možnost, než bojovat až do konce?

Sotva ji tato znepokojivá myšlenka napadla, poslední z pirátů rovněž pronikli skrz onu neviditelnou hranici. Všichni teď byli vydáni zcela napospas bitvě. Ani útočníci, ani obránci neopustí Exocron, dokud nebude jedna nebo druhá strana zničena.

„Už jsou tady,“ zamumlal David.

Shada na něj pohlédla; v krku jí bublala kousavá odpověď. Samozřejmě, že už byli tady –

A H´sishi najednou překvapeně zasyčela.

Shada se prudce obrátila zpátky k průzoru. Piráti tam pořád byli, pořád se blížili.

Ale oni nebyli těmi, koho měl David na mysli. Za linií pirátů se objevilo ještě něco dalšího.

Byla to vesmírná loď, samozřejmě. Ale byla to loď, která se nepodobala ničemu, co Shada kdy viděla. Měla zhruba vejčitý tvar, byla o polovinu větší než Maraudery a celou ji pokrývaly tlusté pláty, které jí propůjčovaly vzhled jakési vodní nestvůry v krunýři. Shada si všimla, že z trupu trčely bez ladu a skladu kuželovité výčnělky, nejspíš výfuky nebo trysky. Na jednom z displejů naskočil zvětšený obraz, který odhalil propracovaný vzor cizích symbolů a piktogramů pokrývajících trup. A trup samotný zblízka nepříjemně připomínal cosi živého…

Kdosi na můstku velmi potichu zaklel. Shada znovu vyhlédla průzorem a spatřila, jak se v mžiku ukázaly tři další lodě. Nevyskočily z hyperprostoru s charakteristickým zákmitem klamného pohybu, ale prostě se objevily.

A potom, téměř jakoby nic, se první neznámá loď pověsila za jeden z Rei’Kasových Marauderů a třpytivou, tenoučkou rovinou modrozeleného energetického výboje ho rozťála vedví.

H´sishi zavrčela. [Co jsou zač?] ptala se.

„Říkají si mnichové Aing-Tii,“ odvětil David, z jehož hlasu se stala podivná směsice uspokojení a úcty. „Cizí bytosti, které tráví většinu života poblíž Katholského riftu. Moc toho o nich nevíme.“

„Ale přesto vám přišli na pomoc,“ podotkl Karrde. „A co víc, vy jste věděli, že přijdou.“

„Nenávidí otrokáře,“ řekl David. „A Rei’Kas je otrokář. Je to velice prosté.“

Z druhého Marauderů vyšlehl oheň a unikající kyslík, když jedna z ostatních aing-tiijských lodí vyslala další zvláštní energetický výboj do jeho boku. Před oběma roztříštěnými korvetami se sebejistá bitevní linie hroutila, protože zbývající útočníci se začali obracet, aby čelili nové

hrozbě, která se nečekaně objevila za nimi. Ale nebylo jim to nic platné. Aing-tiijské lodě snadno setřásly zběsilou turbolaserovou palbu a systematicky zamířily mezi útočníky. Větší lodě rozsekávaly na kusy a menší drtily svými vlastními trupy.

„Obávám se, že to až tak prosté není, admirále,“ řekl Karrde Davidovi. „Podle Bombaasy už Rei´Kas operuje v této oblasti celý rok. Proč tihle vaše Aing-Tii vyčkávali tak dlouho a zasáhli proti němu až teď?“

„Jak jsem už říkal, raději se drží blízko riftu,“ odvětil David. „Potřebují pádný důvod, aby se někam vydali, byť třeba jen na Exocron.“

„Jinými slovy,“ řekl Karrde tiše, „potřebovali jste někoho, kdo by vylákal Rei’Kase do jejich teritoria. A ten někdo jsme byli my.“

David se nepohnul, ale Shada v jeho tváři i postoji postřehla nepatrné nové napětí. Možná uvažoval, co by se mu stalo, kdyby můstek plný ostřílených pašeráků usoudil, že použít je jako návnadu byla urážka. „Využili jsme vašich činů, kapitáne Karrde,“ řekl. „Vašeho rozhodnutí přiletět na Exocron a vaší neschopnosti zabránit Rei´Kasovým lidem, aby vás sledovali. Vás osobně jsme nevyužívali.“

Jeho oči přelétly po můstku. „Nevyužívali jsme nikoho z vás.“ Na dlouhou dobu zavládlo na můstku ticho. Shada pohlédla zpátky k průzoru a zjistila, že skoro všechny pirátské lodi jsou zničeny. Vidět byly už jen tři aing-tiijské lodě, a zatímco přihlížela, vybledla další z nich, odporoučela se stejně záhadně, jako přiletěla. Poslední dvě cizí lodě zůstaly jen tak dlouho, dokud nedokončily svůj úkol, a pak zmizely ve tmě i ony.

„Mluvíte v množném čísle.“ ozval se Karrde. „Myslíte tím jenom sám sebe a zbytek exocronské flotily?“

„To je divná otázka,“ odpověděl David vyhýbavě. „Koho jiného bych mohl mít na mysli?“

„Koho, vskutku?“ zamumlal Karrde. „Chine, otevři vysílací kanál na povrch. Threepio, chci, abys přeložil mou zprávu do staré tarmidianštiny.“ Shada k němu vzhlédla. Karrdův obličej vypadal jako vysekaný ze skály, výraz nečitelný. „Do staré tarmidianštiny?“ zamračila se. „Do Car’dasova jazyka?“

Přikývl. „Ta zpráva, Threepio: ,Tady je Karrde. Rád bych přistál a znovu se s tebou setkal.’„

„Ovšem, kapitáne Karrde,“ řekl Threepio a nejistě se přesunul ke komunikační stanici. Chin kývl a droid se mu naklonil přes rameno. „Merirao Karrde tuliak,“ pravil. „Mu parnl’an se´tuffriad moa sugpoporai?“

Pohlédl zpět na Karrda. „Je vám však jasné, že možná nějakou dobu potrvá, než odpověď –“

„Se ‘po brus tai,“ vybuchl hlas z reproduktoru a droid nadskočil.

Silný, zvučný hlas beze stopy slabosti nebo nemoci. Shada znovu pohlédla na Karrda a zjistila, že jeho kamenný výraz ztvrdl ještě víc. „Překlad?“ žádal.

Threepio se vzchopil. „Řekl, pane… jen pojď.“

*

Když Wild Karrde znovu dosedl na Kruh 15 na přistávací ploše Rintatta City, Entoo Nee už na ně čekal. Jeho uvolněné chování, veselé poznámky a jízda landspídrem spolu se Shadou a s Threepio k bleděmodrému domu pod skálou na Karrda působily jako strašidelné opakování cesty, kterou podstoupili o několik hodin dříve.

Ale byl tu jeden velký rozdíl. Tehdy Karrdovu náladu utvářely zejména obavy a strach a morbidní úvahy o vlastní blížící se smrti. A teď…

Teď si nebyl jistý, co v jeho nitru převládá. Možná zmatek a nejistota zabarvená trochou nelibosti, že si s ním pohrávali jako s loutkou.

A všechno to halila obnovená rouška strachu. Neubránil se vzpomínce, jak Car’das vždycky se zalíbením mluvil o dravcích, kteří si hráli s kořistí, než ji konečně zabili.

Modrý dům se nezměnil. Byl stejně starý, zchátralý a plný prachu jako předtím. Ale když je Entoo Nee vedl ke dveřím do ložnice, Karrde si všiml, že pach stáří a nemoci zmizel.

A tentokrát se dveře při jejich příchodu otevřely samy. Dodal si odvahy, nejasně si uvědomoval, že před něj Shada hbitě strčila rameno, a oba společně vstoupili do dveří.

Vestavěné police, stejně jako všechny nepoužitelné tretky a exotické léčebné pomůcky, byly pryč. Lože nemocného s hromadou pokrývek bylo také pryč.

A tam, kde bývala postel, stál Jorj Car’das, pořád stejně starý, ale nyní plný života.

„Ahoj, Karrde,“ usmál se Car’das, přičemž se síť vrásek v jeho obličeji ještě rozšířila. „Rád tě zase vidím.“

„Ne že by to bylo tak dávno,“ odtušil Karrde dotčeně. „Gratuluju ti k úžasně rychlému zotavení.“

Úsměv neochabl ani trochu. „Zlobíš se na mě, samozřejmě,“’ řekl Car´das tiše. „Chápu tě. Ale brzy se všechno vysvětlí. A mezitím –“

Pootočil se a mávl rukou proti zadní zdi. Zeď najednou zmizela a na jejím místě se objevil dlouhý tunel vybaveny čtyřmi vodícími lištami, které mizely v dálce. Těsně za někdejší zdí čekala na čtyřech kolejnicích uzavřená kabinka. „Pojeďte se mnou do mého skutečného domu.“ pokračoval Car´das. „Je to tam mnohem pohodlnější než tady.“ Pokynul ke kabince a postranní dvířka se otevřela, jako by je zvala dovnitř. „Prosím, až po vás.

Karrde se podíval na otevřená dvířka a podivná nevolnost mu sevřela srdce. Dravci, kteří si hrají s kořistí… „Co kdybychom jeli jenom já a ty?“ navrhl. „Shada a Threepio se mohou vrátit na Wild Karrde –“ „Ne,“ přerušila ho Shada rozhodně. „Jestli chcete někoho vzít s sebou, Car´dasi tak vezměte mě. Pokud – pokud – potom usoudím, že je to bezpečné, dovolím Karrdovi, aby se k nám přidal.“ „Vážně,“ řekl Caťdas a prohlížel si ji s tak očividným pobavením, až se Karrde přikrčil. Bavit se na účet někoho jako Shada nebyla zrovna věc, kterí by prospívala zdraví. „Ve svých lidech vzbuzuješ pohotovou a vznětlivou oddanost, Karrde.“

„Ona nepatří k mým lidem,“ pospíšil si Karrde s odpovědí. „Vrchní radní Leia Organa Solo z Nové republiky ji požádala, aby mě doprovodila. Ona absolutně nijak nesouvisí ani se mnou, ani s ničím, co jsem v minulosti udělal –“

„Prosím tě,“ přerušil ho Car´das a pozvedl dlaň. „Přiznávám, že je celkem zábavné vás sledovat. Ale vážně, oba si děláte starosti úplně zbytečně.“

Pohlédl Karrdovi přímo do očí. „Nejsem člověk, kterého jsi kdysi znal, Talone,“ řekl tiše. „Prosím, dej mi možnost, abych ti to dokázal.“

Karrde odtrhl své oči od toho pronikavého pohledu. Dravci, kteří si hrají s kořistí…

Ale kdyby je chtěl Car´das opravdu zabít, vůbec by nezáleželo na tom, jestli by na jeho hru přistoupili, nebo ne. „Dobrá,“ řekl. „Pojď, Shado.“

„Promiňte, pane?“ promluvil Threepio váhavě. „Předpokládám správně, že mě už nebudete potřebovat?“

„Ne, ne, prosím,“ Car´das pokynul droidovi kupředu. „Rád bych s tebou později poseděl a popovídal si – už dlouho jsem tu neměl nikoho, s kým bych si mohl promluvit ve staré tarmidianštině.“ Usmál se na Entoo Nee. „Entoo Nee se sice snaží, ale pořád to není ono.“ „Ne, vůbec ne,“ uznal Entoo Nee lítostivě.

„Takže se k nám prosím přidej,“ dodal Car´das k Threepio. „Mimochodem, náhodou asi neznáš cincherský dialekt, viď?“

Zdálo se, že Threepio pookřál. „Ovšemže znám, pane!“ Pýcha dočasně zvítězila nad obavami. „Ovládám více než šest milionů – „Vynikající,“ řekl Car´das. „Tak tedy pojďme.“ Za okamžik už všichni seděli v kabince a tiše uháněli tunelem. „Poslední dobou se držím spíš stranou,“ poznamenal Car’das, „ale přesto občas musím jednat s představiteli Exocronu. Ten domek tam vzadu používám pro taková setkání. Je to výhodné a takhle je aspoň nevyděsí můj skutečný domov.“

„Vědí, kdo jste?“ ptala se Shada. Jejímu hlasu chybělo do rozkazu jen málo. „Chci říct, kdo opravdu jste?“

Car’das pokrčil rameny. „Znají útržky z mé minulosti,“ odpověděl. „Ale jak brzy uvidíte, velká část té minulosti už je dnes bezvýznamná.“

„No, než se k ní dostaneme, zkusme nějaká současná témata,“ navrhla Shada. „Počínaje těmi vašimi mnichy Aing-Tii. Ať se David ohání jejich nenávistí k otrokářům, jak chce, my všichni víme, že je za tím něco víc. Vy jste je zavolal, viďte?“

„Aing-Tii a já už jsme spolu párkrát jednali,“ přisvědčil Car’das rozvážně a na jeho vrásčitém obličeji se objevil zamyšlený výraz. Najednou se pousmál. „Ale to je zase minulost, víte? Všechno má svůj správný čas.“

„Dobrá,“ řekla Shada. „Tak tedy jinak: David říká, že jste nás nepoužili jako návnadu na Rei’Kase. Já říkám, že ano.“

Car’das pohlédl na Karrda. „Líbí se mi, Talone,“ prohlásil. „Má pořádnou kuráž.“ Obrátil svůj zrak k Shadě. „Asi byste neměla zájem o nové zaměstnání, že?“

„Promarnila jsem dvanáct let s pašeráckým gangem, Car’dasi,“ zavrčela Shada. „Nemám zájem přidat se k dalšímu.“

„Aha.“ Přikývl. „Odpusťte. A jsme tady.“

Tunel skončil v malé, dobře osvětlené místnosti. Sotva kabina zastavila, Car´das strčil do dvířek a vyhrnul se ven. „Pojďte, pojďte,“ pobízel ostatní. „Tohle místo se ti bude moc líbit, Talone, opravdu. Připraveni? Takjdeme.“

Téměř poskakoval nadšením jako dítě a vedl je ke dveřím s klenutým obloukem nahoře. Když přišli blíž, mávl rukou a dveře prostě zmizely stejně jako předtím zeď v modrém domě.

A za branou se rozprostřel svět snů.

Karrde prošel průchodem, jeho první dojem byl, že vyšli ven pod širé nebe do pečlivě udržované zahrady. Přímo před ním se rozpínal široký lán plný květin, rostlinek a křovin. Všechny byly pečlivě a vkusně uspořádány a rozprostíraly se nějakých sto metrů do dálky. Zahradou vedla klikatá pěšina, kterou tu a tam lemovaly kamenné lavičky. Po obou stranách zahrada přecházela ve vzrostlý les, který tvořily stromy desítek různých druhů s listy rozličných barev od tmavomodré po jasně červenou. Z hloubi lesa se ozývalo bublání vody, jež se hnula kamenitým korytem potoka, ale ze svého místa neviděl, kudy přesně tekla.

Teprve když zvedl oči ke špičkám nejvyšších stromů, všiml si blankytně modrého dómu, který se klenul nad nimi. Dómu, jenž se kdesi za stromy nořil do nenápadných zdí…

„Ano, celé je to pod střechou,“ potvrdil Car’das. „Vlastně pod pořádně tlustou střechou – nacházíme se pod jednou z hor východně od Rintatta City. Nádhera, že?“

„Zahradničíš tu sám?“ zeptal se Karrde.

„Většinu práce dělám já,“ odpověděl Car’das a vyrazil po pěšině. „Ale mám taky několik pomocníků. Tudy.“

Vedl je zahradou ke dveřím ukrytým mezi dvěma červenými stromy na druhé straně. „Musela to být pěkná fuška, celé to tu vytvořit,“ poznamenala Shada, když dveře opět zmizely mávnutím Car’dasovy ruky. „Pomáhali vám vaši aing-tiijští přátelé?“

„Nepřímo ano,“ přisvědčil Car’das. „Tady v té místnosti přijímám návštěvy. Svým způsobem je stejně nádherná jako zahrada.“

„Ano,“ souhlasil Karrde a rozhlédl se kolem. Místnost byla navržena podle víceméně klasického vznešeného alderaanského stylu za použití černého dřeva a propletených rostlin a působila stejně velkolepým dojmem jako zahrada venku. „Cos myslel tím, že ti nepřímo pomohli?“

„Vlastně je to svým způsobem ironie,“ řekl Car’das a zamířil přes místnost ke dveřím po jejich pravici. „Když jsem přiletěl na Exocron, začal jsem si stavět dům pod těmito horami z čistě obranných důvodů. Teď, když už obrana není potřeba, začínám tomuhle místu přicházet na chuť pro jeho odlehlost.“

Karrde pohlédl na Shadu. Obrana už není potřeba? „To byl Rei´Kas tak velikou hrozbou?“

Car’das se zachmuřil. „Rei’Kas? Ale kdepak, Talone, ty mi nerozumíš. Rei’Kas byl hrozbou, zajisté, ale pouze zbytku Exocronu. Pomohl jsem ho zlikvidovat, abych ochránil své sousedy, ale já sám jsem v žádném ohrožení nebyl. Pojď; tohle určitě budeš chtít vidět.“

Odmávl rukou dveře pryč a pobízel je kupředu. Karrde vstoupil dovnitř –

A úžasem se zastavil. Stál na okraji kruhového sálu, který se zdál být v průměru ještě větší než zahrada, již právě opustili. Podlaha se svažovala jako amfiteátr dolů ke středu, kde zahlédl hranu čehosi, co vypadalo jako pracovní stůl nebo počítačový panel. Kolem stolu v soustředných kruzích oddělených úzkými uličkami stály v jedné řadě za druhou dvoumetrové skříně s daty.

A každá police na každé skříni byla zaplněna datakartami. Tisíci a tisíci datakaret.

„Znalosti, Talone,“ řekl Car’das tiše po jeho boku. „Informace. Kdysi to byla má vášeň; má zbraň, má obrana, má útěcha.“ Potřásl hlavou. „Úžasné, o čem jsme někdy schopni sami sebe přesvědčit, že je to nejdůležitější v životě.“

„Ano,“ zamumlal Karrde. Car´dasova knihovna… a Caamaský dokument.

„Takže Entoo Nee nám lhal,“ ozvala se Shada. Ostří jejího hlasu projelo Karrdovým pocitem úžasu jako nůž. „Říkal, že neví, co se stalo s vaší knihovnou.“

„Entoo Nee?“ zavolal Car´das. „Lhal jsi jim?“

„Vůbec ne, Jorji,“ zaprotestoval odkudsi vzdálený hlas Entoo Nee. Karrde se obrátil a zjistil, že mužíček je dosud v místnosti pro návštěvy a nalévá nápoje. „Pouze jsem řekl, že ať už jsi s ní udělal cokoli, udělal jsi to dávno předtím, než jsem vstoupil do tvých služeb.“

„Což je naprostá pravda,“ souhlasil Car´das a pokynul jim z knihovny zpátky ven. „Ale pojďte se posadit. Vím, že máte spoustu otázek.“

„Když dovolíš, začnu s tou nejdůležitější,“ řekl Karrde a ani se nepohnul. „Přišli jsme sem proto, abychom vypátrali životně důležitý historický dokument. Týká se –“

„Ano, já vím,“ povzdechl si Car’das. „Caamaský dokument.“

„Vy o něm víte?“ otázala se Shada.

„Nejsem ten vetchý, na lůžko upoutaný stařec, kterého jste viděli před pár hodinami,“ připomněl jí Car’das mírně. „Pořád mám několik informačních zdrojů a zajímám se o to, co se děje v galaxii. Ale bohužel vám nemůžu pomoct. Jakmile poprask kolem Caamasu poprvé vypukl, prošel jsem všechny soubory, abych zjistil, jestli mám kopii. Ale obávám se, že ji nemám.“

Karrde cítil, jak se mu sevřelo srdce. „Jsi si naprosto jistý?“

Car’das přikývl. „Ano. Je mi líto.“

Karrde kývnutí opětoval. Po veškerém úsilí a nebezpečí, kterým cestou sem prošli, to bylo tady. Závěr cesty; a na jejím konci prázdné ruce.

Shada se nehodlala vzdát tak snadno. „A co když jste kopii přece jen našel?“ naléhala. „O tom zájmu o dění v galaxii si můžete říkat, co chcete, ale skutečnost je taková, že posledních dvacet let jste se tady zašíval a nechal jste všechnu práci dělat ostatní.“

Car´das povytáhl obočí. „Podezřívavá a neodpouštějící,“ poznamenal. „To je velmi smutné. Copak nikomu a ničemu nevěříte?“

„Jsem profesionální osobní strážkyně,“ odsekla Shada. „Důvěra do mé práce nepatří. A nepokoušejte se změnit téma. Proseděl jste tu celou Rebelii, o Thrawnově prvním nástupu k moci ani nemluvě. Proč?“

Car´dasovi přelétlo po tváři cosi nečitelného. „Thrawn,“ zamumlal. Jeho oči pomalu klouzaly kolem knihovny. „Skutečně velice zajímavá osobnost. Mám tu složku se záznamy o jeho činnosti v Impériu – nedávno jsem si ji vyvolal a četl jsem si v ní. Za jeho příběhem je víc, než co je vidět na první pohled – jsem o tom přesvědčen. Mnohem víc.“

„Ještě jste neodpověděl na mou otázku,“ připomněla Shada. Car´das nadzvedl obočí. „Nevěděl jsem, že jste se na něco ptala,“ pravil. „Slyšel jsem pouze nařčení, že jsem nechal všechnu práci ostatním. Ale jste to myslela jako otázku…“ Usmál se. „Svým způsobem je to asi pravda. Ale jen svým způsobem. Pouze jsem nechal ostatní dělat jejich práci, zatímco jsem si dělal tu svou. Pojďte, nebo vychladne rusc’te, kterou nám Entoo Nee připravil.“

V jejich čele vykročil přes místnost pro návštěvy ke koutku se sníženou podlahou. Entoo Nee tam na ně trpělivě čekal s plným tácem položeným na kulatém stolku. „Co už jsi o mně dámě řekl, Talone?“ otázal se Car’das, a pokynul jim oběma, aby zaujali místa u stolku. „Jenom abych se neopakoval.“

„Řekl jsem jí to hlavní,“ odpověděl Karrde a obezřetně se posadil. Oproti vší Car’dasově srdečnosti a vlídnosti se nedokázal zbavit dojmu, že pod povrchem se děje něco víc. „Jak jsi založil organizaci a jak jsi ji před dvaceti lety najednou opustil.“

„A řekl jsi jí, jak mě unesl Temný Jedi z Bpfasshe?“ zeptal se Car’das náhle divným tónem. „Tam to všechno začalo.“ Karrde vrhl pohled na Shadu. „Ano, zmínil jsem se o tom.“ Car’das vzdychl, a když mu Entoo Nee vložil do dlaní kouřící šálek, ani nevzhlédl. „Byl to hrozný zážitek,“ řekl tiše s očima upřenýma na ruce. „Dost možná poprvé v životě jsem cítil skutečný a nefalšovaný strach. Byl pološílený zuřivostí – možná víc než pološílený – měl sílu jako Darth Vader, ale ani špetku jeho sebeovládání. Jednoho člena mé posádky doslova rozerval na kousky. Zbylé tři ovládl duševně, pokroutil a sežehl jejich mysli a změnil je v cosi, co bylo jen o málo víc než jeho živé nástroje. A mě –“

Opatrně usrkl ze svého nápoje. „Mě nechal víceméně na pokoji,“ pokračoval. „Ještě ani teď si nejsem jistý proč. Snad si myslel, že by se mu na útěku mohly hodit mé znalosti přístavů a vesmírných tras. Nebo možná jednoduše chtěl mít na palubě netknutou mysl, která by rozpoznala jeho moc a velikost a byla z ní řádně vystrašena.“

Polkl další doušek. „Řítili jsme se jednou vesmírnou trasou za druhou, unikali jsme silám, které se proti němu shromažďovaly, nebo jsme se jim snažili vyhnout. Během cesty jsem vymýšlel další a další plány, jak ho porazit, ale žádný jsem nedokázal uskutečnit z toho prostého důvodu, že o každém z nich věděl téměř dřív než já sám. Napadalo mě, že se mým zoufalými snahami celkem dobře baví.

Nakonec, z důvodů, které pořád tak docela nechápu, jsme zamířili k malému zapadlému systému, který byl tak bezvýznamný, že se ani nedostal na většinu map. Byla to planeta, na které nebylo nic než bažiny, zatuchlé pralesy a studené bláto. Planeta jménem Dagobah.“

Karrde ucítil vůni jakéhosi exotického koření a zvedl oči. Entoo Nee mu podal šálek. Mužíčkův obvyklý pobavený výraz byl pryč a nahradila ho hluboká vážnost, jakou u něj Karrde nikdy předtím neviděl.

„Nevím, jestli Temný Jedi čekal, že tam dole bude úplně sám,“ pokračoval Car’das. „Ale jestli ano, tak byl rychle vyveden z omylu. Sotva jsme vystoupili z lodi, zahlédli jsme malou, legrační potvůrku s velkýma špičatýma ušima. Stála na okraji mýtiny, kde jsme přistáli.

Byl to mistr Jedi jménem Yoda. Nevím, zda na té planetě žil, nebo jestli tam přiletěl zvlášť kvůli téhle příležitosti. Ale co vím, je, že tam na nás čekal.“

Car’dasovo hubené tělo se podivně zachvělo. „Nebudu se pokoušet popisovat jejich bitvu,’„ řekl zastřeným hlasem. „Ani po pětačtyřiceti letech, co o tom přemýšlím, si nejsem jistý, jestli bych to dokázal. Skoro den a půl bažinou šlehaly blesky a oheň a věci, které nechápu ještě ani dnes. A na konci toho všeho byl Temný Jedi mrtvý. Rozpadl se v posledním, mohutném výbuchu modrého ohně.“

Rozechvěle se nadechl. „Nikdo z mé posádky tu bitvu nepřežil. Ne že bych je ještě mohl vůbec považovat za plnohodnotnou posádku. Ani jsem nečekal, že to přežijí. Ale k mému překvapení se mě Yoda rozhodl ošetřit a přivést znovu k životu.“

Karrde přikývl. „Už jsem viděl, co Luke Skywalker dokáže s hojivým transem,“ řekl. „V některých případech je to ještě lepší než bacta.”

Car’das si odfrkl. „V mém případě by bacta byla k ničemu,“ řekl bez obalu. „Yodovi trvalo pořádně dlouho, než mě uzdravil. Netuším ani, jak dlouho. Potom se mi povedlo vyspravit loď aspoň natolik, aby vydržela cestu vesmírem, a odletěl jsem na ní domů.

Až po návratu zpátky k organizaci jsem si začal uvědomovat, že někdy během toho uzdravování se ve mně cosi změnilo.“

Pohlédl na Karrda. „Určitě si na to vzpomínáš, Talone. Vypadalo to, že jsem získal schopnost přechytračit své protivníky – uhodl jsem jejich strategie a plány, věděl jsem, kdy se některý z nich chystá zakročit proti mně. Napadlo mě, že jsem ty schopnosti získal od Yody, když mě léčil.“

Vzhlédl ke stropu. V jeho očích a hlase zaplál nový oheň. „A najednou pro mě neexistovaly žádné hranice. Žádné. Začal jsem organizaci rozšiřovat, pohltil jsem každou skupinu, která mi připadala potenciálně užitečná, a odstraňoval jsem z cesty všechny ostatní. Jedno vítězství za druhým – všude, kam jsem přišel, jsem dobýval. Narazil jsem na huttské zločinecké kartelv a začal jsem plánovat, jak je porazit: viděl jsem, jak se kolem senátora Palpatina hromadí moc a přemýšlel jsem, na kterou stranu se konfliktu přidat, abych z toho vytěžil co nejvíc. Neexistovalo doslova a do písmene nic, co by mě dokázalo zastavit, a já i vesmír

jsme to věděli.“

Oheň najednou vyhasl. „A potom,“ řekl tiše, „se všechno bez varování zhroutilo.“

Dlouze se napil ze svého šálku. „Co se stalo?“ zeptala se Shada do ticha.

Karrde se na ni pokradmu podíval. Její napjatý soustředěný výraz ho lehce překvapil. Oproti tomu, jak prohlašovala, že Car´dasovi nevěří, jí ten příběh očividně připadal strhující.

„Zradilo mě moje zdraví,“ odpověděl Car’das. .,Během pouhých několika týdnů se ze mě vypařilo všechno mládí a energie, kterou mi Yoda při léčení vpravil do těla.“ Pohlédl na Shadu. „Jednoduše řeěeno jsem umíral.“

Karrde přikývl. Záhadný kus skládačky v podobě vábničky, která ležela ztracená v dagobažském močálu, najednou zapadl na své místo. „A tak ses vrátil za Yodou a požádal jsi ho, aby ti pomohl.“

„Požádal?“ Car´das se krátce zachechtal, jako by se vysmíval sám sobě. „Nepožádal jsem ho o to, Talone. Rozkázal jsem mu to.“

Zavrtěl při té vzpomínce hlavou. „Opravdu to muselo vypadat velice směšně. Stál jsem tam, tyčil jsem se nad ním s blasterem v jedné a s vábničkou ve druhé ruce a hrozil jsem tomu malému, moudrému tvorovi, který se přede mnou opíral o hůl, že na něj přivolám svou loď se vší její strašlivou výzbrojí. No ovšem, já jsem byl člověk, který zcela sám vytvořil největší pašeráckou organizaci všech dob, zatímco on byl pouhý malý mistr Jedi.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Divím se, že vás na místě nezabil.“ odtušila Shada. „Tehdy jsem si skoro přál, aby to udělal,“ řekl Car’das kajícně. „Byla by to mnohem menší potupa. Místo toho mi jednoduše vytrhl vábničku i blaster z rukou a obloukem je poslal do bažiny. Pak mě zvedl několik centimetrů nad zem a klidně mě nechal kolem sebe kopat a řvát. A když mi konečně došly síly i dech, řekl mi, že brzy umřu.“ Entoo Nee přistoupil ke Car´dasovi a mlčky mu dolil šálek s kořeněným nápojem. „První část mi připadala potupná,“ pokračoval Car’das. „Následující část byla ještě horší. Seděl jsem na kameni, pot se ze mě jen lil, voda z bažiny mi prosakovala do bot a on mi obšírně a v bolestných detailech líčil, jak zle jsem promrhal dar života, který mi před čtvrtstoletím vrátil. Jak moje bezmezná sobecká honba za osobní mocí a slávou zavinila, že jsem zůstal bez duše a bez smyslu života.“

Pohlédl na Karrda. „A než skončil, věděl jsem, že se nikdy nebudu moct vrátit. Že se už nikdy nebudu moct podívat nikomu z vás do očí.“

Karrde sklopil zrak k šálku a najednou si uvědomil, že ho křečovitě svírá v rukou. „Takže jsi nebyl… chci říct, neměl jsi…“

„Na tebe vztek?“ Car’das se na něj usmál. „Naopak, starý kamaráde: ty jsi byl jediný světlý bod v celé té bolavé změti. Poprvé od chvíle, kdy jsem opustil Dagobah, jsem si vzpomněl na lidi v mé organizaci. Na lidi, které jsem nechal napospas hrůzám vnitřní války mezi poručíky. Ti byli většinou stejně sobečtí jako já a bojovali mezi sebou o nejtučnější plátky vykrmené bruallky, kterou jsem vytvořil.“

Zavrtěl hlavou a oči se mu málem zamžily. „Nehněval jsem se na tebe, že ses chopil velení, Talone. Vůbec ne. Udržel jsi organizaci pohromadě a jednal jsi s mými lidmi slušně a s úctou, kterou jsem se jim nikdy neobtěžoval dát najevo. Mé sobecké ambice jsi proměnil v něco, na co můžu být pyšný… a už dvacet let ti za to chci poděkovat.“

A ke Karrdově překvapení povstal a přistoupil blíž. „Děkuju ti,“ řekl prostě a podal mu ruku.

Karrde se postavil. Strašlivá tíha z jeho ramen spadla. „Nemáš zač,“ zamumlal a uchopil nabízenou dlaň. „Je jen škoda, že jsem to nezjistil dřív.“ „Já vím,“ odpověděl Car’das. Uvolnil stisk a vrátil se na své místo. „Ale jak jsem říkal, prvních několik let jsem se tolik styděl, že jsem ti nechtěl chodit na oči. A později, když tady kolem čmuchala ta tvoje Mara Jade s Landem Calrissianem, jsem usoudil, že se brzy ukážeš i ty sám..“

„Měl jsem přijít dřív,“ přiznal Karrde, „ale vůbec se mi do toho nechtělo.“

„Chápu tě,“ řekl Car’das. „Je to moje chyba stejně jako tvoje.“ Mávl rukou. „Nicméně váš přílet se ukázal být přesně tím, co jsme potřebovali, abychom skoncovali s hrozbou Rei´Kase a jeho pirátů.“ Namířil prst stropu. „To je vlastně jedna z mnoha věcí, které se učím od Aing-Tii. Ačkoli nic není předurčeno, všechno je nějak řízeno. Pořád tomu moc nerozumím, ale snažím se o to.“

„Zní to jako učení Jediů,“ nadhodil Karrde.

„Je to podobné, ale ne tak docela stejné,“ mínil Car’das. „Aing-Tii rozumějí Síle, ale rozumějí jí jinak než Jedi. Nebo se možná pouze upínají k jiné stránce Síly. Opravdu si nejsem jistý.

Víš, Yoda mě nedokázal uzdravit. Nebo přesněji neměl čas, který by k tomu byl potřeba. Řekl mi, že se musí připravovat na něco, co podle jeho slov měl být nejdůležitější výcvik, který za posledních sto let vedl.“

Karrde přikývl. Další kus skládačky zapadl na místo. „Luke Skywalker.“

„Byl to on?“ zeptal se Car’das. „Vždycky jsem si to myslel, ale nikdy se mi nepodařilo ověřit si, že jeho výcvik skutečně probíhal na Dagobahu. V každém případě mi Yoda řekl, že jediná šance, jak můžu oddálit svou smrt, je vyhledat mnichy Aing-Tii od Katholského riftu, kteří mi možná – možná – budou ochotni pomoct.“

Karrde pokynul směrem k němu. „Očividně byli.“

„Ach ano, byli,“ řekl Car´das a zkřivil rty. „Ale za jakou cenu.“ Karrde se zachmuřil. Zamrazilo ho. „Za jakou cenu?“ Car´das se pousmál. „Za nic menšího než za můj život, Talone,“ řekl. „Musím strávit zbytek života učením se jejich přístupu k Síle.“

Pozvedl dlaň. „Prosím, nevykládej si to špatně. Nebyla to jejich podmínka, ale moje volba. Celý život jsem prahnul po výzvách – čím větší, tím lepší. A jak jsem jednou okusil, co tu objevili…“ Mávl rukou kolem místnosti. „Byla to největší výzva, s jakou jsem se kdy setkal. Jak bych si ji mohl nechat ujít?“

„Myslela jsem, že je potřeba určitý vrozený talent, aby z člověka mohl být Jedi,“ podotkla Shada.

„Jedi možná,“ přikývl Car’das. „Ale jak jsem říkal, Aing-Tii mají odlišný pohled na Sílu. Ne ve smyslu Jediů a Temných Jediů – neboli černé a bílé barvy – ale způsobem, který já vnímám jako všechny barvy duhy. Počkejte, ukážu vám to. Entoo Nee, mohl bys prosím dát ten tác stranou?“

Mužíček zvedl tác, takže kulatý stolek byl volný, a Car’das položil svůj šálek před sebe na podlahu. „Teď se dívejte,“ řekl a třel si ruce o sebe. „Schválně, jestli se mi to podaří.“ Narovnal si ramena a upřeně se zadíval na stolek…

A najednou, s ostrým lupnutím vytlačeného vzduchu, se na něm objevila malá křišťálová karafa.

Karrde sebou prudce trhl, nápoj mu vyšplouchl ze šálku a polil mu prsty. Nikdy neviděl, že by Mara nebo Skywalker udělali něco takového.

„To nic,“ řekl Car’das spěšně. „Omlouvám se – nechtěl jsem vás vyděsit.“

„Vy jste to stvořil?“ zeptala se Shada ohromeně. „Ne, ne, ovšemže ne,“ ubezpečoval ji Car’das. „Pouze jsem ji sem přemístil z kuchyně. Je to jeden z drobných triků, které mě naučili Aing-Tii. Jde o to, vidět místnost a pak si ji představit i s karafou –“

Odmlčel se. Sklonil se pro svůj šálek a pak se zvedl. „Omlouvám se. O mniších Aing-Tii a Síle bych mohl vykládat celý clen, ale vy jste unavení a já zanedbávám své povinnosti hostitele. Pojďte, zavedu vás do vašich pokojů a nechám vás chvíli odpočívat. Já mezitím dohlédnu na jídlo.“

„To je od tebe velice laskavé,“ řekl Karrde. Vstal a setřásl kapky kořeněného nápoje z prstů. „Obávám se však, že musíme odletřt. Pokud nám nemůžeš poskytnout Caamaský dokument, potřebujeme se co nejdřív vrátit do prostoru Nové republiky.“

„Chápu tvoje závazky a povinnosti, Talone,“ odpověděl Car’das. „Ale jednu noc si jistě k odpočinku dopřát můžete.“

„Kéž by to bylo možné,“ řekl Karrde a snažil se, aby to neznělo netrpělivě. „Opravdu. Ale –“

„A kromě toho, jestli odletíte teď, tak vám cesta domů ve skutečnosti bude trvat mnohem déle,“’ dodal Car’das. „Promluvil jsem si s Aing-Tii a oni souhlasili, že zítra vyšlou loď, která vezme Wild Karrde, kamkoli budete chtít.“

„Copak bychom tím něco získali?“ zeptala se Shada. „Ano, protože jejich hvězdný pohon se od našeho podstatně liší,“ řekl Car´das. „Možná jste si toho všimli už při bitvě. Místo aby jejich lodě cestovaly hyperprostorem obvyklým způsobem, jsou schopné okamžitého skoku na místo, kam se chtějí dostat.“

Karrde pohlédl na Shadu. „Ty jsi byla u pozorovací stanice,“ řekl. „Dělali to tak?“

Pokrčila rameny. „Je to stejně dobré vysvětlení jako každé jiné,“ připustila. „Vím, že H´sishi si vzala data do parády, a ani ona nedokázala přijít na to, co se stalo.“ Pohlédla podezřívavě na Car´dase. „Takže proč to pro nás nemohou udělat už teď?“

„Protože jsem jim řekl, že jejich loď budete potřebovat až zítra ráno,’„ řekl Car´das se zářivým úsměvem. „Ale no tak, viďte, že budete dělat starému pánovi společnost? Vaše posádka by si určitě také ráda pořádně odpočinula po tom všem, čím jste prošli.“

Karrde zavrtěl hlavou a vzdal to. „Ty jsi zkrátka pořád stejný mistr manipulátor, že, Jorji?“

Car´das se rozzářil ještě víc. „Člověk se muže změnit jen do určité míry,“ prohodil bodře. „A zatímco bude posádka nabírat síly,“ dodal a mrkl na Threepio, „ty bys mi mohl jít pomoct s vařením. Popovídáme si spolu.“ „Zajisté, pane,“ odpověděl Threepio nadšeně. „Během služby princezně Leie a její rodině se ze mě stal celkem dobrý kuchař.“

„Báječné,“ odtušil Car´das. „Třeba bys mě mohl naučit něco ze svých kulinářských dovedností. Co kdybys zavolal svou loď, Talone, a řekl jim. ať přistanou na noc. A pak tobě i dámě ukážu vaše pokoje.“

32. kapitola

Když se hvězdné čáry smrštily do hvězd, Leia vyhlédla průzorem ven a prudce se nadechla.

„Radní?“ otázal se Elegos, který na ni pohlédl z křesla kopilota. Leia ukázala před sebe na Bothawui. Na planetu a na obrovské válečné loďstvo, jež se rojilo kolem ní. „Je to ještě horší, než jsem myslela,“ řekla temným hlasem. „Podívejte se, kolik jich je.“

„Ano,“ pravil Elegos měkce. „Jak ironické, že? Všechny ty válečné lodě jsou připraveny na boj, zabíjení a smrt. Z jejich hluboké úcty ke Caamaskému pozůstatku vzejde nezměrné krveprolití.“

Leia na něho pohlédla přes kokpit. Zatímco zíral ven na lodě, ve tváři se mu zračil hluboký zármutek podbarvený hořkým smířením s nevyhnutelností. „Snažil jste se k nim promluvit,“ připomněla mu. „Vy i ostatní pověřenci. Obávám se, že nejsou vůbec ochotní naslouchat hlasu rozumu.“

„Rozum a rozvaha jsou v podobných střetech pokaždé prvními ztrátami.“ Elegos pokynul směrem ke shromážděným válečným lodím. „Zůstane jen lačnost po pomstě a snaha napravit křivdy. Nesejde na tom, zda jsou ty křivdy skutečné, nebo zda je vytvořil ten, kdo volá po pomstě.“ Natáhl krk. „Povězte mi, je ta kometa odsud vidět?“ „Kometa?“ zeptala se Leia a pohlédla na displej středního dosahu. Ano, byla tam kometa, vlevo pod lodí. Neviděli ji kvůli hlavní části Falcolova trupu. Otočila loď o několik stupňů, aby se jim kometa dostala do zorného pole. „Ano – tady je,“ řekl Elegos. „Velkolepá, že?“

„Ano,“ souhlasila Leia. Nebyla tak velká jako některé komety, které znala, a její ohon také nebyl o moc větší než průměrný. Avšak její blízkost k planetě vynahrazovala její skromnou velikost více než dostatečně. Stále ještě mířila do nitra soustavy směrem ke slunci a zřejmě zrovna minula oběžnou dráhu Bothawui.

„Na Caamasu jsme zřídkakdy vídali komety,“ řekl Elegos vzdáleným hlasem. „V našem systému jich sice několik bylo, ale žádná se k našemu světu nikdy nepřiblížila tak, jako to dělají tyhle létavice. V té skupině jich je kolik, dvacet?“

„Asi tak,“ odpověděla Leia. „Kdysi jsem někde zaslechla, že prý kolem nich vyrostlo celých několik odnoží bothanského folklóru.“

„Většina z nich je nepochybně chápe jako předzvěst závažných nebo hrozivých událostí,“ hádal Elegos.

„Každý by si dělal starosti, kdyby mu něco takového svištělo nad hlavou ani ne půl milionu kilometrů od planety,“ souhlasila Leia. „Zvlášť když se to děje jednou nebo dvakrát do roka.“ Zašklebila se. „Ovšem vzhledem k tomu, jak je bothanská politika zákeřná, vykazují závažné a hrozivé události nejspíš tendenci držet s kometami krok.“

„Pravděpodobně,“ pravil Elegos. „Je mi jich líto, radní. Opravdu. Ačkoli tvrdí, že jejich politické praktiky poskytují jejich druhu sílu a duševní svěžest, připadají mi jako bytostně nešťastný národ. Celý jejich pohled na život plodí nedůvěru a bez důvěry nemůže existovat skutečný mír. Ani v politice, ani v tiché jednotlivosti srdce a ducha.“

„Myslím, že tímhle způsobem jsem se nad tím ještě nikdy nezamýšlela,“ řekla Leia a obrátila Falcon zpátky do původního směru. Kometa jim zmizela z očí. „Pokusili se jim to vaši lidé vysvětlit?“

„Jsem si jistý, že někteří ano,“ přisvědčil Elegos. „Ale neřekl bych, že odpor Bothanů vůči nám byl důvodem, proč sabotovali naše štíty, pokud narážíte na tohle.“

Leia cítila, jak zrudla. „Určitě nejste citlivý k Síle?“ Usmál se. „Ani trochu,“ ujistil ji. „Od chvíle, kdy byl náš svět zničen, se však Caamaský pozůstatek dlouho a pečlivě zabýval touto hádankou.“

Pokrčil celým tělem jako rameny. „Já osobně věřím, že ačkoli sabotéry k jejich činu hrozbami nebo vydíráním přinutil Palpatine nebo jeho agenti, bylo v tom též něco osobního. Nějaké temné tajemství, které ti konkrétní Bothani skrývali a báli se, že o něm Caamasiové vědí a mohli by ho jednoho dne prozradit.“

„Ale nevíte, jaké tajemství to mohlo být?“

Elegos zavrtěl hlavou. „Ne. Někteří jiní z pozůstatku možná získali příslušnou paměť, ale i tak si pravděpodobně nejsou vědomi jejího významu.“

Leia se zachmuřila. „Získali paměť?“

„Paměť Caamasiů je určitým způsobem naprosto jedinečná.“ prozradil jí. „Jednoho dne vám o tom možná řeknu víc.“

„Radní?“ ozval se z interkomu Sakhisakhův hlas ostře. „Máme před sebou problém: dvanáct stupňů na čtyři.“

Leia se podívala tím směrem. Ishorský válečný křižník poblíž okraje hejna lodí klouzal ke dvojici mnohem menších sif´krijských skifů. „Vypadá to, že se snaží dostat na nižší orbitu,“ řekla.

„Ono příslušné místo je již naneštěstí obsazeno,“ podotkl Elegos.

„Ano,“ souhlasila Leia a zachmuřila se. Zvláštní; navzdory beznadějnému nedostatku velikosti a palebné síly skify stále zůstávaly na místě…

A najednou uviděla proč. Ze vzdálené strany se ke skifům rychle blížily dva diamalské obrněné transportéry.

Elegos je také spatřil. „Myslím,“ pravil, „že někdo se rozhodl přikročit k násilí.“

Leia přejela zrakem zbytek shromážděných lodí. Další a další začínaly reagovat na hrozící střet, pomalu opouštěly svá těsná místa na oběžné dráze či otvíraly vrata hangárů se stíhačkami nebo se obracely, aby mohly lépe zaměřit nejbližší z nepřátel.

Sif´krijské skify nyní zakolísaly, očividně neměly chuť ocitnout se uprostřed bojiště. Ishori rozpoznal jejich váhavost a zrychlil směrem k nim; oba Diamalové v odpověď také zvýšili rychlost, zrušili formaci a zaujali pozice pro křížovou palbu.

„Oni ty Sif´krije dostihnou,“ zamumlal Elegos. „Anebo Diamalové začnou na Ishorie střílet, aby tomu zabránili. V každém případě budou obě strany tvrdit, že to vyprovokovala ta druhá.“

„A v každém případě zahájí palbu.“ řekla Leia napjatě. Prsty se jí rozeběhly po senzorovém panelu. Lodě Nové republiky – někde tu musejí být lodě Nové republiky. Jestli je některá z nich dostatečně blízko, aby mohla zasáhnout, nebo aby se dokonce mohla dostat mezi Ishorie a Diamaly…

Ale byly tu pouze tři corellianské korvety, jež nesly novorepubliková ID, a všechny byly příliš daleko. Nemohly se sem dostat včas. Což znamenalo, že to bylo na ní.

„Držte se všichni,“ křikla do interkomu. Nečekala, až jí oba Noghriové odpovědí, obrátila Falconovu příď k ishorskému křižníku a zvýšila podsvětelnou rychlost na maximum.

Motory se zaržáním ožily. Zrychlení na okamžik vmáčklo Leiu do křesla, než se s ním stačily kompenzátory vyrovnat. „Zdá se, že máte plán,“ řekl Elegos nevzrušeně do vytí motorů. „Mějte na paměti, že vaše pravomoci vrchní radní je nejspíš nezastaví.“

„Vůbec nemám v úmyslu zmínit se o nich,“ odvětila Leia. Pohlédla na navigační displej a lehce přitáhla páku kormidla k sobě. Falcon byl nyní v kolizním kurzu se zádí ishorského křižníku. „Převezměte řízení,“ dodala. Vyvlékla se z popruhů, vstala a nahmatala světelný meč. „Udržujte tenhle kurz.“

„Rozumím,“ vzdaloval se od ní Elegosův hlas, jak utíkala tunelem a prosmýkla se kolem výstupní rampy ke dveřím do zadního nákladového prostoru. Řítila se k nim a Sílou se natáhla po jejich ovládacím tlačítku. Dveře se začaly rozjíždět –

„Radní?“ zavolal úzkostlivý Barkhimkhův hlas od vrchního čtyřkanonu.

„Zůstaň tam,“ křikla Leia. Protáhla se do nákladového prostoru a zamířila na pravobok. Prošla dalšími dveřmi a stanula před přístupovou mříží, která chránila pravoboční energetické konvertory a stabilizátor iontového toku.

Han ji zabije, ale neměla jinou možnost. Zažehla světelný meč, zaťala zuby a vrazila zářící čepel do jednoho z konvertorů energie a sekla jí napříč do stabilizátoru.

A honem se něčeho chytila. Falcon se otřásl jako uštknutý tauntaun. Znovu se oklepal a tiché předení motorů se najednou změnilo v hrozivý hukot.

O dvacet sekund později už byla zpátky v kokpitu. „Hlášení?“ zeptala se, když vklouzla zpátky do křesla.

„Přišli jsme o pravoboční manévrovací systémy,“ řekl Elegos. „V důsledku toho zřejmě motory ztrácejí stabilitu.“ Pohlédl na ni. „Rozhodně doufám, že je to součástí vašeho plánu.“

„Důvěřujte mi,“ ubezpečovala ho Leia. Přála si, aby pociťovala stejnou sebedůvěru, jakou slyšela ve svém hlase, a zapnula komunikátor. „Ishorský křižníku, tady je nákladní loď Millennium Falcon. Máme vážné problémy a naléhavě žádáme o pomoc.“ Žádná odpověď. „Ishorský křižníku –“

„Tady je ishorský válečný křižník Predominance,“ zasyčel z reproduktoru popuzený ishorský hlas. „Identifikujte se.“

„Tady je vrchní radní Nové republiky Leia Organa Solo na palubě nákladní lodi Millennium Falcon,“ řekla Leia. „Nemůžeme manévrovat kvůli poruše řízení energie motorů na pravoboku. Náš současný kurz nás zanese příliš blízko vašemu trupu. Potřebujeme, abyste nám okamžitě uhnuli z cesty, než se nám znovu podaří získat vládu nad lodí.“

Následovala další dlouhá odmlka. Leia se dívala, jak se válečná loď blíží čím dál víc. S nepříjemným pocitem si uvědomila, že pokud by ishorský velitel chtěl, snadno by mohl celou záležitost obrátit ke svému vlastnímu prospěchu. Stačilo by mu pouze využít její žádost jako záminku proč zrychlit, a tím se i dostat k si´krijským skifům ještě dřív…

„Prosím, pospěšte si,“ řekla Leia. Něco ji napadlo. Natáhla ruku, aby

trošku rozostřila záběr komunikátoru. Maličko, jenom natolik, aby některé

z dalších lodí za Ishorim mohly vysílání odposlechnout… „Můj spolucestující pověřenec Elegos A’kla. se pokouší provést opravy, ale obávám se, že s vybavením, které máme na palubě, nejsou Caamasiové zvyklí pracovat.“ Elegos beze slova rozepjal své pásy, zvedl se a opustil kokpit. „Ishorský křižníku Predominance, slyšíte nás?“ dodala Leia. „Opakuji –“

„Není potřeba to opakovat.“ zasyčel hlas znovu. Leia cítila, jak se v ní při tom tónu automaticky vzedmul hněv, a s úsilím si připomněla, že emoce v Ishoriově hlase neznamenaly nic jiného, než že úporně přemýšlí. Opět přenesla svůj zrak na křižník a napětím ani nedýchala…

A najednou se Ishoriho postup směrem ke skifům zpomalil a jeho záď se začala otáčet, aby uhnula Falconu z cesty. „Jsme připraveni pomoct vám i pověřenci A´klovi,“ zavrčel Ishori, jehož hlas už zněl klidněji. Přemyšlení skončilo a nastala chvíle jednat. „Zrušte štíty a připravte se na akcelerační náraz,“ pokračoval. „Pokusíme se zachytit vás tažným paprskem, abychom vás zpomalili.“

„Děkujeme vám,“ řekla Leia a vypnula štíty. Na tažné paprsky sice neměly příliš velký vliv, ale nemělo cenu dělat obtížné zachycení ve vysoké rychlosti ještě těžším, než bylo už tak. „Jakmile budeme ve vašem paprsku, pokusíme se zastavit motory, snad se nám podaří ten manévr zvládnout.“

„Poskytneme jakoukoli pomoc, kterou budete vy nebo pověřenec A’kla potřebovat.“ opakoval Ishori. „Připravte se…“

Falcon sebou škubl, jak ho zachytil tažný paprsek, chvíli se kymácel a pak se ustálil, když tah zesílil. Leia se natáhla po ovládání motorů a přehodila vypínací páčky.

Kvílení motoru ztrácelo na síle a vytratilo se do ticha. Indikátory na ovládacím panelu se červeně rozzářily; světla kolem krátce potemněla, než přešla na energii z baterií. „Registrujeme úspěšné vypnutí motorů,“ ohlásil Ishori. „Pokud si to budete přát, můžeme vás vzít na palubu naší lodi a pomoct vám s opravami.“

Na okamžik byla Leia v pokušení přijmout. Mít Caamasiho na palubě lodi jednoho z nejnesmiřitelnějších a nejsvárlivějších národů by mohlo prospět klidu a míru. Ale na druhou stranu by to také mohlo být mylně vykládáno jako Elegosova tichá podpora protibothanského postoje Ishoriů.

„Ještě jednou vám děkujeme,“ odpověděla, „ale máme naléhavou schůzku s prezidentem Gavrrisomem, kterou nemůžeme odložit. Velmi bychom však ocenili, kdybyste nás mohli doprovodit ke skupině lodí Nové republiky.“

„Ovšem,“ Ishori zaváhal jen nepatrně. Diamalové se nyní přiblížili k sif´krijským skifům a všechny čtyři lodě společně stály na místě v tichém vzdoru vůči jakýmkoli dalším akcím. Ishoriové propásli svou šanci a věděli to.

Stejně jako zbytek flotily. Všude kolem Leia viděla, jak se ostatní lodě vracejí k napjatému, ostražitému vyčkávání.

Výbušný okamžik bezpečně pominul. Nebo alespoň tento výbušný okamžik.

Vypnula komunikátor. „Tenhle výlet tě musí opravdu bolet, viď?“ zamumlala a soucitně poklepala na Falconův ovládací pult. „Promiň mi to.“ Za ní se otevřely dveře. „Vidím, že to zabralo,“ pravil Elegos a vklouzl zpátky na sedadlo kopilota. „Máte vzácný a jedinečný dar diplomatických schopností, radní.“

„A občas mám prostě štěstí,“ řekla Leia.

Elegos nadzdvihl obočí. „Domníval jsem se, že Jediové nevěří na štěstí.“

„To mám od Hana a téhle lodi,“ poznamenala Leia suše. „Kam jste vlastně šel? Podívat se na stabilizátor?“

Caamasi přikývl. „Nečekal jsem, že se mi s ním podaří něco udělat, ne poté, co jste s ním skončila. Ale naznačila jste, že se ho snažím opravit, a chtěl jsem, aby za vašimi slovy byla nějaká pravda.“

„Pravda.“ Leia vzdychla. „To je to, co potřebujeme, Elegosi. Co zoufale potřebujeme. Pravda.“

„Ještě jeden den a kapitán Solo tady s tou pravdou bude,“ připomněl jí Elegos potichu. „Vám a prezidentu Gavrisomovi zbývá jen udržet do té doby klid.“

Leia sáhla po Síle a snažila se vyčíst něco z budoucnosti. „Ne, to si nemyslím,“ odpověděla pomalu. „Něco mi říká, že tak jednoduché to nebude. Zdaleka to nebude tak jednoduché.“

*

Skrz podlahu suterénního skladu ho’dinské kantýny se Navett a Klif

prosekali hned první noc práce. S fúzním řezačem, který Pensin někde čmajzl, jim to trvalo pouhých deset minut. Jenže potom začala byt práce

mnohem těžší, tvrdší a o poznání zdlouhavější.

„Ještě čtyři dny tyhle dřiny, co?“ zabručel Klif. Z díry, hluboké teprve po prsa, vyhodil další lopatu nezdravé bothanské hlíny na velkou plachtu, kterou rozprostřeli vedle.

Hotovo do strany 394

„No, když se do toho opravdu opřeme, tak možná jenom tři,“ podotkl Navett. Nabral hlínu z plachty a vysypal ji do kanystru jejich fúzního dezintegrátoru Valkrex. Chápal Klifovu rozmrzelost, ale nemohl s ní nic dělat.Údery lopaty byly už tak dost hlučné; ale kdyby se pokusili použít v dosahu senzorů energetického vedení těžkou techniku, okamžitě by na sebe upozornili bothanskou bezpečnost.

„Dík moc,“ řekl Klif suše a vyhodil ven další plnou lopatu. „Víš, mně nevadí pro Impérium umřít, ale k Vaderovi s těmahle přípravama.“

„Dávej si pozor na to, co říkáš,“ varoval ho Navett a vzhlédl ke dveřím na vršku schodiště. Pensin měl nakázáno nespouštět dveře do suterénu z očí, ale nahoře v kantýně pořád ještě bylo několik dalších členů personálu a nočních hlídačů, a kdyby některý z nich něco zaslechl, všechno by se mohlo pokazit. Sebral lopatou další hlínu –

Ode dveří se ozval škrábavý zvuk. Navett tiše položil lopatu na plachtu, zaklekl na jedno koleno a jediným plavným pohybem vytáhl blaster. Namířil zbraň na dveře a pak ji zvedl nad hlavu, když se ozvalo tiché zaklepání – dvakrát, jednou a zase dvakrát. Dveře se otevřely a dovnitř strčil hlavu Horvic. „Zabalte to,“ sykl. „Nočním hlídačům se zdálo, že tu viděli někoho slídit, a možná se sem dolů půjdou podívat.“

Klif už byl venku z díry a tlačil vyříznutý kvádr durabetonové podlahy zpátky na místo. „Poznali ho?“ otázal se Navett. Strčil blaster do pouzdra a pomohl Klifovi.

„Nevím,“ řekl Horvic zasmušile. „Ale osobně bych tipoval na tu vaši starou ženskou. Když jsme s Pensinem přicházeli, v kóji v rohu seděla stařena, která odpovídala vašemu popisu.“

„Skvělý,“ zabručel Navett pod vousy. Nechal Klifa, aby zamaskoval okraje jejich poklopu, a sám vypnul dezintegrátor a odnesl ho zpátky do skrýše za hromadu vodokrenových krabic. „Co stojíš? Jdi jim pomoct vypátrat ji.“

„Jasně,“ řekl Horvic. „A co vy?“

„My se podíváme ven,“ odpověděl Navett. „Možná ji zahlédneme, až půjde pryč.“

„Šťastný lov,“ řekl Horvic a zmizel.

Sbalit a ukrýt plachtu jim zabralo třicet sekund a další minutu trvalo, než prošli celým sklepením ke zkratovaným zadním dveřím. Ulice téhle části Drev’starnu byly v tuto hodinu většinou pusté a vysoko upevněné osvětlovací panely zářily celkem slabě. „Já zůstanu tady vzadu,“ zašeptal Navett Klifovi. „Ty si vezmi na starost předek. A ať tě nikdo nevidí.“

„Neboj se.“ Klif vyrazil boční uličkou jako stín a zmizel za rohem budovy. Navett zkontroloval oba směry a zamířil k odpadkovému kontejneru pár metrů odtud. Vnořil se do jeho stínu, položil si blaster na koleno a čekal.

A čekal. Před osvětlenými okny kantýny občas zahlédl spěchající postavu. Několikrát ze zadních dveří vystrčil hlavu Ho’Din nebo některý z nočních hlídačů, překontroloval zámek a zalezl zpátky. Ale pak už ven nikdo nevyšel. Ani stařena, ani nikdo jiný.

Uběhla hodina, než se rozruch uvnitř konečně utišil. Navett vyčkával dalších třicet minut, přičemž zlostně sčítal lopaty hlíny, o které budou kvůli tomuhle zdržení pozadu, a pak konečně vytáhl komlink. „Klife?“

„Nic,“ ozval se Klifův hlas. Taky zněl dopáleně. „Vypadá to, že to vzdali.“

„Asi falešný poplach,“ usoudil Navett. „Vrať se a dáme se zase do práce.“

O pár minut později byli zpátky v suterénu. Klif vybalil plachtu a Navett zamířil za hromadu vodokrenových krabic pro dezintegrátor.

A ztuhl na místě. Na vršku dezintegrátoru ležel komlink. „Klife?“ zavolal potichu. „Pojď sem.“

Za okamžik byl jeho kolega u něj. „To snad ne,“ hlesl omámeně. „Jak to hrome dokázala?“

„Co kdybysme se jí zeptali?“ navrhl Navett a opatrné zvedl komlink. Všiml si, že to byl dvousměrný typ, takový, jaký se často vyskytoval ve výbavě malých hvězdných lodí a napojoval se pouze na jeden další určitý komlink. Zběžně ho prohlédl, jestli na něm není nastražené nějaké nemilé překvapení, a pak ho zapnul. „Jsi velice vynalézavá,“ řekl. „To se musí nechat.“

„Moc vám děkuji,“ ozval se stařenin hlas pohotově. „To je velká poklona. Zvlášť od týmu ničemných Imperiálů.“

Navett úkosem pohlédl na Klifa. „Víš, to je už podruhé, cos nás osočila z toho, že jsme Imperiálové,“ připomněl jí. „Samozřejmě jenom hádáš.“

„Bah, to sotva,“ řekla opovržlivě. „Kdo jiný by mohl mít zájem shodit planetární štíty Bothanů?“

„Stejně jenom hádáš.“ opakoval Navett. Napínal uši, jestli v kotlinku nezaslechne nijaké zvuky v pozadí, které by mu prozradily, odkud stařena mluví, a zlobil se, že tu nemá vybavení, jež by mu umožnilo vysílání vysledovat. „Kdyby sis byla jistá, zavolala bys na nás bothanskou bezpečnost, místo aby ses tu takhle potajmu ochomýtala.“

„Kdo říká, že jsem je nezavolala?“opáčila. „Nebo se možná ráda jen tak ochomýtám. Možná jsem zvyklá takhle bojovat proti Huttům a jiné špíně. Možná hledáni novou výzvu.“

„Anebo možná hledáš předčasnou a násilnou smrt.“ odsekl Navett.

„Jak jsi nás vlastně našla?“

„Ale jděte,“ posmívala se. „Snad si vy dva nemyslíte, že vaše falešná totožnost je tak dobrá? Mí novorepublikoví kámoši a já jsme vás prokoukli, ještě než jsme k vám vešli. Jen tak mimochodem, co mají společné ti metalmiti s generátorem štítu?“

Navett se napjatě pousmál. „Střílíš od boku, co? No tak.“ „Jeden nikdy neví,“ odtušila. „Mimochodem, ať už ty zadní dveře zkratoval kterýkoli z vás, příště byste se měli snažit víc – bylo to tak nápadné, že jste na ně mohli rovnou pověsit ceduli. Ale přišlo to vhod.“

„To si dovedu představit,“ řekl kysele Navett. „Ty jsi pořád ještě v budově, že?“

„Tak kdo tady střílí od boku?“ opáčila. „Ne, odešla jsem už před nějakou dobou – pod stropem je mezera, která vede k šikovnému vikýři. Ten tip máte ode mě zadarmo.“

,,Díky,“ procedil Navett mezi zuby. S kým si ta nula z podsvětí vůbec myslela, že mluví? „Taky ti dám radu zdarma. Vrať se zpátky na loď a vypadni z Bothawui. Jestli to neuděláš, tak na tyhle špinavý kouli zemřeš. Osobně ti za to ručím.“

„Při vší úctě, poručíku – nebo snad majore? Plukovníku? Ach, no, jelikož je Impérium v troskách, hádám, že na hodnosti moc nezáleží. Při vší úctě, Imperiále, už mi vyhrožovali mnohem mocnější lidi, než jsi ty. Až se ti zachce vylézt a střetnout se se mnou tváří v tvář, budu připravená.“

„Střetneme se, to zas ano,“ slíbil jí Navett. Snažil se potlačit vztek. Vztek a neuvážené kroky, jež ho doprovázely, byly přesně to, o co jí šlo. „Jen se neboj. Ale čas a místo určím já, ne ty.“

„Jak chceš,“ řekla. „V noci by to bylo nejlepší – to abys mohl plně využít ten svůj Xerrol Nightstinger. Nezahodil jsi ho po těch výtržnostech před pár týdny, že ne? Po tom, co jsi Sola falešně obvinil ze střelby do davu?“

Navett propaloval komlink očima. Kromě toho, že ta žena všude trčela jako bolavý zub, byla příliš dobře informovaná. Pro koho asi pracovala? „Už zase střílíš od boku,“ řekl.

„Vůbec ne,“ odpověděla pohotově. „Jenom si dávám dva a dva dohromady.“

„Takováhle matematika vždycky nevyjde tak, jak myslíš,“ varoval ji Navett. „A když matematička okouní tam, kde není vítána, někdy se nedožije konečného výsledku.“

Zahihňala se. „Začínáš se opakovat, Imperiále. Na tvém místě bych zkusila vymyslet nějaké nové výhrůžky. Každopádně už mám být dávno v posteli a vím, že máte práci, takže vás nechám být. Pokud si ovšem nechceš skočit pro Xerrol a jít si hrát. Počkala bych.“

„Díky,“ řekl Navett. „Zatím ne.“

„Je to na tobě,“ odpověděla. „A ten komlink si klidně nech – mám jich ještě spoustu. Dobrou noc a veselé kopání.“

Vysílání s cvaknutím skončilo. „Tobě zase nepokojné a ošklivé sny,“ zamumlal Navett a hodil komlink do dezintegrátoru.

Podíval se zpátky na Klifa. „Tohle,“ řekl zlověstně, „nám ještě scházelo.“

„Jo, přesně,“ zaskřípal Klif. „Takže co s ní uděláme?“ „Zatím nic,“ odpověděl Navett. Popadl dezintegrátor a přitáhl ho k plachtě. „Jenom hádá a obviňuje, ale ve skutečnosti nic neví.“

„Jak to, že nic neví?“ odsekl Klif. „Ví, že kopeme nad jedním z energetických vedení budovy štítu. Co víc ještě potřebuje?“

„O to mi právě jde,“ vysvětloval Navett. „Všimla si, že tady kopeme, ale bezpečnost na nás nezavolala.“ Dřepl si a vsunul lopatu pod okraj vyříznutého poklopu. „Proč?“

„Jak to mám vědět?“ zabručel Klif a zasunul lopatu na místo na druhé straně. „Možná si řekla, že za nás dostane odměnu, když nás odevzdá v úhledném balíčku se vším všudy.“

„Možná,“ řekl Navett a opatrně zapáčil. Deska se zvedla a on ji uchopil prsty za okraj. „Myslím, že je pravděpodobnější, že s Bothany má své vlastní problémy, kvůli kterým za nimi nemůže jít a obvinit nás.“

„To by jí nezabránilo dát jim anonymní tip,“ zavrčel Klif, když odsunuli

poklop z díry. „Vzhledem k tomu, jakou tam mají náladu, se nejspíš lekají

každého prasknutí větvičky.“

„Ne,“ řekl Navett s pohledem upřeným do díry. „Ne, ona není z těch, kdo posílají anonymní tipy. Myslím si, že z nějakého důvodu se rozhodla brát celou tuhle věc osobně. Možná z profesionální pýchy – nevím. Výsledkem je to, že z toho udělala soukromý souboj mezi ní a námi.“

Klif zachrochtal. „Pěkně hloupé.“

„Hloupé pro ni.“ souhlasil Navett. „Výhodné pro nás.“

„Možná,“ zahučel Klif. „Takže co teď?“

„Vrátíme se k práci,“ řekl Navett a seskočil do díry. „A až budeme hotoví,“ dodal, když zabořil lopatu do tvrdé hlíny u nohou, „vytáhnu Xerrol z úkrytu. Zítra v noci možná přijmeme její pozvání, ukážeme se a budeme

si hrát.“

*

Gavrisom zvedl oči od Leiina datapadu; chápavé špičky jeho křidel neklidně přejížděly po stole kolem. „A vy doopravdy věříte, že to myslí upřímně?“ otázal se.

„Velmi upřímně,“ odpověděla Leia a cítila, jak se jí svraščilo čelo. Čekala, že Pellaeonova nabídka míru bude mít mnohem kladnější odezvu.

„A prohlédla jsem pověřovací listiny od imperiálních moffů. Všechno bylo v pořádku.“

„Nebo to tak vypadalo,“ odtušil Gavrisom a potřásl hřívou. „Nebo to tak vypadalo.“

Podíval se znovu na datapad a zmáčkl tlačítko pro listování zpátky. Leia ho pozorovala a snažila se pochopit divný a nečekaný svár emocí, který v něm cítila. Konec dlouhé války se snad konečně přiblížil. Rozhodně to byla novina, která by měla vzbudit přinejmenším opatrné nadšení. Proč tedy nebyl opatrně nadšený?

Gavrisom znovu vzhlédl. „Nikde tam není ani zmínka o Thrawnovi,“ podotkl. „Ptala jste se na něj Pellaeona?“

„Krátce jsme to probírali,“ odpověděla Leia. „Tou dobou neměl z Bastionu žádné zprávy, že by Thrawn převzal nejvyšší velení. A neměl ani žádný náznak toho, že by jej moffové zbavili oprávnění zahájit jednání o míru.“ „Ani jedno z toho vůbec nic neznamená,“ řekl Gavrisom s náhlou a netypickou příkrostí. „S Thrawnem na scéně, oficiálně, nebo jinak, je tohle naprosto nepodstatné.“ Špičkou křídla plácl do datapadu.

„Chápu vaše starosti,“ volila Leia pečlivě slova. „Ale pokud to není podvod, možná je to naše jediná šance, jak tuhle dlouhou válku konečně zastavit –“

„Podvod je to zcela určitě, radní,“ zasípal Gavrisom. „Tím si všichni můžeme být jisti. Jediná otázka je, co přesně tím chce Thrawn získat.“ Leia se odtáhla. Ten záblesk emocí před chvilkou… „Vy nechcete, aby byla Pellaeonova nabídka opravdová, že?“ zeptala se. „Vy chcete, aby to byl podvod.“

Gavrisom od ní odvrátil oči a s tichým zaržáním si povzdechl. „Rozhlédněte se, Leio,“ vybídl ji potichu a otočil hlavu, aby se podíval ven z průzoru kajuty. „Podívejte se na ně. Téměř dvě stovky válečných lodí, desítky různých národů, a všechny jsou připraveny zahájit občanskou válku kvůli svým vlastním představám o spravedlnosti pro Caamas. Nová republika se chystá zničit sebe samu… a já tomu nemohu nijak zabránit.“

„Han má kopii Caamaského dokumentu,“ připomněla mu Leia. „Zítra ji tu budeme mít. To by mělo zmírnit spoustu napětí.“

„Určitě ano,“ souhlasil Gavrisom. „Ale v tuto chvíli nehodlám spoléhat na to, že je ten dokument zastaví. Oba víme, že pro mnoho potenciálních bojujících stran se Caamas stal pouze vhodnou záminkou pro obnovení dávných válek se starými nepřáteli.“

„Jsem si toho vědoma,“ připustila Leia. „Ale jakmile jim tu záminku vezmeme, budou se muset stáhnout.“

„Nebo si vymyslí novou záminku,“ opáčil Gavrisom kysele. „Leio, skutečnost je taková, že Nové republice hrozí nebezpečí rozpadu, že nás roztrhají na kousky naše vlastní odlišnosti. Potřebujeme čas, abychom těmto silám dokázali čelit; čas na rokování, čas na plánování, čas, abychom se nějak pokusili všechny ty rozličné národy sjednotit.“

Mávl křídlem k průzoru. „Jenže čas už nemáme – tato krize nám ho vyrvala. Potřebujeme ho získat zpět.“

„Caamaský dokument to dokáže,“ řekla Leia pevně. „Jsem si tím jistá.“

„Snad,“ odtušil Gavrisom. „Ale jako prezident si nemohu dovolit vkládat do něj všechny své naděje. Musím se pokusit najít každý společný zájem, který Nová republika má. Každý společný zájem, každý společný cíl každý společný kulturní étos.“

Poklepal na datapad, tentokrát jemně. „A, bude-li to nutné, každého společného nepřítele.“

„Ale Impérium už není skutečný nepřítel.“ Leia se ze všech sil snažila hovořit klidně. „Je příliš malé a slabé, než aby představovalo jakoukoli hrozbu.“

„Snad,“ připustil Gavrisom. „Avšak dokud tam bude, máme někoho, proti komu se můžeme spojit.“ Zaváhal. „Nebo proti komu bojovat, bude-li to nutné.“

„To nemyslíte vážně.“ Leia ho probodávala pohledem. „Zaúločit v tomto okamžiku na Impérium by nebylo nic jiného než jatka.“

„Já to vím,“ potřásl hlavou. „Nelíbí se mi to o nic víc než vám. Leio. Vlastně přiznávám, že se stydím, že chci takhle zneužít národy Impéria. Ale na tom, jestli historie odsoudí mé jméno a památku, vůbec nezáleží. Mým úkolem je udržet Novou republiku pohromadě, a udělám cokoli, čeho bude zapotřebí, abych toho dosáhl.“

„Možná mám v naše národy větší důvěru než vy.“ řekla Leia tiše.

„Možná máte.“ přisvědčil Gavrisom. „Upřímně doufám, aby jste měla pravdu.“

Chvíli společně seděli tiše. „Mám ze to, že novinku o Pellaeonově nabídce nenahlásíte,“ řekla Leia nakonec. „S vaším svolením bych nicméně ráda začala sestavovat seznam delegátů pro řádnou mírovou konferenci. Pokud se někdy rozhodnete na ni přistoupit.“

Gavrisom zaváhal a pak přikývl. „Obdivuji vaši důvěru, radní.“ řekl. „Byl bych jenom rád, kdybych ji s vámi směl sdílet. Ano, prosím, sestavte svůj seznam.“

„Děkuji vám.“

Vstala z křesla a vzala si svůj datapad zpátky. „Zítra pro vás budu mít seznam připravený.“ Obrátila se ke dveří z kajuty –

„Zbývá vám samozřejmě ještě jedna možnost,“ zavolal za ní Gavrisom. „Prezidentského úřadu jste se vzdala pouze dočasně. Pokud chcete a Senát to potvrdí, mohla byste se hned teď vrátit do funkce.“

„Já vím,“ řekla Leia. „Ale teď na to není ten správný čas. Od chvíle, kdy se Caamaský dokument poprvé objevil, mluví za Coruscant váš hlas. Nebylo by dobré, kdyby se ten hlas najednou změnil.“

„Nejspíš ne,“ souhlasil Gavrisom. „Ale v Nové republice je spousta bytostí, které věří, že Calibopové jsou schopní pouze řečnit a nic víc. Možná že čas slov skončil a nadešel čas činů.“

Leia se krátce dotkla Síly. „Čas činů možná opravdu přišel,“ přisvědčila. „Ale to neznamená, že skončil čas slov. Obojího bude zapotřebí vždycky.“

Gavrisom tiše zaržál. „Pak tedy budu pokračovat v řečnění,“ pravil. „A vám svěřím činy. Ať je Síla s námi oběma.“

„Ať je Síla s námi se všemi,“ opravila ho Leia tiše. „Dobrou noc, prezidente Gavrisome.“

33. kapitola

Když utichla kulisa zvuků domácnosti, počkala Shada ještě hodinu. Pak se zvedla z postele, opustila svůj pokoj v rozlehlém podzemním komplexu, který byl domovem Jorje Car´dase, a vklouzla do sešeřelé chodby.

Dveře do knihovny byly zamčené a aing-tiijský trik s mávnutím ruky, který Car´das používal, aby se dostal dovnitř, by v jejím případě zřejmě nefungoval. Avšak než jí a Karrdovi popřál dobrou noc, ukázal jim poněkud obvyklejší metodu otevírání dveří a ona spoléhala na to, že knihovna bude zařízená stejně. Prsty prohmatala kameny, jež lemovaly dveřní rám, našla jeden, který byl nepatrně chladnější, a přitiskla k němu dlaň.

Uběhlo možná dvacet sekund a nic se nestalo. Shada nepřestávala tlačit na kámen, nastražila smysly, zda nepostřehne známky aktivity v okolí, a znovu se divila této směšné proceduře. Podle svého životního příběhu, který jim vyprávěl, Jorj Car´das nebyl nijak zvlášť trpělivý muž, když poprvé přistál tady na Exocronu; rozhodně to nebyl typ, co by si doma nainstaloval dveře, kterým trvalo půl minuty, než se otevřely. Mohla si jen domýšlet, že ho tehdy napadlo, že vetřelci s loupežnými nebo násilnými spády budou podobně netrpěliví.

Teď, když ovládal triky Aing-Tii, už na tom samozřejmě nezáleželo. Alespoň ne jemu.

Klíčový kámen pod její rukou zlehka povolil. Shada vytrvala a za několik sekund se dveře konečně těžkopádně otevřely.

Čekala, že knihovna bude stejně potemnělá jako zbytek domu a že jí bude na cestu svítit jen hrstka ztlumených osvětlovacích panelů. K jejímu znepokojenému překvapení byla místnost osvětlena mnohem jasněji. Ne tak jasně, jako když jim ji Car´das prve ukazoval, ale jasněji, než by měla prádzná místnost být. Vklouzla dovnitř, za dveřmi se přikrčila a vyrazila doleva; a sotva to udělala, zahlédla ve středovém kruhu poblíž počítačového stolu pohybující se stín.

Car’das? Spolkla kletbu. Karrde naplánoval, že Wild Karrde odletí na setkání s lodí Aing-Tii časně zrána. Tohle je její jediná a poslední šance získat datakartu, kterou potřebovala najít.

A pak od stolu s počítačem uslyšela nezřetelný, ale velice dobře známý hlas: svérázný, poněkud upjatý a zcela mechanický. Tiše se odlepila od zdi, vykročila dolů úzkou uličkou mezi skříněmi s daty a zamířila doprostřed.

Vzápětí zjistila, že ji uši skutečně neklamaly. „Ahoj, paní Shado,“ řekl Threepio zvesela a napřímil se z předklonu nad počítačovým stolem. Domníval jsem se, že vy a ostatní jste šli na noc spát.“

„Já jsem si myslela, že ty taky.“ Shada k němu přistoupila blíž a vrhla pohled na nejbližší skříň s daty. Všechny police byly zcela zaplněny balíčky datakaret; v každém balíčku jich bylo osm až deset. Neuvěřitelná sbírka informací. „Nebo co to droidi v noci vlastně dělají.“

„Většinou se na chvíli vypnu,“ pravil Threepio. „Avšak když jsem si povídal s panem Car’dasem, nabídl mi, že si mohu pohovořit s jeho hlavním počítačem. Ne že by palubní počítač Wild Karrdu nebyl dobrý společník, samozřejmě,“ dodal spěšně, „ale musím se přiznat, že mi občas chybí Artoo nebo někdo mého vlastního druhu.“

„Rozumím ti,“ ujistila ho Shada. Hrdlo se jí stáhlo. „Když je člověk někde, kam nepatří, může se cítit velmi osaměle.“

„Na mou věru,“ řekl Threepio se zaujetím. „Vždycky jsem předpokládal, že lidské bytosti se dokáží přizpůsobit téměř každému prostředí a okolnostem.“

„To, že se někdo dokáže přizpůsobit, ještě neznamená, že se mu to musí líbit,“ podotkla Shada. „V mnoha ohledech se na Wild Karrdu cítím stejně osaměle jako ty.“

Droid trhl hlavou. „Moc se omlouvám, paní Shado,“ řekl zkroušeně. „Neměl jsem tušení, že se tak cítíte. Mohu vám nějak pomoci?“

„Třeba bys mi mohl pomoct vrátit se tam, kam patřím.“ Shada ukázala na počítačový stůl. „Seznámil ses s počítačem natolik, abys dokázal v Car’dasově knihovně něco vyhledat?“

„Zajisté,“ řekl Threepio náhle ostražitým tónem. „Ale tohle je vybavení pana Car’dase. Nejsem si jistý, zda bych měl –“

„Nedělej si starosti,“ klidnila ho Shada. „Nemám v úmyslu nic ukrást. Chci jen malou informaci.“

„Myslím, že by to snad šlo,“ mínil Threepio, ale pořád to znělo nejistě. „Jsme koneckonců jeho hosté a ti mívají někdy dovoleno dělat si v domácnosti, co chtějí –“

Shada ho zarazila zdvižením ruky. „Dokážeš provést to hledání?“ zeptala se znovu.

„Ano, paní Shado,“ odpověděl rezignovaným hlasem. „Čeho se má týkat?“

Shada se zhluboka nadechla –

„Emberlenu,“ ozval se za ní tichý hlas. „Planety Emberlenu.“

„Ach, jé!“ vyjekl Threepio. Shada se prudce obrátila, klesla do podřepu a rukou zajela pod tuniku, aby popadla blaster –

„Odpusťte,“ řekl Car’das, který se objevil za vnitřním kruhem datových skříní. „Nechtěl jsem vás vylekat.“

„To doufám,“ řekla Shada. Její ruka pořád svírala blaster a svaly a reflexy se připravovaly k boji. Jestli Car’das bude mít výhrady, že byla tady… „Neslyšela jsem vás přicházet.“

„Nechtěl jsem, abyste mě slyšela,“ odvětil s úsměvem. „Nemíníte ten blaster použít, že ne?“

Tolik k nenápadnosti Mistrylek. „Ne, ovšemže ne,“ řekla a vytáhla prázdnou ruku. „Jen jsem –“

Zamračeně se odmlčela, protože až teď si plně uvědomila obsah jeho předchozích slov. „Co jste to říkal, když jste přicházel?“

„Řekl jsem Threepio, že chcete najít něco o planetě Emberlenu,“ odpověděl Car’das a neochvějně ji pozoroval. „To jste přece měla v úmyslu, že, má mladá Mistrylko?“

Nejprve měla nutkání to popřít. Ale když pohlédla do těch pronikavých očí, věděla, že by to byla zbytečná snaha. „Jak dlouho to víte?“ zeptala se místo toho.

„Ach, ne moc dlouho,“ řekl a udělal podivné sebekritické gesto. „Měl jsem samozřejmě podezření, ale ve skutečnosti jsem to nevěděl, dokud jste neporazila ty tři swoopaře před Bombaasovým sídlem.“

Shada se zašklebila. „Takže Karrde měl pravdu,“ řekla. „Myslel si, že když dá Bombaasovi své jméno, nakonec se o tom dozvíte.

Car´das zavrtěl hlavou. „Pochopila jste mě špatně. Bombaasa pro mě nepracuje ani já pro něj. Kromě Entoo Nee a několika dalších v mé domácnosti pro mě vlastně nepracuje vůbec nikdo.“

„Ovšem – odešel jste přece do důchodu,“ zabručela Shada. „Já zapomněla.“

„Anebo tomu doopravdy nevěříte,“ odtušil Car’das. „Řekněte, co chcete pro Emberlene?“

hotovo do strany 404

„To, co chce každý,“ odsekla. „Aspoň co chtějí pro velké, důležité světy jako Caamas. Chci spravedlnost pro svůj národ.“

Car´das zavrtěl hlavou. „Váš národ nechce spravedlnost, Shado,“ řekl s nekonečným smutkem ve hlase. „Nikdy ji nechtěl.“

„O čem to mluvíte?“ vyhrkla Shada a cítila, jak rudne. „Jak se opovažujete nás soudit? Jak se opovažujete soudit vůbec někoho? Sedíte si tady, povýšený a mocný, nikdy se neobtěžujete zašpinit si ruce, zatímco všichni ostatní bojují a krvácejí a umírají –“

Odmlčela se; její kypící vztek na jeho postoj zápasil s hluboce zakořeněným strachem ze ztráty sebeovládání. „Nevíte, jaké to na Emberlenu je“, vyštěkla. „Nikdy jste neviděl to utrpení a bídu. Nemáte právo říkat, že jsme se vzdali.“

Car’das nadzdvihl obočí. „Nikdy jsem neřekl, že jste se vzdali,“ opravil ji mírně. „Řekl jsem, že nechcete spravedlnost.“ „Tak co tedy podle vás chceme?“ zasyčela Shada. „Milodary? Soucit?“ „Ne,“ Car’das zavrtěl hlavou. „Pomstu.“ Shada cítila, jak se jí zúžily oči. „O čem to mluvíte?“ „Víte, proč Emberlene zanikl, Shado?“ zeptal se Car’das. „Ne jak zanikl – nemyslím ty ohnivé bouře a mohutný vzdušný a kosmický útok, který ho nakonec rozdrtil – ale proč?“

Zírala na něj. Do žáru jejího hněvu a zklamání se začal vlévat ponurý, nepříjemný pocit. Za jeho očima bylo něco, co se jí vůbec nelíbilo. „Někdo se bál naší rostoucí moci a věhlasu a rozhodl se udělat z nás varovný příklad pro všechny,“ řekla opatrně. „Domníváme se, že to mohl být samotný císař Palpatine, a proto jsme pro Impérium nikdy nepracovaly.“ Znovu nadzdvihl obočí. „Nikdy?“

Shada před ním musela uhnout pohledem. „Musely jsme živit a šatit miliony uprchlíků,“ řekla, ale vlastní slova jí zněla v uších prázdně. „Ano, někdy jsme pracovaly i pro Impérium.“

Na okamžik se v sálu rozhostilo trapné ticho. „Se zásadami už to tak chodí, že?“ řekl Car’das nakonec. „Bývají tolik kluzké. Je tak těžké se jich držet.“

Shada mu znovu pohlédla do tváře a snažila se vymyslet podobně sžíravou odpověď. Ale žádná ji nenapadala. V případě Emberlenu – v případě Mistrylek – byl jeho tichý cynismus až příliš trefný.

„Tak či onak, tato konkrétní zásada neměla žádnou skutečnou cenu,“ pokračoval Car’das. „Palpatine se náhodou na zkáze Emberlenu vůbec nepodílel.“

Prošel kolem ní ke skříni s daty za Threepio. „Pravdu o minulosti vašeho světa mám přímo tady,“ řekl a pokynul k vrchní řadě datakaret. „Jakmile jsem zjistil, že sem poletíte spolu s Karrdem, dal jsem všechny informace dohromady. Chtěla byste se na to podívat?“

Shada k němu automaticky vykročila… a zaváhala. „Co myslíte tou pravdou?“ zeptala se. „Copak může pravda vůbec existovat? Oba víme, že dějiny píšou vítězové.“

„O dějinách také píší nezúčastnění diváci,“ řekl Car’das s paží stále napřaženou k datakartám. „Caamasiové, Alderaaňané a Jediové. Lidé, kteří neměli podíl ani zájem na tom, co se stalo. Chcete je všechny nařknout ze lži?“

Shada polkla. Strach a děsivý pocit nevyhnutelnosti jí sevřel hrdlo. „A co tedy tvrdí tyto nezúčastněné strany?“ otázala se.

Car´das pomalu spustil paži dolů. „Tvrdí, že tři roky před svou zkázou,“ promluvil jemně, „zahájili vládci Emberlenu dobyvačné tažení. Že za dva roky a půl zničili, dobyli a vyplenili všech dvanáct ostatních světů, které měli na dosah.“

„Ne,“ slyšela se Shada, jak šeptá. „Ne. To nemůže být pravda. Neudělali… nemohli bychom udělat něco takového.“

„Prostým občanům samozřejmě neřekli, jak to bylo doopravdy,“ pronesl Car’das. „Ale dovedu si představit, že většina z nich by dokázala číst mezi řádky, kdyby opravdu chtěli vědět, co jejich vůdci dělají. Ale měli triumf a kořist, pýchu a slávu. Proč se obtěžovat s pouhou pravdou?“

Shada znovu musela od těch očí odvrátit zrak. Nebyla to moje vina chtělo se jí vykřiknout. Já jsem tam nebyla. Já jsem to neudělala.

Ale ta slova byla prázdná a ona to věděla. Ne, ona nebyla jednou z těch, kdo připíjeli na výboje Emberlenu a lačně se těšili na další. Ale tím, že zasvětila svůj život Mistrylkám, svým způsobem pomáhala tuto lež šířit.

A jen proto, že chtěla něco změnit.

„Neměla byste si to brát osobně, Shado,“ vložil se Car’das tiše do jejích myšlenek. „Nevěděla jste to a touha něco změnit je cosi, co vězí hluboko v nás všech.“

Shada na něho ostře pohlédla. „Nechte mě na pokoji!“ vyštěkla. „Do mých myšlenek vám nic není.“

Krátce sklonil hlavu. „Omlouvám se,“ řekl. „Nechtěl jsem se vtírat. Ale když někdo křičí, je většinou těžké ho neslyšet.“

„No tak se snažte víc.“ Shada se zhluboka nadechla. „Takže co se stalo? Jak nás konečně zastavili?“ „Vaše oběti a potenciální oběti byly příliš slabé, než aby se dokázaly ubránit samy,“ vykládal Car’das. „Takže se spojily a najaly armádu žoldáků. Ta armáda byla… možná přespříliš důkladná.“

Přespříliš důkladná. Shada znovu hledala kousavou odpověď. Ani teď na žádnou nepřišla. „A všichni v sektoru jásali.“ zamumlala.

„Ano,“ přisvědčil Car’das tiše. „Ale jásali nad tím, že zastavili nebezpečné dobyvatele. Nejásali nad utrpením nevinných.“

„Ne, nevinní nejsou nikdy moc důležití, že?“ řekla Shada a ve svém hlase uslyšela hořkost. „Mluví ta vaše pravdivá historie o tom, co to bylo za armádu, která nás zničila? Nebo kdo byli ti, co ji zaplatili?“

Jeho obličej se nepatrně stáhl. „Proč to chcete vědět?“ Shada pokrčila rameny, která byla najednou svěšená a unavená. „Můj národ se nikdy nedozvěděl, kdo to udělal.“

„A když vám tu informaci dám, co s ní uděláte?“ zeptal se Car’das. Obrátíte po všech těch letech pomstu Mistrylek proti nim? Způsobíte nové utrpení na dalších nevinných?“

Ta slova ji nečekaně bodla u srdce. „Nevím, co s ní udělají,“ řekla Shada; najednou se jí zamžily oči. „Vím jen, že je to jediná věc, která by mohla –“ Zlomil se jí hlas a prudce si protřela oči.

„Ty se k nim nechceš vrátit, Shado,“ řekl Car’das. „Oni žijí ve lži, ať už to vědí, nebo ne. To pro tebe není.“

„Musím se vrátit,“ namítla Shada zoufale. „Copak to nechápete? Musím pracovat pro něco většího, než jsem sama. Vždycky jsem to potřebovala. Potřebuju mít něco, čeho se můžu držet, čemu můžu věřit a čemu můžu sloužit.“

„A co Nová republika?“ naznačil Car’das. „Nebo Karrde?“

„Nová republika mě nechce,“ odsekla Shada. „A Karrde…“ Zavrtěla hlavou, v krku ji pálilo. „Karrde je pašerák, Car’dasi, stejně jako jste býval vy. Copak v tom je nějaký smysl, ve který se dá věřit?“

„Ach, to já nevím,“ odpověděl Car’das zamyšleně. „Karrde organizaci podstatně změnil od dob, kdy jsem ji vedl já.“

„Pořád je to podsvětí,“ odtušila Shada. „Pořád je to nezákonné a podloudné. Chci něco poctivého, něco vznešeného. Žádám snad příliš?“

„Ne, ovšemže ne,“ řekl Car’das. „Ale Karrde je teď spíš zprostředkovatel informací než pašerák. Není to aspoň o trošku lepší?“

„Ne,“ řekla Shada. „Vlastně je to ještě horší. Zprostředkovávání informací není nic jiného než prodávání cizího soukromého majetku těm, kdo si ho nezasluhují mít.“

„Zajímavý pohled na věc,“ zamumlal Car’das a jeho upřený zrak se přenesl napravo od Shady. „Ty už jsi o tom takhle někdy uvažoval?“ „Nikdy, až teď,“ ozval se Karrdův hlas.

Shada se prudce otočila a vytřásla poslední slzy z očí. Na okraji středového kruhu vpravo od ní, oblečený v županu a pantoflích, stál Karrde a prohlížel si ji se zvláštním výrazem ve tváři. „Možná potřebuju přehodnotit své názory,“ dodal.

„Co tady děláte?“ ptala se Shada.

„Car’das mě zavolal,“ odpověděl Karrde. Pohlédl na Cardase a čelo mu pokryly vrásky. „Aspoň myslím, že mě zavolal.“

„O ano, rozhodně,“ ubezpečil ho Car’das. „Myslel jsem, že by ses měl téhle části rozhovoru zúčastnit.“ Naklonil hlavu k Shadě. „Znovu se omlouvám, pokud jsem tě vylekal, Shado.“

Shada se přemohla a nezašklebila se. „On je zkrátka samé překvapení, že?’„ poznamenala.

„Vždycky byl takový,“ souhlasil Karrde a přistoupil k ní. „Dobrá, Car’dasi. Tvoje dvě loutky jsou pohromadě a očekávají tvé rozkazy. Co po nás chceš?“

Car’das nevinně vykulil oči. „Já?“ protestoval. „Já po vás nic nechci, přátelé moji. Naopak. Rád bych vám dal dárek.“

Shada pohlédla na Karrda a spatřila, jak po ní vrhl tentýž podezřívavý pohled. „Neříkej,“ prohodil Karrde suše. „A jaký dárek by to měl být?“

Car’das se usmál. „Ty jsi nikdy nedokázal ocenit překvapení, viď, Karrde?“ pravil. „Rozdávat je, to ti šlo docela dobře, ale přijímat je, v tom jsi byl extrémně špatný. Ale myslím, že tohle se ti bude líbit.“

Obrátil se ke skříni, která stála za ním, a z vrchní police vybral dvě datakarty. „Tohle je dárek, který nabízím,“ řekl, když se obrátil zpátky k nim; každou datakartu držel v jedné ruce. „Tohle –“ zvedl pravou ruku – „je minulost Emberlenu, o které jsem před chvílí vyprávěl Shadě. Je to něco, co strašně moc chce, nebo si aspoň dřív myslela, že to chce. A tohle –“ zvedl levou ruku – „je datakarta, kterou jsem připravil zvlášť pro tebe. Myslím, že z dlouhodobého hlediska by všem přinesla nesrovnatelně víc prospěchu.“

„Co je na ní?“ otázal se Karrde.

„Užitečná informace.“ Car’das položil obě karty na stůl jednu vedle druhé. „Jednu si můžete vzít. Prosím, vyberte si.“

Shada vycítila, jak se vedle ní Karrde zhluboka nadechl. „Je to na tobě, Shado,“ vyzval ji tiše. „Vezmi tu, kterou si přeješ.“

Shada shlížela na obě datakarty a čekala, až ji zaplaví nevyhnutelný svár emocí. Její jediná naděje, jak se vrátit k Mistrylkám – vzhledem k známce smrti možná dokonce její jediná naděje, jak zůstat naživu – ležela po její levici. Po její pravé ruce byla neznámá veličina, sestavena starcem, který může být docela dobře napůl blázen, a údajně mohla přinést prospěch dalšímu muži, jehož jediný smysl života byl pravým opakem toho, o co ona sama vždycky usilovala.

Ale k jejímu překvapení se svár nedostavil. Vypálila ho snad z ní Car´dasova předchozí odhalení, přemítala unaveně, takže jí nezbyla žádná síla, která by poháněla emoce, jako jsou hněv či nejistota?

Ale ne. Žádný svár se nedostavil, protože tady skutečně nebylo o čem se rozhodovat. Car’das měl pravdu: už nemohla pracovat s Mistrylkami, které sloužily, zabíjely a umíraly, aby mohl Emberlene jednoho dne znovu povstat, když teď věděla, čím Emberlene kdysi byl.

A už vůbec ne, když si uvědomila, co by Jedenáctka mohla s informacemi na té datakartě udělat.

Spravedlnost, o níž si kdysi myslela, že ji hledá, už byla vykonána. Z té datakarty mohla vzejít jen pomsta.

Natáhla se přes stůl, matně si uvědomovala, že konečně přechází poslední most, který ji dělí od vlastní minulosti, a zvedla datakartu napravo. „Udělala jsi mi radost, Shado D’ukal, dítě Mistrylek,“ řekl Car’das s vřelostí, jakou v jeho hlase nikdy předtím neslyšela. „Uvidíš, že toho nebudeš litovat.“

Shada pohlédla na Karrda a připravila se na jeho reakci na Car’dasovo odhalení. On se však jen usmál. „To je v pořádku,“ řekl. „Kdo jsi, vím už dlouhou dobu.“

Shada se podívala zpátky na Car’dase. „Kdo jsem byla,“ opravila Karrda tiše. „Kdo jsem teď… nevím.“

„Najdeš svou cestu,“ ubezpečil ji Car’das. Prudce se napřímil a otřel dlaně o sebe. „Ale teď je čas jít.“ Shada zamrkala. „Už? Myslela jsem, že až ráno.“ „Tam venku už je ráno,“ řekl Car’das. Obešel počítačový stůl a uchopil Karrda i Shadu za paži. „Aspoň skoro. Pojďte, pojďte – ještě toho musíte spoustu udělat. Ty také, Threepio – pojď s námi.“

„A co tohle?“ zeptala se Shada a zamávala datakartou, zatímco je Car’das tlačil uličkou nahoru k východu.

„Můžete si to přečíst cestou na místo setkání,“ odvětil Car’das. „Jen vy dva společně – nikdo jiný. A myslím, že potom už budete vědět, co dělat.“

Dospěli ke dveřím a Car’das je mávnutím otevřel. „A co ty?“ zeptal se Karrde, když je Car’das popoháněl halou, nyní opět řádně osvětlenou, k jejich pokojům.

„Mé dveře vám budou vždy otevřeny,“ řekl Car’das. „Vám oběma, samozřejmě. Zastavte se na návštěvu, kdykoli budete chtít. Ale teď si musíte pospíšit.“

*

O hodinu později Wild Karrde opustil Exocron a zamířil do vesmíru. A po další hodině, když se Karrde ujistil, že jsou řádně na cestě k čekající lodi Aing-Tii, vzal Shadu dozadu do své kanceláře.

Společně se posadili před displej jeho stolu a přečetli si datakartu.

Shada prolomila ticho jako první. „Nepřeháněl, že?“ zamumlala. „Tohle je neuvěřitelné. Pokud je to ovšem pravda.“

„Ach, to zas ano,“ řekl Karrde s pohledem upřeným na displej. Hlavou mu vířily myšlenky. Shada situaci dalece podhodnotila: slovo neuvěřitelné ji ani zdaleka nevystihovalo. „I kdyby Car’das za celý život nebyl žádný jiný, vždycky byl spolehlivý.“

„To věřím.“ Shada potřásla hlavou. „Mám za to, že teď Aing-Tiie požádáte, aby nás s tím zanesli rovnou na Coruskant?“

Karrde zaváhal. Coruscant byl samozřejmě očividnou volbou.

Ale byla tu celá škála možností. A některé z nich byly skutečně velice zajímavé.

„Karrde?“ protrhla Shada jeho úvahy; její tón byl najednou plný podezření. „Vezmeme to na Coruscant, viďte?“

Usmál se na ni. „Vlastně ne,“ řekl. „Myslím, že můžeme udělat něco lepšího.“

Pohlédl zpátky na displej a cítil, jak jeho úsměv ztvrdl. „Mnohem, mnohem lepšího.“

*

Kapitán Nalgol stál na velitelském ochozu imperiálního hvězdného destruktoru Tyrannic a zíral ven do temnoty za průzorem.

Pořád ještě tam samozřejmě nebylo nic vidět, pokud nepočítal sondážní lodě, které občas prolétly okrajem maskovacího štítu, nebo pokud nechtěl zamyšleně pozorovat špinavý okraj komety. Jenže tradice velela, aby kapitán hleděl ze svého můstku ven do vesmíru, a Nalgol se dnes cítil docela tradičně. Čtyři dny. Ještě čtyři dny a dlouhá, pokořující nečinnost konečně skončí. Jenom čtyři dny, pokud se údernému týmu podaří dodržet plán. Čtyři dny.

Ze vzdáleného konce velitelského ochozu zaslechl lehce šouravé kroky zpravodajského šéfa Oissana. Má téměř deset minut zpoždění, uvědomil si s nelibostí, když pohlédl na svůj chronometr. „Kapitáne.“ řekl Oissan, a když se postavil vedle svého kapitána, udýchaně zasupěl. „Mám pro vás hlášení od poslední sondážní lodí.“

Nalgol se k němu otočil a všiml si, že Oissan má lehce zarudlý obličej. „Jdete pozdě,“ řekl.

„Bylo zapotřebí důkladnější analýzy než obvykle,“ odpověděl Oissan strnule a podával mu datapad. „Zdá se, že lodě nad Bothawui málem začaly válku o několik dní dříve.“

Když Nalgol převzal datapad, cítil, jak se mu zúžily oči. „O čem to mluvíte?! naléhal a vyvolal si příslušný soubor.

„Jedna z ishorských válečných lodí se rozhodla zaútočit na Diamaly,“ odpověděl Oissan. „Chyběl jen chloupek a vyprovokovala by otevřený boj.“ Nalgol polohlasně zaklel a přejel zprávu očima. Jestli se do sebe ti horkokrevní hloupí podlidé pustí dřív, než bude úderný tým připravený – „Co jí zastavilo?“ otázal se. „Nic neříkejte; tady to je,“ dodal, když přelétl přílušnou část. „Zajímavé. Zjistil někdo ID toho frachťáku?“

„Žádná ze sondážních lodí nebyla dost blízko, aby s určitostí získala jeho ID,“ řekl Oissan. „Ale následná komunikace uvnitř flotily naznačovala, že to byla vrchní radní Organa Solo. Není to však potvrzené.“

„Ale velice pravděpodobné,“ zachrochtal Nalgol. „Nepochybně přiletěla, aby Gavrisomovi pomohla všechny uklidnit.“

„Nepochybně.“ Oissan nadzdvihl obočí. „Také se proslýchá, že s sebou přivezla caamaského pověřence.“

„Ale, ale,“ zasupěl Nalgol. Cítil, jak si s koutky jeho úst pohrává úsměv. „To se podívejme.“

„Za den nebo dva bychom to měli vědět jistě,“ podotkl Oissan. „Pokud tu Gavrisom má se svou vyslankyní míru skutečného Caamasiho, určitě ho všem ukáže co nejdřív.“

„Vskutku,“ zamumlal Nalgol. „A pokud ho přiměje, aby tu zůstal a mluvil o míru ještě čtyři dny, budeme moct říct, že zkázy Bothawui se zúčastnil Caamasi. Zúčastnil a tudíž ji plně schvaloval.“ Obdivně potřásl hlavou. „Úžasné. To by mě zajímalo, jak Thrawn navlékl tohle?“

„Opravdu je to úžasné,“ souhlasil Oissan, ale neznělo to zdaleka tak nadšeně. „Já jenom doufám, že se někde nepřepočítal. Sto devadesát jedna válečných lodí by bylo trochu víc, než s čím by si dokázaly poradit naše tři hvězdné destruktory.“

„Děláte si zbytečné starosti,“ pokáral ho Nalgol a vrátil mu datapad. „Já jsem viděl Thrawna v akci; on se nikdy nepřepočítá. Úderný tým odvede svou práci a pak se ty vaše válečné lodě vzájemně začnou trhat na kousky. My budeme muset zneškodnit pouze ty, které to přečkají, a skoncovat s tím, co zbude z planety.“

„Taková je aspoň teorie,“ odtušil Oissan kysele. „Mohu vám doporučit, kapitáne, abyste alespoň uvedl Tyrannic a ostatní na zbytek času do stavu pohotovosti? Tak budeme alespoň moct rychle zasáhnout, pokud vše vypukne dřív, než čekáme.“

„Také by to ale mohlo znamenat čtyři dny otupených bojových reflexů,“ připomněl mu Nalgol. „Pochybuji, že něco takového potřebujeme.“ „Ale jestli vše vypukne příliš brzo –“

„Nevypukne,“ přerušil ho Navett rázně. „Když Thrawn říká čtyři dny, tak to budou čtyři dny. Tečka.“

Oissan se zhluboka nadechl. „Ano, pane,“ zahučel. Nalgol si ho změřil pohledem a hlavou mu prolétla směs opovržení a soucitu. Oissan se koneckonců s Thrawnem nikdy nesetkal; nikdy neslyšel sebedůvěru a autoritu velkoadmirálova hlasu. Jak by mohl rozumět? „Dobrá, uděláme kompromis,“ rozhodl. „Vydám rozkaz, aby dnes odpoledne začaly předběžné bojové přípravy, a den před očekávaným bodem vznětu přejdeme do plné pohotovosti. Uklidní vás to?“

„Ano, pane.“ Oissanovi zaškubalo ve tváři. „Děkuji vám, pane.“

„A vaše předběžná příprava začíná okamžitě,“ pokračoval Nalgol a pokynul k datapadu. „Chci, abyste vypracoval seznam priorit a hrozeb všech lodí tam venku. Včetně všech údajů, které máte o jejich bojových vlastnostech, palebné síle a slabinách, a kde to bude možné, uvedete podrobnosti o kapitánovi a rasových poměrech v posádce.“

Napjatě se pousmál. „Až se konečně vynoříme zpod toho proklatého maskovacího štítu, chci smést to, co zbude, bez ztráty jediného turbolaseru nebo Preybirdu. Rozuměno?“

„Ano, kapitáne,“ řekl Oissan. „Zítra budete mít ten seznam k dispozici.“

„Výborně.“ Nalgol přikývl. „Odchod.“

Oissan vystřihl čelem v zad a rychlou chůzí zamířil po velitelském ochozu směrem k zádi. Nalgol ho chvíli sledoval a pak se otočil zpátky k prázdnému výjevu za průzorem.

Čtyři dny. Čtyři dny, a konečně budou moct zmasakrovat tu rebelskou špínu.

Ano, skutečně si dnes připadal velice tradičně.

34. kapitola

Luke se s leknutím probudil.

Chvíli zůstal tam, kde byl, přemáhal obvyklý příval dezorientace způsobené transem a rychle hodnotil svou situaci. Zjistil, že sedí v trochu nepohodlném křesle, před ním byl ovládací panel, který nepoznával, a ještě o kousek dál zaoblený průzor. Odkudsi zezadu přicházela tlumená záře nočních světel, zatímco vpředu bylo průzorem vidět, že venku je naprostá tma…

Zamrkal a najednou se zcela probral. Venku je naprostá tma? Začal zápolit s popruhy, přičemž letmo pohlédl na svůj chronometr.

Zarazil se a podíval se na chronometr znova. V hojivém transu zůstal téměř pět hodin. Pět hodin?

„Maro, říkal jsem, abys mě vzbudila za dvě hodiny,“ zavolal přes rameno k zádi. Vyprostil se z popruhů a mátožně se postavil. „Co se stalo? Snad jsi taky neusnula?“

Ale nepřišla žádná odpověď, jen náhlé překotné pípání od Artoo. A Mara nikde.

„Ach, ne,“ vydechl Luke. Vyslal Sílu, aby propátral každý koutek lodi. Maru však přesto nenašel. „Artoo, kam šla?“ vyštěkl. Poklekl na jedno koleno a pozvedl překládací datapad, který byl dosud připojený k droidovi. Objevila se na něm slova – „Co tím myslíš, že šla pryč?“ naléhal. „Kdy? Proč?“

Artoo žalostně zaúpěl. Luke upřel zrak na slova valící se po datapadu a cítil, jak mu těžkne žaludek. Mara odešla před pěti hodinami, hned potom, co Luke vklouzl do transu. Artoo nevěděl, kam šla, ani proč.

Ale obojí už Luke dokázal uhodnout.

„To nic,“ vzdychl a jak vstával, poklepal droidovi povzbudivě na kopulku. „Vím, žes jí v tom nemohl zabránit.“

Přešel k průlezu. Cítil hrozný strach smíšený s hořkým vědomím, že ať už šla udělat cokoli, teď už jí v tom nezabrání ani on. „Hlídej loď,“ přikázal malému droidovi, když se průlez otevřel. „Vrátím se co nejdřív.“

Vysoukal se ven. Neobtěžoval se s žebříkem a jednoduše seskočil na zem. Přímo nad hlavou mezi vrcholky okolních útesů probleskovaly skrz trhliny v mracích hvězdy; všude jinde vládla temnota. Maro, zakřičel. Zoufale volal svou myslí její jméno do tiché noci.

Najednou jako by se pohnula zakuklená postava v kápi. Kdesi nedaleko se zavrtěla temná, ukrytá přítomnost. Mezi kuklou a kápí se objevila mezera – Tady nahoře, odpověděla její myšlenka.

Luke vzhlédl k černému obrysu útesu přímo před sebou, polapen mezi náhlou úlevou, že je Mara pořád naživu, a zlou předtuchou, že se stane něco strašného. Záblesk zmizel, když se Mara znovu zahalila do své duševní kápě –

Kde jsi? vyslal Luke směrem k ní. Zápasil s pokušením prolámat se skrz kuklu, do které se z neznámého důvodu nečekaně zabalila.

Vycítil její váhavost i takřka odevzdaný povzdech. Potom se v jeho mysli rozzářil sled obrázků podobných zábleskům matného světla. Zobrazovaly skalisko před ním a ukazovaly mu cestu, kudy se dostala nahoru. Vyslal k ní díky a povzbuzení, přistoupil k útesu a zamířil nahoru.

Výstup nebyl ani zdaleka tak obtížný, jak čekal, a se svaly posílenými možnostmi Jediho mu netrval ani deset minut. Maru našel na hrubé římse poblíž vrcholku. Seděla a bokem se opírala o rozeklaný kus skály, který jí částečně sloužil jako úkryt. „Ahoj,“ zavolala šeptem, když se vyhoupl na poslední výstupek. „Jak se cítíš?“

„Zcela uzdraven,“ odpověděl, a když se vyšvihl na římsu a posadil se vedle Mary, zamračil se na ní. Její hlas byl klidný a ovládala se, ale pod temným pláštěm její duševní bariéry vycítil čepel nevýslovného žalu. „O co tady jde?“

Ve slabé záři hvězd spatřil, jak zvedla ruku a ukázala dopředu. „Tamhle je Ruka Thrawnova,“ řekla. „Čtyři zadní věže jsou občas vidět proti oblakům.

Luke se zadíval tím směrem, přičemž použil techniky pro zbystření smyslů. Věže a zadní zeď byly skutečně vidět, spolu s náznakem čehosi mezi věžemi vlevo. Nejspíš to byla plochá střecha hangáru, z něhož si před pár hodinami probojovali cestu ven. „Dělali něco?”

„Celkem nic,“ řekla Mara. „Ta loď, co byla venku – pamatuješ na prázdné místo v hangáru? Před třemi hodinami se vrátila.“

Luke se zašklebil. Funkční loď, a sedí před těmi, které vyřadil z provozu. Připravená okamžitě vyrazit na Bastion. „Neodletěla zase pryč?“ Ucítil, jak zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne. Parck ostatně říkal, že

vyslechne hlášení pilota, než udělá konečné rozhodnutí.“ „Rozumím.“ zamumlal Luke. Vzhledem k okolnostem se Parck a Fel nepochybně budou snažit výslech pilota co nejvíc uspíšit. Rychlé rozhodnutí, rychlý start zpátky k obloze a Impérium bude mít Ruku Thrawnovu se všemi jejími tajemstvími. A přesto tady on a Mara seděli. Čekali. Ale na co?

„Víš, je to zvláštní,“ zamumlala Mara vedle něho. „Vlastně úplná ironie. Jen se na nás podívej: žena, která se deset let snaží vybudovat si nový život, a muž, který těch samých deset let strávil tím, že se zběsile štval z místa na místo a snažil se zachránit galaxii před každou další hrozbou, která vystrčila svůj škaredý obličej.“

„Ano, to jsme my,“ přikývl Luke. Znepokojeně si ji prohlížel. Kroutící se temnota v jejím nitru sílila… „Jen v tom nevidím žádnou ironii.“

„Ironie je to, žes spěchal sem, abys mě zachránil, ačkoli se Nová republika může každou chvíli rozpadnout,“ vysvětlovala Mara. „Nechal jsi tu svoji samozvanou odpovědnost stranou, abys zachránil jedinou ženu a její jediný život.“

Vycítil, že se zhluboka nadechla. „A ta žena,“ dodala tak tiše, že to téměř nebylo slyšet, „teď musí obětovat ten svůj nový život, po kterém toužila. Aby zachránila Novou republiku.“

Vzdálený záblesk bledě zeleného světla náhle ozářil její tvář. Tvář jako vytesanou ze skály; tvář zírající se strašlivou bolestí a osamělostí do noci. „Vypadá to, žes přišel právě včas,“ prohodila, když v dálce slabě zaburácel hrom.

Následoval druhý zelený záblesk. Luke s vypětím sil odtrhl oči od jejího zmučeného obličeje a obrátil se, aby se podíval.

Věže zahájily palbu. Sotva se na ně stihl zaostřit a už z vršku jedné z nich vyšlehla další dvojice zelených turbolaserových blesků, následovaná dvojicí z další věže. Pálily přes krajinu opačným směrem od místa, kde seděli on a Mara. „Nejspíš zaměřovači výstřely,“ řekla Mara klidným hlasem, ale byl to klamný klid struny napjaté k prasknutí. „Snaží se odhadnout vzdálenost. Už to nebude dlouho trvat.“

Luke pohlédl zpátky na ni. Její vnitřní bolest rostla a vrhala se proti její duševní bariéře jako povodeň proti hrázi. „Maro, co se děje?“ „Víš, vlastně to byl tvůj nápad,“ pokračovala, jako by nic neřekl. „To ty jsi tolik chtěl, aby se ze mě stala Jedi.“ Hlasitě popotahovala nosem jako někdo, kdo potlačuje slzy. „Pamatuješ?“

A pak z pevnosti najednou vypálila salva turbolaserových výstřelů; zelená palba byla tentokrát podtržena modrou ze zbraní chisského stylu. Nyní už pálily všechny čtyři věže. Všechny plivaly oheň jako o život a vytrvale stejným směrem. Luke natáhl krk, aby lépe viděl, a přemítal, na co asi střílejí. Že by Karrde přece jen poslal zálohu? Nebo je našla Nová republika, či snad Impérium? Nebo jedno ze stovky hrozných nebezpečí, o kterých mluvil Parck? Pohlédl zpátky na Maru –

A v jediném, strašlivém okamžiku pochopil. „Maro,“ vydechl. „Ne. To ne.“

„Musela jsem to udělat,“ řekla chvějícím se hlasem. V odlescích nepřátelské palby Luke spatřil, že už se ani nesnažila zadržovat slzy. „Byl to jediný způsob, jak jim zabránit, aby tohle všechno vzali a předali Bastionu. Jediný způsob.“

Luke pohlédl zpátky na pevnost; čepel Mařina smutku mu rozrývala srdce. Hlavou mu prolétla smršť neodbytných myšlenek. Kdyby ji byl probudil dřív – kdyby se byl v pevnosti prolámal skrz její duševní bariéru a dozvěděl se, co má v úmyslu – kdyby alespoň teď naplno použil Sílu –

„Nedělej to,“ zašeptala Mara. Jejím hlasem zaznívala nekonečná únava. „Prosím tě, nedělej to. Je to moje oběť, copak to nechápeš? Závěrečná oběť, kterou musí projít každý Jedi.“

Její tápající ruka se natáhía, aby se dotkla té jeho. Byla velmi studená. „Nemůžeš udělat nic. Vůbec nic.“

Luke se přerývaně nadechl. Chladný noční vzduch mu projel plícemi jako hothský led. Ruce, mysl a srdce ho bolely všeobjímající touhou udělat něco. Udělat cokoli.

Ale ona měla pravdu. Nemuselo se mu to líbit, mohl proti tomu rozhořčeně protestovat, ale hluboko v duši věděl, že má pravdu. Nenesl odpovědnost za celý vesmír. A nenesl odpovědnost ani za rozhodnuti ostatnich lidí – za jejich činy, následky jejich činů, ani za to, co obětují.

Mara udělala rozhodnutí a přijala jeho následky. A on neměl ani povinnost, ani právo pokusit se vzít jí to.

Takže mohl udělat jen jedinou věc. Přisedl si k ní na římse blíž a ovinul

ji svou paží.

Chvilku se vzpírala; dávné obavy, zvyky a osamělost se spojily s její bolestí a chtěla se od něj odtáhnout. Ale jen chvilku. Potom, jako by nyní byla ztracena i tato část jejího života, se přivinula k jeho boku. Její bariéry, tak pečlivě vystavěné, se rozlétly na kousky, když ze sebe konečně vylila smutek a bolest nad ztrátou, kterou ukrývala tak hluboko a tajně ve svém nitru.

Luke ji objal pevněji, šeptal bezvýznamná slova a zatímco se spolu s ní probíjel bouří bolesti a utrpení, pohlcoval tolik trýzně, kolik dokázal, a nabízel místo ní útěchu a vřelost. V dálce začaly věže pálit ještě rychleji –

A potom, nad hranou útesu, ji uviděl. Prosvištěla těsně nad dalekým kopcem, její trup se třpytil neskutečným přeludem naplno zapnutých štítů v atmosféře, smýkala a cukala sebou jako živá věc. jak se snažila vyhýbat nebo prostě propálit skrz ohnivou bouři, jež rozpalovala vzduch kolem ní, a neochvějně, ale zbytečně opětovala palbu a střílela do neproniknutelného černého kamene, který se před ní zvedal k nebi. Vábnička, kterou Mara napojila na komunikační systém jedné z chisských lodí, ji přitahovala jako energetický kabel mynocka přímo k nechráněnému otvoru hangáru, k jedinému zranitelnému místu celé pevnosti. Byla to Mařina loď, jediná věc ve vesmíru, která byla skutečně její. Jade´s Fire.

Maře vyschly slzy. Nahnula se dopředu, aby lépe viděla, a její ramena se pod Lukovou rukou napnuly. Fire už byla skoro u Ruky Thrawnovy a Luke spatřil, že pod třpytivým efektem byl trup protržen na desítce různých míst; z některých z nich planula nažloutlá záře ohně. Věže stupňovaly útok, ale už bylo příliš pozdě. Fire naposledy klesla dolů, zmizela jim z očí –

A se zářivým žlutooranžovým oblakem ohně, který vyšlehl až ke vzdáleným horám a ozářil krajinu jako slunce Coruscantu, dosáhla svého cíle.

Zvuk výbuchu, jenž k nim dolehl o sekundu později, byl podivně tlumený, jako by ho mohutná zeď z hijarnského kamene zadržela stejně dobře, jako nejspíš i výbuch samotný. Za několik dalších sekund se přes ně převalila další, ještě tišší zvuková vlna, odražená od hor. Věže přestaly pálit: zdálo se, že téměř váhavě. A znovu se kolem nich rozhostilo ticho noci.

Dlouho tam seděli mlčky, tiskli se k sobě a zírali na mihotavou žlutou záři, jež byla pohřební hranicí Fire. S tím, jak oheň v hangáru pomalu dohoříval. Luke cítil, jak ustupuje i Mařina bolest.

Ale k jeho překvapení to nebyla bezmocná hořkost, dokonce ani obyčejná únava, co se v ní vzedmulo, aby vyplnilo místo po bolesti. Truchlila nad svou ztrátou a překonala svůj žal; a teď, jako tomu u ní bude už navždy, nastal čas odložit pocity stranou a znovu se soustředit na úkol, který je zapotřebí vykonat.

A skutečně, o chvilku později se v jeho náruči neklidně pohnula. „Měli bychom jít,“ řekla. Její hlas byl maličko ochraptělý od pláče, ale jinak klidný a jasný. „Uhasit oheň jim nějakou chvíli potrvá. Tohle je nejspíš naše jediná možnost proniknout tam zpátky.“

*

„Podle velikosti toho výbuchu si myslím, že zlikvidoval všechno, co v hangáru bylo,“ poznamenala Mara, když slézali po útesu zpátky k lodi. „Nebo aspoň všechno, co je schopné letu. Vzadu možná zůstalo něco, co se jim podaří zachránit, ale dá jim zabrat, než to vůbec dostanou ven.“

Věděla, že blábolí jen proto, aby se slyšela. Slova se z ní řinula jako důsledek vysilujícího citového otřesu, kterým právě prošla. Sama nikdy neměla žvanily ráda a pomyšlení, že se právě chová jako oni, i když pouze dočasně, ji pěkně dopalovalo.

Kupodivu se kvůli tomu necítila trapně, ačkoli ani tohle nebyla žádná záhada. Jestliže tam nahoře Lukovi vyklopila úplně všechno, a přesto to ani trochu nepokazilo jeho názor na ni, pak ho nejspíš nepoškodí ani trocha blábolení.

A jeho názor to nepokazilo. To bylo možná překvapivé nejvíc ze všeho. Skutečně a upřímně nepokazilo. Když šplhala dolů z útesu, stále z něj cítila stejnou vřelost, s jakou ji tam nahoře tak pevně ovinul.

Jistě, v té směsici také bylo o trochu víc starostlivosti a přehnané péče, než by se jí líbilo. Ale na lom nezáleželo. Luke už byl prostě takový a nebylo to nic, s čím by se nedokázala vypořádat.

„Pořád ještě nevím, jak to provedeme,“ řekl Luke za ní a krátce se zapotácel na kusu volné skály, než znovu získal rovnováhu. „Vrátit se tam jeskyní by trvalo dlouho.“

„Já vím,“ souhlasila Mara. „Parck se zmínil, že ve zdech jsou trhliny. Myslím, že budeme muset proběhnout volnou krajinou a pak najít způsob, jak po zdi vyšplhat do některé z těch děr.“

„To nebude hračka,“ upozornil ji Luke. „Už nám zdaleka nebudou nakloněni tak příznivě jako předtím.“ Mara si odfrkla. „To nevadí,“ řekla ponuře. „Já jim taky nejsem nakloněna zrovna příznivě.“

Vpředu dole zahlédla jejich vypůjčenou loď, stěží viditelnou v kalném světle hvězd. Zbývala jim k ní ještě jedna poslední puklina ve skále. Sebrala sílu, přeskočila průrvu a přistála na plochém balvanu –

A najednou se zarazila. Její svaly ztuhly úlekem a málem z kamene sletěla. Najednou, nečekaně, se v její mysli ozvala podivná myšlenka nebo zvuk..

Jedi Sky Walkere? Jste tady?

Prohrála boj o rovnováhu a neohrabaně se zřítila dolů na zem, taktak se jí podařilo udržet si nohy pod sebou. Ale nevěnovala tomu pozornost. Na lodi seděl tucet nervózně se třesoucích stínů, hřadujících na vršku panelů stylu TIE. Sotva Luke přistál na zemi vedle ní, jeden ze stínů se vznesl z lodi a přelétl na kámen, který právě uvolnili. Skuteční jste to vy, ozývala se myšlenka v její hlavě, slova zarámovaná vzrušením a úlevou. Spatřil jsem veliký oheň a bál jsem se, že jste vy a Mara Jade zahynuli. Byl to Syn větru. A slyšela ho.

Pohlédla na Luka a zjistila, že v jeho tváři a mysli se zračí stejný úžas.

„Že se ale vyžíváš v dramatických překvapeních,“ vypravila ze sebe, přičemž kývla směrem k mladému Qom Qae. „Tohle se ti povedlo. Opravdu.“

Luke pozvedl ruce dlaněmi nahoru. „Hele, nekoukej se na mě,“ protestoval. „Já za to vůbec nemůžu.“

Poslouchejte mne, prosím, vpadl jim Syn větru netrpělivě do řeěi. Musíte jít na pomoc Qom Jha. Ohrožovatelé zaútočili na jejich domov. „Myslíš tu jeskyni?“ zachmuřil se Luke. „Celou?“ dodala Mara. „Nebo jenom vchod?“

Přišel příval štěbetání, jak Qom Qae hovořil s ostatními létavci, kteří dosud viseli na lodi. Nevíme, odpověděl Syn větru. Mí přátelé z tohoto sídliště Qom Qae je viděli, jak vstupují do jeskyně s velikými větvemi a stroji. Mara pohlédla na Luka. „S velikými větvemi?“

„Hádám, že myslí těžké zbraně,“ odpověděl. „Jak dlouhé byly ty větve?“

Některé byly dvakrát tak velké jako Qom Qae, odpověděl Syn větru a roztáhl svá křídla pro porovnání.

„Trochu velké pro vymetení jedné jeskyně,“ prohlásila Mara. „Zdá se, že zjistili, že jsme se tamtudy dostali dovnitř.“

„A připravují se na nás, kdybychom se chtěli vrátit,“ řekl Luke. „No, i tak jsme věděli, že stejnou cestou už nemůžeme jít. Jenom doufám, že se jim Qom Jha stihli včas klidit z cesty.“

„Teď s tím nic nenaděláme,“ odtušila Mara. „A když tu budeme sedět a váhat, jenom jim tím dáme na přípravu víc času.“ „Máš pravdu,“ uznal Luke zdráhavě. „Zajdu pro Artoo a vyrazíme.“

Vy nepůjdete na pomoc Qom Jha? zeptal se Syn větru úzkostlivě, když Luke vykročil kolem něho.

„Nemůžeme s tím nic dělat,“ řekla mu Mara. „Musíme se okamžitě vrátit do Vysoké tvrze.“

Upřeně se na ni zahleděl. Ale slíbili jste to.

„Slíbili jsme jen to, že uděláme, co budeme v našich silách,“ opravila ho Mara. „V tomto případě se zdá, že toho moc udělat nemůžeme.“ Povzdechla si. „Podívej, nevím, jestli ti to pomůže, ale Ohrožovatelé nikoho z vás nepovažují za nic víc než za velký obtížný hmyz. Jestli se teď budete od jejich lodí a od Vysoké tvrze držet zpátky, nejspíš vás už nechají na pokoji.“

Rozumím, pravil Syn větru, avšak v jeho hlase stále zaznívalo těžké zklamání. Předám tuto zprávu dál.

„Je mi líto, že jsme vám nemohli pomoct víc,“ řekla Mara. „Ale vesmír není dokonalý a nikdo nikdy nedostane, co chce, nebo co si myslí, že chce. Součástí dospívání je přijmout to, smířit se s tím a jít dál.“ Qom Qae se napřímil. A co chcete vy, Maro Jade? Mara se podívala na loď, na otevřený průlez, ve kterém zmizel Luke. Poslední dobou se stávalo, že tuhle otázku si kladla stále častěji. Otázku, v níž se svářely neslučitelné emoce a protikladné názory, opatrné naděje a obezřetné obavy.

A rozhodně se o tom nemínila bavit s nějakým mládětem. „Ted se chci jen dostat zpátky do Vysoké tvrze,“ zvolila poněkud bezprostřednější cíl. „Jedno po druhém, ne?“

Zdálo se, že se Syn větru otřásl. Zpátky do Vysoké tvrze? Ale proč? Luke se znovu objevil v průlezu a Sílou spouštěl Artoo na zem. „Trvalo by moc dlouho, než bych ti to vysvětlila,“ odpověděla. „Ale je to životní důležité. Věř mi.“

Věřím, řekl s nečekaným zápalem. Věřím vám i mistru Skywalkerovi. Zaváhal. A mohu vám ukázat cestu.

Mara svraštila Selo. „Opravdu? Kudy máme jít?“ Tímto směrem. Píchl zobákem maličko doprava od Ruky Thrawnovy. Mí přátelé říkají, že u Jezera malých ryb je ve skále díra, která vede do sluje poblíž místa, kde jsme do Vysoké tvrze vstoupili poprvé.

Mara pohlédla na Luka a v hlavě se jí začal rodit nový nápad. Možná že vůbec nebude potřeba zdolat Vysokou tvrz samotnou. „Je dost velká, abychom se jí protáhli?“

To nevím. Syn větru zaváhal. Ale bylo mi řečeno, že je to tatáž cesta, kterou používají ohniplazky, když zalézají pod zem.

Mara ucítila, jak jí při vzpomínce na ty tvory prsty projela křeč. Z pomyšlení, že poleze dírou za hordou ohniplazek, jí bez nadsázky naskakovala husí kůže. Ale jestli to je jediná cesta, tak to jinak nepůjde. „Počkej, poradím se s Lukem.“

Poodešla k němu a droidovi a stučně shrnula, co slyšela od mladého Qom Qae. „Proč to nezkusit,“ souhlasil Luke. „Jak daleko je to jezero?“ Ne moc, ujistil ho Syn větru. Vzduchem tam budeme velmi brzy. „Loď nemůžeme vzít.“ upozornil ho Luke. „Ohrožovatelé by si nás okamžitě všimli.“

Něměl jsem na mysli létající stroj. Syn větru se prudce napřímil. Já a moji přátelé vás tam odneseme. A nikdo nás nespatří.

Mara a Luke si vyměnili pohledy. „Zvládnete to?“ zeptal se Luke, když si prohlédl jejich skupinku. „Není vás moc a my jsme těžší, než vypadáme. A taky potřebujeme vzít Artoo.“

Já a moji přátelé vás tam odneseme, opakoval Syn větru. Neděláme to pro odměnu, dodal rychle, ale proto, že jste již pro Qom Qae mnoho riskovali a my jsme vám za to nic nedali. Je jenom správné, abychom to udělali.

Luke pohlédl na Maru. „Uvědomuješ si ovšem, že jít znovu pod zem bude znamenat další dlouhý výstup po tajném schodišti,“ varoval ji. „Jsi si jistá, že to zvládneš?“

Mara cítila, jak se jí zkřivily rty. „Ono vlastně možná vůbec nebude potřeba, abychom šli do Vysoké tvrze.“ Lukovo čelo zbrázdily vrásky. „Cože?“

„Před chvílí jsem si vzpomněla na ten velký zdroj energie, který Artoo zaregistroval, když jsme se poprvé dostali do té podzemní místnosti,“ řekla mu. „Na zdroj, který se podle slov Držitele slibů stal osudným každému Qom Jha, který se k němu přiblížil.“

Zadívala se k Vysoké tvrzi. „A pak,“ dodala tiše, „jsem začala uvažovat o tom, co Chissům podle Parcka řekl Thrawn. Že pokud se někdy objeví zpráva o jeho smrti, mají za deset let očekávat jeho návrat.“

Na okamžik vycítila Lukův zmatek a pak se jeho emoce napjaly, když najednou pochopil. „Máš pravdu,“ řekl tlumeným, ponurým hlasem. „To by mu bylo podobné, viď? To by byl celý on.“ „Každopádně si myslím, že to stojí za to prověřit,“ mínila Mara. „Rozhodně,“ souhlasil Luke. Jeho hlas a mysl najednou vyplnila nová naléhavost. „Tak dobře, Synu větru. Přijímáme. Domluv se s přáteli a vyrazíme.“

*

Major, který se mračil z komunikačního displeje na zadním můstku Chimaery, byl středního věku, měl nadváhu a byl až k uzoufání nekultivovaný. A pokud se dalo soudit podle jeho odpovědí, trpěl nedostatkem představivosti a inteligence také neměl na rozdávání.

Ale zároveň byl bezvýhradně a neochvějně oddaný svému nadřízenému. Pellaeon si kysele pomyslel, že je to přesně ten typ člověka, jakého by si moff Disra vybral, aby mu kryl záda.

„Je mi líto, admirále Pellaeone.“ opakoval major, „ale Jeho Excelence mi nenechala žádné pokyny, jak se s ním spojit. Pokud si přejete mluvit se šéfem jeho personálu, můžu se podívat, jestli tu někde je –“

„Tato záležitost se týká moffa Disry osobně,“ přerušil ho Pellaeon. Už začínal mít téhle hry dost. „A důrazně vám doporučuji, abyste si uvědomil, s kým mluvíte. Nejvyšší velitel imperiálních sil musí mít podle zákona za všech okolností umožněný přístup ke všem vysoce postaveným civilním vůdcům.“

Major se narovnal do jakéhosi polovičatého pozoru. „Ano, pane, to já vím,“ odvětil tónem hraničícím se vzpurností. „Domnívám se však, že Jeho Excelence ve skutečnosti má nejvyššího velitele u sebe.“

Pellaeon cítil, jak se mu hrne krev do tváří. „O čem to mluvíte?“ vyštěkl. „Já jsem nejvyšší velitel.“

„Možná byste se na to měl zeptat moffa Disry,“ řekl major. Hrozba v Pellaeonově tváři a hlasu na něj očividně nezapůsobila. „Nebo velko-“

Odmlčel se a v netečném obličeji mu zaškubalo, jako by si opožděně uvědomil, že málem prozradil něco, co neměl. „Ale já osobně o tom žádné informace nemám,“ dokončil poněkud nepřesvědčivě. „Očekávám, že Jeho Excelence se za pár dnů vrátí. Pak můžete opět zavolat.“

„Ovšem,“ řekl Pellaeon měkce. „Děkuji vám za váš čas, majore.“ Vypnul komunikátor, napřímil se a teprve pak dovolil, aby se mu nekonečná únava promítla i do tváře.

Plukovník Vermel, který stál po jeho levici v průchodu na Chimaeřin hlavní můstek, se pohnul. „Je to špatné, že, pane?“ zeptal se.

„Dost špatné,“ připustil Pellaeon a mávl rukou ke komunikačnímu displeji. „Od Disry samotného bych nestydaté porušení subordinace čekal. Ale vzpurnost poměrně nevýznamného poskoka svědčí o mnohem větší důvěře v Disrův dvůr, než jaká je na místě.“

Postavil se do průchodu vedle Vermela. „A napadá mě jen jediný důvod k tak vysokému stupni důvěry.“

Vermelovi zachrčelo v krku. „Velkoadmirál Thrawn.“ Pellaeon přikývl. „Major to skoro řekl – jistě vám to neuniklo. A jestli je Thrawn zpátky a drží s Disrou…“

Nedopověděl. Dlouhé roky začaly tížit jeho ramena ještě víc. Po všech těch letech, po neúnavné práci a sebeobětování Impériu být takhle bez skrupulí odstaven… A zvlášť kvůli někomu jako Disra. „Jestli drží s Disrou,“ pokračoval tiše, „tak je to pro Impérium to nejlepší. A my to budeme akceptovat.“

Chvíli tam společně stáli mlčky, jediným zvukem bylo tlumené pozadí činnosti na Chimaeňně můstku. Pellaeon nechal svůj zrak pomalu klouzat po můstku své lodi a přál si, aby věděl, co má dělat dál. Jestli je Thrawn zpátky, tak samozřejmě nepotřebuje dělat nic – velkoadmirál mu dá svá přání a rozkazy najevo, až uzná za vhodné.

Ale jestli Thrawn není zpátky…

Vykročil kupředu a pokynul důstojníkovi rozvědky, který držel službu na stanovišti v zákrytu posádky na levoboku. „Během posledních dvou týdnů jsme zachytili několik neověřených zpráv o návratu velkoadmirála Thrawna.“ řekl. „Zmiňovala se některá z těchto hlášení v souvislosti s ním o jiném hvězdném destruktoru než o Relentlessu?“

„Prověřím to, admirále,“ oznámil důstojník a začal ťukat do panelu. „Ne, pane, nezmiňovala. Ve všech zprávách je výslovně uveden buď Relentless, nebo kapitán Dorja, nebo oba.“

„Dobře,“ řekl Pellaeon. „Okamžitě proveďte přednostní průzkum záznamů vojenského ústředí na Bastionu. Zjistěte, kam Relentless letěl.“ „Ano, pane.“

Důstojník se dal u svého panelu do práce. „Nemyslíte si, že by Dorja rozporu s Thrawnovými rozkazy zaznamenal cíl své cesty, že?’„ zamumlal Vermel.

„Ne,“ odpověděl Pellaeon. „Ale já vůbec nejsem přesvědčen, že tohle přísné utajení nařídil Thrawn. A jestli to byl Disrův nápad, možná ho ani nenapadlo zmínit se Dorjovi, že má přede mnou tajnosti.“ „Ano, ale –“

„Tady je to, pane.“ ozval se zpravodajský důstojník. „Relentless, velící důstojník kapitán Dorja. Opustil Bastion před dvaceti hodinami, cíl cesty Yapa Minor. Odhadovaná doba letu dvanáct hodin. Jako pasažéři jsou uvedeni moff Disra –“ vzhlédl, a Pellaeon uviděl, jak polkl. „A velkoadmirál Thrawn.“

Pellaeon přikývl. „Děkuji vám,“ odpověděl. „Kapitáne Ardiffe?“ „Pane?“ Ardiff vzhlédl a přestal rozmlouvat s důstojníkem u monitorovacího displeje.

„Nastavte kurz na Yagu Minor,“ přikázal Pellaeon. „Odletíme, jakmile bude loď připravena.“

„Ano, pane.“ Ardiff se obrátil a zvedl ruku směrem k navigační stanici. „Navigátore?“

„Doufám, že víte, co děláte, pane,“ ozval se Vermel znepokojeně. „Jestli Thrawn s Disrou spolupracuje, vyvolat v jeho přítomnosti s Disrou střet by nebylo právě moudré s ohledem na vaši kariéru.“

Pellaeon se nevesele pousmál. „Ohledů na svou kariéru už jsem se dávno vzdal,“ podotkl. „Důležitější je, že pořád existuje nepatrná naděje, že Thrawn si jaksi není vědom těch nejhorších Disrových přečinů proti Impériu. V tom případě mám jako imperiální důstojník za povinnost upozornit jej na ně –“

„Admirále!“ vykřikl hlas od senzorové stanice. „Blíží se loď – padesát pět stupňů na čtyřicet. Neznámá konfigurace, pane.“

„Připravte se k obraně,“ odpověděl Pellaeon klidně. Vykročil po velitelském ochozu k průzoru a očima prohledával naznačený vektor. Neznámé lodě znamenaly podle jeho zkušeností téměř vždycky falešný poplach: neobvyklý úhel, modifikace, nebo nějaký obskurní tvar, se kterým se ten který senzorový důstojník ještě nikdy nesetkal. Postranním průzorem to plavidlo zahlédl –

A zastavil se uprostřed kroku a nedůvěřivě zíral ven. Co ve jménu Impéria –?

„Admirále?“ zavolal komunikační důstojník napjatým, nepřirozeně vysokým tónem. „Pane, zdraví nás. Nebo přesněji – zdraví vás.“

Pellaeon se zachmuřil. „Mě osobně?“

„Ano, pane. Ptal se výslovně na admirála Pellaeona –“ „Tak to tedy admirálovi přepojte, ne?“ přerušil ho Ardiff rázně. „Ano, pane,“ polkl mladík. „Přepojuji vysílání, pane.“ „Dobrý den, admirále Pellaeone,“ zaduněl hlas z reproduktorů můstku. Byl to mužský hlas hovořící basikem bez jakéhokoli zřetelného přízvuku nebo gramatických odchylek, jež obvykle souvisely s nelidským hlasovým vybavením.

Pellaeona najednou zamrazilo. Uvědomil si, že len hlas mu je podivně povědomý. Vlastně až znepokojivě povědomý. Jako ozvěna z dávné minulosti… „Jsem si jistý, že se na mne nepamatujete,“ pokračoval hlas, „ale mám za to, že už jsme se jednou či dvakrát setkali.“

„Beru vás za slovo,“ odpověděl Pellaeon co nejklidněji. „Čemu vděčím za potěšení z vaší návštěvy?“

„Jsem zde, abych vám učinil nabídku.“ řekl hlas. „Abych vám dal něco, co opravdu moc chcete.“

„Skutečně.“ Pellaeon pohlédl na Ardiffa, který stál strnule připraven za velitelským stanovištěm turbolaserů na pravoboku. „Nebyl jsem si vědom toho, že by mě sžíraly takové nevyplněné touhy.“

„Vy ještě nevíte, že to chcete,“ ujistil ho hlas. „Ale chcete to. Věřte mi.“ „Přiznám se, že jste mě zaujal,“ řekl Pellaeon. „Jaký další postup navrhujete?“

„Rád bych přišel k vám na palubu a setkal se s vámi. Až uvidíte, co vám nabízím, určitě pochopíte, proč je určitá diskrélnost namístě.“

„Nelíbí se mi to,“ zamumlal Vermel po jeho boku…Mohlo by jít o nějakou léčku.“

Pellaeon zavrtěl hlavou. „S neznámou cizí lodí jako návnadou?“ opáčil a pokynul k plavidlu, které nehybně viselo na hvězdném pozadí vpravo před přídí. „Jestli je to léčka, plukovníku, zak je opravdu dokonalá.“

Odkašlal si. „Kapiláne Ardiffe?“ zvolal. „Proveďte nezbytné přípravy a vezměte našeho hosta na palubu.“

35. kapitola

Během poslední části cesty na Lady Luck nikdo nezaútočil, ačkoli Han napůl očekával opak. A nezdálo se ani, že by některá z téměř dvou stovek válečných lodí, které se vzájemně ostražitě pozorovaly nad Bothawui, jevila o jachtu nějaký zájem. Lady Luck mezi nimi opatrně prokličkovala na místo, kde obíhaly tři novorepublikové korvety. Choulily se k sobě, jako by se děsily hrozivé palebné síly, jež se rozpínala po obloze všude kolem nich.

A nejspíš, usoudil Han kysele, se jí skutečně děsily. Gavrisom a Calibopové obecně byli mnohem zdatnější v řečnění než v činech.

Důstojníkovi, který měl na Gavrisomově lodi službu, se zpočátku nechtělo vyhovět jejich žádosti o povolení k zadokování, ale po několika minutách dohadování – a pravděpodobně po nějaké té zákulisní diskusi – konečně změnil názor.

A když on a Lando prolezli dokovacím průlezem Lady Luck na palubu a čekající Leia mu vklouzla do náruče, celá ta protivná slovní potyčka najednou stála za to.

„Jsem tak ráda, že jsi zpátky,“ zašeptala Leia. Její hlas tlumila jeho hruď, jak se k němu tiskla. „Dělala jsem si o tebe hrozné starosti.“

„Hej, miláčku, vždyť mě znáš,“ řekl Han. Pokoušel se o lhostejný tón, ale svíral ji stejně pevně jako ona jeho. Najednou, teď, když už bylo po všem, si konečně dokázal přiznat, co je mohl jejich potřeštěný výlet na Bastion stát. A uvědomil si, o co mohl přijít…

„Ano, znám tě,“ odvětila Leia, vzhlédla k němu a pokusila se o úsměv, který ho neoklamal ani na vteřinu. Možná také chápala, o co málem přišli. „A vím, že ses nikdy v životě nedokázal držet od malérů dál. Jsem prostě moc ráda, že ses z toho dostal.“

„To já taky,“ řekl Han upřímně a zadíval se na ni pozorněji. „Vypadáš unaveně.“

„Jenom jsem vstala trochu moc brzo,“ vysvětlovala. „Gavrisom přešel na drev’starnsky čas, a tam dole je těsně po rozednění.“

„Aha,“ řekl Han. Ani ho nenapadlo zeptat se důstojníka ve službě, jaký byl lodní čas. „Promiň.“

„To nic,“ řekla. „Věř mi, tohle mi stálo za to, abych si přivstala.“ Zaváhala, ale jen trošku. „Přivezl jsi to s sebou?“

Han pohlédl přes její hlavu na Landa. „Víceméně,“ odpověděl. „Je tu někde místo, kde bysme si mohli promluvit?“

Cítil, jak se mu její svaly napjaly pod rukama. „Samozřejmě.“ přisvědčila, aniž na sobě dala znát starosti, které jí svými slovy tak nečekaně způsobil. „Hned vedle je jednací místnost.“

O několik minut později seděli v pohodlných křeslech za zajištěnými dveřmi. „Místnost není monitorovaná,“ řekla Leia. „Ověřila jsem si to. V čem je problém?“

Han sevřel opěradla křesla. „Získali jsme Caamaský dokument, jak jsem ti říkal. To jsem ale ještě nevěděl, že – víš co, povím ti to pěkně popořádku.“

S občasnými poznámkami od Landa jí podal shrnutí jejich výpravy na Bastion a skončil Moegidovým zjištěním, že dokument byl pozměněn. „Mělo mě napadnout, že je to nějaký podfuk,“ zavrčel a očima propaloval datakartu na nízkém stolku uprostřed. Vyprávění všech událostí v něm znovu vzbudilo rozpaky a vztek na sebe sama, že na ten pitomý trik vůbec naletěl. „Měl jsem počkat, dokud Lando a Moegid tu datakartu kompletně neprohlédnou. Až pak jsem ti o ní měl říct.“

Leia mu povzbudivě stiskla dlaň. „To je v pořádku.“ řekla, ale tvar jejích úst jasně naznačoval, že to nebylo v pořádku ani trochu. „Je to moje chyba stejně jako tvoje. Já jsem také věděla, že Thrawn je zpátky na scéně. Měla jsem si uvědomit, že to bylo příliš snadné.“

„Jo, jenže tys nevěděla, že datakartu nám dal zrovna on,“ přel se Han, odhodlaný nedopustit, aby si to dávala za vinu. „Věděla jsi jenom to –“

Na druhé straně stolu si Lando odkašlal. „Až se vy dva dohodnete, čí je to vina,“ prohlásil suše, „možná bychom mohli začít přemýšlet, co s tím.“ Han pohlédl na Leiu a spatřil, jak se její ústa nepatrně zvlnila do hořkého úsměvu. „Máš bod,“ napodobila Landův tón. „Snad to není tak zlé, jak to vypadá. Pořád je tu možnost, že se nám podaří získat kopii dokumentu odjinud.“

„Myslíš od Karrda?“ ptal se Han.

„Ne existuje ještě jiná možnost.“ Leia zaváhala. „Opravdu bych o tom zatím neměla mluvit, ale jestli to vyjde, nejspíš to potrvá několik dnů.“ „To nic nemění na tom, že musíme všechny na chvíli zdržet,“ řekl Lando rázně. „Han a já jsme měli pár dní, abychom si prohlédli všechny rozdané karty ve hře, a myslím, že se nám podaří trochu času získat.“

„Správně,“ přikývl Han a byl rád za změnu tématu. „Nejdřív řeknu Gavrisomovi, že Caamaský dokument zatím nedostane.“

Leie se rozšířily oři. „Jak to chceš zdůvodnit?“ „Povím mu, že situace u Bothawui je na můj vkus příliš napjatá,“ prohlásil Han. „Budu se dožadovat toho, aby to všichni zabalili a letěli domů, jinak dokument nikomu nedám.“

Leiin obličej byl nádhernou studií omráčeného úžasu. „Hane, tohle ti nemůže projít.“

„Proč by ne?“ opáčil Han a pokrčil rameny. „Jsem to já, to nezapomeň. Každej ode mě čeká. že budu dělat praštěný věci.“

„Ano, ale –“ S očividným úsilím v sobě Leia zadusila své námitky. „Tak dobrá, dejme tomu, že ti to u Gavrisoma projde. Co dál?“

Han pohlédl na Landa. „Vlastně jsme se o moc dál nedostali,“ připustil. „Moegid tvrdí, že existuje malá šance, že se mu povede zrekonstruovat původní data – záleží na tom, jak velkej expert byl ten, kdo je měnil. A teď, když už ten dokument v podstatě máme, se nám možná podaří přechytračit Bothany, aby nám řekli, co vědí.“

„Za předpokladu, že vůbec něco vědí.“ podotkla Leia. „Jestli nevědí nic, tak nejsme o nic dál než předtím. Dokonce by někdo mohl Novou republiku nařknout z pokusu utajit ta jména.“

„Já vím.“ Han se snažil zakrýt svůj vlastní pocit bezmoci. „Ale když půjdeme s pravdou ven a oznámíme jim, že nic nemáme, tak budou říkat totéž, ne?“

Leia znovu stiskla jeho ruku. „Nejspíš,“ souhlasila. V jejích očích se objevil vzdálený pohled, který znamenal, že urputně přemýšlí. „Dobrá,“ řekla. „Největší štváči jsou Diamalové a Ishoriové. Pokud je přimějeme k ústupu, alespoň dočasnému, spousta dalších bude následovat jejich příkladu. Proto sem vlastně Gavrisom přiletěl. Chtěl si s nimi promluvit.“

Han se zašklebil. Vzpomněl si na svůj nepříliš úspěšný pokus přesvědčit oba národy, aby se dohodly. A to se týkalo jenom nějakých detailů ohledně přepravy. „Hlavně ať spolu nejsou v jedný místnosti,“ varoval.

„Nebudou.“ Leia pohlédla na Landa. „Lando, pořád jsi ještě zadobře se senátorem Miatamiou?“

Lando si ji podezřívavě prohlížel. „Nevím, jestli jsme spolu vůbec někdy byli zadobře,“ řekl obezřetně. „Zvlášť ne potom, co jsem mu nabídl odvoz, který vyvrcholil pozvánkou k svátečnímu přípitku s Thrawnem na palubě jeho osobního hvězdného destruktoru. Co přesně máš na mysli?“

„Miatamia přiletěl včera večer, aby se seznámil se situací,“ odpověděla Leia. „Zdržuje se na jedné z velkých diamalských válečných lodí, Industrious Thoughts. Byla bych ráda, abys tam přeletěl a promluvil si s ním.“ Landovi spadla brada. „Já? Leio –“

„Musíš to udělat,“ přesvědčovala ho Leia. „Diamalové mají silný smysl pro osobní čest a Miatamia ti pořád dluží za ten odvoz. Můžeš toho využít.“

„Podívej, já nevím, jakou cenu má podle tebe moje vstřícnost na otevřeném trhu,“ namítl Lando. „Ale –“ Znovu se jí podíval do tváře a povzdechl si. „Tak dobře. Zkusím to.“

„Děkuju ti,“ řekla Leia. „Gavrisom a já už máme na dnešní dopoledne naplánovanou schůzku s ishorskými vůdci na palubě Predominance. Společně možná něčeho dosáhneme.“

Ozvalo se pípnutí z komunikátoru ve stole. „Radní Organo Solo?“ ozval se hlas důstojníka ve službě.

Leia se natáhla a stiskla spínač. „Ano?“

„Je tu diplomatický vyslanec a chce se s vámi setkat, radní. Máte čas?“ Han pocítil příval zlosti. Copak jí nemůžou dopřát ani chvilku oddechu? „Tady Solo,“ křikl ke komunikátoru. „Radní je momentální zaneprázdněná –“

Leia mu prudce stiskla paži a Han zmlkl. V její tváři bylo něco… „Ano, setkám se s ním,“ řekla. „Pošlete ho sem.“ Vypnula komunikátor. „Leio –“ spustil Han.

„Ne, to je v pořádku,“ řekla. Ve tváři měla pořád ten zvláštní pohled. „Mám divný pocit –“

Odmlčela se. Dveře místnosti se otevřely. Han vstal a ruka mnu automaticky zajela k blastem.

„Zdravím vás, radní Organo Solo,“ pronesl Carib Devist vážně a vstoupil do místnosti. Jeho oči se přenesly na Hana – „A vás taky, Solo,“ dodal, vykročil směrem k němu a podával mu ruku. „Rád vidím, že jste se z Bastionu dostali bez oblíží.“

„Nedostali,“ řekl Han úsečně a ani se nepohnul, aby uchopil jeho ruku. „Chýlili nás.“

Carib ztuhl, ruku pořád nataženou před sebe. Jeho oči zalétly k dosud sedícímu Landovi, jako by si ho všiml až teď; pak ruku pomalu spustil.

„Co se stalo?“otázal se s napjatou tváří.

„Jak jsem řekl, chytili nás,“ odpověděl Han. „Chvíli nás honili po městě a pak si na nás počkali, když jsme se vraceli na loď.“ Pozvedl obočí. „Zdřejmě tam o nás mají vysoký mínění. Přišel za náma sám Thrawn.“ Myslel si, že Caribův obličej už nemůže být strnulejší. Spletl se. „Thrawn?“ hlesl Carib témět šeptem. „Byl to opravdu on?“ „No, rozhodně to nebyl čtvrtinovej hologram,“ utrhl se na něj Han. „Samozřejmě že to byl on. Pěkně jsme si popovídali a pak nám dal Caamaský dokument.“ Píchl prstem k datakartě na stole. „Tady je.“ Caribovi sklouzl pohled na datakartu. „A dál?“ zeptal se opatrně.

„Dokument byl upraven,“ řekla Leia téměř vlídně. Han na ni vrhl popuzený pohled. Proč byla na toho člověka hodná? „Předpokládám, že asi netušíte, proč nás chytli?“ zavrčel, když obrátil

svůj zamračeny zrak zpátky ke Caribovi.

Ten druhý ani nemrkl. „Ne, nevím,“ odpověděl. „Ale vzhledem k tomu, že vás nesebrali v okamžiku, kdy jste vystoupili z lodi, bych hádal, že vás jednoduše někdo poznal. A můžu vám taky připomenout,“ dodal trochu dotčeně, „že když odhalili vás, odhalili i mě, což znamená, že našim rodinám na Pakriku Minor teď hrozí odveta Impéria. I když to vy asi nepokládáte vůbec za důležité.“

Han svěsil koutky úst. „Tak to není,“ zamumlal. „Já… omlouvám se.“ „Zapomeňte na to,“ řekl Carib, ale pořád v něm doutnala zlost. „Věděli jsme, do čeho jdeme.“

Záměrně se obrátil zpátky k Leie. „Proto jsme vlastně tady. Rozhodli jsme se –“

„Okamžik.“ vložil se do řeči Lando. „Důstojník říkal, že jste diplomatický vyslanec. Čím jste ho oblafnul?“

„Neoblafnul jsem ho,“ odpověděl Carib. „Naše správní rada chtěla, aby někdo letěl podpořit prezidenta Gavrisoma a Novou republiku v té caamaské věci. Přihlásili jsme se jako dobrovolníci. Nic jiného za tím není.“ „A ke Gavrisomovi jste se dostali hned na první pokus?“ Carib pokrčil rameny. „Tahali jsme za pár nitek. Ale nebylo jich potřeba moc.“ Smutně se pousmál. „Mám dojem, že poslední dobou se ke Gavrisomovi mnoho lidí nehrne s bezvýhradnou podporou. Nejspíš uděláme vítanou změnu.“

Pohlédl zpět na Leiu. „Důležité je, že jsme to mezi sebou projednali a rozhodli jsme se, že nemůžeme jen tak sedět a čekat, jak to dopadne.“ Vypjal se do pozoru, dost možná bezděčně. „Takže jsme vám přišli nabídnout pomoc.“

Han zalétl očima k Landovi. Banda imperiálních klonů, kteří se dobrovolně chtějí zapojit do sporů o Caamas. Přesně tohle jim ještě scházelo. „A jak nám chcete pomoct?“ zeptal se.

„Jakkoli to půjde,“ odpověděl Carib. „A možná i několika způsoby, které by vás ani nenapadly. Jste si například vědomi toho, že v té spoustě lodí tam venku jsou přinejmenším tři imperiální?“

Han cítil, jak se mu zúžily oči. „O čem to mluvíte?“ „Mluvím o třech imperiálních lodích,“ opakoval Carib. „Malé, sotva velikosti stíhačky, a na každé nejspíš nejsou víc než tři nebo čtyři muži. Ale každopádně to jsou Imperiálové.“ „Jste si tím jistý?“ otázala se Leia.

Han ji starostlivě sledoval. Měla nečekaně sevřené hrdlo a v očích podivný pohled.

„Naprosto,“ přisvědčil Carib. „Cestou jsme zachytili konec vysílání, které bylo zakódované nejnovějšími šiframi z Bastionu.“ Leie zaškubalo ve tváři. „Rozumím.“ „Předpokládám, že jste je poznali,“ řekl Lando. „Ty, které jsme zahlédli, ano,“ odpověděl Carib. Vyhrabal z kapsy datakartu a podal ji Hanovi. „Samozřejmě jich tam může být i víc, pokud jsou pěkně potichu.“

„Samozřejmě,“ odtušil Lando.

Carib po něm střelil očima a pak se obrátil zpátky k Hanovi. Chvíli opětoval Hanův upřený pohled a prohlížel si jeho obličej… „Podívejte, Solo,“ řekl tiše, „já vím, že mi nedůvěřujete. Kdybych byl ve vaší kůži, nejspíš bych klonům vzhledem k okolnostem taky nedůvěřoval. Ale věřte tomu, nebo ne, my jsme na vaší straně.“

„Tohle není věc důvěry, Caribe,“ promluvila Leia. „Otázka je, co z toho je skutečné, a co ne. Když tahá za provázky Thrawn, nemůžeme si být jisti ani tím, zda smíme věřit našim vlastním očím, natožpak úsudku.“

„Což je dost možná jeho nejmocnější zbraň,“ dodal Carib netrpělivě. „Skutečnost, že nikdo není ochotný věřit svým spojencům, stavu věcí, dokonce ani sám sobě. Takhle se nedá žít, radní. A rozhodně se tak nedá bojovat.“

Leia zavrtěla hlavou. „Špatně jste mě pochopil. Nenavrhuju, abychom se podřídili nejistotě, ale pouze vysvětluju naše váhání. Naopak; máme plán a pokusíme se ho provést.“

„Výborně,“ řekl Carib a Hanovi se zdálo, že v jeho hlase zaslechl chabý náznak úlevy. „Co máme udělat?“

„Ráda bych, abyste se vrátili do své lodi a nenápadně začali poletovat kolem,“ řekla mu Leia. Vsunula kartu do datapadu a začala mačkat klávesy. „Zkusíte najít a identifikovat každou imperiální loď, která tam je.“ „Co když už nebudou vysílat?“ ptal se Lando. „Na tom nesejde,“ ubezpečoval ho Carib. „Imperiální piloti mají sklony manévrovat určitým způsobem, takže mezi ostatními působí jako pěst na oko. Jestli jich je tam víc, najdeme je.“

„Výborně.“ řekla Leia, vytáhla datapadu a podala ji Caribovi. „Buďte neustále ve spojení s Hanem, s Landem nebo se mnou – tady jsou frekvence našich osobních komlinků a lodních komunikátorů. A jinak buďte prostě připraveni.“

„Budeme,“ slíbil Carib, když převzal datakartu. „Děkujeme vám, radní. Nezklameme vás.“

„Já vím,“ odpověděla Leia vážně. „Později si toho řekneme víc.“ Carib krátce přikývl, obrátil se a odkráčel z místnosti. „Doufám, že víš, co děláš, Leio.“ zamumlal Han a zlověstně zíral na zavřené dveře. „Pořád nevím, jestli mu mám věřit.“

„Jen dějiny budou moct posoudit jeho dnešní činy,“ řekla Leia mdle.

„Stejně jako činy nás ostatních.“ Zhluboka se nadechla, jako by ze sebe chtěla setřást únavu. „Ale musíme udělat, co bude v našich silách. Já si musím jít promluvit s Gavrisomem o naší schůzce s Ishorii a ty, Lando,

musíš zavolat senátorovi Miatamiovi a pokusit se s ním sejít.“ „Jasně,“ řekl Lando a z očividnou zdráhavostí se zvedl z pohodlného křesla. „Uvidíme se později.“

Odešel. „A co já?“ zeptal se Han. „Co mám dělat já?“ „Ještě jednou mě obejmi,“ řekla Leia, vstala a přistoupila k němu blíž. „Ne. vážně, ty se radši drž ode všeho dál,“ dodala střízlivě. „Ty jsi ten, kdo má Caamaský dokument, ten, kdo musí být morálně na výši. Nikdo tě nesmí vidět vyjednávat ani s jednou stranou.“

„Jo,“ zašklebil se Han. „Vždycky jsem rád na výši – je tam ze mě skvělej cíl. No tak, Leio – přece tady nemůžu jen tak posedávat a nedělat nic.“ Tiskla se k němu, takže ucítil, jak její tělo nepatrně ztuhlo. „Víš, vlastně… Falcon potřebuje trochu opravit,“ řekla opatrně. „Cestou do systému jsme přišli o stabilizátor iontového toku a o energetické konvertory na pravoboku.“ „To nic, mám dost náhradních dílů,“ odtušil Han. „Máš představu, jak

se to stalo?“

Téměř cítil, jak se zachvěla. „Narazily na světelný meč.“ Ohnul krk a hleděl na temeno její hlavy. „Ale?“ podivil se. „Nepovídej.“ „Bylo to pro dobrou věc,“ dodala honem. „Opravdu.“

Han se usmál a pohladil ji po vlasech. „Věřím ti, srdíčko, „ujistil ji. „Fajn, hned se do toho dám. Zadokovala jsi na druhý straně lodi, viď? „Ano „ Leia se od něj napůl odtáhla. „Ještě jedna věc. Na palubě je pasažér. Chceme, aby se zatím také držel stranou. Je to Elegos A´kla, pověřenec Caamaského pozůstatku.“

Han zdvihl obočí a pak zakroutil hlavou. „Nemůžu tě nechat samotnou ani na okamžik, co?“ řekl. „Sotva odletím z Pakriku Minor na jednoduchý malý výlet, ty hned jdeš a spřáhneš se s důležitým Caamasiem.“

Leia se na něj usmála.

„Tak to všechno vyklop,“ vyzval ji.

Leia váhavě zavrtěla hlavou. „Teď na to nemáme čas. Všechno ti možná povím, až se s Gavrisomem vrátíme z Predominance.”

„Jasně,“ řekl Han. „Takže teď se prostě pustím do opravy Falconu, ano?“

„Ano.“ Leia ho znovu objala a spěšně ho políbila. „Uvidíme se později.“

„Jo,“ protáhl Han a zachmuřil se. Něco ho právě napadlo – „Leio?“

Zastavila se u dveří. „Ano?“

„Před chvilkou jsi říkala, že Caribovy dnešní činy můžou soudit jen dějiny,“ připomněl jí. „Proč dnešní.“

„To jsem opravdu řekla, že?“ zamumlala Leia. oči zahleděné do prázdna. „Nevím.“’

Han cítil, jak mu po zádech přejel mráz. „Jedna z těch jediských předtuch?“

Leia se opatrně nadechla. „Mohlo by to tak být,“ odpověděla tiše. „Docela dobře by to tak mohlo být.“

Chvilku se na sebe tiše dívali. „Fajn,“ prohodil Han a snažil se, aby to znělo nenuceně. „Jak myslíš. Uvidíme se později?“

„Ano,“ zamumlala Leia, ale pořád vypadala ustaraně. „Později.“

Obrátila se a opustila místnost. Han chvíli zůstal stát a probíral se v duchu možnými významy toho, co se právě stalo. Byla jich spousta. všechny byly zakalené jako voda v močále a žádná z nich se mu zvlášť nelíbila.

Ale jedna věc tu byla jasná, tak jasná, jako že jeho žena byla Jedi. Tak či onak, čekal je pořádně perný den.

Přihrál si kartu s Caamaským dokumentem a uložil ji do bezpečí své kapsy. A pokud je čeká perný den, dodal přísně sám k sobě, v žádném případě si ho nenechá ujít. Rozhodně v žádném případě.

Vyšel ven do chodby a zamířil k hangáru, kde kotvil Falcon. Ať už byl rychlostní rekord ve výměně stabilizátoru iontového toku jakýkoli, chystal se ho zlomit.

*

Když Wedge a Corran dorazili, instruktážní místnost na Errant Ventire už byla utěšeně zaplněná. Bel Iblis stál za holoprojekčním stolem a jeho oči kmitaly ke každému kapitánovi lodi či veliteli eskadry, který vstoupil do místnosti. Všem ostatním, hádal Wedge, musel připadat dokonale klidný.

Wedge však pod tímto mužem sloužil v eskadře Rogue delší dobu a nenechal se zmýlit.

Jako poslední dorazil podle očekávání Booster Terrik. Nevšímavě minul několik posledních volných míst, postavil se vedle první řady přímo před Bel Iblise a netrpělivě si založil ruce na prsou.

„Toto je závěrečná instruktáž před příletem na místo určení,“ začal Bel Iblis bez úvodu. „Pokud to někteří z vás ještě neuhodli, naším cílem je základna imperiálního ubiktorátu u Yagy Minor.“

Podle vlny překvapení, která projela místností, Wedge usoudil, že to neuhodla spousta z nich. „Než začnete počítat naše lodě a poměřovat je s obranou Yagy,“ pokračoval Bel Iblis, „trochu vás uklidním. Nejde nám o to, vyřadit základnu z boje, ani ji nechceme nijak zvlášť pocuchat. Kromě Errant Venture samotné ve skutečnosti většina z vás zůstane venku a bude mít za úkol odvést pozornost.“

Stiskl klávesu a nad holoprojekčním stolem se objevil obraz ubiktorátní základny. „Errant Venture vystoupí osamocená z hyperprostoru v tomto bodě.“ Těsně za kruhem vnější obrany se rozzářilo blikající modré světélko. „Budeme vysílat nouzový signál, naznačující, že prcháme před velkou novorepublikovou útočnou jednotkou – to jste vy – a že potřebujeme ochranu. S trochou štěstí – a když je oklame naše falešné ID – nám v tomto okamžiku dovolí proniknout vnější obranou.“

Booster zasupěl tak hlasitě, aby ho slyšela celá místnost. „Vy si děláte legraci,“ zaduněl. „Imperiální hvězdný destruktor, který prchá před touhle směšnou sbírkou šrotu? Na to vám neskočí.“ „A proč by ne?“ zeptal se Bel Iblis měkce.

„Proč by ne?“ Booster svým gestem obsáhl celou místnost. „Vždyť se na nás podívejte. Veškeré zbraně i obrana v pohotovosti, prakticky kompletní posádka; takhle se ta loď neblejskala ani za starýho Palpatina. Kdo nám uvěří, že máme problémy?“

Bel Iblis si odkašlal. „Zdá se, že jste v poslední době neviděl trup zvenčí.“

Boosterova ruka ztuhla uprostřed dalšího gesta. „Cože?“ naléhal tichým a vražedným hlasem.

„Máte naprostou pravdu, že musíme vypadat jako loď v nouzi,“ přisvědčil Bel Iblis. „Věřím, že shledáte, že tak vypadáme.“

Bolestně dlouhý okamžik na sebe oba muži zírali; výraz na Boosterově tváři připomínal Wedgovi blížící se hromobití. „Za tohle mi zaplatíte, Bel Iblisi,“ řekl nakonec Booster temným hlasem. „Vy osobně mi za to zaplatíte.“

„Připíšeme to do účetní knihy,“ slíbil Bel Iblis. „Nebojte se, potom dáme všechno zase do pořádku.“

„To si pište,“ pohrozil Booster. „Všechno bude opravené. A taky chci nový nátěr.“ Zamyslel se. „Jakoukoli barvu, jen ne destruktorovou bílou.“ Bel Iblis se slabě pousmál. „Uvidím, co s tím budu moct dělat.“„ Znovu se rozhlédl po místnosti a pak zmáčkl další tlačítko. Modré světélko na holografickém displeji projelo vnějším kruhem, a sotva se tak stalo, objevila se kousek nad ním skupina žlutých světélek. „Ve stejném okamžiku se z hyperprostoru vynoříte vy ostatní a utvoříte útočnou linii,“ pokračoval. „Nezaútočíte však na obranný perimetr plnou silou, pouze na něj budete dorážet, abyste odvrátili jejich pozornost. Také vypálíte salvy protonových torpéd a budete se snažit, aby některé z nich pronikly perimetrem a zasáhly základnu.“

Modré světélko se zastavilo vedle tenkého bidla, které trčelo z hlavní základny. „Errant Venture mezitím zastaví v tomto místě, odkud vyšleme útočnou loď k ramenu s počítačem a pokusíme se dovnitř dostat tým hackerů. Pokud bude Síla s námi, možná se nám podaří objevit a stáhnout kopii Caamaského dokumentu.“

„A jak se potom zase dostanete ven?“ zeptal se jeden z kapitánů ostatních lodí. „Nakonec jim přece musí dojít, co jste zač.“

Bel Iblis lehce pokrčil rameny. „Tohle je imperiální hvězdný destruktor,“ připomněl mu. „Myslím, že ven se vyvalíme jako rancor celkem bez problémů.“

Wedge pohlédl na Corrana a všiml si, že Corran sevřel rty. Ne, v téhle věci se Bel Iblis zatraceně pletl. Ať už starý generál choval k hvězdnému destruktoru bezmeznou důvěru, nebo ne, jakmile Imperiálové zjistí, co se vlastně děje, půjde o život. Nebo možná…

Wedge pohlédl zpátky na Bel Iblise a v žaludku se mu usadil divný pocit. Nebo možná ví naprosto přesně, že zpátky se už nepoletí. Ví, že vše, v co může doufat, je nalézt včas Caamaský dokument a odvysílat ho zbytku flotily.

Ví, že Yaga Minor je ve skutečnosti místo, kde zemře.

A pokud to ví…

Wedge se zadíval na Boostera, který si opět založil ruce na prsou. Boosterovu loď čeká zkáza.

S Boosterem pořád na palubě? Pravděpodobně. Skoro určitě.

Vedle sebe uslyšel Corranův povzdech. „On na nás to vznešené sebeobětování nehraje, Wedgi,“ zamumlal. Jde mu o Mirax a Valina.“

„Ovšem,“ zamumlal Wedge v odpověď. Boosterova dcera – Corranova žena a Boosterův šestiletý vnuk. Ano, ovšemže to dávalo smysl. Velikému, hlučnému, egocentrickému starému pirátovi Boosteru Terrikovi na rodině hluboce záleželo, ať to přiznával, nebo ne.

A pokud při pokusu zachránit svého vnuka a jeho dětství před občanskou válkou přijde o život…

„Myslím, že se budeme muset s eskadrou Rogue postarat, aby se z toho dostali,“ pokračoval Corran. Wedge přikývl. „Stane se,“ slíbil.

„A costíhači?“ zeptala se velitelka A-wingů C´taunmar z druhé strany místnosti. „Předpokládám, že budete chtít, aby vás moje eskadra kryla.“ Bel Iblis zavrtěl hlavou. „Ne. Kdybychom měli nějaké imperiální stíhačky – TIE nebo Preybirdy – rozhodně bych je vzal s sebou. Avšak celá tato operace závisí na tom, aby náš bluf vydržel co nejdéle; a clona A-wingů nebo X-wingů by tento bluf rychle prozradila. Ne, všechny stíhačky zůstanou venku s útočnou skupinou.“ Jeho oči vyhledaly Wedge. „Včetně eskadry Rogue.“ Opětoval Wedgův upřený pohled přesně tak dlouho, aby dal najevo, že nestrpí žádné odmluvy, a pak se znovu rozhlédl kolem místnosti. „Vaše jednotlivé úkoly a rozmístění bojové sestavy vám sdělíme při odchodu. Ještě nějaké obecné otázky?“

„Ano, pane,“ ozval se kdosi. „Říkal jste, že jste pro Errant Venture nechal udělat falešné ID. Je to skutečné jméno, nebo něco vymyšleného?“

„Ach, musí být skutečné,“ odpověděl Bel Iblis. „Před dvaceti lety bylo tolik hvězdných destruktorů, že žádný Imperiál nikdy nemohl mít přehled o všech a mohl by usoudit, že mu v databázi prostě něco chybí. Ale dnes už ne.

Rozvědka se naštěstí doslechla o třech lodích, o kterých už několik týdnů nejsou žádné zprávy. Nejspíš odletěly za nějakým zvláštním úkolem; nehledě na to je však velice malá šance, že se některá z nich objeví u Yagy Minor. Poletíme tudíž pod jménem a ID imperiálního hvězdného destruktoru Tyrannic –“ pokynul k Boosterovi – „pod velením kapitána Nalgola.“

O pět minut později Wedge a Corran kráčeli zpátky do hangáru, kde čekal zbytek eskadry Rogue. „Ochránit je bude pěkná fuška, když máme zůstát za perimetrem,“ poznamenal Wedge zasmušile. „Já vím,“ řekl Corran. Jeho hlas zněl podivně vzdáleně. „Prostě budeme muset být vynalézaví.“ Wedge se na něj zamračil. „Problém?“

Corran pomalu potřásl hlavou. „Tyrannic,“ odpověděl. „Dělá mi starosti, že chce Bel Iblis použít tohle jméno. Ale nevím, čím to je.“

Předtucha Jediho? „No, radši na to honem koukej přijít,“ upozornil ho Wedge. „Za hodinu to začne.“

„Já vím.“ Corran se zhluboka nadechl. „Pokusím se.“

36. kapitola

„Navette, prober se!“

Navett se v mžiku probudil a jeho ruka automaticky sevřela blaster ukrytý pod polštářem. Prudce otevřel oči a jediným pohledem přejel své okolí: Klif stál u dveří do ložnice, blaster v ruce a rozzuřený výraz ve tváři. Ve slabém světle drev´starnského úsvitu, které dovnitř proudilo oknem, ho bylo vidět jen stěží. „Co je?“ vyštěkl Navett.

„Někdo byl v obchodě,“ zavrčel Klif. „Hoď na sebe nějaké oblečení a pojď.“

Ano, v obchodě skutečně někdo byl. Navett kráčel omámeně skladem, pod nohama mu křupaly zbytky datakaret a dalšího vybavení a jako ve snách zíral na spoušť, která potkala jejich malé království zvířat.

„To mi nejde do hlavy,“ zahučel Klif už asi popáté. „Mně to prostě nejde do hlavy. Jak se hrome dostala dovnitř, aniž by spustila poplach?“

„Nevím.“ Navett se podíval podél jedné řady klecí. „Aspoň nevzala mawkreny.“

„Mně připadá, že nevzala vůbec nic,“ houkl Klif a rozhlížel se kolem. „Jenom všechno potichu rozmlátila na kousky a rozházela kolem.“

Navett přikývl. Přese všechnu její energii a nadšení se zdálo, že jí hlavní kořist unikla. Část zadní zdi vedle elektrické skříně, za níž si s Klifem zařídili tajný skladovací prostor, vypadala netknutá. „No, kromě toho, že nadělala svinčík, opravdu nic neprovedla,“ usoudil a přistoupil k pokladně. Počítač byl zapnutý; nejspíš se do něj dostala a prohrabávala se jejich soubory. I tuhle námahu si mohla ušetřit. „Navette.“

Vzhlédl. Klif stál u klece s prompíky a zíral na regál vedle ní. „Co?“ otázal se Navett. Znovu obešel přepážku a přistoupil blíž.

Na regálu ležely v úhledných řadách malé válečky, které bývaly schované pod falešným dnem mawkrení klece.

A hned vedle nich byl opřený další narafičený komlink. „Promluvíš si s ní?“ ptal se Klif.

„A proč?“ odsekl Navett. „Abych si poslechl další její posměšky?“ „Možná by jí mohlo uklouznout, co chce dělat dál,“ ukázal Klif na válečky. „Jeden chybí.“

Navett spolkl kletbu. Sebral komlink a palcem ho zapnul. „Ty jsi ale pilná holčička, co?“ zavrčel.

„Taky přeju dobré ráno,“ ozval se stařenin hlas. Copak nikdy nespala? „Vstáváte nějak brzy.“

„Ty zase chodíš spát nějak pozdě,“ odsekl Navett. „A měla by sis dávat větší pozor. Takhle namáhavé cvičení by mohlo být ve tvém věku smrtelné.“

„Ale fuj,“ posmívala se. „Trocha toho cvičení udržuje staré srdce v chodu.“

„Dokud s ním nenarazíš na nějaký ostrý předmět,“ připomněl jí Navett zlověstně. „Víš přece, že na Bothawui mají na vandalismus zákon.“

„Jenom pokud víte, koho z něj nařknout,“ řekla bezstarostně. „A to vy nevíte, nebo snad ano?“

Navett zaťal zuby. Měla pravdu; veškeré jejich úsilí vysledovat ID její lodě vyznělo dočista naprázdno. „Takže si to s tebou budeme muset vyřídit sami,“ řekl.

Stařena se skřehotavě zasmála. „Minulou noc jsem vám to nabízela. Chtěla jsem, aby se vám to rozleželo v hlavě. Mimochodem, vzali jste s sebou váš Xerrol Nightstinger?“

Navett se napjatě pousmál. Ano, vzal ho. Byl schovaný na druhé straně místnosti ve skrýši a byl připravený. „Co jsi vlastně čekala, že tu najdeš?“ „Ach, jeden nikdy neví,“ odtušila. „Víš, vždycky jsem měla ráda zvířata. K čemu jsou všechny ty malé válečky?“ „Ty jsi na všechno expertka. Zjisti si to sama.“ „Po ránu jsi nějak mrzutý,“ pokárala ho. „Nedáš mi nápovědu?“ „Uděláme obchod,“ navrhl jí místo toho Navett. „Co kdybys mi řekla, co plánuješ dál?“

„Já?“ zeptala se s překvapenou nevinností. „Ale nic. Teď už záleží na Bothanech.“

Navett střelil pohledem po Klifovi. „To určitě,“ pravil. „Ale jdi – bezpečnost zavolat nemůžeš a oba to víme. Je to jenom mezi tebou a námi.“

„Klidně si tomu věř, když chceš,“ řekla povzbudivě. „No, jsem trochu unavená a vám se blíží společnost. Dopovíme si to později.“

Ozvalo se cvaknutí a vysílání skončilo. „Sbohem,“ zamumlal Navett, vypnul komlink a položil ho na regál. Vytáhl nůž a zabodl ho do přístroje.

„Jak to myslela s tou společností?“ zeptal se Klif podezřívavě, když Navett smetl zbytky komlinku do odpadkového koše. „Nezavolala bezpečnost, že ne?“

„Ani náhodou,“ řekl Navett. „Pojď, musíme to tu uklidit, než otevřeme –“ Odmlčel se, když ze druhé strany místnosti přišlo zaklepání na dveře. Zamračil se, schoval nůž a blaster do tuniky a přešel přes místnost. Odemkl dveře a otevřel je.

Ocitl se tváří v tvář čtyřem Bothanům. Všichni měli přes ramena širokou žlutozelenou šerpu místní policie. „Jste Navett, majitel Ráje exotických zvířátek?“ zeptal se ten vepředu. „Ano,“ potvrdil Navett. „Otvírací hodiny jsou –“ „Jsem vyšetřovatel Proy’skyn z Drev’starnského oddělení pro potírání kriminality,“ přerušil ho Bothan rázně a vytasil lesklé ID. „Dostali jsme zprávu, že se vám sem někdo vloupal.“

Jeho oči zalétly Navettovi přes rameno. „To hlášení bylo očividně pravdivé. Můžeme dál?“

„Samozřejmě.“ Navett udělal krok dozadu a nechal je vstoupit. Snažil se, aby mu do hlasu nepronikly vražedné myšlenky. Ne, stařena neudělala nic tak zjevného, jako bylo zavolat bezpečnost. Ta ne. „Vlastně jsem vám chtěl právě zavolat,“ dodal, když se Bothani rozptýlili po obchodě. „Sami jsme to zrovna zjistili.“

„Máte soupis majetku a zboží?“ houkl Proy’skyn přes rameno. „Já vám ho dám,“ nabídl se Klif a odebral se k počítači. Jeden z Bothanů se zastavil u klece s prompíky. „Majiteli?“ zavolal a sáhl po válečcích. „Co je tohle?“

„Opatrně, prosím vás,“ řekl Navett rychle a honem spěchal k němu. Horečně se snažil přijít na něco, co by znělo přijatelně. „Jsou to piksly s hormonama pro naše malý mawkreny.“ „Jaké hormony vyžadují?“ otázal se Bothan.

„Čerstvě narozený mawkreni potřebujou přesnou kombinaci slunečního spektra, atmosférických podmínek a potravy,“ vložil se do řeči Klif. Navázal na Navettův podnět a chopil se jej tak, jak to uměl jen on. „Skoro nikde to není takový jako na jejich vlastním světě, takže jim musíme přidávat hormony.“

„Jsou tamhle,“ dodal Navett a ukázal na klec s drobnými ještěry. „Válečky jim připevňujeme na hřbety pomocí speciálních postrojů.“

„Rozumím,“ pravil Bothan. Upřeně hleděl do klece. „Kdy to bude zapotřebí udělat?“

„Vlastně dneska ráno,“ řekl Klif. „Je nám líto, vyšetřovateli Proy’skyne, ale budete se bez nás muset chvíli obejít, jestli vám to nevadí.“

„Ovšem, ovšem,“ řekl Proy’skyn. „Prosím, nenechte se rušit.“

Navett přistoupil k jednomu z převržených stolů a když ho postavil zpátky na nohy, skryl pochmurný, spokojený úsměv. Tolik ke stařeniným pokusům o lstivost – on a Klif by ji evidentně dokázali převézt sedm dní v týdnu. Nejenže se dokázali vyhnout nepříjemným úředním otázkám, nejenže zaplašili jakékoli možné podezření tím, že vyšetřovatelům nabídli, ať obchod prohlédnou, ale dokonce budou připravovat finální fázi svého plánu přímo pod chlupatým nosem bothanského úředního aparátu.

Pravda, tuto fázi původně plánovali zahájit až za několik dní, ale nemohlo jim vyjít všechno.

Přichystali úchopnou mřížku pro zvířata a dali se do práce. Bothanů,

kteří tiše slídili kolem a pátrali po stopách, si nevšímali.

*

Právě upevnili postroj s válečkem na devadesátého sedmého mawkrena a zbývalo jim jich ještě asi dvacet, když si Navett poprvé uvědomil, že se obchodem line nový zápach.

Vzhlédl ke Klifovi, který se soustředil na připevňování dalšího válečku na hřbet malinkého ještěra, který stál strnule na úchopné mřížce, a pak nechal svůj zrak klouzat po obchodě. Původní čtyři bothanští vyšetřovatelé už dávno odešli a nahradila je skupinka techniků, kteří pilně snímali otisky prstů a chemické vzorky z nejrůznějších pultů a klecí. Zápachu si zřejmě nevšiml nikdo z nich.

Klif zvedl oči a všiml si Navettova výrazu. „Problém?“ zamumlal.

Navett nakrčil nos. Klif se zachmuřil, začichal ve vzduchu…

A najednou se mu rozšířily oči. „Kouř.“

Navett nepatrně přikývl a jeho oči znovu přelétly celou místnost. Vidět nebylo nic, žádné plameny a žádný dým, ale zápach každopádně sílil. „To by neudělala,“ zasyčel Klif. „Nebo ano?“

„Raději předpokládejme, že ano,“ řekl Navell. „Vezmi hotové mawkreny a odnes je do kantýny.“

„Teď?“ Klif pohlédl do jasného denního světla za oknem. „Navete, teď jsou tam všichni zaměstnanci a pracují.“

„Tak si koukej vymyslel opravdu mazaný způsob, jak je dostat z cesty, odsekl Navett. Jestli přijdou o mawkreny, celá tahle věc bude k ničemu. „Vzbuď Pensina a Horvice; pohotovostní režim.“

Klif zasmušile přikývl. „Rozkaz,“ řekl. Odložil nástroje na stranu a začal vracet posledních několik mawkrenů zpátky do klece –

A najednou jeden z Bothanů vyjekl. „Oheň!“ zamečel. „Budova hoří!

Morv´vyale – zavolej hasiče. Honem!“

„Oheň?“ ptal se Navett a naoko se zmateně rozhlížel kolem. „Kde? Já nevidím žádnej oheň.“

„Hloupý člověče,“ štěkl Bothan. „Necítíte ten kouř? Rychle – nechte všeho a běžte ven!“

Navett vrhl na Klifa zlostný pohled. Takže o tohle stařeně šlo. Nedokázala přijít na to, co z obchodu potřebovali pro svůj plán, a tak si řekla, že je donutí všechno tam nechat. „Ale mý zboží má velkou cenu,“ protestoval.

„Tak velkou cenu jako váš život?” Bothan ignoroval svou vlastní radu, rychle kráčel podél stěny a rukama ji ohmatával. „Jděte – vypadněte.“ „Co to děláte?“ zeptal se Klif.

„Máte pravdu, žádné plameny zatím nejsou vidět,“ vysvětloval Bothan. „Oheň musí být tím pádem za zdí.“

„Hasiči už jedou,“ oznámil úzkostlivě jeden z Bothanů a mávl komlinkem. „Ale dorazí až za několik minut.“

„Rozumím,“ řekl ten první. Zůstal stát u elektrické skříně. Vytáhl z opasku nůž a srst se mu přestala ježit. „Třeba bychom jim mohli připravit cestu.“

„Počkejte chvíli,“ vyštěkl Navett a vrhl se kupředu. Bothan zaryl nůž mezi panely zdi přímo nad jejich tajnou skrýší. „Zatraceně, co to vyvádíte?“

„Čpí tu hořící elektrické vedení,“ vysvětloval Bothan udýchaně. „Nejspíš bude tady u rozvodné skříně. Pokud se k němu dokážeme dostat a pustit hasiče –“

Odmlčel se a zavrávoral, jak nůž projel relativně slabou přední stěnou skladovacího prostoru. Získal rovnováhu a vyjeveně zíral na ostřelovací blaster Nightstinger, který spatřil uvnitř. „Majiteli Navette!“ vykřikl. „Co je to za zbraň –?“

Nedořekl a padl na zem, jak ho Navett střelil do zad. Druhý Bothan stačil pouze krátce vyjeknout, než ho Navettův druhý výstřel srazil na podlahu. Třetí se zběsile snažil nahmatat jak komlink, tak blaster, když ho zasáhla Klifova střela. „A je to v tahu,“ zavrčel Klif. Očima probodával Navetta. „U Impéria, proč –?“

„Čekala, že se zachováme jako profesionálové,“ zaskřípal Navett. „A profesionálové nikdy nezačnou střílet, pokud nemusejí. Dobrá, právě se z nás stali amatéři. To by ji mohlo překvapit.“

„To je ohromné,“ odtušil Klif. „Fakt skvělá neortodoxní strategie. Co uděláme teď?“

„Zničíme náš cíl, to uděláme,“ zavrčel Navett v odpověď. Vrazil blaster zpátky do tuniky a překročil padlé tělo, aby vytáhl Nightstinger ze skrýše. „Zburcuj Pensina a Horvice, pohněte zadkem a padejte na loď a do vesmíru. Máte dvě hodiny, možná míň, abyste se dostali na palubu Predominance a zaujali postavení.“

Otočil se, Nightstinger v ruce, a zjistil, že na něj Klif omráčeně zírá. „Navette, teď to nemůžeme udělat,“ namítal. „Útočná jednotka bude připravená až za tři dny.“

„Chceš se snad tak dlouho vyhýbat naší přítelkyni?“ odsekl Navett. Pustil Nightstinger na stůl a začal hrnout zbytek mawkrenů do klece. „Chápeš přece, o co jí jde – snaží se zmanipulovat policii nebo hasiče nebo Vader ví koho dalšího v uniformě, aby od sebe odlákala naši pozornost. Musíme jednat teď, když to nečeká.“

„Ale útočná jednotka –“

„Přestaň se starat o útočnou jednotku,“ vpadl mu Navett do řeči. „Budou muset být připraveni. Jinak je rozstřílejí na maděru. Máš svoje rozkazy.“

„Dobrá.“ Klif schoval svou zbraň. „Nechám ti tu landspídr. Pro nás tři můžu ukrást další. Potřebuješ ještě něco?“

„Nic, co bych si nemohl opatřit sám,“ odpověděl Navett úsečně. „Dělej – čas běží.“

„Jasně. Hodně štěstí.“

Odešel. Navett nacpal poslední mawkreny do klece, pak shrnul zbytek válečků a vrátil je do falešného dna. Ano, stařena je donutila jednat dřív a tato náhlá drastická změna plánu je přijde draze.

Ale jestli si myslela, že vyhrála, tak se pletla. Zatoužil, aby mohl být poblíž, až jí to dojde.

*

„Jistě si uvědomujete, admirále,“ říkala Paloma D’asima a očividně přitom volila slova velice pečlivě, „jak bezprecedentní by tenhle krok byl pro náš lid. Ještě nikdy jsme s Impériem neměli nic, co by bylo možno nazvat blízkými vztahy.“

Disra, usazený čtvrt stolu od ní, potlačil cynický úsměv. Paloma D’asima, členka hrdé a vznešené mistrylské Jedenáctky, si možná připadala rafinovaná, či snad dokonce chytrá, pokud šlo o politiku a politické zápasy. Ale pro něj byla průhledná jako ukázkový amatér. Pokud Mistrylky na nic lepšího neměly, přinutí je, aby mu zobaly z ruky dřív, než den skončí.

Nebo přesněji, aby zobaly z ruky velkoadmirála Thrawna. „Uvědomuji si, že jsme v minulosti měli konflikty,“ řekl Thrawn vážně. „Avšak jak už jsem vám naznačil – stejně jako před vámi Karoly D’ulin,“ dodal a zdvořile kývl k mladší ženě po D’iasimině boku, „Impérium pod mým velením se bude jen velmi málo podobat Impériu zesnulého císaře Palpatina.“

„Já vám rozumím,“ řekla starší žena. Její obličej neprozrazoval vůbec nic, ruce to však bohatě vynahrazovaly. „Jen jsem vám chtěla připomenout, že jako záruku budeme potřebovat víc než jen vaše slovo.“

„Vy zpochybňujete slovo velkoadmirála Thrawna?“ Disra nechal do hlasu proniknout náznak nelibosti.

Gambit se vyplatil; D’asima okamžitě přešla do obrany. „Vůbec ne,“ ubezpečovala ho, snad až příliš rychle. „Jde mi jen o to, že –“

Vysvobodilo ji písknutí interkomu konferenční místnosti. „Admirále Thrawne, tady je kapitán Dorja,“ řekl důvěrně známý hlas.

Tierce, který seděl Thrawnovi po boku, stiskl tlačítko. „Tady je major Tierce, kapitáne,“ pravil. „Admirál vás slyší.“

„Omlouvám se, že ruším, pane,“ řekl Dorja, „ale chtěl jste být neprodleně informován, pokud se k základně přiblíží nějaké neohlášené lodě. Právě jsme zachytili vysílání z imperiálního hvězdného destruktoru Tyrannic. Žádají naléhavě o pomoc.“

Disra poplašeně pohlédl na Tierce. Tyrannic byl jednou ze tří lodí, jež číhaly za maskovacím štítem u Bothawui. Nebo tam aspoň měl být. „Upřesnili povahu svých potíží?“ otázal se Thrawn.

„Právě to přichází, pane… říkají, že na ně zaútočila velká jednotka Nové republiky a že utrpěli vážná poškození. Říkají, že ta jednotka je pronásleduje a oni potřebují ochranu. Generál Hestiv žádá rozkazy.“

Disra cítil, jak se mu rty zvlnily v napjatém úsměvu. Ne – samozřejmě že tam venku nebyl skutečný Tyrannic. Tiercova předtucha se vyplnila: Coruscant se doopravdy odhodlal k šílenému pokusu ukrást kopii Caamaského dokumentu.

A nejenže byla past připravená a čekala, ale navíc tu měli členku mistrylské Jedenáctky, která bude moct sledovat, jak se ten ubohý pokus zvrhne v pokořující porážku. Skutečný Thrawn by to nedokázal zařídit lépe.

„Přikažte generálu Hestivovi, ať nechá hvězdný destruktor proletět za vnější perimetr,“ nařídil Thrawn Dorjovi. „Potom ať uvede všechny obranné systémy do plné bojové pohotovosti a připraví se na útok nepřítele.“ „Ano, pane.“

„A vy, kapitáne,“ dodal Thrawn, „obdobně připravíte k boji Relentless. Budete sledovat přilétající hvězdný destruktor. Zatímco se bude blížit, načrtnete jeho kurz a pak nás přemístíte přímo mezi něj a základnu. V tom okamžiku přikážete generálu Hestivovi, ať na něj zaměří veškerou vnitřní obranu.“

„Ano, pane,“ řekl Dorja. Zněl lehce zmateně, ale přesto neměl výhrady. „Přijdete na můstek?“

„Ovšem, kapitáne.“ Thrawn povstal, obdařil D’asimu náznakem úsměvu a pokynul jí ke dveřím z konferenčního sálu. „Vlastně tam půjdeme všichni.“

*

Nenadálý hluk vytrhl Ghenta z dřímoty. S trhnutím se napřímil v křesle, zmateně se rozhlédl kolem svého pracoviště a zjistil, že je stále sám. Až pak si jeho spánkem zamlžená mysl uvědomila, že ten zvuk znamená vyhlášení poplachu.

Znovu se rozhlédl po místnosti, aby se pokusil odhalit příčinu problémů. Žádnou neviděl. Příčina musí zřejmě být někde jinde na stanici. Po chvilce pátrání na sekci panelu, jež ovládala prostředí, se mu podařilo najít vypínač.

Zvuk se vytratil do prázdna a zůstalo po něm jen nepříjemné zvonění v uších. Ještě chvíli si prohlížel panel, přemítal, zda by stálo za to pokusit se napíchnout na hlavní komunikační systém a zjistit, co se děje. Nejspíš by to za to nestálo; ať už se stalo cokoli, nejspíš se ho to nijak netýkalo.

Najednou se zachmuřil. Připadalo mu, že se panel před ním rozkmital. Rozkmital?

V zápětí s úlevou pochopil. No ovšem – viděl odrazy světla, které přicházelo z průzoru v obytné části za jeho zády. Zvedl se na nohy, zachvěl se, když mu kolena dala znát, že už zase seděl příliš dlouho na jednom místě. Pak přikulhal k otevřeným dveřím a zadíval se průzorem ven.

Zdroj mihotavého světla byl okamžitě zřejmý: úctyhodná ukázka mnoha záblesků turbolaserů a protonových torpéd, které přicházely z dálky od vnějšího obranného perimetru základny.

A zarámovaný uprostřed vší té blýskající palebné síly byl obrovský trup imperiálního hvězdného destruktoru. Neúprosně se sunul přímo k němu.

Ghent zalapal po dechu a zíral na blížící se loď. Všechny Pellaeonovy a Hestivovy řeči o nebezpečí a hrozbách, které měl posledních pár dnů pěkně zasuté kdesi hluboko v podvědomí, mu najednou vytanuly v mysli. Ten hvězdný destruktor si letěl pro něj – tím si byl jistý.

Uteč! blesklo mu hlavou. Uteč odsud, pryč tunelem a do hlavní základny. Najdi generála Hestiva nebo toho pilota TIE. který tě sem zavezl z Chimaery, nebo si prostě najdi úkryt.

Jenže to nešlo. Hestiv ho varoval před špiony na hlavní základně. Kdyby tam šel, některý z nich by ho určitě dostal.

A kromě toho, vzpomněl si najednou, nemůže nikam utéct. Trojitě zajistil jediné přístupové dveře, zahesloval je vrstvou počítačových zámků, jejich prolomení by každému nepříteli trvalo hodiny. I on sám, který dveře zablokoval, by nejspíš potřeboval aspoň půl hodiny, aby je zase otevřel. A za půl hodiny by bylo pozdě. Příliš pozdě.

Sledoval blížící se loď ještě jednu další minutu a nepřítomně uvažoval, co s ním asi bude. Pak se s povzdechem odvrátil. Byl tu uvězněný, šli si pro něj a on s tím nemohl udělat vůbec nic.

Vrátil se zpátky na pracoviště, tentokrát za sebou zavřel, a posadil se do křesla. Wickstromy K220 konečně dokončily komplexní analýzu, kterou jim zadal, než se tohle všechno stalo. Poslal výsledky na Masterline-70,

znovu vytlačil to, co se dělo venku, kamsi do podvědomí a vrátil se k práci.

*

Navettovi trvalo půl hodiny, než objevil a zakoupil tlakovou nádrž se zápalnou kapalinou, kterou potřeboval, a dalších patnáct minut, než ji vybavil sprejovací trubicí. Uteklo pětačtyřicet minut, během nichž se zpráva o mrtvých Bothanech ve zvířecím obchodě nejspíš rozšířila do každého koutu města.

Ale na tom nezáleželo. Ti oškliví chlupatí podlidé ho teď už nemohli zastavit a čím déle mu potrvá přichystat se tady na povrchu planety, tím více času budou Klif, Pensin a Horvic mít, aby se vetřeli na tu ishorskou loď tam nahoře.

Zemřou tam, samozřejmě. Věděli to. Ale on tady dole také brzy zemře. Záleželo jen na jedné věci – aby před svou smrtí dokončili svůj úkol.

Ulice poblíž ho´dinské kantýny, které bývaly pozdě v noci tak tiché a opuštěné, se teď odpoledne hemžily čilým ruchem. S nádrží s kapalinou vmáčknutou do vedlejšího sedadla, v neohrabaném úhlu zaklíněnou o střechu, Navett pomalu projížděl prázdnou uličkou za kantýnou a systematicky stříkal hustou vrstvu tekutiny na spodní části zdí a na okolní chodník. Hlavní vchod do kantýny se nacházel v rušné ulici, kde bylo příliš mnoho chodců, než aby tam mohl provádět totéž, aniž by vzbudil podezření. Ale pro ten měl stejně jiný plán. Vrátil se do zadní uličky, znovu se ujistil, že jej nikdo nesleduje, a jak projížděl kolem kantýny, vystřelil blasterem do kapaliny.

Hezkou chvíli kličkoval stísněnými uličkami, než se znovu vrátil na hlavní ulici. Když zastavil landspídr před kantýnou, oheň, který založil, zuřivě plál na vnějších zdech. Chodci zoufale pobíhali sem a tam, mávali rukama a ječeli. Někteří se snažili uniknout od plamenů co nejdál, jiní se v bezpečné vzdálenosti shromáždili a se zvrhlým zájmem oheň pozorovali. Navett právě hmátl na zadní sedadlo po Nightstingeru, když se přední dveře kantýny otevřely a ven do kouře se začali valit obdobně vyděšen zákazníci a personál. Navett zkontroloval zásobník Nightstingeru, ujistil se, že mu dosud zbývají tři výstřely, a čekal.

Nemusel čekat dlouho. Proud prchajících z kantýny se ještě ani nestačil rozdělit, když se za rohem s burácením vynořil velký bílý hasičský spídr a prudce zabrzdil u budovy. Bočním okénkem Navett zahlédl, jak řidič gestikuluje na svého kolegu, který vylezl ven a začal šplhat po žebříku k hasicí věži nahoře.

Nestihl to. Navett ho sestřelil dolů, pažbu Nightstingeru opřenou o zadní sedadlo kvůli stabilitě. Jeho druhý neviditelný výstřel odstranil řidiče a třetí a zároveň poslední prostřelil nádrž hasičského spídru. Hasicí kapalina se začala neškodně valit na ulici pryč od plamenů.

Sklonil prázdný blaster k podlaze a rychlým pohledem přejel dav kolem sebe. Člověku sedícímu osamoceně v landspídru nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Všechny oči se upíraly k hořící budově, jen málo jich krátce a zmateně pohlédlo na oba bothanské hasiče, kteří se náhle a záhadně zhroutili.

Proud zákazníků z kantýny už ustal. Navett počkal dalších třicet sekund, aby se ujistil, že jsou všichni venku. Pak vytáhl blaster, položil ho na sedadlo vedle sebe, nastartoval landspídr a začal pomalu projíždět davem k předním dveřím kantýny.

Než si někdo vůbec všiml, co dělá, měl už větší část davu za sebou. Kdosi vykřikl a přímo před něj vyskočil Bothan se žlutozelenou policejní šerpou a divoce mával rukama. Navett popadl blaster, vypálil, objel tělo a dupl na rychlost. Někdo za ním zaječel; Navett zaťal zuby a zvýšil rychlost-S prudkostí, z níž mu zapraskalo v kostech, narazil do dveří kantýny a roztříštil je na kousky. Landspídr se zřítil na zem přímo uprostřed zkázy. Navett se ven dostal dřív, než trosky přestaly pršet na střechu vozidla, zezadu vzal klec s mawkreny a úprkem vyrazil skrz dým a žár do suterénu.

Byl v polovině prvního schodiště, když za sebou uslyšel explozi, jak žárem vybuchla tlaková nádrž se zbytkem zápalné tekutiny, kterou nechal v landspídru.

A jelikož nyní přední část kantýny pohltily plameny stejně jako zbytek budovy, byl skutečné a neodvratně odříznut od vnějšího světa. Nikdo v celém vesmíru ho teď už nemohl zastavit. V suterénu kouř nebyl cítit skoro vůbec – jen náznak toho, co nevyhnutelně přijde. Jejich vybavení bylo přesně tam, kde ho nechali, ale raději obětoval okamžik, aby nejprve rychle prohlédl fúzní dezintegrátor.

Ještě že to udělal. Stařena se dostala i sem a propojila zařízení tak, aby se při prvním spuštění přetížilo a spálilo hlavní ovládací cívku. Navett se nevesele ušklíbl a opravil dezintegrátor a pak ztratil několik dalších drahocenných minut překonfigurováním ohniska, aby přesunul dezintegrační paprsek o několik centimetrů dál od ústí kanystru.

Konečně byl připraven. Neohrabaně si připevnil klec s mawkreny na záda seskočil do díry, kterou s Klifem vykopali, a zapnul dezintegrátor. Paprsek projel půdou pod jeho nohama jako blasterová střela sněhem a kolem tváře mu prolétl obláček mikroskopického prachu. Krátce zalitoval, že si s sebou nevzal filtrační masku. Teď už bylo pozdě. Šilhal proti prudkému proudu vzduchu, ze kterého jej pálilo v očích, pokračoval v chůzi a přemítal, co asi Bothani udělají s myriádou alarmů, o které nepochybně zakopává na každém kroku. Bezpochyby budou jen zoufale pobíhat, zvlášť když zjistí, že k narušiteli nemají vůbec žádný přístup. A někteří z nich si nejspíš klidně sednou a budou se vyžívat v arogantní sebejistotě, že ztráta energetického kabelu, k němuž se prokopává, jejich drahocenný štít ani v nejmenším neohrozí. Možná se dokonce srdečně vysmějí hloupému imperiálnímu agentovi, který si myslí, že štít zlikviduje tak snadno, nebo který se možná domnívá, že proleze vedením o deseticentimetrovém průměru. Nebudou se smát dlouho.

Prokopat zbytek cesty dolů k energetickému vedení trvalo pouhých pár minut. Plášť vedení byl silně opancéřovaný a dezintegračnímu paprsku trvalo téměř deset dalších minut, než se jím prokousal. Samotné energetické kabely ovšem vyhořely takřka okamžitě poté – byly to koneckonců jenom obyčejné kabely z materiálu, který snesl nanejvýš elektrický proud o vysokém napětí. Pokračoval, dokud ve vnějším plášti nevykrojil slušně velkou díru, pak dezintegrátor vypnul a přepnul na chladicí nádrž vestavěnou do jeho dna. Několik minut systematického sprejování a oblast byla znovu dostatečně chladná na dotek.

Přestal sprejovat a posadil se k otvoru… a v nastalém tichu uslyšel nový zvuk.

Zapípání komlinku. Z dezintegrátoru.

Zamračil se a prohlédl si celé zařízení. Komlink našel vklíněny pod doplňovací trubici chladicí nádrže. Napjatě se pousmál, vytáhl ho a zapnul. „Zdravíčko,“ řekl. „Probíhá všechno ke tvé spokojenosti?“ „Ve jménu prachu Alderaanu, co to děláš?“ ozval se hlas stařeny. Usmál se šiřeji, zahákl si komlink za límec a otevřel falešné dno mawkrení klece. „O co ti jde?“ zeptal se a vytáhl malou tubu s potravou. „Snad sem tě něčím nepřekvapil? Mimochodem, to byl pěkný trik s tím kouřem v obchodě. Nastrojila jsi to předtím, než jsi ráno odešla?“

„Ano,“ řekla. „Usoudila jsem, že máte všechno důležité vybavení s sebou nahoře, nebo že jste ho schovali do zdí nebo do stropu.“

„Takže jsi tam dala časovanou dýmovnici, aby přišli hasiči a prorazili zdi za tebe.” řekl Navett. Otevřel klec a vytáhl jednoho z mrňavých plazů. „Velice chytré.“

„Podívej, na tlachání nemáš čas,“ zavrčela. „Jestli sis toho nevšiml, ta budova ti hoří nad hlavou jako pochodeň.“

„Ach, já vím,“’ prohodil Navett. Jednou rukou ještěra přidržel, na špičku čenichu mu z tuby kápl trošku potravy, položil ho do díry, kterou vyřízl, a nasměroval ho k budově generátoru. Dotekem prstu aktivoval válečkovitou bombu, nastavenou tak, aby vybuchla, až se ještěr dostane k přepážce v místě, kde vedení procházelo pod zesílenou zdí a vysílalo jednotlivé kabely do tuctu různých směrů. Uvolnil sevření a mawkren vyrazil pryč úzkým prostorem mezi energetickými kabely a pláštěm. Byl příliš hloupý, než aby si uvědomil, že jídlo, které větřil, měl na svém vlastním čenichu.

„Co tím myslíš, že to víš?“ ptala se stařena. „Jestli hodně rychle neuděláš něco fakt chytrého, tak tam zemřeš. Tohle taky víš?“

„Všichni musíme jednou zemřít,“ připomněl jí Navett. Potřísnil čenich dalšímu mawkrenovi a poslal ho za tím prvním. Ještě ani nezmizel mezi kabely, když se z potrubí ozvala tlumená exploze.

Stařena měla dobrý sluch. „Co to bylo?“ zeptala se.

„Smrt Bothawui,“ oznámil jí Navett. Pokapal dalšího mawkrena a vypustil ho. Mezitím se ozval druhý výbuch. Teď, když se výpary rozložené zeminy skoro rozplynuly, cítil, že zápach kouře je čím dál silnější. „Víš, nikdy jsme se nedozvěděli, jak se jmenuješ,“ dodával, zatímco z klece vytahoval dalšího mawkrena a znepokojeně uvažoval o tom, jak rychle se oheň nad ním šíří. Jestli se k němu plameny nebo kouř dostanou dřív, než se mawkrenům s malými bombami podaří udělat díru do skupiny nechráněných energetických kabelů těsně uvnitř budovy generátoru, pořád mohl prohrát. „Tak co?“

„Co, moje jméno?“ ptala se. „Řekni mi tvoje a já ti řeknu moje.“

„Lituju,“ řekl a pustil mawkrena. „Moje jméno by se pořád mohlo někomu hodit, i tehdy, až přestanu existovat.“ Následovala další exploze –

A pak, k jeho úlevě a nesmírnému uspokojení, mu do obličeje zadul závan chladného vzduchu. Energetické kabely ve zdi byly rozervány a budova generátoru byla před ním bezbranná.

„Poslyš, Imperiále –“

„Konverzace skončila,“ přerušil ji Navett. „Užij si ten ohňostroj.“

Vypnul komlink a odhodil ho stranou. Pak převrátil klec, aby zbylým mawkrenům umožnil volný pohyb. Chvíli se mu hemžili na klíně a po nohou, ale pak se zorientovali a začali větřit ve vzduchu. Potom se najednou jako o překot začali hrnout jeden přes druhého a zmizeli v potrubí. Tentokrát je nelákala potravní pasta na čenichu, ale malá místečka s kapalnou výživou, kterou tam on a Klif před třemi dny tak pečlivě nastříkali při zátahu na metalmity.

Teď už mu zbývalo splnit jen jeden, poslední úkol. Sáhl na dno krabice a vytáhl poslední věc, která tam zbývala: dálkový ovládač, kterým se chystal odjistit zbytek válečků, jež byly nyní unášeny na schůzku s osudem. Ještě pár sekund a jeho samonaváděné bomby se vyrojí do budovy generátoru pod nohy vyděšených Bothanů a budou klouzat po vyleštěné podlaze ke klíčovým bodům celé stavby.

Z potrubí nyní slyšel slabé zvuky explozí, jak mawkreni dosahovali svých cílů a roznětky válečků se vzněcovaly. Ještě několik sekund – maximálně minuta – a úsek planetárního štítu, chránící Drev’starn, se zhroutí. Umírání Bothawui začalo. A spolu s ním i umírání Nové republiky. Litoval jen, že u toho nebude, až se to všechno stane. Nad hlavou už slyšel plameny, jejichž praskání se mísilo se slabším duněním bomb, jež vybuchovaly daleko v budově generátoru. Navett se opřel

zády o stěnu z hlíny a usmíval se na strop. A čekal, až přijde konec.

*

Diskuse na Predominance právě vstoupily do čtvrtého kola, když vtom se paluba se zaduněním otřásla. Byl to zvuk a pocit, s nímž se Leia v průběhu let seznámila až příliš dobře.

Kdesi v hlubinách ishorské lodi právě vystřelila turbolaserová baterie.

Kapitán byl u interkomu ještě dřív, než burácení doznělo. „Co má ta střelba znamenat?“ zasyčel.

Z přístroje se vyřinula odpověď v ishorštině, ale byla příliš rychlá a příliš tlumená, než aby jí Leia rozuměla. „Co se děje?“ chtěl vědět Gavrisom. „Souhlasili jste, že nepodniknete žádné nepřátelské akce, dokud –“

„To nejsme my,“ zavrčel kapitán a vrhl se ke dveřím. „Cizinci obsadili jednu z našich zbraňových baterií a ostřelují povrch planety.“

„Cože?“ Gavrisom zamrkal. „Ale jak –?“

Jenže kapitán už byl pryč a stráže u dveří vzal s sebou. „Radní Organo Solo –?“ začal Gavrisom a odmlčel se, když lodí projelo další zadunění. „Radní, co se to tu děje?“

Leia zavrtěla hlavou. „Nevím –“

A najednou nadskočila v křesle a prudce se nadechla. Zabodl se do ní příval strachu a bolesti a smrti. Na planetě dole křičely hlasy hrůzou…

A v tom jediném, strašlivém okamžiku věděla, co se stalo.

„Shodili planetami štít,“ vyhrkla. Vyskočila z křesla a spěchala k průzoru. Dostala se k němu právě včas, aby zahlédla třetí mohutný turbolaserový výboj. Vylétl zpod lodi směrem k planetě. Bíle se zablýsklo, když proťal atmosféru a nechal za sebou ošklivou, černě podbarvenou rudou záři.

Drev’starn, bothanské hlavní město, hořel.

Odvrátila se a vyrazila ke dveřím. „Opravdu ho shodili,“ houkla na Gavrisoma, když se hnala kolem něj. „Přinejmenším nad Drev’starnem.“

„Kam jdete?“ zavolal za ní Gavrisom.

„Pokusit se zastavit palbu,“ křikla Leia přes rameno.

Venku se chodbou prořítil tucet Ishoriů ve zbrani, blasterové karabiny v rukou. Její dva noghrijští strážci se tiskli ke zdi a snažili se jim neplést do cesty. Vzhlédli k ní. „Radní –?“

„Pojďte,“ přikázala jim Leia. Odepjala světelný meč z opasku, Sílou sáhla po odvaze a moudrosti a vnořila se do proudu těl.

*

Han vtrhl do Falconova kokpitu plnou rychlostí a zastavil těsně před ovládacím panelem. „Kde?“ vyštěkl, když klesl do sedadla pilota.

„Tamhle,“ odpověděl Elegos napjatě. Ukazoval ven průzorem na tmavou loď, která se vznášela v prostoru necelé dva kilometry od Falcona. „Nevím, čí je to loď, ale –“

Temnotu vesmíru proťal další záblesk červené palby směřované k planetě dolů. „Tamhle – viděl jste to?“

„Jo, viděl,“ zabručel Han. Obavami ho bodlo u srdce. Dlaní plácl do nouzových startovních páček. Elegos možná ztratil přehled o tom, která loď je která, ale on ne. Ta střela vyšla z vlajkové lodi ishorské jednotky, z válečného křižníku Predominance. Z lodi, na které právě byla Leia.

Přišel další záblesk, který opět mířil k povrchu Bothawui. „Víte, jak uvolnit dokovací prstenec?“ křikl Han na Elegose; ruce mu létaly po přístrojových deskách. „Ano, myslím, že –“

„Udělejte to,“ vpadl mu Han do řeči. „Okamžitě.“ „Ano, pane.“ Caamasi se zvedl z křesla a zamířil na záď. Do motorů už začínala prýštit energie. Han zapnul komunikátor a nastavil sken napříč všemi frekvencemi. Ať už tím Ishoriové sledovali cokoli, budou za to tvrdě pykat. Synchronizační čísla pro stabilizátor, který právě nainstaloval, už se pomalu objevovala; zdálo se. že se ustálila –

„Všem lodím, hovoří prezident Nové republiky Gavrisom,“ zaduněl Gavrisomův napjatý hlas z reproduktoru kokpitu. „Setrvejte ve svých pozicích a nestřílejte; opakuji, prosím setrvejte a nestřílejte. Incident, k němuž právě dochází, není –“

Svou naléhavou výzvu nedokončil. Ozvalo se zapraskání statické elektřiny, jak jeho frekvenci najednou zahltilo rušení –

,,Do útoku!“ zaburácel nový hlas. „Všechny corellianské jednotky, palte!“

Han zíral s otevřenými ústy na reproduktor. Co to ten Corellian hrome dělá?

A pak se sken zastavil na jiné frekvenci. „Do útoku!“ zarachotil hrdelní moncalamarský hlas. „Všechny moncalamarské lodě, zaútočte.“ [Do útoku,] volal klidný diamalský hlas ve svém vlastním jazyce. {Do útoku,} ozvala se vzteklá ishorská odpověď na další frekvenci. Han vyhlédl ven na spousty lodí a srdce mu bilo až v krku. Ne. Ne – tohle je šílené. To by přece neudělali.

Ale dělali to. Všude kolem se válečné lodě pomalu probouzely k životu a mířily do volného prostoru, kde se jim bude lépe manévrovat, nebo jednoduše obracely své zbraně, aby jimi zaměřily své nepřátele. A zatímco se díval, začaly létat první blesky turbolaserové palby. Za jeho zády se Elegos vřítil do kokpitu. „Prstenec je uvolněn,“ ohlásil a těžce dýchaje zaujal své místo. „Můžeme odstar-“

Odmlčel se a nevěřícně zíral na výjev venku. „Co se stalo?“ vyhrkl. „Hane – co se děje?“

„Přesně to, co vidíte,“ odpověděl Han ponuře. „Nová republika je ve válce.“

37. kapitola

Uplynulo snad jen patnáct minut, než Qom Qae doletěli na druhou stranu od Ruky Thrawnovy k jezeru, o kterém se zmínil Syn větru. Zpočátku měl Luke k celému nápadu výhrady, dělal si starosti, zda si mladí létavci poradí s hmotností svých pasažérů, nemluvě o tom, jestli se jim podaří zůstat mimo dohled a dosah zbraní tvorů v pevnosti, kteří už nyní nepřátelské úmysly ani neskrývali.

Ale Qom Jha ho v obou ohledech překvapili, a když zkušeně kličkovali pod ochrannou hradbou stromů a mezi skalami a horskými roklemi, málem si začal let vychutnávat. Vycítil, že i Mara už obrátila své myšlenky vstříc tomu, co je čekalo pak.

Totéž se bohužel nedalo říct o Artoo. Visel uprostřed sítě, kterou uvázali z posledních zbytků syntetického provazu, a celou cestu bublal a úpěl.

Vryp ve skále nebyl od jezera dál než deset metrů. Prudce se svažoval dolů a napůl ho zakrýval převis chomáčů trávy. „Aspoň, že skála není moc drsná,“ poznamenala Mara, když zkusmo přejela rukou po spodní straně. „Nejspíš se obrousila, jak po ní léta běhají mrňavé nožičky ohniplazek.“

Zdálo se, že se Artoo zachvěl, a znepokojeně zatrylkoval. „Myslím, že tentokrát už na žádné další nenarazíme,“ konejšil ho Luke. Rozmotal syntetický provaz a vmáčkl ho zpátky do skrýše v droidovi. „Tak velké roje nemůžou cestovat spolu – pro všechny by nebylo dost potravy.“

„Jen doufejme, že jsou tak chytré, aby to věděly,“ dodala Mara.

Máte štěstí, že jste přišli zrovna teď, řekl Syn větru. Během posledních několika období přišlo mnoho dešťů a Jezero malých ryb stále rostlo.

„A zvětšovaly se i malé ryby?“ zeptala se Mara.

Syn větru zatřepetal křídly. To nevím. Je to důležité?

Mara zavrtěla hlavou. „Byl to vtip. Nech to plavat.“

Aha. Syn větru pohlédl zpět na Luka. Pouze jsem chtěl říci, že tento vstup možná bude brzy překryt vodou. „Rozumím,“ řekl Luke. „Ale zatím zatopen není a dostali jste nás sem

v pořádku-“

Bylo nám velkou ctí, odvětil Syn větru. Co si přejete, abychom udělali nyní?

„Už jste toho udělali víc než dost,“ ubezpečil ho Luke. „Děkujeme ti. Děkujeme vám všem.“

Máme vyčkat vašeho návratu? nenechal se odbýt Syn větru. Byli bychom poctěni, kdybychom tu na vás mohli počkal a pak odnést zpět k vašemu létajícímu stroji.

Luke zaváhal. Rychlá cesta zpátky na loď by se skutečně mohla hodit. Ale naneštěstí – „Problém je v tom, že nemám představu, kudy se budeme vracet,“ řekl.

Pak tedy budeme ostražití, řekl Syn větru pevně. A jiní budou také na stráži.

„No tak dobrá,“ souhlasil Luke. Nejraději by už skončil ten rozhovor a vydal se na cestu. „Děkujeme.“ „Takže jaké bude pořadí tentokrát?“ zeptala se Mara. „Já první,“ řekl Luke. Sedl si na kraj svažujícího se tunelu a vsunul do něj nohy. „Pak Artoo a nakonec ty. Budu dávat pozor na úzká místa a zkusím je rozšiřovat. Pokud mi nějaká uniknou, budeš se o ně muset postarat ty.“

„Jasně,“ řekla Mara a sáhla k opasku pro světelný meč. „Šťastné přistání a ať si cestou neusekneš vlastní nohy.“

„Díky.“ Luke zažehl světelný meč, sklopil čepel do pohotovosti nad natažené nohy, vklouzl do tunelu a začal sjíždět dolů.

Nebylo to zdaleka tak zlé, jak se obával. Mrňavé nožičky ohniplazek zřejmě opravdu vyhladily skálu, a co bylo ještě důležitější, také smetly většinu překážek, které tam kdysi mohly být. Cestou dolů jen dvakrát odsekával kusy kamene a v jednom případě to nejspíš ani nebylo nutné. Za sebou slyšel mnohem hlasitější kovové rachocení, jak Artoo sjížděl tunelem, ale droidovo neustálé nešťastné cvrlikání ve hluku zcela nezaniklo.

Tunel ústil do jedné z jeskynních chodeb, v kterých strávili za posledních pár týdnů až příliš mnoho času. Luke zachytil Artoo, když vypadl z tunelu a odklidil ho z cesty Maře. „No, tak jsme zase tady,“ prohlásila Mara a posvítila zářičkou kolem. „Těžko říct, kde přesně. Kudy máme jít?“

Podle polohy pevnosti bych řekl, že tudy,“ soudil Luke a ukázal doleva. „Dobrá,“ řekla Mara. „Pojďme.“

Ať už to byl záměr, nebo prostě náhoda, Qom Qae jim vybrali dobrý vstup. Chodbou ještě neušli ani sto metrů, když Luke za zákrutem kousek odtud spatřil známý kamenný průchod. „Jsme tady,“ zamumlal dozadu k Maře. „Připrav se. Pokud vědí o schodišti, nejspíš nás budou uvnitř čekat stráže.“

Ale nebyly tam žádné stráže. O patnáct minut později, poté, co se prodrali úzkou trhlinou ve skále protkané rudou cortosis, znovu stanuli v podzemní místnosti.

„Hádám, že o schodišti přece jenom nevědí,“ okomentovala to Mara a zářičku namířila na průsek, který předtím udělali do vnitřní žluté zdi.

„Nebo se k němu nemají jak dostat,“ připomněl jí Luke. „Dokonce i zamykací mechanismy těch dveří vypadaly, jako by byly vyrobené z hijarnského kamene.“

„Nevykládej si to špatně – já jsem zrovna tak ráda, že o nás nevědí,“ dodala Mara rychle. „Zajímalo by mě, kolik z těch energetických kabelů momentálně pracuje.“

„Nejspíš víc, než když jsme tu byli minule.“ Luke obrátil svou zářičku opačným směrem. Stejně jako předtím, ani nyní zářička nedokázala osvětlit celou místnost, jejíž vzdálený konec se ztrácel ve tmě. „Mě by zajímalo, jak dlouhá je tahle místnost.“

„Nemůže být moc dlouhá,“ podotkla Mara. „Nezapomínej, že někde tím směrem je to jezero.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Luke. „Nějaká moudrá ponaučení, než začneme?“

„Jenom abychom byli opatrní,“ řekla Mara a přistoupila k němu. „Bok po boku, dokud to půjde, droid za námi, světelné meče a smysly v pohotovosti.“

„Stručné a praktické.“ Luke se kupředu natáhl Sílou. Zatím necítil žádné nebezpečí. „Pojď, Artoo.“

Mařina domněnka o velikosti místnosti se ukázala být správná. Ušli pouhých několik kroků a zadní zeď se objevila v dosahu jejich zářiček. Uprostřed byl otevřený průchod, který vedl dál do skály.

Jenže ne do hrubé přírodní skály jeskyní. Stěny a podlaha této chodby byly hladké a opracované.

„Zajímavé,“ řekla Mara. Zastavila se těsně před průchodem a posvítila zářičkou dovnitř. „Nezdá se ti ten strop trochu divný?“

„Není vyhlazený jako zdi,“ přisvědčil Luke a zkoumavě pozoroval výčnělky skály, visící dolů z klenutého stropu.

„Záhada,“ zamumlala Mara. „Artoo, registrují tvé senzory něco?“

Artoo vydal sklíčené záporné zapípání a Luke se sklonil, aby si na datapadu přečetl překlad. „Říká. že výkon energetického generátoru zastírá všechno ostatní,“ oznámil Maře. „Ze stejného místa nejspíš přichází také to hučení. Myslíš, že je tam ještě něco dalšího?“

„Držitel slibů říkal, že tato oblast je pro Qom Jha smrtelná.“ připomněla mu Mara. „A všichni víme, jak rádi se Qom Jha zavěšují za stropy.“

„Je tu ještě ta jeskyně predátorů, kteří se živí létajícími tvory jako Qom Jha,“ přikývl Luke. Došlo mu, kam Mara míří. „A spousta Chissů nahoře v pevnosti, kteří je považují za obtížný hmyz.“

„Nemluvě o vrstvě cortosisové rudy tam vzadu,“ řekla Mara. „Pořád nevěřím, že je přírodní. Obrana tohohle místa je úplně jiná, než má například Coruscant.“

„Což se dalo čekat, když jí velel Thrawn,“ řekl Luke. „Zkusíme s tím stropem něco udělat, nebo budeme předpokládat, že nám nijak neuškodí?“

„Nikdy není dobrý nápad nechat si v zádech nebezpečí,“ prohlásila Mara a vkročila do průchodu. „Jdeme na to.“ Zažehla světelný meč a zkušeně ho vrhla vzhůru, aby se zasekl do stropu.

Přišel oslnivý záblesk, zapraskání a zápach silného elektrického proudu –

A najednou to vypadalo, že se celý strop zřítil.

Mara byla v mžiku zpátky venku z místnosti. Luke vytasil světelný meč a nastavil ho nad Mařinu hlavu. Strop spadl na meč, na okamžik obalil zelenobílou čepel, ale pak se rozťatý zřítil na podlahu.

„To je ale mazané,“ Mara mu nakoukla přes rameno. „Vypadá to jako plastická Connerova síť. Když se Qom Jha pověsí na strop, usmaží ho elektrický výboj a celé se to zhroutí na jeho případné kamarády.“

„Opravdu mazané,“ zamumlal Luke. Šťouchl do sítě špičkou světelného meče. „Ale je bezpečné po ní teď přejít?“

„Nejspíš ano,“ odvětila Mara. „Connerova síť většinou funguje jednorázově a nebylo by k ničemu, kdyby zůstala aktivní, jakmile je jednou na podlaze.“

„To dává smysl.“ připustil Luke. Zvedl nohu nad síť a přivolal si Sílu. Žádná známka nebezpečí… Jeho podrážka se dotkla sítě bez jediné jiskřičky zbytkového výboje. „Můžeme,“ řekl.

„Počkej!“ zasyčela Mara. Udělala dlouhý krok kupředu a přitiskla mu rukojeť svého meče na hruď, aby ho zastavila. Volnou rukou svírala blaster. „Něco se blíží.“

Luke se zarazil a uslyšel tiché pleskání nohou o skálu. Znělo to, jako by se blížilo více tvorů najednou. Namířil zářičku do tunelu, aby zkusil zjistit, co to je…

A najednou, ze skupiny úzkých postranních otvorů, kterých si předtím nevšiml, se vyvalilo hejno hmyzích bytostí o velikosti pěsti a rychle se řítilo po zdech směrem k nim.

„Pozor!“ vyštěkla Mara, blaster v pohybu.

„Ne, zadrž,“ řekl Luke a odstrčil jí ruku stranou. Zachytil odlesk kovu… „Jen pokračuj v chůzi. Honem, Artoo, pospěš si.“

Cítil Mařin silný nesouhlas, ale poslechla bez odmlouvání. Splašené bytosti se prohnaly kolem, aniž zpomalily, a zřejmě jim nevěnovaly nejmenší pozornost. Luke se dostal na konec zhroucené Connerovy sítě a sestoupil na kamennou podlahu, a když Artoo a Mara udělali totéž, ohlédl se.

Bytosti se seskupily kolem předního okraje sesypané sítě. Luke se díval, jak začaly opatrně vylézat po zdech vzhůru a okraj sítě nesly s sebou.

Vedle něj si Mara tiše odfrkla. „No ovšem,“ zasupěla, jako by byla lehce znechucena sama sebou. „Údržbářští droidi, kteří přišli obnovit past. Promiň – myslím, že jsem to se svou reakcí trochu přehnala.“

„Vzhledem k tomu, že tohle místo budoval Thrawn, nám opatrnosti nikdy nezbývá,“ odtušil Luke.

„Díky, ale nemusíš se snažit konejšit mé pocity,“ řekla Mara. Vrátila pistoli zpátky do rukávu a světelný meč si přehodila znovu do pravé ruky. „Poučím se. Půjdeme?“

*

„U Impéria, o čem to mluvíte?“ dožadoval se kapitán Nalgol. Mrkáním vypudil spánek z očí, hrábl po uniformě a začal se do ní oblékat. „Jak by po sobě mohli střílet? Bod vznětu je ještě tři dny daleko.“

„Nevím, pane,“ řekl napjatě důstojník Tyrannicu, který měl službu. „Vím jen to, že sondážní lodě hlásí, že bitva začala a že sekce planetárního štítu nad bothanským hlavním městem se zhroutila. Z této vzdálenosti je těžké to poznat, ale říkají, že v hlavním městě vypukl na několika místech požár.“

Nalgol vztekle zaklel pod vousy. Někdo něco pokazil, a pokazil to pořádně. Buď úderný tým tajné služby –

Nebo Thrawn samotný.

Byla to šokující myšlenka. Možná dokonce zničující myšlenka. Jestliže se Thrawn mohl se svým načasováním takhle zmýlit –

Setřásl ze sebe pochybnosti. Co se stalo, stalo se; a ať už došlo k jakýmkoli chybám nebo početním omylům, byl rozhodnutý, že on ani Tyrannic se žádných dalších nedopustí. „Informovali též Obliterator a Ironhanď?“ ptal se a poslední slovo zachrčel v předklonu, když si natahoval boty.

„Ano, pane. Sondážní lodě hlásí, že oba přecházejí na plnou bojovou pohotovost.“

„Postarejte se, abychom to stihli dřív než oni,“ nařídil stroze Nalgol.

„Ano, pane,“ řekl důstojník. „V pohotovosti budeme přibližně za pět minut. Sondážní lodě nás budou nadále zásobovat hlášeními.“ „Výborně,“ zamumlal Nalgol. Teď, když šok z novinek odezněl, si uvědomil, že to není tak zlé, jak se z prvu zdálo. Dobrá, takže boj začal dřív. Tři hvězdné destruktory byly připraveny, nebo alespoň budou připraveny, až jich bude zapotřebí, aby zlikvidovaly ty lodě, které přečkají bitvu, jež tam venku vypukla.

A jelikož byli zaslepeni maskovacím štítem, rozhodně potřebovali aktuální hlášení od sondážních lodí. Nebezpečné na tom bylo, že když se sondážní lodě budou nořit dovnitř a ven z maskovacího štítu s takovou pravidelností, někdo by si mohl všimnout, že se u komety děje něco divného, a mohl by se to pokoušet prověřit.

Ale existoval způsob, jak toto riziko minimalizovat. „Vyhlaste poplach všem operátorům tažných paprsků,“ přikázal. „Pokud jakákoli loď kromě našich vlastních sondážních lodí – a tím myslím jakákoli loď – strčí nos pod náš maskovací štít, chci ji okamžitě přitáhnout a znemožnit jí komunikaci. Zajistěte, aby tuto zprávu dostaly i ostatní lodě. Nikdo, kdo o nás zakopne, nesmí ven. Rozumíte?“ „Rozumím, pane,“ řekl důstojník.

„Na můstku budu za dvě minuty,“ oznámil Nalgol a popadl tuniku a opasek. „Chci, aby loď byla v plné pohotovosti dřív, než se tam dostanu.“

„Bude, pane.“

Nalgol plácnutím vypnul interkom a vyrazil ke dveřím ze své kajuty. Dobrá; takže podlidi a jejich kamarádíčci nedokázali udržet svou sebedestruktivní nenávist na uzdě tak dlouho, jak Thrawn očekával. Znamenalo to pouze, že potlačovaná nuda a nespokojenost posádky se uvolní o něco dříve.

Když pečlivě odměřenou chůzí vykročil chodbou k turbovýtahu, ponuře se usmíval. Tohle si pořádně vychutná.

*

Turbolaser blýskl a jeho smrtící červený paprsek prolétl k eskortní fregatě s prosslijským označením nebezpečně blízko Falconovu pravoboku. Han otočil loď, aby se vyhnul druhému výstřelu, a trhl jí zpátky na druhou stranu právě včas, aby se nesrazil s dvojicí bagmimských celních lodí, které se s pálícími laserovými kanóny řítily na Prosslije.

Celý vesmír se zbláznil. A on byl přesně uprostřed.

„Co se to tam stalo?“ zakřičel do komunikátoru, když se prosmýkl mezi dvojicí opquiských dělových lodí.

„Podle Ishoriů se před půlhodinou na palubu dostali tři lidé,“ ozval se Leiin hlas. V pozadí bylo slyšet drnčení poplachu. „Měli ID novorepublikových techniků a průvodní list od ishorského vrchního sněmu, který je opravňoval k prohlídce energetických panelů na Predominance, jestli nejsou poškozeny oxidací.“

„Všechno samozřejmě falešný,“ zabručel Han. Prokličkoval s Falconem do relativně volného prostoru a rozhlédl se kolem. Vypadalo to úplně jako tehdy u Endoru.

Až na to, že Impérium se tentokrát neukázalo. Byli tu jen Rebelové bojující proti jiným Rebelům.

„Teď už to víme,“ souhlasila Leia. „Jakmile se dostali na palubu, zabili eskortu a zmocnili se jedné z turbolaserových baterií. Když padl štít nad Drevstarnem… Hane, vypálili na povrch osm výstřelů, než se nám podařilo jejich baterii odříznout od energie. Ishoriové se pořád ještě nedokázali probít do místnosti, přestože jim pomáhají Barkhimkh a Sakhisakh.“

Vedle Hana Elegos cosi zamumlal v jazyce Caamasiů. „Jak zle poničili Drev’starn?“ zeptal se Han. „Nebo víš co, nech to bejt – teď to není důležitý. Jak jsi na tom ty a loď?“

„Útočí na nás,“ řekla Leia napjatým hlasem. „Tři diamalské lodě se spojily proti nám. Jedna z nich se posadila mezi nás a planetu pro případ, že bychom znovu zkusili vystřelit na Drev’starn. Myslím, že zatím nejsou

žádné vážné škody na jedné ani drahé straně. Ale to nemůže trvat věčně.“

„Neřeklas jim, co se stalo?” ptal se Han.

„Já jsem jim to řekla, kapitán Predominance jim to řekl, Gavrisom jim to řekl,“ odpověděla Leia. .“Nechtějí nic slyšet.“

„Nebo je jim to jedno,“ dodal Han a zaťal zuby tak pevně, až ho to zabolelo. Leia je uvězněná na lodi, která se nachází pod těžkou palbou… „Koukni, zkusím se tam dostat,“ řekl jí. „Možná se mi podaří odvézt aspoň tebe a Gavrisoma.“

„Ne – drž se zpátky,“ vyhrkla Leia prudce. „Prosím. Nestihl bys to.“ Han hořce zíral ven do víru bitvy. Měla pravdu, samozřejmě: z tohoto místa už viděl Predominance i bouři turbolaserové palby, která ji bičovala, a byl si plně vědom toho, že Falconovy štíty by neměly šanci. Ale nemohl tomu jen tak nečinně přihlížet. „Poslyš, já jsem porazil i hvězdný destruktory –“

„Uletěl jsi jim,“ opravila ho Leia. „To je velký rozdíl. Prosím tě, Hane, nezkoušej –“

Ozvalo se zapraskání a spojení se najednou přerušilo. „Leio!“ vykřikl Han. Pohlédl zpět na ishorský křižník a hruď se mu sevřela. Křižník pořád vypadal netknutý, ale stačila by jediná šťastná rána do oblasti můstku –

„Je v pořádku,“ promluvil Elegos. Ukazoval na displej komunikátoru. „Pouze začali opět rušit jejich vysílání.“

Han si oddechl: ani si neuvědomil, že zadržoval dech. „Musíme něco udělat,“ řekl a rozhlížel se kolem sebe, jako by hledal radu ve vesmíru. „Musíme ji z tý lodi dostat –“

Komunikátor se zapraskáním opět ožil. „Leio?“ zakřičel Han a v naději se naklonil k reproduktoru.

„Solo?“ zavolal mužský hlas. „Tady Carib Devist.“

Han se zašklebil. „Co zas chcete? Máme plný ruce práce.“

„Bez legrace,“ odsekl Carib. „A čí si myslíte, že je to vina?“

„My už to víme,“ zavrčel Han. „Nějaký potížisti se dostali na Predominance a zahájili palbu. Nejspíš Imperiálové.“

„Každopádně Imperiálové,“ ujistil ho Carib. „A byli to další Imperiálové, kdo vyhecoval zbytek lodí, aby udělaly totéž. Nebo jste snad neslyšeli, jak vysílají nahrané příkazy k útoku v půltuctů různých jazyků?“

Han vrhl zamračený pohled na Elegose a připadal si naštvaný sám na sebe, že mu tentokrát skutečnost úplně unikla. Takže proto se ty malé imperiální lodě, které Carib identifikoval, potloukaly kolem Bothawui. Bylo to tak očividné.

Nebo by to alespoň bylo očividné, kdyby někdo obětoval chvilku a zamyslel se nad tím. Nikdo to však neudělal.

„Ale to počká,“ pokračoval Carib. „Volám, abych vás upozornil, že se asi něco děje poblíž komety.“

„Jo? A co?“ otázal se Han, jehož pozornost se znovu upírala k Predominance a k tomu, jak z ní dostat Leiu.

„Nevím,“ řekl Carib. „Ale létá kolem ní tucet těžebních lodí. Všechny řídí imperiální piloti.“

Han se zamračil na reproduktor. „O čem to mluvíte? K čemu by Imperiálům byly pekáče na rudu?“

„Říkám vám, že jsou to imperiální piloti,“ trval Carib na svém. „Jejich styl letu je nezaměnitelný.“

„No jo, fajn.“ Hanovi se nechtělo s Caribem přít. „Takže co s tím mám podle vás dělat?“

Z reproduktoru vyšlo zasyčení výdechu. „Letíme to omrknout,“ řekl Carib mírně znechuceně. „Vzhledem k okolnostem jsem si myslel, že byste se na to chtěl taky podívat. Je mi líto, že jsem vás obtěžoval.“

Komunikátor se vypnul. „Mně je to taky líto,“ zamumlal Han. Pohlédl na Elegose –

Zarazil se a podíval se na něj znova. „Co je?“ zavrčel.

Caamasi pozvedl ruce dlaněmi nahoru. „Já jsem nic neříkal.“

„Co, myslel jste si snad, že se mám prostě sebrat a letět tam s ním?“ naléhal Han. „Prostě tady Leiu nechat a vyrazit na nějakou šílenou honičku?“

„Můžete jí v tuto chvíli pomoci?“ opáčil Elegos mírně. „Můžete ji osvobodit nebo porazit útočící lodě nebo zastavit bitvu samotnou?“

„O to nejde,“ vyštěkl Han. „Deset ku jedný, že to jsou jen nějaký těžaři, co kdysi sloužili ve flotile Impéria. Všude po Nový republice jich jsou tisíce – neznamená to vůbec nic.“

„Možná,“ řekl Elegos. „Musíte to porovnat se zbytkem.“ „Se zbytkem čeho?“

„Se zbytkem ostatních věcí,“ odpověděl Elegos. „S tím, co víte o Caribu Devistovi a jeho pozorovacích schopnostech. S vaší důvěrou – nebo spíš nedostakem důvěry – že vás nezradil Impériu, zatímco jste byli na Bastionu. S vašimi vlastními zkušenostmi s imperiálními postupy a stylem a s tím, jestli věříte, že by je někdo s Caribovými schopnostmi mohl rozpoznat. S vaší důvěrou ve vaši ženu a její mínění o tom muži.“

Nepatrně pozdvihl obočí. „A hlavně s vaším vnitřním smyslem pro to, co je správné a dobré. S tím, zda byste ho měl nechat samotného čelit nebezpečí, pokud tam nějaké hrozí.“

„Není tak docela sám,“ zahučel Han. „Má s sebou spoustu dalších klonů.“

Elegos neodpověděl. Han si povzdechl a narychlo prohlédl oblohu. Skutečně tam byl Caribův potlučený frachťák Action II. Řítil se pryč z bitvy ke kometě zářící v dálce. Úplně sám. „Víte, vy Caamasiové umíte být pěkně otravní, když chcete,“ oznámil Han Elegosovi, obrátil Falcon za frachťákem a přepnul komunikátor na frekvenci Landova komlinku. „Lando? Hej, Lando, ozvi se.“

„Ano, Hane, co se děje?“ zazněl z komunikátoru napjatý Landův hlas. „Už jsi zpátky na Lady Luck?“

„Kéž by,“ zněla toužebná odpověď. „Trčím na Industrious Thoughts se senátorem Miatamiou.“

Han zkřivil obličej. „To je jedna z lodí, které útočí na Leiu?“ „Pokud je Leia na Predominance, tak ano,“ řekl Lando znechuceně a víc než trochu nervózně. „Hane, musíme to zastavit, a rychle.“

„Nic proti tomu, kámo,“ souhlasil Han a uhnul před dvojicí frofflijských hlídkových lodí, které si to rozdávaly s ďfarianským hvězdným člunem. „Gavrisom je s Leiou. Jestli přesvědčíš Miatamiu, aby odvolal rušení, třeba by mohl situaci uklidnit.“

„Už jsem to zkoušel,“ vzdychl Lando. „Jsem poslední na palubě, koho mají zájem poslouchat.“ „Znám ten pocit,“ řekl Han. „Koukni, potřebuju službičku. Letím s Caribem Devistem tamhle k tý kometě naproti. Mohl bys mě sledovat makrodalekohledem, kdybysme náhodou narazili na potíže?“ Následovala krátká odmlka. „Jistě, žádný problém. Jaké potíže konkrétně očekáváš?“

„Nejspíš žádný nebudou,“ soudil Han. „Carib si zřejmě myslí, že tam jsou Imperiálové, který lítají s pekáči s rudou. Hoď na nás občas oko, jo?“ „Dobře,“ slíbil Lando. „Hodně štěstí.“

Han vypnul komunikátor a minul poslední shluk lodí mezi ním a kometou. „Držte se,“ řekl Elegosovi, než dal podsvětelné motory na plný výkon. „Jdeme na to.“

*

„Jen klid,“ řekl Bel Iblis varovně po Boosterovu boku. „Leťte hezky pomalu, nenucené a klidně. Tady jsme u přátel, pod ochranou vnějšího perimetru, který nás brání před ošklivou útočnou jednotkou Rebelů. Teď jsme v bezpečí a není potřeba dávat najevo spěch.“

„Ne, tak bychom nechtěli vypadat,“ zabručel Booster a neklidně zíral na obrovskou masu základny ubiktorátu, která se hrozivě rýsovala přímo před nimi. Jeho milovaná Errant Venture už mu zdaleka nepřipadala tak velká, mocná a bezpečná jako dřív.

„Klid, Terriku,“ opakoval Bel Iblis. Jeho hlas byl k Boosterově naprostému znechucení ledově chladný a vyrovnaný. „Velká šou se odehrává až za našimi zády, pamatujete? Strhnout na sebe pozornost je to poslední, co chceme.“

Booster kývl a pohlédl na displej ukazující pohled ze zádi. Odehrávala se tam šou, to ano. Novorepublikové lodě dostávaly od obranného perimetru Yagy Minor pořádně na frak.

Nebo to tak aspoň mělo vypadat. Pokud uposlechly rozkazů, pak se ve skutečnosti držely maličko zpátky, aby pod soustředěnou turbolaserovou palbou neutrpěly žádné vážné poškození. Snad si toho Imperiálové ve všem tom zmatku nevšimnou. „Já vám nevím,“ řekl. „Nelíbí se mi to, Bel Iblisi. Dostali jsme se dovnitř příliš snadno.“

„Generále, zachytili jsme pohyb,“ ozval se důstojník u senzorové stanice. „Imperiální hvězdný destruktor, blíží se od pravoboku.“

Booster udělal po velitelském ochozu několik kroků vpřed a zadíval se průzorem ven. Žaludek se mu sevřel v nepěkné předtuše. Hvězdný destruktor se objevil za hranou základny a přesouval se Errant Venture rovnou do cesty.

Sledoval, jak se tam zastavil, přímo mezi nimi a základnou. Vznášel se v prostoru před nimi, jako by je vybízel, ať zkusí letět dál…

„ID té lodi je Relentless“ zavolal někdo další. „Jako velitel je uveden kapitán Dorja.“

Boosterovy obavy ještě vzrostly. Relentless – nebyla to náhodou ta loď, která se vždycky objevovala ve spojení se zvěstmi o velkoadmirálu Thrawnovi?

Bel Iblis se znovu postavil vedle něj. „Generále…?“ zamumlal Booster. „Já vím,“ řekl Bel Iblis, jehož klid doznal nepatrné trhlinky. „Ale kdybychom se teď obrátili na útěk, zdálo by se, že máme špatné svědomí. Nezbývá nám nic jiného, než hrát až do konce.“

„Vysílání z Relentlessu, generále,“ zavolal komunikační důstojník. „Chtějí mluvit s kapitánem Nalgolem.“

Booster pohlédl na Bel Iblise. „Musíme hrát až do konce,“ opakoval Bel Iblis. „Jen do toho, zkuste to.“

„Jasně.“ Booster se zhluboka nadechl, zachytil pohled komunikačního důstojníka a kývl. Muž přehodil páčku a kývnutí opětoval – „Hovoří komandér Raymeuz, dočasný velitel imperiálního hvězdného destruktoru Tyrannic,“ zavolal Booster ve své nejlepší nápodobě přehnaně škrobeného hlasu typického Imperiála. „Kapitán Nalgol byl během posledního útoku vážně zraněn a podstupuje naléhavý lékařský zákrok.“

Z reproduktorů na můstku vyšel tichý, pobavený smích. „Opravdu,“ řekl klidný hlas. Pevný hlas; kultivovaný hlas; hlas, ze kterého Boosterovi naskočila husí kůže. „Hovoří velkoadmirál Thrawn. Zklamal jste mě, generále Bel Iblisi.“

Booster pohlédl na Bel Iblise. Generál stále zíral průzorem ven a jeho obličej neprozrazoval vůbec žádné emoce.

„Skutečně nemá smysl, abyste v té šarádě pokračoval,“ řekl Thrawn. „Ale možná potřebujete přesvědčivější ukázku.“

Boosterovi najednou připadalo, jako by mu někdo podtrhl koberec pod nohama. Znenadání padl vpřed a divoce mával rukama, jak zápasil o rovnováhu. Kolem sebe slyšel znepokojené výkřiky zbytku osazenstva můstku; odkudsi zezadu přišel zlověstný zvuk skřípějícího kovu.

„Malá ukázka, jak jsem říkal,“ pokračoval Thrawn téměř žertovným tónem. „Váš hvězdný destruktor je nyní zcela bezmocný. Přibližně padesát z našich těžkých tažných paprsků ho pevně drží na místě.“

Booster spolkl kletbu, která se zoufale drala ven. Proč se proti téhle lodi vždycky spikly zrovna tažné paprsky?

Trhl sebou. Bel Iblis mu poklepal na ruku. Generál jej provrtával očima a netrpělivě pobízel ke komunikační stanici. Booster mu pronikavý pohled oplatil a zluboka se nadechl. „Admirále Thrawne, pane, co to děláte?“ zavolal hlasem, do něhož se snažil přimíchat úctu a zmatené obavy. To druhé nemusel předstírat ani trochu. „Pane, na palubě máme zraněné důstojníky a členy posádky –“

„To by stačilo,“ přerušil ho Thrawn chladně. Rudookého mizeru zřejmě nenucenost omrzela a přistoupil k nátlaku. „Obdivuji vaši odvahu, ale hra skončila. Nebo mám přikázat turbolaserovým bateriím, aby vaši loď rozstřílely na kusy?“

Bel Iblis tiše vydechl. „To nebude potřeba, admirále,“ zvolal. „Hovoří generál Bel Iblis.“

„Ach – generále,“ řekl Thrawn. Už zase změnil tón, všiml si Booster; tentokrát přepnul z chladné hrozby na málem srdečné nevyslovené kamarádství mezi kolegy profesionály. Ten chlap byl skutečně všestranný. „Gratuluji vám k vašemu pokusu, pane, ačkoli byl předem odsouzen k nezdaru.“

„Děkuji vám, admirále,“ odpověděl Bel Iblis. „Dovoluji si však podotknout, že o úspěchu nebo selhání operace se teprve rozhodne.“

„Neříkejte,“ opáčil Thrawn. „Dobrá, ať je to tedy oficiální. Tímto vás vyzývám, abyste všeho zanechal a vzdal se i s lodí.“ Bel Iblis pohlédl na Boostera. „A když odmítnu?“ „Jak už jsem řekl, generále, jste zcela bezmocní,“ prohlásil Thrawn hlasem obtíženým hrozbou. „Na můj rozkaz bude vaše loď systematicky zničena.“

Na dlouhý okamžik zavládlo na můstku ticho. Booster pozoroval Bel Iblise; Bel Iblis zíral ven na hvězdný destruktor, který jim stál v cestě. „Potřebuji to prodiskutovat se svými důstojníky,“ řekl nakonec.

„Ovšem,“ odtušil Thrawn klidně. „Nespěchejte. Pouze vám radím, abyste neotáleli příliš dlouho. Vaše diverzní jednotka, bojuje udatně, třebaže bezúspěšně, a má trpělivost má své meze. Už nyní se interdikční křižníky přesouvají, aby ji obklíčily, a velitelé stíhacích perutí škemrají, aby směli vypustit TIE a Preybirdy.“

„Rozumím,“ řekl Bel Iblis. „Svou odpověď doručím co nejdříve.“ Pokynul komunikačnímu důstojníkovi, aby ukončil vysílání. „Co chcete dělat teď?“ naléhal Booster. Představa, že Errant Venture znovu padne do imperiálních rukou…

„Jak jsem slíbil, doručím svou odpověď,“ opověděl Bel Iblis chladně. „Tannerisi, Bodwae, odkud přicházejí ty tažné paprsky? Ze základny, nebo z obranného perimetru?“

„Třicet osm jich pochází z projektorů na perimetru,“ hlásil Bel Iblisův senzorový důstojník.

„Patnáct dalšjích přichází ze základny samotné,“ dodal Bodwae. „Vyznačjil jsem jejich rozmjístěnjí.“

„Děkuji,“ řekl Bel Iblis. „Simonsi, máme ještě vůbec nějakou volnost pohybu?“

„Žádnou, pane,“ oznámil kormidelník. „Drží nás pevně na místě.“ „A co rotaci? Můžeme se otočit kolem svislé osy?“ „Hm… ano, pane, myslím, že můžeme,“ odvětil kormidelník a pohlédl na displeje. „Ale nejspíš ne víc než o čtvrt otočky.“

„To nestačí, abychom se obrátili a vypadli odsud,“ zahučel Booster. „Naším cílem není dostat se pryč,“ připomněl mu Bel Iblis. „Simonsi, nasměrujte nás o devadesát stupňů doleva, nebo aspoň tak daleko, jak to půjde. Turbolasery a vrhače protonových torpéd na levoboku, připravte se na můj povel vypálit na obranný perimetr; miřte na projektory tažných paprsků, které nás tu drží. Zbraně na pravoboku totéž, pouze zaměříte projektory na základně.“

Ozvalo se sborové potvrzení rozkazu. Booster zíral ven na základnu a na hvězdný destruktor, který stál připravený před ní; a zatímco se díval, začaly se základna i destruktor sunout v průzoru doprava. Pomalu a těžkopádně, ale sunuly se.

Přistoupil k Bel Iblisovi o krok blíž. „Uvědomujete si, samozřejmě, že tímhle nikoho neoklamete,“ upozornil. „A už vůbec ne někoho, jako je Thrawn. Uvidí, že zaměřujeme tažné paprsky, a začne nám krájet loď pod nohama.“

Bel Iblis zavrtěl hlavou. „Neřekl bych, že to udělá. Aspoň teď ještě ne. Všechny známky nasvědčují tomu, že se snaží znovu vybudovat Impérium, a hromada trosek mu s tím nijak nepomůže. Co si od nás opravdu slibuje, je několik důležitých vězňů z Nové republiky, které bude moct předvádět svým potenciálním spojencům.“

„Nemluvě o prémii v podobě hvězdného destruktoru, který bude moct použít proti těm, kdo nepůjdou připojit tak snadno?“

„To také,“ připustil Bel Iblis. „Podtrženo, sečteno: nezačne střílet, dokud nebudeme skoro volní. Možná ani pak ne.“

Booster se zašklebil. Ne, Thrawn nebude spěchat. Zvlášť když je Errant Venture na špatné straně vší té palebné síly čekající na perimetru. „Takže jak se chcete dostat ven?“

Bel Iblis zavrtěl hlavou. „Já se nechci dostat ven. Už jsem vám to přece řekl. Máme práci a ta na nás čeká tamhle,“ pravil a kývl k základně ubiktorátu.

„I když mezi námi a ní sedí Thrawn a hvězdný destruktor?“ odfrkl si Booster. „Neberte to osobně, generále, jsem si jistý, že jste vynikající stratég a tak. Ale jestli si to zkusíte s Thrawnem rozdat, v tu ránu je z nás smažený dewback.“

„Já vím.“ Bel Iblisův hlas zněl najednou smrtelně vážně. „Proto na něj nezaútočíme. Alespoň ne tak, jak čeká.“

Booster si ho opatrně prohlížel. V generálově tváři a hlasu bylo cosi, z čeho mu po zádech přejel mráz. „O čem to mluvíte?“

„Musíme se dostat přes Relentless, Terriku,“ řekl Bel Iblis tiše s pohledem obráceným k průzoru. „A cestou ho musíme poškodit natolik, aby nedokázal sestřelit naše hackery z oblohy dřív, než se dostanou k rameni s počítačem a propálí se dovnitř.“ „A co zbraně samotné základny?“

„A musíme to udělat tak rychle, aby se proti nám nestihly obrátit zbraně základny,“ dodal Bel Iblis. „Když to všechno sečteme, zbude nám jen jedna možnost, jak toho dosáhnout.“

Stále zíral průzorem ven a vypadalo to, že zaťal zuby. „Jakmile se vytrhneme tažným paprskům, otočíme se a co nejrychleji vyrazíme přímo proti Relentlessu. A narazíme do něj.“

Booster zalapal po dechu. „To nemyslíte vážně.“ Bel Iblis se obrátil a pohlédl mu přímo do očí. „Je mi líto, Boostere. Je mi líto vaší lodi; je mi líto, že jsem vám i vaší posádce dovolil zůstat na palubě.“ „Generále?“ zavolal kormidelník. „Máme odchylku sedmdesát pět stupňů. Lepší už to nebude.“

Bel Iblis opětoval Boosterův upřený pohled ještě jeden okamžik. Pak oči odvrátil a prošel kolem něj. „To postačí,“ řekl. „Všechny zbraně: zahajte palbu na projektory tažných paprsků.“

Venku za průzorem náhle vypukla ohnivá bouře turbolaserové palby. Šlehala z klínovitého trupu na obě strany. „A kormidlo a podsvětelné motory,“ dodal generál tiše, „připravte na plný nouzový výkon.“

*

„Tamhle je,“ ukazoval Elegos. „Tamhle, kousek napravo.“

„Vidím ho,“ řekl Han. Ve vířící záři ohonu komety mu Caribův frachťák na okamžik zmizel z očí. „Vidíte ty těžaře, o kterejch mluvil?“

„Zatím ne,“ pravil Elegos. „Možná se zmýlil.“

„To si nemyslím,“ zabručel Han. Chloupky vzadu na krku se mu zježily. Možná nevěřil, že Carib dokáže poznat Imperiály jen podle stylu letu, ale rozhodně nepochyboval, že ten člověk pozná rozdíl mezi pekáčem na rudu a prázdným prostorem. „Kam se mohli schovat?“

„Možná je zakrývá ohon komety,“ nadhodil Elegos. „Třeba pracují na zadní části jejího povrchu.“

Do 465

„Tam těžaři nepracujou nikdy,“ zavrtěl Han hlavou. „Led a prach by s aluviálníma tlumičema udělaly krátkej proces.“ „Tak kde tedy jsou?“

„Nevím,“ odtušil Han ponuře. „Ale přestává se mi to líbit. Spojte mě prosím s Caribovým frachťákem.“

Elegos zapnul komunikátor. „Hotovo.“ „Caribe?“ zavolal Han. „Vidíte něco?“ „Nic,“ zněla odpověď. „Ale byli tady, Solo.“

„Věřím vám,“ odpověděl Han a vrhl rychlý pohled na Falconův zbraňový panel. Čtyřkanony byly připraveny, aby je odsud mohl dálkově ovládat. „Myslím, že je možná čas, abysme se na povrch podívali opravdu zblízka. Schválně, jestli tam něco nebude.“

„Souhlasím,“ řekl Carib. „Chcete, abychom letěli jako první?“ „Je ten váš frachtak vyzbrojenej?“ Následovalo kratičké zaváhání. „Ne, vlastně ne.“ „Tak poletím první já,“ řekl Han a převedl do podsvětelných motorů další energii. „Zpomalte, půjdu před vás.“ „Jak myslíte.“

„Přejete si, abych šel do jedné ze střílen?“ zeptal se tiše Elegos. Han po něm vrhl spěšný pohled. „Myslel jsem, že Caamasiové zabíjení nenávidí.“

„Ano,“ přisvědčil Elegos vážně, „ale také si uvědomujeme, že někdy je nezbytné zabít několik lidí v zájmu většího dobra. Toto může být docela dobře ten případ.“

„Možná,“ zabručel Han, a když Falcon prosvištěl kolem Action II, trochu ubral rychlost. Začínali se přibližovat ke kometě a neměl v úmyslu narazit do nějakého uvolněného kusu skály, který by jim mohl přiletět do cesty. „Žádný strachy – ať už tam schovávají, co chtějí, měl bych to zvládnout sám. Do pekáče na rudu se moc palebný síly nevejde –“

A přímo uprostřed věty, přímo před jeho očima, kometa a hvězdy za ní náhle zmizely.

A na jejich místě, se světly zlověstně zářícími do naprosté černoty kolem, se rýsoval temný trup imperiálního hvězdného destruktoru. „Hane!“ vyjekl Elegos. „Co –“

„Zamaskovaný hvězdný destruktor!“ vyštěkl Han a divoce zkroutil páku kormidla. Celý plán byl najednou jasný. Ta bitva tam vzadu nad Bothawui – všechny ty lodě, které se vzájemně rozbíjejí – a hvězdný destruktor, který zde čeká ukrytý, připravený je všechny dorazit a současně sežehnout Bothawui. Nezůstane nic, žádní svědci, jen bitva, kterou bude každý v Nové republice dávat za vinu všem ostatním.

A občanská válka, kterou tato jediná bitva rozpoutá, možná nikdy neskončí.

„Připravte se u komunikátoru,“ nařídil Elegosovi, když se Falcon prudce obrátil zpátky k neviditelnému okraji maskovacího štítu. „Jakmile budeme venku –“

Slova se mu zadrhla v hrdle, jak ho najednou cosi vrhlo vpřed proti popruhům. Falcon pod ním poskočil stranou jako raněné zvíře; řev podsvětelných motorů se mísil se skřípěním namáhaných spojů a podpěr. „Co je to?“ zalapal Elegos po dechu.

Han ztěžka polkl; jeho ruce se zbytečně opřely do páky. „Tažný paprsek,“ oznámil Caamasiovi a vrhl zoufalý pohled na senzorovou obrazovku. Jestli ho chytili bokem, slabě nebo okrajem paprsku, mohlo by se mu podařit komíháním lodi uniknout. Ale nešlo to. Drželi je. Drželi je pevně.

Koutkem oka zachytil pohyb a vzhlédl. Caribův frachťák byl za maskovacím štítem spolu s ním a bezmocně se kroutil ve stejném neviditelném sevření. „Dostali nás, Elegosi,“ vzdychl a v ústech ucítil hořkou pachuť porážky. „Dostali nás oba.“

38. kapitola

Cestou narazili ještě na dvě další nastražené Connerovy sítě. Mara trvala na tom, aby obě z nich shodili a zneškodnili. Luke osobně nebyl přesvědčen, že to bylo nutné, ale právě tak nechápal, v čem by jim to mohlo ublížit. Jestliže první síť nespustila žádný poplach – a nic tomu nenasvědčovalo – pak se nejspíš nic nestane ani po shození zbylých dvou. A přinejmenším to poskytne hmyzovitým údržbářským droidům něco na práci, takže se zdrží vzadu a nebudou se jim plést do cesty.

Zatímco putovali tunelem dál, tiché hučení postupně sílilo, až dosáhlo meze, při níž dokázal Luke s jistotou určit, že přichází shora, nepochybně od obrovského generátoru energie pevnosti; vězel bezpečně zajištěný mimo jejich dosah uvnitř tvrdé skály.

A nakonec, po nějakých sto metrech, tunel vyústil do velkého, dobře osvětleného sálu.

„Měla jsem pravdu,“ řekla Mara tlumeně Lukovi, když společně stanuli v klenutém vchodu. „Věděla jsem, že bude mít takovéhle tajné místo. Dokonce i ve své pevnosti, ukryté před jeho vlastními lidmi. Prostě jsem to věděla.“ Luke tiše přikývl a nahlédl do sálu. Byl přibližně kruhový, nahoře s klenbou, napříč měl šedesát metrů a uprostřed na výšku dobrých deset; celý byl vytesaný z kamene. Tři metry široký prstenec dlážděné podlahy obtáčel na úrovni tunelu vnější okraj sálu a poté klesal o metr níž na hlavní podlahu, která byla rovněž dlážděná. V pětimetrové výšce se hluboko do zdi zařezával balkon chráněný zábradlím. Vedl kolem dvou třetin sálu a jeho vnitřní zdi lemovalo elektronické vybavení.

Vpravo od nich byla na hlavní podlaze mnohem skromnějěí verze velitelského stanoviště, které objevili na horním podlaží Ruky Thrawnovy. Tohle sestávalo jen z jediného kruhu konzol a uprostřed nemělo hologram galaxie, nýbrž široký válec obrovské počítačové informační knihovny. Stejně jako předtím v pevnosti nahoře i zde hrstka zářících světélek naznačovala, že vybavení je připravené k použití. Zbytek hlavní podlahy byl prázdný, až na několik kusů nábytku rozmístěných na okraji vyvýšeného ochozu a přikrytých plastovým potahem.

Ale tohle všechno bylo jen pozadí, věci, kterých si všiml jen okrajově a uložil si je do mysli pro pozdější zhodnocení. Od prvního okamžiku, kdy on a Mara vstoupili do místnosti, se Lukova plná pozornost soustředila na hluboký výklenek, který vybíhal z hlavní místnosti doleva od nich. Za neprodyšně uzavřenou stěnou z transparioceli se nacházelo kompletní klonovací zařízení: spaartiský válec omotaný trubicemi s umělou výživou a rychlovýukovými kabely, obklopený podpůrným vybavením a napojený na hučící fúzní generátor.

A uprostřed válce se zvolna vznášel dospělý humanoid s modrou kůží; buď spal, nebo možná ještě ani nebyl doopravdy naživu. Byl to humanoid s opravdu dobře známým obličejem. Velkoadmirál Thrawn.

„Deset let,“ zašeptal Luke. „Přesně, jak jsi říkala. Přesně, jak jsi čekala. Řekl jim, že se za deset let vrátí.“

„Ten starý podvodník,“ zamumlala Mara. Její slova ostře kontrastovala s váhavou úctou, kterou z ní Luke cítil. Měl pro ni pochopení. Výklenek i jeho obyvatel naháněli svou nenápadnou vznešeností strach a svým způsobem vypadali hrozivě. „Nejspíš měl celý cyklus nastavený pomocí časového spínače na deset let a vrátil ho na nulu pokaždé, když se tu zastavil na návštěvu.“

„Nejspíš ano,“ souhlasil Luke. Odtrhl oči od takřka hypnotizujícího výjevu vznášejícího se klona a pohlédl na kruh konzol na druhé straně sálu. „Artoo, běž tam a najdi počítačovou zásuvku. Začni stahovat všechno o části Neznámých oblastí, kterou prozkoumal Thrawn.“

Malý droid zatrylkoval na souhlas a projel kolem něj na jednu z půltuctů ramp, které vedly dolů z vnějšího okruhu na hlavní podlahu. Sjel z rampy, aniž se překotil, a zamířil k prstenci konzol; jeho kolečka při tom rytmicky kodrcala přes štěrbinky mezi dlaždicemi. Zastavil vedle jedné z konzol a vydal potvrzující hvízdnutí; potom vysunul rameno a připojil se. „Je uvnitř,“ řekl Luke a obrátil se zpátky ke klonovací nádrži. „Pojď, podíváme se zblízka.“

Spolu s Marou obešel sál až k transpariocelové stěně. „Nesahej na ni,“ varovala ho Mara, když se naklonila blíž. „Nejspíš je napojená na alarm.“

„Nemám to v úmyslu,“ ujistil ji Luke a nahlédl dovnitř. Z tohoto úhlu spatřil něco, co nebylo od vchodu do sálu vidět. „Vidíš, co tam má u sebe?“

„Páreček ysalamiriů,“ přikývla Mara. „Pro všechny případy, kdyby se sem zatoulal nějaký Jedi.“

„Thrawn myslel vždycky na všechno.“ „To určitě,“ souhlasila Mara. „Zapomněl jen na to jezero.“ Luke svraštil čelo. „Co tím myslíš?“ „Tamhle,“ řekla Mara. Pootočila se a ukázala přes sál. Luke se obrátil. Byla tam kamenná stěna, nábytek pod plastovým potahem, nahoře balkon s vybavením a těsně nad ním klenutý strop. „Co mám hledat?“ zeptal se.

„Poškození od vody,“ odpověděla a znovu ukázala rukou. „Na zdi naproti ústí tunelu. Vidíš?“

„Teď už ano,“ přikývl Luke. V těch místech zeď nepatrně, ale rozhodně změnila barvu; špinila ji spousta svislých čar, kde voda prosákla skálou a stekla dolů. Teď, když se díval pozorně, dokonce spatřil, jak skála na desítce míst pomalu roní krůpěje vody. „Syn větru říkal, že se jezero rozšiřuje,“ vybavil si. „Zdá se, že si našlo jeskyněmi cestu.“

Otočil se zpátky. „Řekl bych, že náš klon dosáhl hranice deseti let v pravý včas.“

„Jaký myslíš, že bude?“ ptala se Mara. Její hlas zněl divně. „Chci říct, jak moc bude jako původní Thrawn?“

Luke potřásl hlavou. „Podobné spory se vedou už celá desetiletí,“ odpověděl. „Se stejnou genetickou strukturou a rychlovýukovým vzorcem sňatým přímo z originálu by klon měl teoreticky být naprosto totožný s původní osobou. Ale navzdory tomu nejsou nikdy přesně stejní. Možná se během přenosu pozmění některá z duševních schopností, nebo je v nás něco dalšího, co je jedinečné a co rychlovýuková páska nedokáže zaznamenat.“ Kývl směrem ke klonovi. „Můžeme předpokládat, že bude mít všechny Thrawnovy vzpomínky. Ale bude mít jeho genialitu, jeho vůdčí schopnosti a jeho cílevědomost? To nevím.“

Pohlédl na Maru. „A myslím, že tím se dostáváme k otázce, co s ním uděláme.“

„Zvláštní, že se ptáš,“ řekla Mara zadumaně. „Před deseti lety bych bez váhání navrhla prostřílet se dovnitř a zbavit se ho. Možná ještě před pěti lety. Ale teď… už to není tak jednoduché.“

Luke si ji úkosem zkoumavě prohlížel a pokoušel se vyznat ve změti emocí, které vířily v jejím nitru. „Tebe skutečně poplašily všechny ty řeči o vzdálených hrozbách, že?“

K jeho údivu se neurazila. „Fel a Parck z nich mají obavy,“ připomněla mu. „Chceš snad sázet na to, že se oba pletou?“

„Ani trochu,“ přiznal Luke a pohlédl zpátky na klona. „Jen si zkouším představit, co by s Novou republikou udělalo, kdyby se Thrawn najednou objevil. Hádám, že by to způsobilo paniku a Coruscant by honem začal shánět lodí pro preventivní úder proti zbytkům Impéria.“ „Myslíš, že by si nejprve neposlechli, co jim chce říct?“ „Vzhledem k tomu, jak Thrawn s Novou republikou zamával poslední?“ Luke zavrtěl hlavou. „Nevěřili by mu ani na okamžik.“

„Nejspíš máš pravdu,“ připustila Mara. „Parck se zmínil o zprávách o jeho návratu, ačkoli netuším, jak můžou takové zvěsti vzniknout. Ale nezmínil se o tom, jaká byla reakce.“

„A zvěsti jsou něco jiného, než kdyby skutečně vešel do dveří,“ podotkl Luke.

Chvíli tam stáli potichu. Pak se Luke zhluboka nadechl. „Stejně bych řekl, že to jsou čistě teoretické dohady,“ usoudil. „Ať už udělal původní Thrawn cokoli, tahle nová bytost neprovedla nic zlého. Rozhodně nic, za co by si zasloužila popravu.“

„To je pravda,“ souhlasila Mara. „Ačkoli si dokážu představit, že některé lidi o tom jen tak snadno nepřesvědčíš. Takže další otázka: necháme ho tady, aby se normálně probudil a přidal se ke svým kamarádům nahoře? Zvlášť když momentálně nejsou příliš nakloněni ani nám, ani Nové republice? Nebo zkusíme urychlit proces růstu a vezmeme ho s sebou na Coruscant?“

Luke si pro sebe tiše hvízdl. „Ty opravdu ráda hledáš nepříjemné otázky, viď?“

„Nikdy v životě jsem je nemusela hledat,“ opáčila trpce. „Vždycky si mě našly první.“

Luke se usmál. „Znám ten pocit.“

„Byla bych radši, kdybys znal odpověď,“ odtušila. „Podtrženo, sečteno: zvládl by to Coruscant?“

Ze druhé strany sálu přišel náhlý příval trylkování. Luke se obrátil a spatřil, jak se Artoo na svých nohou vzrušeně kymácí sem a tam. „Copak?“ zavolal. „Našel jsi ta data o Neznámých oblastech?“

Droid netrpělivě zaštěbetal. „Dobrá, dobrá, hned jsem tam,“ mírnil ho Luke a vykročil k nejbližší rampě vedoucí dolů na hlavní podlahu. Přiblížil se k nábytku pokrytému potahem –

Zarazil se a zadíval se skrz plast. Nacházelo se pod ním půl tuctu křesel nejrůznějších druhů, postel, stůl a několik kusů, které vypadaly jako police. „Proč myslíš, že to tu je?“ zavolal dozadu na Maru.

„Vypadá to jako věci, ze kterých si bude moct zařídit útulné hnízdečko, až vyleze ven,“ domnívala se Mara. Seskočila na hlavní podlahu a přešla k němu. „Bude potřebovat nějaký čas, aby se vzchopil a možná aby se seznámil s tím, co se stalo během posledních deseti let. Vsadím se, že ten konzolový kruh je přímo napojen na datové a informační zdroje, které mají nahoře.“

„Ano, ale proč je to všechno nahrnuté sem, místo aby to už bylo připravené?“ ptal se Luke. „Nezdá se mi, že by Thrawn nevěděl, jaké uspořádání by se jeho klonovi líbilo.“

„Zajímavá připomínka,“ souhlasila Mara hlasem, který byl náhle plný neklidu.

Luke po ní vrhl pohled. „Co se děje?“

„Nevím,“ řekla pomalu a rozhlížela se kolem. „Něco mi tu najednou vadí.“

Luke se také rozhlédl sálem. Nezdálo se, že by tu byla nějaká hrozba… ale najednou to také vycítil. „Možná bychom měli vzít Artoo a vypadnout odsud,“ navrhl tiše. „Vzít to, co našel, a prostě se klidit.“

„Nejprve se podívejme, kolik toho našel,“ řekla Mara. Otočila se zpátky k droidovi a vykročila –

„Kdo se opovažuje rušit spánek syndika Mitth’raw’nuruoda?“ zahřměl hluboký hlas nad jejich hlavami.

Luke se spustil do podřepu, světelný meč reflexivně pozdvižený nad hlavou. Vzhlédl –

Naskytl se mu neopakovatelný pohled. Nad zábradlím a balkonem s vybavením se velká oválná část stropu vlnila jako jakási tekutina. Zatímco ji pozoroval, pomalu se přeměnila v obrovský obličej, který shlížel na ně dolů. „Kdo se opovažuje rušit spánek syndika Mitth’raw’nuruoda?“ opakoval hlas.

„To je ale pěkný trik,“ zamumlala Mara. „No, jen do toho – odpověz.“ Luke se opatrně nadechl. „Jsme přátelé,“ zavolal. „Nechceme syndikovi Mitth’raw’nuruodovi nijak ublížit.“

Zdálo se, že tekuté oči se na něj zaostřily. „Kdo se opovažuje rušit spánek syndika Mitth’raw’nuruoda?“ Luke pohlédl na Maru. „Nahrávka?“

„Vypadá to tak,“ souhlasila napjatě. „Ale k čemu může nahrávka – pozor!“

Avšak Luka jeho smysly také varovaly. Prudce se otočil a mečem máchl do obranné pozice před sebe,

Byli dva a stáli na horní části podlahy: velcí, robustní strážní droidi s pásovými podvozky, a oba v pravé ruce svírali těžký blaster.

„Za mě!“ Štěkl Luke na Maru a rychle se postavil před ni. Právě včas. Sotva sáhl po Síle, oba strážci zahájili palbu. „Jsem pitomá, pitomá, pitomá,“ zasyčela Mara za jeho zády. „Velké mastné odlákání pozornosti – nejstarší trik na seznamu. A já na něj naletěla jako nějaké hloupé farmářské děcko.“

„Dávej si pozor na jazyk,“ varoval ji Luke. Strážci byli dobří, vedli systematickou palbu do prostora před sebe, která by většinu protivníků rychle zlikvidovala. Luke s nimi však zatím hladce držel krok. „Můžeš s nimi něco udělat?“

Její odpovědí byl déšť blasterových střel. Prolétly mu přes rameno a zkropily klouby droidů a jejich žhnoucí oči. Ale účinek se nedostavil. „Je to k ničemu – jejich pancíř je pro můj blaster moc silný,“ řekla. „Počkej, zkusím –“

„Pozor – hýbe se,“ přerušil ji Luke. Strážce vlevo nepřestával střílet, ale najednou se na svých pásech začal valit po prstenci zvýšené podlahy ke vzdálenému konci sálu. Luke zaťal zuby, hmátl po Síle ještě úporněji a cítil, jak se mu čelo orosilo potem. Jelikož blasterové výstřely nyní přicházely ze dvou různých směrů – a jelikož se vzdálenost mezi nimi stále rozšiřovala – bylo pro něj fyzicky stále těžší a těžší mávat čepelí světelného meče dopředu a dozadu dostatečně rychle, aby střely odrazil. Zezadu uslyšel klap-bzzz, jak Mara zažehla svůj vlastní světelný meč –

Následovalo náhlé vyjeknutí a tlumené zadunění.

„Co se stalo?“ vyštěkl Luke. Neodvažoval se odtrhnout pozornost od strážců.

„Nepokoušej se udělat krok,“ varovala ho Mara, jejíž hlas nevysvětlitelně přicházel z podlahy za ním. „Thrawn přichystal nevítaným hostům další překvapení.“

Luke se zachmuřil. „Co tím myslíš?“

Koutkem oka zahlédl, jak modrobílá čepel jejího světelného meče zkřížila cestu jednomu z výstřelů strážce, který nyní dojel na protější stranu sálu. „Fajn, tenhle jsem dostala,“ řekla. „Jestli můžeš obětovat vteřinu, podívej se na podlahu.“

Luke nechal Sílu, aby vedla jeho ruce, a rychle mrkl dolů k nohám.

Jediný pohled bylo vše, co potřeboval. Z podlahy vyrašily smyčky zelenočerných motouzů, které kolem jejich nohou utvořily zamotanou změť. „Vypadá to, že vyrostly ze štěrbin mezi dlaždicemi,“ pokračovala Mara. „Při prvním kroku jsem se chytila do jedné ze smyček.“

„Chytré,“ souhlasil Luke napjatě. „Tím pádem nemůžeme vzít nohy na ramena.“

„Aspoň už víme, proč je všechen nábytek odsunutý na stranu,“ dodala Mara. ,,Nemá smysl zaneřádit popravčí arénu spoustu krámů, za kterými by se oběti mohly schovat. Luku, ten druhý droid se pořád blíží.“

Luke riskl rychlý pohled. Drahý strážce obkroužil opačný konec sálu a vytrvale se valil dál.

A za necelých deset sekund dospěje na místo přesně za Mařinými zády. „Rychle, než se dostane blíž!“ křikl a naklonil se trochu doleva, aby opět vykryl oba strážce. „Hoď po něm světelný meč.“

„Jasně,“ řekla Mara a skrz závoj soustředění vycítil, jak sebou její emoce škubly. Vzpomněla si na své nepříliš dokonalé ovládání meče, které předvedla před časem v jeskyni, když společně odstraňovali stalaktity a stalagmity.

Ale ten okamžik byl pryč a sotva se znovu s vypětím sil pustil do odrážení přívalu výstřelů, spatřil záblesk. Mařin vířící světelný meč letěl přes místnost ke strážci. Čistě se zařízl do spojovníku hlavy a těla –

A pak modrobílá čepel znenadání zmizela.

„Zatraceně!“ zavrčela Mara. Koutkem oka Luke spatřil, jak se čepel znovu objevila, kmitla sebou proti droidovi a znovu zmizela. „Dal jim pod pancíř vrstvu cortosisové rudy.“ „Tak zkus blaster,“ řekl Luke. „Jasně.“

Modrobílá čepel opět pohasla – ozvalo se zapraskání tříštěného kovu a plastu – a najednou tento bod nebezpečí v Lukově mysli vybledl. „Dobrá práce,“ zavolal na Maru a upřel veškerou pozornost na strážce před sebou. „Teď se otoč sem a udělej s tímhle totéž –“

Obrátil se znovu dozadu a zvedl čepel meče právě včas. Strážce na Mařině straně začal najednou opět střílet –

„Pozor!“ vyštěkla Mara opožděné varování. „Pro levou ruku měl v zásobě další blaster – ach, shavit.“

„Co –? Vlastně nic,“ zavrčel Luke. V reakci na Mařin útok strážce na jeho straně vytáhl levou rukou z pouzdra druhý blaster. „Má druhý blaster i pro pravačku –“

„Vidím, vidím,“ přerušil ji Luke a bránil se houževnatě dál. Ocitli se v mnohem horší situaci než předtím. Od každého strážce se proti nim řítilo dvakrát tolik střel. Zbloudilý blasterový výstřel jej bolestivě škrábl do levého ramene –

„Promiň,“ řekla Mara, zády přitisknutá k němu. Hučení jejího světelného meče mu znělo za zády jako bzukot rozzlobeného hmyzu. „Co uděláme teď?“

Luke se zašklebil. Rada Chissů s ysalaniirii, kterým čelil nahoře v pevnosti, byla dost zlá; tam však aspoň měli možnost své protivníky zastřelit, kdyby se obrana stala příliš obtížnou. Tady byli lapeni uprostřed prázdného sálu, uvězněni v křížové palbě dvou neúnavných droidů, kteří se nedali zabit, a nohy jim omotala změť, která jim nedávala vůbec žádnou naději na rychlý útěk…

„Luku?“ snažila se Mara překřičet hluk. „Slyšels mě?“

„Slyšel, slyšel,“ odsekl.

„Tak co uděláme?“

Luke ztěžka polkl. „Nemám tušení.“

*

Obrovský trup Predominance se pod Leiinýma nohama otřásl, když další protonové torpédo proniklo obranou Ishoriů a jeho mohutná exploze vyrvala z trupu další kus. Oblohu před průzorem hlavního můstku zaplnila změť turbolaserových výbojů, které dotíraly na jejich štíty a příležitostně se propálily skrz a odpařily vrstvy kovu nebo transparioceli.

Ale v tom nenadálém okamžiku, ze kterého se jí málem zastavilo srdce, na ničem z toho nezáleželo; nesešlo ani na bitvě, ani na jejím vlastním životě, dokonce ani na strašlivé hrozbě občanské války. S tím zábleskem vzdálené emoce, s tím náhlým zachvěním v Síle, pro ni najednou byla důležitá jen jediná věc.

Někde tam venku se Han ocitl ve smrtelném nebezpečí. „Kapitáne Av’muru!“ zakřičela do zmatku na můstku a rychle vyrazila k velitelské konzole. Dvě stráže varovně pozvedly blastery, ale Leia jejich zbraně za chůze bez přemýšlení Sílou odvrátila na stranu. „Kapitáne, musím s vámi okamžitě mluvit.“

„Jsem zaneprázdněný, radní,“ zasyčel ishorský kapitán. Ani se neobtěžoval na ni pohlédnout.

„Jestli mě nevyslechnete, brzy budete zaneprázdněný víc, než se vám bude líbit,“ odsekla Leia. Vší silou se upírala k matnému, nejasnému bodu, kterým byl Han. Jeho city stále vřely nebezpečím, zlou předtuchou a bezmocným vztekem, ale ať se snažila sebevíc, nedařilo se jí na tu dálku proniknout jeho emocemi k myšlenkám pod povrchem.

Ale jedna věc byla naprosto jasná. „Čeká tam nějaká nová hrozba,“ oznámila Av’muruovi. „Taková, o které vůbec nevíte.“

„Ostatní hrozby jsou bezvýznamné!“ Av’muru skoro ječel. „Nesmí nás zajímat nic jiného než diamalští útočníci kolem nás!“ „Kapitáne –“

Její paže se dotkla péřovitá ruka a Leia se odmlčela. „Je to k ničemu, radní,“ řekl Gavrisom. Jeho protáhlý obličej byl napjatý a téměř zahořklý. „On nemůže a nebude myslet tak daleko dopředu. Zvlášť když jeho loď čelí bezprostřednímu útoku. Můžete mi říct, o jakou novou hrozbu se jedná?“

Leia pohlédla průzorem ven a pokoušela se proniknout zrakem skrz oslnivé smrtící záblesky. „Han je v nebezpečí,“ řekla.

„Kde? Jak?“

„Nevím,“ odpověděla a žaludek se jí zvedl z pocitu bezmoci. „Nedokážu jeho myšlenky vycítit dost jasně.“

„Kdo další by to mohl vědět?“ otázal se Gavrisom.

Leia se zhluboka nadechla. Gavrisom měl pravdu: Han potřebuje, aby odložila emoce stranou a uvažovala klidně. „Elegos byl s ním na Falconu,“ řekla a znovu zapátrala v Síle. Nenašla však nic. „Necítím ani jeho.“

„Kdo další by to mohl vědět?“ naléhal Gavrisom. „Někdo, kdo je víc po ruce?“

Leia se znovu podívala ven na bitvu a najednou se v ní vzedmul slaboučký náznak naděje. „Lando. Han mohl říct něco Landovi.“

„Musíme se s ním tedy spojit,“ řekl Gavrisom pevně. „Promluvím si s kapitánem o tom, co se dá dělat s diamalským rušením. Dokážete mezitím udělat něco pomocí svých jediských schopností?“

Leia se zhluboka nadechla. „Nevím,“ řekla. „Pokusím se.“

*

„Říkám vám, tohle nemůže počkat,“ opakoval Lando. Do hlasu vložil všechen důraz, jakého byl v dané chvíli schopen. „Okamžitě musím mluvit s vrchní radní Organou Solo. Možná na tom závisí osud celé Nové republiky. Nemluvě o vašich životech.“

„Opravdu?“ opáčil senátor Miatamia ledově klidným hlasem. Lando věděl, že Diamalové byli proslulí svou schopností nedávat na sobě nic znát, ale bylo nad slunce jasnější, že na senátora dojem neudělal. „A jaká je povaha té hrozby?“

„Můj přítel Han se letěl podívat na tu kometu tam venku,“ řekl Lando. „Sledoval jsem ho makrodalekohledem… a najednou zmizel.“

Miatamiovy tváře pokryly vrásky. „Chcete říct, že havaroval?“

„Chci říct, že zmizel,“ trval Lando na svém. „Přímo ve volném prostoru.“

„Jak volný může být prostor okolo komety?“ podotkl Diamal a ucho mu zaškubalo. „Možná vlétl do plynů z ohonu, nebo se vám krátce ztratil ve světle, které odráží povrch komety.“

Lando se zašklebil. Nejenže mu Miatamia nevěřil. On ho ani nehodlal vyslechnout.

Ale Lando si byl jistý tím, co viděl. „Tak tedy dobrá,“ procedil skrz zuby. „V tom případě od vás žádám laskavost, kterou mi dlužíte.“

Tentokrát sebou trhly obě uši. „Co je to za laskavost?“

„Vzal jsem vás z Cilparu na Coruscant, vzpomínáte?“ připomněl mu Lando. „Ničím jste mi za to nezaplatil.“

„Tehdy jste prohlašoval, že nebudete žádat žádnou jinou odměnu než to, abychom si spolu promluvili.“

„Lhal jsem,“ řekl Lando na rovinu. „A chci tu laskavost teď.“ Miatamia si ho ponuře prohlížel. „Jsme uprostřed boje.“ „Tohle vás nijak neohrozí.“ Lando mávl rukou na můstek, který se nacházel za transpariocelovou stěnou vyhlídkové plošiny, na níž on a Miatamia stáli. „Chci jen, abyste přestali rušit Predominance na frekvenci osobního komlinku radní Organy Solo. Jen na té jediné frekvenci – to je celé.“ Diamal zavrtěl hlavou. „Nemohu sázet na to, že podobný čin nezvýší ohrožení diamalských životů a majetku.“

Odvrátil se a znovu se zadíval ven na bitvu. Lando polkl kletbu a pohlédl kolem něj a obklíčené ishorské lodi na kometu, která s tak zavádějící pokojností zářila vzadu za bojištěm. Han ho požádal o pomoc. Han mu důvěřoval.

A on si byl jistý tím, co viděl.

„Dobrá,“ řekl a znovu se postavil přímo před Miatamiu. Nastal čas dát své peníze tam, kde k něčemu budou. „Sázet, říkáte? Dobrá – pojďme se vsadit.“ Ukázal z průzoru ven na ishorskou loď. „Tady je moje nabídka. Dovolíte mi, abych si hned teď krátce promluvil s Leiou; a jestliže ta hrozba nebude tak závažná, jak tvrdím, vy a Diamalové získáte mé těžební středisko a kasino na Varnu.“

Senátorovy uši sebou zaškubaly. „Mluvíte vážně?“ „Smrtelně vážně,“ potvrdil Lando. „Můj přítel je v nebezpečí a já jsem jediný, kdo mu může pomoct.“

Diamal na něj dlouhou chvíli zíral. „No dobrá,“ řekl nakonec. „Jenom frekvenci osobního komlinku vrchní radní Organy Solo. A nejdéle na dvě minuty.“

„Dohodnuto,“ přikývl Lando. „Jak rychle to můžete zařídit?“ Miatamia se obrátil k interkomu vyhlídkové plošiny a rychle začal mluvit v diamalském jazyce. Dostalo se mu odpovědi a následovala ještě jedna rychlá výměna slov – „Hotovo,“ oznámil a otočil se zpátky k Landovi. „Vaše dvě minuty běží.“

Lando už měl komlink venku a zapnutý. „Leio?“ „Lando!“ ozval se okamžitě její hlas plný úlevy. „Pokouším se s tebou spojit. Han je v maléru.“

„Já vím,“ odpověděl Lando. „Letěl spolu s Caribem k té kometě a požádal mě abych ho sledoval makrodalekohledem. Přiblížili se k povrchu komety a pak prostě zmizeli.“

„Jak zmizeli?“ zeptala se Leia úzkostlivě. „Jako kdyby do něčeho narazili?“

„Ne,“ řekl Lando zasmušile. Jako kdyby vklouzli pod maskovací štít.“

Slyšel, jak se prudce nadechla. „Lando, musíme se tam okamžitě dostat. Jestli se pod tím štítem skrývá imperiální loď –“

„Nejsem proti,“ přerušil ji Lando. „ale já už všechny dlužné laskavosti spotřeboval na tenhle hovor.“

„Dobrá,“ řekla Leia a její hlas zněl náhle temně. „Takže je to na mně.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Lando.

„Jdu pomoct Hanovi,“ odpověděla. „Drž se stranou – radši se do toho nepleť.“

Vysílání s cvaknutím skončilo. „Na to už je pozdě, Leio.“ zamumlal na ztichlý komlink. „Na to už je pozdě celé roky.“

***

Z bližší z obou bitevních platforem Golan vyšlehl další příval turbolaserové palby zacílené na skupinu hvězdných stíhaček, které dotíraly na stanici z boku.

Wedge se bezpečně prosmýkl s X-wingem mezi výstřely a narychlo přehlédl formaci své eskadry. Stejně jako při předchozích několika turbolaserových salvách neutrpěl nikdo z nich žádné škody.

A pokud mohl soudit, poškozen nebyl ani žádný jiný stroj v útočné flotile. Bel Iblisova strategie držet se těsně na okraji dostřelu Golanek se zatím vyplácela.

Ale tato strategie se brzy změní.

„Všem stíhacím perutím, tady Perris,“ ozval se mu v helmě napjatý hlas Peregrinova velitele stíhaček. „Kapitán Tre-na s konečnou platností potvrzuje, že generál Bel Iblis má tam uvnitř potíže.“

Wedge se zašklebil. Divil se, co bylo na téhle situaci vůbec potřeba potvrzovat. Tváří v tvář jinému imperiálnímu hvězdnému destruktoru, přišpendlen na místě nejspíš každým těžkým tažným paprskem, který na něj mohla ubiktorátní základna namířit –

„Podívejte – střílí,“ vyštěkl Rogue Pět. „A vypadá to, že vším, co má.“

„Vidím to,“ potvrdil Wedge. Zíral do dálky na jas turbolaserových výbojů blýskajících z Errant Venture a jeho poslední chabá naděje, že by se z toho Bel Iblis mohl vykroutit,se rozplynula jako ranní mlha za úsvitu. Pokud zahájil palbu na základnu, znamenalo to, že lest nevyšla.

A také to znamenalo, že ho tlačí čas. Ten druhý hvězdný destruktor nebude čekat, až Bel Iblis zničí tažná zařízení a unikne, o veliteli základny ubiktorátu ani nemluvě.

Tre-na a zbytek velitelského štábu flotily na Peregrinovi očividné dospěli ke stejnému závěru. „Dobrá, stíhači,“ řekl Perris. „Letíme s flotilou dovnitř, a to se vším všudy. Vy máte za úkol odlákat palbu od hlavních lodí, a kde to půjde, udělat díru do obranného perimetru a připravit se utvořit clonu, až Imperiálové konečně vypustí své vlastní stíhačky. Všechny perutě, potvrďte příjem a připravte se.“

„Velitel Rogue, rozumím,“ nahlásil Wedge a pak přepnul na vnitřní frekvenci eskadry. „Fajn, Roguové, všichni jste perimetr viděli. Tušíte někdo, kde jsou slabá místa?“

„Možná,“ řekl Rogue Dvanáct. „Zdá se mi, že turbolasery na pravé straně té druhé Golanky lehce kolísají.“ „Jsi si jisty?“ ptal se Rogue Tři. „Já si ničeho nevšiml.“ „Jen nepatrně, ale přece,“ řekl Rogue Dvanáct. „Možná to bude stačit, aby vznikla malá mezera –“

„Generále Antillesi?“ ozval se nový hlas.

Wedge svraštil čelo. Byl mu povědomý, ale nepatřil nikomu z eskadry. „Tady Antilles,“ potvrdil opatrně. „Tady Talon Karrde. Jak to jde?“

Wedgovi chvíli trvalo, než se mu vrátil hlas. „Karrde, co tu hrome děláte?“ „Abych pravdu řekl, snažím se dostat skrz vaše jednotky,“ odvětil Karrde. „Máte tam někde komandéra Horna?“ „Jsem tady,“ řekl Rogue Devět. „Co chcete?“

„Chci si vybrat službičku, kterou mi dlužíte,“ pravil Karrde. „Tu, kterou jsme posledně probírali na Errant Venture, pamatujete?“

Z Wedgových sluchátek se ozval odevzdaný povzdech. „Karrde, zbláznil jste se? Jsme v bojové akci.“

„Právě proto potřebuju tu službičku,“ pokračoval Karrde. „Musíte mě provést skrz novorepublikové linie.“

„Kam?“ ptal se Rogue Devět. „Jestli jste si toho nevšiml, na druhé straně našich linií je základna imperiálního ubiktorátu.“

„Jak už to chodí, právě tam se chci dostat,“ prozradil mu Karrde. Wedge tiše zafuněl. „Wild Karrde musí být obrněný mnohem líp, než jsem si myslel.“

„Imperiálové nebudou problém,“ odtušil Karrde. „Mám kód nejvyšší priority, který mě skrz jejich linie dostane. Problém mi dělají vaše linie.“

„Tak hele, Karrde, já nevím, o co vám jde,“ řekl Rogue Devět. „A upřímně řečeno, je mi to úplně fuk. Máme tady práci.“

„Možná se postarám o to, abyste neměli,“ sdělil mu Karrde a jeho hlas zněl naléhavě. „Dostaňte mě tam, a možná se mi podaří tuhle bitvu úplně

zastavit.“

„Vážně?“ opáčil Rogue Devět podezřívavě. „Můžu se vás zeptat, jak přesně to plánujete udělat?“

Následovala drobná pauza a Wedge v duchu viděl, jak se Karrde usmívá tím tajuplným úsměvem, na němž si tolik zakládal. „Řekněme, že mám v ruce nejvyšší kartu,“ odpověděl měkce. „A ta karta je…?“

„Všem perutím, tady Perris,“ ozval se znovu hlas velitele stíhaček. „Zformujte se; jdeme dovnitř.“

Wedge se zhluboka nadechl. Nyní je vázaly oficiální rozkazy a neměli místo pro manévrování, zdržování nebo cokoli jiného. Ale v sázce byl život generála Bel Iblise… „Karrde, tady Antilles,“ řekl. „Kde jste?“

„Blížíme se zezadu k Peregrinovi,“ oznámil Karrde. „Začínáte s útokem?“

„Tak nějak,“ řekl Wedge a zkontroloval záďový skener. Ano, Wild Karrde tam skutečně byl a udržoval si od novorepublikové linie uctivou vzdálenost. „Nehněte se z místa – hned jsme tam. Roguové, pojďme.“

Ostře X-wing obrátil a zamířil dozadu. Ve sluchátkách se mu ozvalo cvaknutí, jak se někdo napojil na jeho osobní frekvenci – „Wedgi, co to děláš?“ naléhal Rogue Devět. „Máme své rozkazy. Koukni, jestli to je kvůli té takzvané službičce, kterou mu dlužím –“

„Teď mi o žádné službičky nejde, Corrane,“ ujistil ho Wedge. „Ale slyšel jsi, co Karrde říkal. Má imperiální kód pro průlet perimetrem.“

„Ano, vzpomínám si. Ale to, že on má přístupový kód, nám nijak nepomůže.“

„Normálně by nám to nepomohlo,“ souhlasil Wedge a napjatě se usmíval. „Ale taky si vzpomeň, co Rogue Dvanáct říkal o těch kolísajících turbolaserech. Jestliže Karrda povedeme přímo kolem téhle konkrétní baterie – a jestliže se shlukneme těsně kolem něj –?“ Rogue Devět zamyšleně zasyčel. „To by mohlo vyjít.“ „Rozhodně to stojí za pokus,“ řekl Wedge. Protože jestli se jim podaří dostat se za perimetr, budou mít mnohem větší šanci zasáhnout projektory paprsků, které drží Errant Venture v pasti.

A čím rychleji ty projektory vyřadí, tím dříve bude Bel Iblis moct obrátit loď a pokusit se uniknout do bezpečí.

„Wedgi?“ řekl Rogue Devět zvláštním hlasem. „Ty nevěříš, že Karrde opravdu dokáže bitvu zastavit, že ne?“

Wedge málem zavrtěl hlavou, ale zarazil se. Tohle je Corran Horn, Jedi, a ptá se. „Vlastně ne,“ řekl opatrně. „Imperiálové Bel Iblise chtějí – to je jisté. Napadá mě jen jediný důvod, proč by ho měli propustil – kdyby dostali něco, co chtějí ještě víc.“

„Taky mě to napadlo,“ řekl Rogue Devět. Hlas měl stále ještě zvláštní. „A proč mi tedy zároveň připadá, že má Karrde šanci?“

Wedgovi přejel mráz po zádech. „Nevím,“ řekl zamyšleně. „Vím jen to, že on je naší největší nadějí, jak odtamtud Bel Iblise a Boostera dostat živé. Na ničem jiném mi v tuto chvíli nezáleží.“

Dospěli k Wild Karrdu a Wedge ostře stočil stíhačku do čelní eskortní pozice. „Dobrá, Karrde, jdeme na to,“ řekl a ujistil se, zda mezitím dorazil i zbytek eskadry. „Držte se blízko a následujte mě.“

39. kapitola

Strážný droid nepřestával pálit. Systematicky posílal ohnivé smrtící výboje Mařiným směrem. Její ruce, vedené Sílou, otáčely, máchaly a bodaly světelným mečem tak, aby odrazily každý z nich.

Věděla, že se jí ruce pohybují, stejně dobře, jako že má pevně zaťaté zuby a že jí po obličeji stékají kapičky potu. Ale necítila je. Necítila nic z toho. Její mysl byla tak soustředěná, tak upnutá ke strašnému boji o přežití, že ve vesmíru neexistovalo nic jiného, co by dokázalo proniknout jejím vědomím. Ani zbytek sálu, ani obrys strážce stěží viditelný za oslnivou září blasterových střel, dokonce ani její vlastní tělo. Nic než blastery a světelný meč.

A Luke.

Byl to zvláštní pocit, uvědomila si malá část její mysli, která byla dosud volná natolik, aby o takových věcech dokázala uvažovat. Jak tu stáli zády k sobě, oba hluboce ponořeni do Síly, bylo to, jako by jejich mysli doslova splynuly dohromady a staly se jedinou entitou. Cítila jeho duševní i tělesné vypětí, jak udržoval svou vlastní obranu; cítila jeho důvěru v Sílu, jeho zoufalé úsilí vymyslet plán, jak je z toho dostat, a jeho hluboké starosti o ženu, která tu byla s ním.

Svým způsobem to vypadalo téměř jako logické vyústění krátkých emocionálních kontaktů, které měli cestou. Ale zároveň to bylo něco úplně nového, co se nepodobalo ničemu, co kdy zažila.

Protože díky hloubce tohoto duševního spojení Luka Skywalkera náhle a dokonale znala. Věděla o něm všechno: znala jeho naděje a obavy, jeho úspěchy a selhání, jeho největší radosti a jeho nejhlubší soukromé bolesti. Viděla do jeho duše, do hlubin jeho srdce, do samotného jádra celé jeho bytosti.

A zatímco se jí rozprostíral otevřený před očima, věděla, že její srdce a duše se otevřely zase jemu.

Přesto to nebylo děsivé ani ponižující, jak by možná čekala. Jak by určitě čekala. Místo toho to bylo něco naprosto úžasného. Nikdy předtím nezažila takovou otevřenost a blízkost k jinému člověku, ke člověku, který jí rozuměl tak důvěrně jako ona jemu. Nikdy netušila, že by takový vztah vůbec mohl existovat.

A nikdy předtím si neuvědomovala, jak moc po takovém vztahu toužila. A to ji svým způsobem překvapovalo nejvíc ze všeho: po tolika letech si najednou uvědomila, jak moc jí nakonec ublížilo rozhodnutí uzavřít se před ostatními. Brzdilo její vlastní vývoj i život právě tak, jako její paličatá neochota přijmout zodpovědnost omezila rozvoj jejích jediských schopností.

Bylo to ohromující sebepoznání, zvlášť když k němu dospěla pod křížovou palbou a v žáru boje. Mohla pouze litovat, že to nezjistila dřív ale až teď.

Teď, když zemře.

Protože smrt jí byla skutečně blízko, ať tak, či onak. Už nyní cítila, jak pod náporem strážcova útoku umdlévá, a věděla, že obranu nedokáže udržet déle než několik minut. Musela jednat hned, dokud ještě měla špetku potřebné síly, jinak zemře i Luke.

Protože ačkoli plán, který vymyslela, by mohl – mohl – zneškodnit hrozbu strážce před ní, neexistoval způsob, jak mu vytrhnout oba blastery dostatečně rychle, aniž by ji zasáhl osudný výstřel. Letmo si vzpomněla na Corrana Horna a na jeho schopnost pohlcovat a vstřebávat energii; k tomu však postrádala nadání a teď rozhodně neměla čas se tuto techniku naučit. Ne, prostě hodí světelný meč na svůj cíl, strážce ji zastřelí a ona zemře. Mohla doufat jen v to, že bude žít dostatečně dlouho, aby dokončila, co musela udělat.

Ne, Maro. Ne! Byla to její myšlenka? přemítala. Nebo Lukova? Musím, Luku. Tahle byla její. Skrz svůj vlastní strach a lítost náhle ucítila příval jeho zoufalých emocí, jak se snažil vymyslet způsob, při kterém by nemusela zemřít.

Ale takový způsob neexistoval. Mara už zvážila všechny možnosti a Luke by se prostě nedokázal ubránit čtyřem blasterům, z nichž dva by mu pálily do zad. Ale kdyby se jí podařilo přežít dostatečně dlouho, aby provedla svůj záměr a chránila ho vlastním tělem, než bude její strážce zneškodněn…

Dokud mám ještě sílu, připomněla si. A čas nadešel. Zhluboka se nadechla –

Ne! pronikla emoce jejím chmurným odhodláním. Počkej. Dívej se. Nemohla riskovat pohled nikam jinam než na strážce a jeho blastery. Ale ani nemusela. Luke už přece spatřil kritický nový faktor, a Síla jí nyní zanesla do mysli jeho obrázek.

Vpravo od ní se k jejímu útočníkovi po vrchní podlaze odhodlaně valil Artoo, malou obloukovou svářečku napřaženou před sebe jako zbraň.

Její první myšlenkou byla zlost nad tím, proč hrome trvalo malému droidovi tak dlouho, než pohnul kovovým zadkem a vyrazil jim na pomoc, a pak si uvědomila, jak málo času od začátku bitvy ve skutečnosti uplynulo. Její druhou, poněkud nepodstatnou myšlenkou bylo poznání, že Artoo se rozhodl zaútočit na jejího strážce, a ne na Lukova, a napadlo ji, že na droidovi ulpělo něco ze Skywalkerových sklonů k přehnané péči o ni.

Její třetí myšlenkou bylo, že Luke měl pravdu. Tohle možná potřebovala, krátkou časovou prodlevu, díky které její plán možná uspěje, aniž by zároveň musela zemřít. Možná.

Artoo už dojel téměř ke strážci; mezi kontakty svářečky létaly namodralé jiskry. Strážce o něm samozřejmě věděl, zbývala otázka, co s tím udělá…

A pak Marinou myslí probleskl další obrázek. Znázorňoval ji a Luka, jak leží na podlaze mezi změtí zákeřných provazů.

Prudce se nadechla. Byla to snad vize budoucnosti a leželi tam mrtví? Byl její plán odsouzen k nezdaru?

Vidíš? pronikla Lukova emoce náhlým strachem. Chápeš? A pak se obrázek vyjasnil a ona skutečně pochopila, co znamenal. Ne vizi smrti, ale naději života: Lukův vlastní, na poslední chvíli připravený doplněk jejího plánu. Rozumím, vyslala k němu na souhlas. Připrav se…

Cítila, jak se jí čelisti zaťaly do sebe ještě pevněji a světelným mečem pořád kmitala kolem sebe a odrážela strážcovy výstřely. Připravila se. Artoo byl téměř u strážce, svářečka pořád jiskřila –

A s nedbalou a opovržlivou lehkostí švihl strážce levou rukou na stranu, udeřil blasterem Artoo do kopulky a srazil malého droida na zem. A na půl sekundy střílel jen jeden z jeho blasterů. Teď!

Mara zareagovala okamžitě, nechala pravou nohu poklesnout a skácela se doprava. Luke padal spolu s ní, celou dobu se zády tiskl jejím zádům. Dopadli na podlahu – při nárazu nejspíš projel Mařiným ramenem osten bolesti, ale nevšímala si toho – a Luke se obrátil na záda, tváří ke stropu.

A po tomto jediném pohybu už tu najednou nebyly dva útoky přicházející z protilehlých stran. Nyní to pouze byly dva útoky, které přicházely od dvou nepřátel daleko od sebe, z nichž oba ale stáli k Lukovi čelem. A to už bylo něco, s čím si dokázal poradit.

Běz! přikázal; nad hlavou jí prolétla zelenobílá šmouha světelného meče a odrazila výstřel pryč od své tváře. Mara nepotřebovala dál pobízet; její světelný meč už kroužil směrem ke strážci. Rychlé seknutí, a blaster v jeho pravačce se rozpadl na nepoužitelné trosky. Jeho druhá ruka se už otáčela zpátky k ní; světelný meč změnil směr a znovu sekl, a strážcův druhý blaster byl také minulostí.

Velký droid vyrazil krátké, rachotivé zaburácení – zřejmě měl dost inteligence, aby ho rozzlobilo, že se nechal takhle přelstít. Byl však také dost chytrý na to, aby věděl, že je znevýhodněný pouze dočasně a že mu její světelný meč nemůže nijak uškodit, alespoň ne dostatečně rychle.

A ti, kdo ho vyrobili, se na podobnou možnost očividně také připravili. Dole u boku se mu otevřely dvě další schránky a strážcovy ruce k nim zajely, aby z nich vytáhly pár náhradních zbraní.

Ale s trochou štěstí je nebude mít příležitost použít. Mara přivolala světelný meč zpátky před strážce; špičku čepele namířila přímo proti velkému droidovi. Zasupěla úsilím a bodla.

Nemířila zbytečně do strážce a jeho skořápky z cortosisové rudy, ale za jeho trup do podmáčené zdi.

Kolem rukojeti okamžitě vytryskl prudký gejzír vody. Část spršky dolétla i třicet metrů daleko, kde ona a Luke leželi na podlaze. Maru při síle vodotrysku zachvátil neklid, ale teď už nemohla přestat. Udržovala zbraň proti tlaku a opsala s ní kružnici o průměru deseti centimetrů. Rukojeť jí opět málem zmizela z očí za sílící sprškou vody, která tryskala z vykrojeného otvoru. Strážce se ohlédl, aby zjistil, co se děje; pozvedl blastery ke světelnému meči –

A s vypětím úsilí Mara řez dokončila.

Kamenná zátka vyletěla ze zdi rychlostí protonového torpéda, s drtivou silou narazila přímo do strážcova mohutného trupu a srazila bezmocného velkého droida ze zvýšeného prstence na hlavní podlahu. Mara zahlédla

pomačkaný kov; spatřila, že proud vody, který vyrazil zátku, nyní tryskal přes celou místnost nad jejich hlavami –

A z opačného směru do ní najednou udeřila zpěněná vlna.

Jelikož měla mysl pořád ještě v tunelovém vidění jediského obranného módu, vlna ji zastihla naprosto nepřipravenou. Cítila, jak ji prudký příboj zvedá do výše a vrhá pryč, jak se jí nohy vyškubly ze změti provazů, a zoufale se snažila něčeho zachytit. Levou rukou nahmátla další trs provazů, zuby nehty se k němu přimkla a snažila se zorientovat. Přehnala se přes ni další vlna, vyrvala jí provazy z dlaní a znovu ji uchvátil příval vody. Probojovala si cestu na hladinu, rychle se nadechla, z poloviny to byl vzduch, z poloviny pěna, vytřásla si vodu z oči a spatřila, jak se k ní valí nová vlna –

A pak ji pod rameny uchopila dvojice rukou a s trhnutím, které ji málem roztrhlo, najednou letěla vzduchem vzhůru. Zády se udeřila o něco tvrdého – jedna z obou rukou, které ji držely, najednou zmizela a ta druhá zesílila stisk –

„Tady – chytni se!“ křikl jí Luke do ucha.

Pootočila se v sevření jeho ruky, uviděla vedle sebe zábradlí horního balkonu s vybavením a popadla ho. „Mám ho.“

„Vydrž – vrátím se pro Artoo.“ Pustil zábradlí a vrhl se zpátky do vody. S vypětím sil se Mara vytáhla na zábradlí a přelezla na podlahu balkonu. Spatřila, že z místnosti pod ní se stala nádrž stoupající, zpěněné vody. A rychle se plnila. Mnohem rychleji, než by měla, uvědomila si znepokojeně.

A najednou uviděla proč. Malý, úhledný otvor, který vyřízla do zdi, už nebyl ani malý, ani úhledný. Čtyři nebo pět čtverečních metrů podmáčené zdi kolem ní povolilo a Jezero malých ryb se valilo otvorem dovnitř. Už teď dosahovalo do poloviny výšky k výčnělku, na kterém seděla…

Koutkem oka zachytila pohyb na druhé straně místnosti: byl to Luke, držel se za nějaký výstupek na zdi a mával na ni. „Jsem tady!“ zakřičela do hukotu vody. „Co potřebuješ?“

Místo odpovědi se z vln vynořil vršek kopulky Artoo. Mara se vzchopila, popadla droida Sílou a začala ho zvedat k sobě.

Bylo to těžší, než čekala. Mnohem těžší, než to mělo být. Droid se vynořoval z vody bolestně pomalu a dvakrát jí málem vyklouzl. Bitva se strážními droidy ji očividně vyčerpala víc, než si uvědomovala.

Ale nakonec to dokázala a droid se zádumčivým bubláním přistál vedle ní. Byl potlučený, jak si s ním pohrávala voda, a ztratil datapad, který na něj připevnili kvůli překladu, ale jinak vypadal v pořádku. Podívala se zpátky dolů a zapátrala po Lukovi –

Ozvalo se plesknutí a na spodní trubce zábradlí se objevila ruka. „Dostala jsi Artoo nahoru?“ zalapal Luke po dechu a vyčerpaně se vytáhl po zábradlí nahoru.

„Je tady,“ potvrdila Mara a natáhla se přes zábradlí, aby mu podala roku. „Jsi v pořádku?“

„Ano,“ vypravil ze sebe, když se dostal přes zábradlí a zhroutil se na balkon vedle ní. „Lekce číslo jedna,“ dodal mezi přerývanými nádechy. „Jedi potřebuje vzduch, aby mohl řádně fungovat.“

„Poznamenám si to,“ řekla Mara a znovu se zadívala skrz zábradlí dolů. „Co ten druhý strážce?“

„Postaral jsem se o něj,“ odvětil Luke. Už dýchal klidněji. „Tady máš světelný meč,“ dudal, vytáhl z tuniky obě zbraně a podal jí tu její. „Mimochodem s tou zdí jsi odvedla dobrou práci.“

„Jo, jasně – fakt skvělou,“ odsekla Mara. „Nic není úžasnějšího než se málem utopit. A když už jsme u toho, neměli bychom vypadnout, než bude vody ještě víc?“’

Následovala krátká pauza. „No, vlastně…“ Pohlédla na něj a v srdci ucítila dotek strachu. „V čem je háček?“ Natáhl se a uchopil ji za ruku. „Je mi líto, Maro,“ řekl. „Voda je nad úrovní tunelu. Už teď zaplavuje tu podzemní místnost tam vzadu.“

Mara na něj vytřeštila oči – neměla ponětí, že voda stoupá tak rychle. „Dobrá,“ řekla a nutila svůj hlas do klidu. Nutila svou mysl do klidu. „Dobrá. Takže místnost se plní vodou. Jestli se nám podaří dostat se ke schodišti, můžeme aspoň vylézt do pevnosti, ne?“

Zaškubalo mu ve tváři. „Ty mi nerozumíš,“ řekl. „Voda už je nad úrovní tunelu. To by znamenalo urazit celých těch sto metrů bez vzduchu plus nejspíš taky proplavat přes podzemní místnost.“

„A co hibernařní trans?“ navrhla Mara. „Jako ten, který jsi použil, aby ses dostal z té pirátské základny na Starry Ice?“

Luke zavrtěl hlavou. „Když se celá podzemní místnost zaplňuje nebo už je možná skoro naplněná, voda nepoteče tunelem dost rychle, aby nás tam protlačila včas.“

A pokud by byli v transu, rozhodně by nemohli plavat. Mara si odhodila z tváře pramen mokrých vlasů a snažila se přemýšlet.

Vedle Luka vydal Artoo náhlé nervózní vřísknutí. „Vidím to,“ řekl mu Luke.

„Co vidíš?“ ptala se Mara.

„Hladina vody začíná opět stoupat,“ odpověděl váhavě. „To znamená, že podzemní místnost už musí být plná. Jediné dva odtoky, které tam jsou, jsou ty dvě díry, které jsme prosekli; jedna vede do oblasti schodiště a druhá zpátky do jeskyní.“ Mara polkla. „Malé díry.“

„Příliš malé, než aby stačily vypouštět množství, které se valí dovnitř,“ souhlasil Luke pochmurně. „Obávám se, že…“

Odmlčel se. Mara zírala dolů na pěnící hladinu, která nyní sahala už tak vysoko, že se pod ní ztratil přítokový otvor, který prosekla. Voda však proudila dovnitř neustále; vytrvalé čeření hladiny toho bylo dostatečným důkazem. „Když ses tu poprvé objevil,“ řekla, „zmínila jsem se o tom, že se můžeš vrátit na Coruscant, jestli chceš, a že se do pevnosti pustím s Qom Jha sama. Řekl jsi, že ne, že tu musíš být, a abych se neptala proč.“

Zhluboka se nadechl. „Na Tierfonu jsem tě spatřil ve své vizi,“ řekl tiše. „Ještě než jsem se dozvěděl, že jsi zmizela. Tvoje tělo plavalo na hladině mezi strmými skálami.“ Zaváhal. „A vypadala jsi…“ „Mrtvá?“ Vzdychl. „Ano.“

Dlouhou chvíli tam spolu seděli tiše, jediným zvukem bylo hučení vody. „No, takže hádám, že už je to tady,“ řekla nakonec. „Aspoň je mi drobnou útěchou, když vím, že si za to můžu sama.“

„Ještě se nevzdávej,“ povzbuzoval ji Luke. V jeho hlase však nedokázala postřehnout žádnou určitou naději. „Musí odsud vést nějaká cesta.“

„Zlá až běda,“ řekla Mara. Pohlédla na něj a očima přejížděla po rysech jeho tváře. „Ty to nevíš, ale po té věci s pirátskou základnou mi Faughn řekla, že ty a já jsme dobrý tým. Měla pravdu. Skutečně to tak bylo.“

„Skutečně to tak je,“ opravil ji Luke a téměř nervózně se jí podíval do očí. „Víš, když jsme tam dole bojovali proti těm strážcům, něco se se mnou stalo. S námi oběma. Byli jsme si v Síle tolik blízcí, jako bychom se stali jedinou bytostí. Bylo to… bylo to něco moc zvláštního.“

Pozvedla obočí a smrtelnou vážnost situace prozářil záblesk pobavení. Ten jeho výraz byl tak podivně ostýchavý, ale přitom upřímný a naléhavý. „Opravdu?“ řekla. „Jak moc zvláštního?“

Ušklíbl se. „Ty mi to nechceš usnadnit, viď?“ zabručel. „Ale jdi,“ řekla ironicky a vyčítavě zároveň. „Copak jsem ti někdy něco usnadnila?“

„Moc často ne,“ připustil. Viditelně sebral všechny své síly, natáhl se a znovu ji uchopil za ruce. „Maro… vezmeš si mě za muže?“ „Myslíš, pokud se odsud dostaneme?“ Luke zavrtěl hlavou. „Bez ohledu na to.“

Věděla, že za jiných okolností by možná považovala za věc cti nechat ho chvíli smažit ve vlastní šťávě, aspoň trochu. Ale jelikož voda pod nimi stále stoupala, takovéto hry jí připadaly poněkud nesmyslné. A navíc nebyl důvod, proč dávat průchod starým obranným reflexům. Ne tady. Ne, když šlo o něho. „Ano,“ řekla. „Vezmu.“

40. kapitola

Kolem prolétl turbolaserový výboj a vypálil do krytu můstku Predominance začernalou čáru. Bylo to jako zlé znamení, pomyslela si Leia ponuře, když prošla vnějším monitorovacím prstencem do ústředního řídícího úseku: znamení jejího vlastního nadcházejícího pádu. Věděla, že to, co se chystá udělat, bude nejspíš znamenat konec její politické kariéry. Možná ji za to pošlou do trestanecké kolonie. Možná ji to dokonce bude stát život.

Ale teď byl v sázce Hanův život. Na ničem jiném tím pádem nezáleželo.

Zastavila se za Ishorim u kormidla a pohlédla mu přes rameno na ovládací panel. Kontrolky a ovladače byly označeny v ishorštině, samozřejmě, ale panel samotný pocházel z Kuat Drive Yards, a tak věděla, co kde je. Zhluboka se nadechla a Sílou přehodila páku podsvětelného pohonu.

Kormidelník si všiml jako první, že se něco děje. Zavrčel cosi pod vousy a stáhl páku zpátky do původní pozice. Leia ji znovu zatlačila vpřed a tentokrát zároveň zadala nový kurz ke kometě zářící v dálce. Kormidelník zase něco zahučel, tentokrát hlasitěji, a znovu páku popadl.

Jenže ta se tentokrát zdánlivě zasekla. Leia ji držela pevně na místě, ať se do ní opíral, jak chtěl; a když se zmateně zarazil, využila příležitosti a zatlačila páku ještě víc dopředu. Kormidelník se otočil i s křeslem, aby pohlédl na kapitána Av’murua –

A koutkem oka si všiml, že Leia stojí za ním.

„Co tady děláte?“ vzkřikl, natočil se k ní a zamračil se na ni. „Stráže!“

Leia se obrátila. Dva strážní kráčeli směrem k ní, blastery v rukou. Znovu sáhla po Síle, vyškubla jim blastery a s drtivou silou je odhodila na podlahu.

„Radní!“ zakřičel Av’muru a vyskočil ze svého sedadla. „Co to provádíte?“

Leia neodpověděla, ale znovu se natáhla po ovládání rychlosti. „Ne!“ zaječel kormidelník. Vrhl se z křesla a rukama jí hrábl po krku.

Zahnuté prsty se tak daleko nedostaly. Leia jej Sílou uchopila ve vzduchu a změnila směr jeho skoku, takže se nepřenesl přes monitorovací prstenec, ale zmateně se sesypal vzadu na můstku. „Stráže!“ zařval Av’muru. „Všechny stráže!“

Leia se obrátila zpátky ke kormidlu a znovu zvýšila rychlost lodi. Ve smyslech jí zaplálo varování a tasila světelný meč právě ve chvíli, kdy na opačné straně místnosti další dva strážní pozvedli blastery. Vypálili. Jejich omračující výboje se neškodně odrazily od zářící čepele. Vyrvala jim zbraně z rukou, tentokrát si však blastery přivolala přes můstek k sobě a světelným mečem je elegantně rozťala vejpůl.

„Okamžitě toho nechte,“ zaryčel Av’muru. Blížil se k ní rozvážným, obezřetným krokem. „Jinak vyhlásím za Ishorskou konfederaci Nové republice válku.“

„Celý tento systém je ve smrtelném nebezpečí.“ zvolala Leia. „Vy jste tomuto nebezpečí odmítl čelit. Udělala jsem to tedy za vás.“

„Riskujete válku mezi Ishtem a Coruscantem,“ křičel Av’muru, zatímco přicházel stále blíž. „Máte čas, než se k vám dostanu, abyste toho nechala a vrátila toto plavidlo pod mé velení.“

Koutkem oka Leia zahlédla, jak Gavrisom spěchá k Av’muruovu boku… a teď už to mohla zahrát jen na jedinou kartu. „Není důvod zatahovat do toho Novou republiku,“ řekla Ishoriovi. „Tímto odstupuji z vrchní rady a senátu a vzdávám se prezidentského úřadu. Už nejsem nic jiného než soukromý občan.“

„Takže se také vzdáváte všech diplomatických výsad.“ vyštěkl Av’muru. Gavrisom už ho dostihl, a zatímco společně kráčeli k Leie, nepatrně ho předběhl. Podle Gavrisomova spěchu Leia poznala, že se k ní snaží dostat jako první. Možná doufal, že ji zastaví sám a zmírní tak politické ztráty Nové republiky, které Leia právě způsobila.

Ale na to už bylo příliš pozdě a Gavrisom to musel vědět. „Jste na palubě ishorského válečného plavidla,“ pokračoval Av’muru. „Na palubě takového plavidla se vzpoura trestá smrtí.“

Leia cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. A je to tady, uvědomila si ponuře.

Kapitán použil slovo „vzpoura“, čímž se automaticky dovolával nejvyššího stupně ishorského válečného práva. Jestli Leia neustoupí dřív, než se k ní Av´muru dostane, nebude mít kapitán na výběr a bude proti ní muset obrátit veškerou moc své válečné lodi.

Dokázali by ji zastavit? Nejspíš ne. Rozhodne ne dřív, než se dostanou ke kornetě.

Ale za jakou cenu? Ačkoli by si je dokázala udržet od těla, téměř určitě by se jí to nepodařilo bez krveprolití. A kdyby její činy způsobily smrt, třeba jen odraženým výstřelem z jejich zbraní, její osud by byl zpečetěn. Přísné zákony ishorského válečného práva by za to žádaly její smrt.

A v zájmu jednoty Nové republiky by se jim musela podrobit. Av´muru a Gavrisom už byli skoro u ní…

A pak se k Leiině úžasu Gavrisom obrátil ke straně a prudce zastavil, jeho dlouhé křídlo se natáhlo přes uličku mezi dvěma konzolami a zahradilo Av’muruovi cestu. „To neuděláte, kapitáne,“ řekl klidně. „Jménem Nové republiky toto válečné plavidlo zabavuji.“

„Takže teď se vzpoury dopouští i novorepublikový prezident?“ zaječel Av’muru a snažil se tělem odstrčit Gavrisoma z cesty. „Ustupte stranou, nebo zemřete spolu s ní.“

„Tady nejde o žádnou vzpouru,“ řekl Gavrisom. Hlas měl stále klidný, ale nepohnul se ani o milimetr. „Pokud ovšem nechcete toto obvinění uvalit sám na sebe tím, že odmítnete oficiální žádost Nové republiky o rekvizici vašeho plavidla podle článku 45-2 v Dohodách o vzájemné pomoci.“

Av’muru najednou přestal Gavrisoma odstrkovat. „Mluvíte nesmysly,“ zakřičel, co mu plíce stačily. „Nedošlo k žádné oficiální rekvizici.“

„Dohody se nezmiňují, jak přesně se má rekvizice provést,“ odvětil Gavrisom chladně. „A to záměrně, protože nouzová situace vyžaduje ze své podstaty pružné jednání.“

Mávl křídlem k Leie. „V tomto případě rekvizice začala, když vrchní radní Organa Solo –“

„Ona už podle svého vlastního prohlášení není vrchní radní!“ „Když vrchní radní Organa Solo,“ opakoval Gavrisom, přičemž zdůrazňoval každé slovo, „zamířila s tímto plavidlem k možnému zdroji nebezpečí.“

Av’muru probodl Gavrisoma pohledem, pak obrátil zrak k Leie a nakonec opět zpátky ke Gavrisomovi. „Snad nedoufáte, že konfederace takové směšné tvrzení přijme,“ zahřměl.

„Co přijme, nebo nepřijme je otázkou budoucí diskuse,“ podotkl Gavrisom. „Diamalské rušení vás bohužel zbavilo možnosti poradit se se svou vládou.“

Pohodil hřívou. „Rozhodnutí je na vás, kapitáne. Musíte ho založit na tom, co žádá zákon, na mé pravomoci prezidenta Nové republiky a na slovu rytíře Jedi, že vaše loď se nachází ve smrtelném nebezpečí.“

Av’muruem lomcoval vztek. Jeho oči kmitaly mezi Gavrisomem, Leiou a výjevem za průzorem. Leia tam pokradmu také pohlédla a ověřila si, že Predominance skutečně míří ke kometě.

„Kormidelníku?“ houkl Av’muru.

„Zde, můj kapitáne,“ odvětil ten druhý a váhavě předstoupil.

„Vraťte se na své místo,“ přikázal Av’muru klidnějším hlasem. „Pokračujte v kurzu, na který nás navedla rytíř Jedi Organa Solo.“ Odmlčel se. „A přejděte na útočnou rychlost.“

„Ano, můj kapitáne,“ řekl kormidelník, a když Gavrisom ustoupil na stranu, bázlivě se kolem Calibopa protáhl. Leia mu také uhnula z cesty a on se opatrně posadil zpátky do svého křesla. „Kurz a rychlost podle rozkazu, můj kapitáne.“

„Pojďte, radní,“ řekl Gavrisom a pokynul Leie špičkou jednoho křídla. „Ať jim nepřekážíme.“

Společně se stáhli zpět za monitorovací prstenec. „Děkuju vám,“ řekla Leia tiše.

„Pouze jsem dělal svou práci,“ pravil Gavrisom. „Často jsem slýchal, že Calibopům přebývá slov a nedostává se činů.“

Potřásl hřívou. „Někdy jsou to však slova, která musí přijít jako první.“ „Ano,“ zamumlala Leia, zírajíc ven na kometu. Mohla jen doufat, že činy budou následovat včas.

*

„Máme je oba, kapitáne,“ zavolal důstojník tažných paprsků pravoboku nahoru na velitelský ochoz. „Dva frachťáky: YT-1300 a corellianskou Action II.“

„Výborně,“ řekl Nalgol, v němž to stále vřelo kvůli nečekané a neohlášené změně v pečlivě načasovaném plánu. Úderný tým na povrchu, slíbil si zlověstně, bude mít co vysvětlovat, až to celé skončí.

Ale mezitím byl Tyrannic připraven vykonat, cokoli bude potřeba. A první úkol na seznamu byl postarat se o ty špiony tam venku. „Přitáhněte je blíž, poručíku,“ zavolal. „Zajistěte, ať se nám nevytrhnou.“ „Nevytrhnou se, pane,“ slíbil důstojník.

Nalgol vedle sebe ucítil pohyb. „Poslal jste pro mě, kapitáne?“ „Ten seznam priorit a hrozeb, který jsem žádal.“ řekl Nalgol úsečně. „Kde je?“

„Zatím máme jen předběžný seznam.“ odpověděl Oissan znepokojeně. „Čekali jsme, že na jeho přípravu budeme mít víc času.“

„No, tak tedy nemáte,“ vyštěkl Nalgol, skrznaskrz znechucen. Nejdřív úderný tým, teď zase Oissan. „Vraťte se do práce. Ještě máme hodinu nebo dvě, než bitva skončí a my zasáhneme.“

„Ano, pane,“ řekl Oissan upjatě. „Budete chtít, aby můj tým vyslechl vězně?“

„Jaké vězně?“

„Přece –“ Oissan se zakoktal. „Posádky těch dvou frachťáků.“

Nalgol zavrtěl hlavou. „Nebudou žádní vězni.”

„Ale vždyť jste říkal –“

„Řekl jsem, aby je přitáhli blíž, to je všechno.“ přerušil ho Nalgol ostře. „Nechci, aby trosky vyklouzly zpod maskovacího štítu ven, kde by si jich někdo mohl všimnout.“

Podíval se z průzoru. YT-1300 se divoce kymácela v sevření tažného paprsku, jak se stále snažila uniknout, zatímco větší Action II byla podivuhodně klidná. „Ještě pár minut,“ dodal, „a zbavíme se jich. Natrvalo.“

*

„Tamhle!“ vyhrkl Lando a ukázal ven průzorem Industrious Thoughts. „Neříkal jsem vám to? Ishoriové nebezpečí rozpoznali a letí se tam podívat.“

„Pouze prchají ve snaze zachránit si kůži,“ opáčil senátor Miatamia nevzrušeně. „Nebo se možná domnívají, že jejich obraně prospěje větší svoboda pohybu v hlubokém vesmíru.“

„Dobrá,“ řekl Lando. „Tak či onak je nemůžete prostě nechat odletět.“

„Diamalové nelační po pomstě,“ odvětil senátor. „Překazili jsme jim útok proti Bothawui. To prozatím postačí.“

„Ale co ta hrozba, před kterou jsem vás varoval?“ naléhal I.ando. „Vsadili jsme se, vzpomínáte?“

„Jestliže taková hrozba existuje a jestliže po ní Ishoriové skutečně pátrají, určitě ji dokáží objevit sami,“ řekl Miatamia klidně. „Není důvod, proč by se měly diamalské lodě vystavovat nebezpečí.“

Lando zíral průzorem za odlétající lodí. Ať už to Leia udělala jakkoli, přiměla Predominance vytáhnout proti kometě a proti tajemnému překvapení, které tam Imperiálové schovávali.

A jelikož za provázky tahal Thrawn, to překvapení nejspíš bude stát za to. Skoro určitě bude větší, než aby si s ním dokázal poradit osamocený ishorský válečný křižník…..“Chápu,“ řekl a musel se přemáhat, aby ovládl

hlas a nasadil tón nezúčastněné strany, která nemůže v žádném případě nic získat. „Jsem si jistý, že Ishoriové jsou rádi zrovna tak, že vás mají z krku.“

„Záleží snad na tom, co si myslí Ishoriové?“ opáčil Miatamia.

„Ale vůbec ne.“ Lando pokrčil rameny. „Jenom mě napadlo, že jestli se rozhodli pro řádný boj, potřebují přivolat posily. A jakmile se dostanou mimo dosah vašeho rušení, budou to samozřejmě moct udělat.“

Miatamiovy uši se ohrnuly. „Něco takového by neudělali.“

„Proč by ne?“ mínil Lando. „Vzpomeňte si, domnívají se, že za účast na zkáze Caamasu by měla zaplatit celá bothanská rasa. Kdybych byl na jejich místě, řekl bych si, že vesmír kolem Bothawui je ideální místo, kde vyřešit své neshody s Diamaly.“

Kývl dozadu ve směru planety pod nimi. „Zvlášť když se část planetárního štítu zhroutila. Jakékoli trosky z bitvy, které tou dírou propadnou, jsou pro ně bonus.“

Miatamia už byl u interkomu a naléhavě do něj promlouval. Lando upřel pohled ven z průzoru, zadržel dech…

A pak napravo a nalevo spatřil, jak se dvě diamalské lodě těžkopádně obrátily a pustily se za odlétajícím ishorským válečným křižníkem.

O chvilku později ucítil slabé trhnutí, jak Industrious Thoughts zrychlila a následovala je.

„Umlčíme je na tak dlouho, dokud nebude drev’starnský štítový generátor opraven,“ řekl Miatamia, když se vrátil k Landovi. „Ale potom budou moci odletět, budou-li chtít.“

„To bude stačit,“ řekl Lando. „Berete jenom tři lodě?“

Miatamia se zadíval průzorem ven. „Navrhl jsem kapitánovi, aby svolal

i všechny ostatní diamalské lodě.“

„Jenom pro případ, že mám přece jen pravdu?“

Senátorovy uši sebou zaškubaly. „Jak už jsem vám řekl dříve, někdy se může přihodit nepředvídatelné,“ řekl rozvážně. „Diamalové věří, že je lepší se na takovou možnost připravit.“

*

„Držte se,“ zaskřípal Han a prudce hodil Falconem doprava a doleva. Nebylo mu to k ničemu; tažný paprsek je stále svíral pevně. Natáhl se po zbraňové desce a změnil náměr horního čtyřkanonu, který nyní nepřetržitě pálil po hvězdném destruktoru. Stejně jako kymácení, ani palebná síla nijak nepomáhala.

„Levoboční stabilizátor opět kolísá,“ oznámil Elegos s pohledem upřeným na monitorovací displeje. „Jestli toho nenecháte, mohl byste ho těžce poškodit.“

Han spolkl kletbu. Ano, mohl by zlikvidovat stabilizátory. Mohl by také spálit část podsvětelného pohonu, nebo dokonce natrhnout trup.

Ale neměl jinou možnost, než udělat všechno pro to, aby se vyprostili, i kdyby měl při tom z Falcona vyrazit duši. Zamaskovaný hvězdný destruktor znamenal léčku… a poslední věc, o kterou stojí Imperiál chystající léčky, jsou svědci.

Elegosovi to však ještě nedošlo. „Možná bychom se měli zkusit vzdát,“ navrhl Caamasi.

„Jo?“ zavrčel Han. „Proč?”

„Abychom předešli naší zkáze, samozřejmě,“ odvětil Elegos. „Carib a jeho skupina už to navíc zřejmě udělali.“

„Co tím chcete říct?“ ptal se Han a zamračeným pohledem pročesával oblohu. Tolik se soustředil na boj, že úplně ztratil přehled o Action II.

„Tím chci říct, že se nevzpírají tažnému paprsku,“ vysvětloval Elegos a ukazoval z průzoru.

Měl pravdu. Caribův fírachťák byl lehce napravo a mnohem blíž k temnému trupu než Falcon. A vůbec se nesnažil uniknout.

Ale to nedávalo smysl. Carib určitě věděl ještě líp než Han, že vzdávat se tady nepadá v úvahu. Byl snad už spolu s ostatními mrtvý?

Nebo jejich nově proklamovaná oddanost Leie a Nové republice nikdy nebyla nic víc než podfuk?

„Solo?“ zapraskal hlas z reproduktoru. „Tady Carib. Připravte se.“

„Připravte se na co?“

„Co myslíte?“ odsekl Carib. „Poslouchejte, jestli to nezvládneme, chci, abyste dohlédl na to, že o naše rodiny bude postaráno. Platí?“

Han vrhl na Elegose zachmuřený pohled. Co u všech hvězd –?

„Platí,“ zavolal Elegos do komunikátoru. Zdálo se, že je stejně překvapený jako Han, ale očividně byl ochotný přistoupit na pravidla hry. „Nemějte strach.“

„Dobře. Rád jsem vás poznal.“

Komunikátor cvakl a vypnul se. Han zíral na frachťák, z náhlé předtuchy mu přejel po zádech mráz –

A pak znenadání celá Action II vybuchla.

Uslyšel, jak vedle něj Elegos zalapal po dechu. „Co –?“

„Mějte oči na stopkách,“ přerušil ho Han a popadl páku kormidla. „A jak ten chlap říkal, připravte se.“ Zářící prach exploze se vyjasnil, odvál ho vzduch tryskající zevnitř nebo ho uchvátil tažný paprsek –

A z oblaku trosek najednou vylétl tucet TIE Interceptorů.

Zareagovat na tuto novou a naprosto nečekanou hrozbu netrvalo Imperiálům déle než pěl sekund. Ale v tomto případě bylo pět sekund příliš dlouhá doba. TIE se přimkly blízko k trupu, s lhostejnou lehkostí se vyhýbaly zuřivé turbolaserové palbě a systematicky odstřelovaly projektory tažných paprsků.

Han to fascinovaně sledoval a zaplavily ho vzpomínky na legendární letecké schopnosti barona Fela. Jenže tentokrát tu bylo hned dvanáct baronů Felů a pomáhali mu.

Lodí projelo trhnutí, z něhož Hanovi zapraštěly čelisti, a Falcon byl

volný.

„Držte se!“ vyštěkl, prudce loď obrátil vzad a nakopl podsvětelný pohon. Hvězdný destruktor spatřil, že mu kořist uniká, a jeho turbolasery spustily palbu. Han stočil Falcona do šroubovitého úhybného manévru a plnou rychlostí zamířil k neviditelnému okraji maskovacího štítu. „Máte komunikátor pořád připravenej, abyste mohl zavolat těm idiotům u Bothawui?“ dodal, zatímco ostražitě sledoval kontrolku zadního deflektorního štítu. Kdyby se štíty zhroutily dřív, než se dostanou ven, Imperiálové stále ještě mohli vyhrát.

„Jsem připraven,“ odvětil Elegos. „Jakmile –“

Vyjekl. Han zkroutil hlavu na stranu. Vedle lodi se najednou objevil TIE Interceptor. Reflexivně hrábl po zbraňovém pultu –

A v posledním okamžiku se uklidnil. Solární panely TIE zdobil znak Nové republiky. Vzadu za TIE se zbytek Caribovy jednotky zformoval po jeho boku –

A okolní temnota najednou zmizela a opět byli obklopeni hvězdami. „A je to,“ řekl. „Začněte vysílat.“

Elegos zakašlal. „Věřím,“ odtušil, „že to nebude potřeba.“ Han se zmateně otočil a podíval se před sebe.

A došel mu dech. Od Bothawui se sem odhodlaně řítila skupina více než tuctu těžkých válečných lodí.

V komunikátoru zapraskalo. „Hane?“ ozval se Landův hlas. „Jo, Lando,“ křikl Han v odpověď. „Dávej bacha – pod maskovacím štítem je tam schovanej imperiální hvězdnej destruktor.“ „Rozumím,“ řekl Lando. „Ty TIE Interceptory jsou s tebou?“ Han se ponuře pousmál. „To se vsaď, že jsou. Mohl bys hvízdnout ještě pro další pomoc?“

„Kapitáne Solo, hovoří senátor Miatamia,“ promluvil nový hlas. „Vysíláme vaše varování všem lodím spojenců Diamalů a žádáme je o pomoc.“

„Skvělý,“ řekl Han. „Navrhuju, abyste na tuhle párty pozvali taky Ishorie. Budeme potřebovat všechny, kdo jsou po ruce.“

„Hane?“ vložil se do řeči Leiin hlas. Zračila se v něm jak úleva, tak obavy a napětí. „Hane, jsi v pořádku?“

„Nic mi není, miláčku,“ ujistil ji. „Jsi pořád ještě u Ishoriů?“ „Ano,“ řekla. „Kapitán si stále není jistý –“ Najednou se odmlčela. „Leio?“ štěkl Han.

„To nic,“ řekla náhle vážným tónem. „Myslím, že už nemá žádné pochybnosti.“

Han svraštil čelo. Smýkl Falconem do těsného obratu a ohlédl se. Hvězdný destruktor, jehož léčka byla nyní zmařena, sklopil maskovací štít. Jenže od komety se neodlepil jen jediný hvězdný destruktor. Byly tři. Zhluboka se nadechl. „Dobrá,“ řekl. „Teprve teď je z toho boj.“

41. kapitola

„Hlášení od velení základny, admirále,“ zavolal komunikační důstojník ze zákrytu posádky na pravoboku. „Nepřátelský hvězdný destruktor vyřadil další dva projektory tažných paprsků.“

„Ať na těch projektorech okamžitě zahájí opravy, poručíku,“ pravil Thrawn nevzrušeně. „A přikažte velení základny, ať na cíl zaměří tři další paprsky.“

Paloma D’asima, která stála opodál po Disrově levici těsně za velitelským ochozem, polohlasně cosi zamumlala ke Karoly D’ulin. „Nějaký dotaz?“ zeptal se Disra a udělal krok k oběma Mistrylkám.

Starší žena kývla směrem k Thrawnovi. „Říkala jsem Karoly, že se mi to nelíbí,“ odpověděla znechuceným tónem. „On si s nimi hraje. Proč je prostě nezničí a hotovo?“

„Velkoadmirál Thrawn je velice rafinovaný muž,“ řekl Disra a doufal, že ji jeho povýšenost odradí od kladení otázek, na něž by nedokázal odpovědět. Ani on sám totiž nechápal, co Tierce zamýšlí. Ale major stál jako správný pobočník vzpřímený a vypjatý po Thrawnově boku, takže pravděpodobně stále všechno probíhalo podle plánu.

Thrawn musel její poznámku postřehnout. Zamumlal něco Tiercovi; major přikývl na souhlas, obrátil se a vykročil dozadu k Disrovi a oběma Mistrylkám. „Admirál Thrawn zaslechl vaši otázku a požádal mě, abych vám vysvětlil jeho důvody,“ řekl, když přistoupil k D’asimě, odkud mohl zároveň sledovat Bel Iblisovy pokusy vyprostit se z pasti. „On nemá zájem Bel Iblise zničit, chápete. Naopak; on chce, aby se generál vzdal i s nepoškozenou lodí a posádkou.“

Pokynul ve směru mnohonásobných turbolaserových výbojů. „Ale jak můžete rovněž vidět, Bel Iblis je hrdý a neústupný muž. Nejprve je zapotřebí ho přesvědčit, že proti zdrojům této základny nemá šanci. Admirál Thrawn mu proto dává příležitost, ať zkusí, co dokáže.“

„Ukazuje mu marnost jeho odporu,“ odtušila D’asima. Pořád to neznělo nijak nadšeně, ale alespoň už ne tak znechuceně. „A přisypává mu sůl do rány tím, že počet tažných paprsků zvýší pokaždé, když Bel Iblis jeden vyřadí.“

„Přesně,“ rozzářil se Tierce. „Admirál Thrawn vždycky jednal s úctou dokonce i se svými nepřáteli.“

„Ačkoli se svými spojenci jedná přirozeně ještě lépe,“ vložil se do řeči Disra. Nezaškodilo připomenout D’asimě, proč tu vlastně je.

„Admirále?“ ozval se komunikační důstojník znovu. „Přichází přímé vysílání od koordinátora obranného perimetru. Naléhavě vás žádá o pomoc s X-wingy, které pronikly jeho linií.“

Za D’asiminou hlavou vrhl Disra na Tierce poplašený pohled. „X-wingy?“ vyhrkl.

„Nevím,“ odvětil Tierce napjatě. Vypadalo to, že se chce rozběhnout zpátky k Thrawnovi, ale Disra ho zpražil rychlým varovným pohledem a v poslední chvíli ho zarazil. Moff už je oba varoval, že by nebylo dobré, kdyby Tierce vypadal příliš důležitě. Podvodník věděl, jak ho přivolat, kdyby ho potřeboval.

Ale přinejmenším prozatím jejich velkoadmirál vypadal, že si ví rady. „Co je to za X-wingy, poručíku?“ otázal se klidným, avšak ostrým hlasem. „Říká, že generálu Hestivovi ohlásil průnik před více než deseti minutami,“ řekl komunikační důstojník zmateně. „Zřejmě dovnitř proklouzly zajednou z našich nákladních lodí.“

„Zajednou z našich nákladních lodí?“ opáčil Thrawn. „Z imperiálních nákladních lodí, pane,“ opravil se důstojník rychle. „Nejspíš zásobovací let. Koordinátor hlásí, že loď odvysílala všechny řádné přístupové kódy.“

„Tím jsem si jistý,“ odtušil Thrawn. Ze žhnoucích očí se mu blýskalo. „A generál Hestiv se s námi čistě náhodou zapomněl o tuto informaci podělit, že?“

Jeho zrak sklouzl stranou a spočinul na Tiercovi. „Majore Tierci?“ „Ano, pane,“ řekl Tierce. Pochopil narážku a rázně předstoupil. „Mám vám tu nákladní loď vyhledat?“

„Prosím,“ řekl vážně Thrawn, který se chytil zase jeho narážky.

A pak se svítící rudé oči, které se stále ohlížely jejich směrem, náhle rozšířily. Disra se zachmuřil –

„Neobtěžujte se, majore,“ zavolal dobře známý hlas za Disrovými zády. „Zmíněná nákladní loď se momentálně nachází ve vašem hangáru v doku číslo sedm.“

Pomalu, nevěřícně se Disra obrátil. Nemohl to být on. Prostě nemohl

Ale byl to on. Stál tam, v průchodu na zadní můstek.

Admirál Pellaeon.

*

Moment překvapení pominul a bratrovražedná válka nad Bothawui ustala dřív, než Imperiálové nejspíš doufali. Už teď Leia viděla, jak se poslední doznívající výstřely vytrácejí do prázdna, když vzájemně soupeřící strany postřehly přítomnost většího nebezpečí a vzpamatovaly se.

Avšak i přes své krátké trvání si boj vybral krutou daň, uvědomila si Leia, zatímco si prohlížela taktický displej Predominance. Z téměř dvou stovek lodí, které zde proti sobě bojovaly, se jich na bitvu proti třem hvězdným destruktorům, jež jim letěly vstříc, připravovalo sotva sto deset.

„Máme menší palebnou sílu, že?“ řekl tiše Gavrisom po jejím boku. „Obávám se, že ano,“ přiznala Leia. „A poškození utrpěly i ty lodě, které jsou dosud bojeschopné. Kdežto hvězdné destruktory jsou neporušené a s odpočatou posádkou.“

„A ne všechny z našich lodí s námi zůstanou, až si spočítají, jakou máme šanci,“ řekl Gavrisom se zaškubáním křídel. „I přes mé všeobecné výzvy podle článku 45-2 je skutečnost taková, že je žádáme, aby bránili Bothawui a bothanský národ v boji.“

Leia zasmušile přikývla. „Což přinejmenším polovina z nich rozhodně nemá zájem udělat.“ „Leio?“

Zvedla komlink. „Jsem tady, Hane,“ řekla. „Jsi v pořádku?“ „No jasně,“ odpověděl Han a lhostejně přešel nebezpečí. „Už dávno po nás přestali pálit. Koukni, Elegos spočítal lodě, který máte, a ani jeden z nás není z těch čísel moc nadšenej.“

„To nejsme ani my tady,“ odpověděla Leia. „Gavrisom se snaží přivolat všechny lodě Nové republiky, které by snad mohly být v dosahu, ale zatím bez výsledku.“

„No, s tím bych možná mohl něco udělat,“ řekl Han pečlivě nedbalým tónem. „Nevíš, jestli je Fey’lya momentálně na Bothawui?“ Leia se zachmuřila. „Myslím, že je. Proč?“ „Víš, jak se s ním spojit?“

„Frekvence jeho osobního komlinku je ve Falconově počítači – zanesená pod jeho jménem,“ vysvětlila Leia. „Proč?“

„Pokusím se o trochu diplomacie,“ oznámil jí. „Zkus ty hvězdné destruktory chvilku zdržet.“

Přerušil spojení. „Jasně,“ zamumlala si Leia sama pro sebe. „Zdržet je.“ Vedle ní Gavrisom potřásl svou hřívou. „Ještě jedna věc má bezprostřední význam, Leio,“ řekl. „Tato flotila se skládá z bytostí, které si vzájemně nedůvěřují. Potřebujeme velitele, kterému by důvěřovali všichni, nebo ho alespoň přijali.“

„Možná že mám řešení,“ řekla Leia a zapnula komlink. „Lando?“ „Ano, Leio?“

„Lando, na prosbu prezidenta Gavrisoma tě žádám, abys přijal okamžité opětné dosazení do funkce ve vojsku Nové republiky,“ řekla. „Potřebujeme, abys převzal velení těchto obranných sil.“

Následovala krátká odmlka. „Ty si děláš legraci,“ řekl. „Vůbec ne, generále,“ ujistil ho Gavrisom. „Jako hrdina Taanabu a Endoru jste přesně tím, koho potřebujeme.“

Ozval se stěží slyšitelný povzdech. „Mohl bych se s vámi hádat o to, jestli vám to pomůže,“ řekl Lando váhavě. „No dobře, udělám to. Ale bylo by hezké, kdybyste mi mohli dát větší flotilu.“

„Žádnej problém, kámo,“ vložil se do řeči Hanův hlas. „Všechno už je zařízený. Podívej se za sebe.“

Leia upřela zrak na zadní displej můstku a čelist jí poklesla. Od povrchu Bothawui se rychle blížila více než stovka lodí, vše od Z-95 Headhunterů po náporové čluny Skipray, a dokonce také několik malých bitevníků. A atmosférou dosud stoupaly ještě další. „Hane!“ vydechla. „U všech světů, co jsi udělal?“

„Jak jsem říkal, trochu diplomacie,“ řekl Han. „Vzpomněl jsem si, jak mně a Landovi Thrawn naznačoval, že Fey’Iya schovává malou soukromou armádu. Znělo mi to věrohodně, takže jsem tomu malýmu chlupáčovi zavolal a připomněl jsem mu, že každej Bothan, kterej pomůže zachránit Bothawui, z toho vytříská pořádnej kapitál, až bude po všem.“

„A Fey’lya se vytasil se vším tímhle?“ otázala se Leia. Pořád tomu nemohla uvěřit.

„Ne tak docela,“ řekl Han samolibě. „Ukázalo se, že z mýho vysílání zřejmě unikal signál. Nejspíš poškození z bitvy. Mám za to, že to, co jsem říkal, musela slyšet aspoň půlka planety.“

A Leia konečně pochopila. „A nikdo z ostatních samozřejmě nechtěl, aby Fey’lya získal všechnu slávu,“ dokončila a napjatě se usmála. „Už jsem ti někdy řekla, že jsi génius?“

„Ne,“ zněla odpověď. „Ale to nic – měla jsi plný ruce práce. Jsme připraveni?“

„Připraveni,“ přikývla Leia. „Generále Calrissiane: flotila čeká na vaše rozkazy.“

*

Na dlouhou chvíli se zdálo, že se na můstku zastavil čas. Moff Disra stál strnule na místě, pár kroků od obou žen v civilu, obličej zkroucený nedůvěrou a nenávistí a možná i špetkou strachu. Major Tierce se také zastavil přímo uprostřed velitelského ochozu, a pohlížel na Pellaeona s nečitelným výrazem ve tváři. Kapitán Dorja a důstojníci u postranních konzol vytřeštili oči, a dokonce i muži dole v zákrytech posádky nějak vycítili, že se něco děje, a ztlumili své hlasy v šepot.

„Admirále Pellaeone,“ prolomil ticho Thrawnův jemně modulovaný hlas. Pellaeon čekal, že to bude on, kdo promluví jako první. „Vítejte na palubě Relentlessu. Obávám se, že nám jaksi unikla zpráva o vašem příletu.“

„Stejně jako mně jaksi unikla zpráva o vašem návratu,“ kontroval Pellaeon. Výraz za těma svítícíma rudýma očima byl nečitelný, zrovna jako u Tierce. „Jsem si jistý, že šlo pouze o nezáměrné přehlédnutí.“ „Zpochybňujete rozhodnutí velkoadmirála?“ zavrčel Disra. „Naopak,“ ujistil ho Pellaeon. „K velkoadmirálu Thrawnovi jsem vždycky choval nejvyšší úctu.“

„Tak proč jste se takhle vplížil na palubu?“ dotazoval se Tierce. Přešel po velitelském ochozu a zastavil se u mladší z obou žen. „Skrýváte něco? Nebo snad chystáte nějakou temnou zradu?“

Pellaeon úmyslně přenesl svůj upřený pohled z majora na ženu vedle něj. „Obávám se, že jsme se řádně nepředstavili,“ řekl a uklonil hlavu na pozdrav. „Jsem admirál Pellaeon, nejvyšší velitel imperiálních sil.“ „Ne, to už nejste,“ zasyčel Disra. „Teď velí velkoadmirál Thrawn.“ „Vskutku?“ opáčil Pellaeon a chladně si ho změřil. „Nebyl jsem informován o žádné změně velení. Další nezáměrné přehlédnutí?“

„Opatrně, admirále,“ varoval ho Tierce tiše. „Pohybujete se po velmi tenkém ledě.“

Pellaeon zavrtěl hlavou. „Mýlíte se, majore,“ řekl. „Jestli tu je nějaký tenký led, tak se nachází pod vašima nohama.“ Pohlédl na Disru. „A pod vašima, Vaše Excelence.“

Přenesl upřený pohled na muže v bílé uniformě velkoadmirála. „A pod vašima… Flime.“

Disra cukl hlavou, jako by se dotkl elektrického kabelu. „O čem to mluvíte?“ vyštěkl. Avšak moffův hlas ze zachvěl a v očích měl pohled muže, který pochopil, že se neodvratně blíží jeho zkáza.

„Mluvím o vynikajícím herci a podvodníkovi,“ prohlásil Pellaeon, přičemž zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet po celém můstku. „Celý jeho barvitý životopis mám přímo tady,“ dodal, vytáhl z tuniky datakartu a zvedl ji do výše. „Včetně detailních hologramů a kompletního genetického profilu.“

Pohlédl na Flima. „Doprovodil byste mě laskavě na ošetřovnu kvůli prohlídce?“

„Ale my už jsme jeho genetický profil kontrolovali, pane,“ namítl kapitán Dorja a odstoupil od postranní konzoly, u níž stál. „Kapitán Nalgol mu vzal vzorek kůže a porovnal ho s Thrawnovými oficiálními záznamy.“

„Záznamy se dají změnit, kapitáne,“ připomněl mu Pellaeon. „I oficiální záznamy, když se do nich někdo dostane. Až se vrátíme na Bastion, můžete porovnat genetické záznamy s těmi na této datakartě.“

„Na datakartách se lži dají vytvořit ještě mnohem snadněji,“ řekl Tierce. Jeho hlas byl klidný, ale skrývalo se pod ním ostří čehosi hrozivého. „Není to nic jiného než poslední, ubohý pokus podkopat autoritu velkoadmirála Thrawna. Pellaeon žárlí a má strach, že přijde o svou hodnost a postavení.“

Pootočil se. „Vy to chápete, kapitáne Dorjo, viďte?“ zavolal. „Thrawn přišel za vámi a ne za Pellaeonem – a to on nemůže strávit. Přišel za vámi a za Nalgolem a za ostatními, ne za ním.“

Dorja se očima střetl s Pellaeonem, obličej plný napětí a zmatku. „Admirále, vždycky jsem důvěřoval vašemu slovu a úsudku,“ řekl. „Ale v tomto případě…“

„Na této datakartě je ještě jeden zajímavý záznam,“ řekl Pellaeon, když pohlédl znovu na Tierce. „Pochází ze stejného zdroje. Je to životopis jistého imperiálního majora Grodina Tierce.“

Tierce se pomalu obrátil zpátky směrem k němu. Vraždedný pohled v jeho očích se tentokrát nedal přehlédnout. „A co se v tom záznamu říká?“ zeptal se.

„Říká se v něm, že major Tierce byl jedním z nejlepších stormtrooperů, kteří kdy sloužili Impériu,“ pověděl mu Pellaeon. „Že díky svým úspěchům získal velitelskou hodnost mnohem dřív, než je u stormtrooperů obvyklé. Ze ve věku čtyřiadvaceti let byl vybrán, aby sloužil císaři v elitní Císařské gardě. Že jeho plamenná oddanost Palpatinovu Novému řádu neznala mezí.“

Pellaeon nepatrně pozdvihl obočí. „A že zemřel v boji jako člen vojenské jednotky, která se zúčastnila Thrawnova tažení proti Generisu. Před deseti lety.“

Na můstku znovu zavládlo ticho. Jenže tentokrát to nebylo ticho vyvolané překvapením. Bylo to ticho způsobené naprostým šokem.

„Vy jste klon.“ Ta slova vyšla z Disrových úst, ale moff měl hlas přiškrcený téměř k nepoznání. „Vy jste jenom klon.“

Tierce pomalu odvrátil vražedný pohled od Pellaeona k Disrovi A pak se mu náhle z hrdla vydral krátký, zmučený smích. „Jenom klon, „ opakoval posměšně. „Jenom klon – tak jsi to řekl, Disro? Jenom klon? Nemáš vůbec představu.“

Rozhlédl se po místnosti. „Nikdo z vás ji nemá. Nebyl jsem jenom klon – byl jsem něco zvláštního. Něco zvláštního a vznešeného.“ „Co kdybyste nám řekl, co to bylo,“ vybídl ho Pellaeon tiše. Tierce se k němu prudce otočil. „Byl jsem první z nového rodu,“ odsekl. „První z plemene válečných lordů, jaké galaxie ještě nikdy nespatřila Válečných lordů, kteří by v sobě spojovali bojovou sílu a oddanost stormtrooperů s Thrawnovým vlastním taktickým géniem. Byli bychom vůdci, byli bychom dobyvatelé a nikdo by se nám nedokázal postavit.“

Obrátil se kolem dokola a jeho pohyby byly rozrušením málem trhané. „Copak to nevidíte?“ zakřičel a očima kmital mezi důstojníky a členy osazenstva, kteří na něj hleděli fascinovaně nebo s odporem. „Thrawn vzal Tierce a naklonoval ho, ale vložil do něj i něco ze sebe. Do obvyklé rychlovýuky přidal část svého taktického génia a spojil ho s Tiercovou vlastní myslí.“ Znovu se obrátil k Disrovi. „Vy jste to viděl, Disro. Viděl jste to, ať už si to uvědomujete, nebo ne. Manipuloval jsem vámi od samého počátku – copak to nechápete? Byl jsem to já, přímo od okamžiku, kdy jsem se k vám vetřel jako pobočník. Všechny ty pirátské útoky – obchody s Preybirdy – ve všem jsem měl prsty. Ve všem. Nikdy jste si toho nevšiml – nikdy vás to ani nenapadlo – ale já jsem vás skrytě ovládal a ve správný čas vás krmil správnými daty, abyste dělal, co jsem chtěl.

A vy všichni ostatní jste to taky viděli,“ rozkřikl se a znovu se roztočil dokola. „To já jsem tady řídil bojovou taktiku. Ne Flim – ten červenooký šašek. Já. Vždycky já. A jsem v tom dobrý – vždyť k tomu mě Thrawn vytvořil. Dokážu to.“

Jeho zrak znovu utkvěl na Disrovi. „Mluvil jste o Ruce Thrawnově, jeho konečné nejmocnější zbrani,“ řekl téměř prosebným hlasem. „Já dokážu být tou Rukou Thrawnovou. Dokážu být Thrawnem samotným. Dokážu Novou republiku porazit – vím to.“

„Ne, majore,“ řekl Pellaeon. „Válka skončila.“

Tierce se otočil zpátky k němu. „Ne,“ zasyčel. „Neskončila. Ještě ne. Neskončila, dokud nerozdílíme Coruscant. Dokud se nepomstíme Rebelům.“

Pellaeon se na něj upřeně zahleděl; svářel se v něm soucit a nechuť. „Vůbec nic jste nepochopil,“ řekl smutně. „Thrawnovi nikdy nešlo o pomstu. Jeho cílem byl řád, stabilita a síla, která pochází z jednoty a společného záměru.“

„Jak vy můžete vědět, o co Thrawnovi šlo?“ poškleboval se Tierce. „Máte snad vy v sobě část jeho mysli? No? Máte?“

Pellaeon si povzdechl. „Říkáte, že jste byl první z těchto nových válečných lordů. Víte, proč už nebyli žádní další?“

Zdálo se, že se od něj Tiercovy oči odtáhly. „Nestihl to,“ odpověděl. „Zemřel u Bilbringi. Vy jste ho nechal zemřít u Bilbringi.“

„Ne.“ Pellaeon lehce pozvedl datakartu. „Byl jste vytvořen dva měsíce před jeho smrtí – měl spoustu času vyrobit další. Žádní další ve skutečnosti nenásledovali proto, že experiment selhal.“

„To není možné,“ vydechl Tierce. „Neselhal jsem. Podívejte se na mě – vždyť se na mě podívejte. Jsem přesně to, co chtěl.“

Pellaeon zavrtěl hlavou. „On chtěl takticky geniálního vůdce,“ řekl mírně, „a dostal takticky geniálního stormtroopera. Vy nejste vůdce, majore. Podle svých vlastních slov nejste nic než manipulátor. Nemáte žádnou vizi, jen žízníte po pomstě.“

Tiercovy oči kmitaly po můstku, jako by hledaly podporu. „Na tom nezáleží,“ zasípal. „Důležité je, že ten úkol dokážu splnit. Dokážu Rebely porazit. Jen mi dejte trochu času.“

„Už žádný čas nemáme,“ řekl Pellaeon s konečnou platností. „Válka skončila.“ Pohlédl stranou na Ardiffa. „Kapitáne Ardiffe, přivolejte prosím na můstek bezpečnostní oddíl.“ Začal se odvracet –

A v tom okamžiku se Tierce vrhl vpřed.

Mladá žena stojící vedle něj se stala jeho první obětí; Tierce jí zákeřně vrazil pěst do žaludku a ona se zlomila v pase bolestí. Jediným pohybem jí vytrhl blaster, který se jí náhle objevil v ruce, a vypálil po starší ženě. Ta mladší se už zhroutila na podlahu. Otočil se zpátky a zvedl blaster proti Pellaeonovi. Pellaeon koutkem oka zachytil rozmazaný pohyb –

A Tierce sebou škubl vzad, zařval vztekem a bolestí; jeho vlastní ruka s blasterem ho praštila do boku, výstřel šel mimo a blaster samotný mu vyletěl z dlaně, sklouzl po palubě a zmizel v zákrytu posádky na pravoboku.

A z úkrytu v průchodu za Pellaeonem se tiše vynořila Shada D’ukal. Lakovanou jehlici zenji, jež mu trčela z krvácející ruky, se Tierce ani neobtěžoval vytáhnout. Vyrazil z hrdla neartikulovaný řev, zkroutil prsty do dravcích drápů a znovu zaútočil.

Pellaeon udělal reflexivně krok dozadu. Nemusel se však obtěžovat. Shada už tam byla a střetla se s Tiercem na půli cesty. Následoval rozmazaný vír rukou a nohou a bylo po všem. „Kapitáne Dorjo, přivolejte na můstek zdravotnicky tým,“ přikázal Pellaeon, když Shada překročila Hercovo zhroucené tělo, přispěchala ke zraněné ženě a klekla si k ní. „Potom přikažte všem imperiálním jednotkám, ať okamžitě zastaví palbu.“

„Ano, pane,“ řekl Dorja váhavě. „Jenže…“

Flim zvedl modrou ruku. „On se snaží říct, admirále, že podobný rozkaz by očekávali od velkoadmirála Thrawna,“ řekl. Jeho hlas se změnil, nepatrně, ale přece; a když se Pellaeon rozhlédl po můstku, viděl, že všichni konečně rozpoznali pravdu. „Když dovolíte?“

Pellaeon mu pokynul. „Jen do toho.“

Flim se obrátil ke komunikačnímu důstojníkovi a kývl. „Hovoří velkoadmirál Thrawn,“ zavolal opět tím znamenitým, dokonalým hlasem. „Všem jednotkám: zastavte palbu; opakuji, zastavte palbu. Generále Bel Iblisi, přikažte prosím svým silám totéž a pak počkejte na vysílání od admirála Pellaeona.“

Zhluboka nabral do plic vzduch a pak ho zase vypustil; a když to udělal, aura vůdce a velitele z něj nenápadně odpadla. Opět z něj byl pouhý člověk, člověk s modrým líčidlem a v bílé uniformě.

A velkoadmirál Thrawn byl opět pryč.

„A můžu vám říct, admirále,“ dodal, zatímco kráčel po velitelském ochozu zpátky, „že se mi pořádně ulevilo, že jste tady. Celá tahle záležitost pro mě byla noční můrou. Absolutní noční můrou.“

„Samozřejmě,“ řekl Pellaeon vážně. „Později si musíme udělat čas a povíte mi svůj strastiplný příběh.“

Flim se napůl uklonil. „Budu se na to těšit, pane.“

„Ano,“ řekl Pellaeon a pohlédl na Disru. „Já také.“

42. kapitola

Jak voda pomalu, ale vytrvale stoupala místností, hlasitý hukot se ztlumil na tiché klokotání. Šumění vody rytmicky přerušovalo žbluňkání úlomků skály, které Lukův světelný meč vysekával z prohlubující se kuželovité díry v klenutém stropu.

„Myslím, že ztrácíš čas,“ řekla Mara, když dozněla ozvěna šplouchnutí jednoho obzvlášť velkého úštěpku. „Tam nahoře není nic než pevná skála.“

„Asi máš pravdu,“ uznal Luke. Objal její ramena na novém místě a pokusil se přivinout ji k sobě trochu blíž. Oba byli promočení skrz naskrz a chvěli se v chladném, vlhkém vzduchu. „Doufal jsem, že bychom se mohli prolámat k hlavnímu generátoru energie. Ale myslím, že když jsme na něj pořád ještě nenarazili, tak tam není.“

„Nejspíš je dvacet metrů zpátky,“ řekla a zuby jí nepatrně jektaly. „Nestihneme se k němu prosekat včas. Taky tě začínají bolet uši?“

„Trochu „ připustil Luke, neochotně vypnul světelný meč a přivolal si no zpátky do dlaně. Prosekat se skrz strop byl jeho poslední, nejlepší nápad. „Vzduch se stlačuje. Rostoucí tlak by měl vodu trochu zpomalit.“

;,A taky nam z něj otečou oči.“ Mara kývla ke vzdálené zdi. „Myslíš, že existuje nějaká šance, že je vršek místnosti nad úrovní jezera? Jestli ano, třeba bychom se ven mohli prosekat vodorovně.“

„A jestli ne, utopili bychom se o to dřív,“ podotkl Luke. „Stejně si nemyslím, že jsme dost vysoko.“

„Já taky ne „ souhlasila Mara lítostivě. Naklonila se kupředu, aby pohlédla kolem Luka na Artoo. „Smůla, že jsme ztratili ten datapad – mohli jsme požádat Artoo. aby provedl senzorický průzkum. Požádat ho můžeme i tak. samozřejmě, ale nebudeme rozumět odpovědi.“

„Počkej chvíli,“ řekl Luke, když najednou dostal další nápad. „Co ten skalní průchod, kterým jsme se prve dostali dovnitř? Mohli bychom tam poslat Artoo s mým světelným mečem, aby ho rozšířil.“

„Nemá to cenu.“ Mara zavrtěla hlavou a o Lukovu tvář se jemně otřely vlhké prameny jejích vlasů. „Celý průchod je z cortosisové rudy. Všimla jsem si toho, když jsme tam šli poprvé.“

Luke se zašklebil. „Říkal jsem si, že to vypadá moc jednoduše.“ „Tak je to vždycky, ne?“ odtušila Mara. Její trpké vtipkování znělo ve spojení s jektajícími zuby divně. „Smůla, že tu nemáme po ruce Temného Jediho, kterého bychom mohli zabít. Pamatuješ se na ten velký výbuch, když zemřel C´baoth?“

„Ano,“ odpověděl Luke mechanicky, upíraje pohled do prázdna. Pomatený jediský klon Joruus Cbaoth, najatý velkoadmirálem Thrawnem, aby bojoval proti Nové republice. Thrawn. Klon…

„Maro, říkala jsi, že cortosisová ruda nemá moc pevnou strukturu. Jak moc je křehká?“

„Lámala se nám pod nohama, když jsme kráčeli tím průchodem,“ odpověděla a vrhla na něho zkoumavý pohled. „Ale jinak nemám nejmenší představu. Proč?“

Luke kývl na obrovskou nádrž pod nimi. „Máme tady spoustu vody a voda se nedá stlačit tak jako vzduch. Kdyby se nám v téhle místnosti podařilo vytvořit dostatečně prudký otřes, tlaková vlna by se dostala tunelem až k průchodu. Kdyby byla dostatečně silná, možná by celý průchod rozbila.“

„Skvělý nápad,“ souhlasila Mara. „Má jen jeden háček: čím ten tvůj otřes způsobíme?“

Luke nabral sílu. „Prosekneme tamtu transpariocelovou bariéru a zaplavíme klonovací výklenek.“

„Ach, hvězdy moje,“ zamumlala Mara; a dokonce i skrz svou duševní vyčerpanost Luke ucítil záchvěv jejích překvapených obav. „Luku, tam vevnitř je fúzní generátor Braxxon-Fipps 590. Jak na něj chrstneš vodu, budeš mít mnohem větší otřes, než s jakým si dokážeš poradit.“

„Vím, že je to riskantní,“ řekl Luke. „Ale myslím, že je to naše jediná šance.“ Pustil ji, otřásl se, když jej na kůži zastudilo vlhké oblečení, a zvedl se. „Počkej tady; hned jsem zpátky.“

Vzdychla. „Ne,“ řekla, postavila se vedle něj a uchopila ho za paži. „Já to udělám.“

„To tedy ne,“ zavrčel Lulce. „Je to můj šílený nápad. Já to udělám.“ „Dobrá.“ Založila si ruce na prsou. „Tak mi řekni, jak se dělá Paparakův křížový řez.“ Zamrkal. „Cože?“

„Paparakův křížový řez,“ opakovala. „Je to technika, jak oslabit namáhanou stěnu, aby se zřítila až za okamžik, když už budeš v bezpečí. Naučil mě to Palpatine. Je to součást výcviku sabotéra.“ „Dobrá,“ řekl Luke. „Tak mi udělej rychlokurz.“ „Cože, něco jako rychlokurz, jak se stát Jedim?“ opáčila posměšně. „Není to tak jednoduché.“ „Maro –“

„A kromě toho,“ dodala tiše, „až se ten z nás, kdo to udělá, zase vynoří, ten druhý ho bude muset rychle dostat do bezpečí. Myslím, že tě nedokážu dost rychle zvednout tak vysoko.“ Její rty se krátce semknuly. „A čestně, nemám v úmyslu tady sedět a dívat se, jak selžu.“

Luke ji propaloval pohledem. Jenže ona měla pravdu a oba to dobře věděli. „Víš, tohle je vydírání.“

„Tohle je zdravý rozum,“ opravila ho. „Správná osoba na správný úkol, pamatuješ?“ Slabě se pousmála. „Nebo potřebuješ další lekci na tohle téma?“

„Ušetři mě,“ vzdychl a prsty jí přejel po tváři. „Dobrá, vyzvednu tě sem. Buď opatrná, ano?“

„Neboj se,“ odpověděla, zhluboka se nadechla a sáhla k opasku pro světelný meč. „Připravena.“

Pomocí Síly ji přenesl přes celý sál až k transpariocelové stěně. Její mysl se dotkla jeho, její myšlenky naznačovaly, že je připravena. Luke ji spustil do vody. Ještě se několikrát zhluboka nadechla, pak se ohnula v pase a strčila hlavu pod vodu. Svisle kopla nohama a zmizela.

Na druhé straně balkonu Artoo nervózně zaúpěl. „Nic se jí nestane,“ ujišťoval ho Luke, zatímco pevně svíral zábradlí a úzkostlivě hleděl do zčeřené vody. Cítil Mařiny myšlenky. Plavala sem tam podél stěny a světelným mečem do ní vytvářela krátké, pečlivé zářezy. Upnul se k ní ještě usilovněji a ucítil, jak se proudění vody proti její kůži změnilo, jak voda začala protékat průřezy.

A jestli uvnitř stoupne hladina vody až ke generátoru dřív, než Mara skončí…

„Dělej, Maro, dělej,“ šeptal si. „To už stačí – pojď.“ Vycítil její nesouhlas; stěna dosud nebyla narušená k její spokojenosti. Luke potlačil netrpělivost i strach. Před sebou spatřil tváře Gaeriel a Callisty. Před pouhým týdnem si přísně usmyslel, že si nikdy nemůže dovolit Maru milovat, že jeho blízkost a závazek by ji nevyhnutelně uvrhly v nebezpečí.

A nyní v sobě toto rozhodnutí zapřel. A skutečně, stejně jako ve všech ostatních případech, ji jeho činy i nečinnost uvrhly ve smrtelné nebezpečí. Ucítil záblesk jejích emocí, mísil se se strachem a děsem, které ho hrozily zadusit –

A najednou se z hladiny vynořila její hlava. „Hotovo,“ zalapala po dechu.

Uvedl ji ho pohybu ještě dřív, než jí poslední slabika vyklouzla z úst, přitahoval ji k sobě, jak nejrychleji mohl. Přehodil ji přes zábradlí, spustil ji na břicho na balkon, a když dopadla, natáhl se přes ni, aby ji chránil. „Kdy?“ zeptal se a pokusil se Sílou vytvořit štít, který jim poskytne alespoň minimální ochranu před blížící se explozí.

„Každou chvilku,“ odpověděla Mara hlasem zastřeným kamennou podlahou, na níž ležela. „A mimochodem, jen tak pro příště, už nikdy se neodvažuj nemít někoho rád jenom proto, že se obáváš, že se mu něco stane. A zvlášť ne mě. Rozuměls?“

Luke v rozpacích zkřivil tvář. „Tos neměla slyšet.“ Za sebou zaslechl náhle zapraskaní a příval vody, jak se transpariocelová stěna zřítila –

A s oslnivým zábleskem, který vnímal i přes víčka zavřených očí, generátor vybuchl.

Zvuk exploze samotné byl téměř tlumený, avšak burácející tlaková vlna, která se přes ně přehnala, to více než vynahrazovala. Voda stříkala a vířila všude kolem nich, snadno je smetla a házela jimi sem a tam mezi zdí, ochozem a zábradlím. Luke zarputile svíral Maru a opožděně litoval, že ho nenapadlo nějak přivázat Artoo.

A pak, stejně rychle, jako udeřila, vířící voda najednou opadla a zanechala je potlučené, promočené, ale jinak nezraněné. Luke si vytřásl vodu z očí, vzepřel se na jedné ruce a podíval se dolů do sálu.

A zadržel dech. Explozi sice přestál jen jediný z osvětlovacích panelů, ale v jeho chabé záři viděl, jak hladina vody rychle klesá. „Maro – podívej. Vyšlo to.“

„Ať zkejsnu na Kesselu,“ vypravila ze sebe a vyplivla vodu. „Co teď? Skočíme tam a poplaveme s proudem?“

Luke se naklonil přes zábradlí a snažil se zahlédnout tunel. Jestli dosud nebyl plný až po strop…

Jenže byl. „Tak jednoduché to není,“ řekl Maře. „Proud by nás zanesl zpátky do jeskyní, to ano, ale nejdřív se musíme dostat skrz tunel a podzemní místnost.“

„Proč jednoduše nepočkáme, až se hladina dostatečně sníží?“ „Nemůžeme čekat,“ odvětil Luke. „Nevím proč, ale nemůžeme.“

„Předtucha Jediho,“ přikývla Mara. „Takže jsme zpátky u hibernačního transu. Jak rychle mě do něj dokážeš dostat?“

„Dost rychle,“ řekl. „Několikrát se pořádně nadechni a řekni mi heslo, kterým tě mám probudit.“

„Tak heslo, říkáš?“ Hluboce se nadechla a mysl jí zastřelo zvláštní opatrné rozpoložení. „Dobrá. Schválně, jestli si poradíš s tímhle…“ Pověděla mu ho a usmál se. „Rozumím,“ řekl a natáhl se po Síle. O minutu později už mu spala v náručí. „Ty jdi první, Artoo,“ poručil Luke droidovi, zvedl ho Sílou a přenesl ho přes zábradlí. „Půjdeme hned za tebou.“

Droid zatrylkoval; a pak už byl ve vodě a jeho kopulka se pohupovala nad vlnami, jak ho voda unášela k tunelu. Luke ovinul Maru pažemi, aby ji chránil, a skočil dolů za Artoo. Uchvátil je proud a tlačil je za bublajícím droidem. Luke se snažil udržet svou i Marinu hlavu nad vodou. Před nimi se vynořila zeď a vršek oblouku tunelu: a těsně předtím, než se k němu dostali, se Luke zhluboka nadechl a stáhl s sebou Maru pod hladinu.

Zbytek cesty byl rozmazanou šmouhou závratné rychlosti, neustálého zápasu s vodou, hrozících střetů s hladkými zdmi a hrubým kamenem a pálících očí a plic. Skrz poloviční trans si Luke nejasně všiml, že opustili tunel a vřítili se do podzemní místnosti; mnohem ostřeji si uvědomil, když se prohnali nově rozšířenou trhlinou ve zdi a ochrannou cortosisovou bariérou; vír jimi házel ze strany na stranu proti skále. Dravý proud se zmítal a kroutil; nesl je tunely, kterými se před několika dny pracně proplétali spolu se Synem větru a Qom Jha. Luke se pomalu začínal dusit a matně si uvědomoval, že je dobře, že odsekali spoustu stalaktitů a stalagmitů, které by jim teď stály v cestě…

Náhle se s trhnutím probral, napůl ponořený ve vodě. Hlava a hruď mu spočívaly na kluzkém balvanu a v uších mu znělo horečné štěbetání Artoo. „No jo, dobrá,“ vyrazil ze sebe a potřásl hlavou, aby si ji pročistil. A najednou ztuhl. Mara byla pryč.

Znovu zatřásl hlavou; nemotornými, napůl zmrzlými prsty se pokoušel z kapsy vydolovat zářičku a snažil se najít místo, kde by se mohl postavit. Našel ho okamžitě; zjistil, že voda mu sahá jen po pás. Konečně nahmatal zářičku a rozsvítil ji.

Stál v jezírku těsně na kraji poslední z podzemních říček, které s Marou při putování jeskyněmi překročili. Vodní příval, který je sem zanesl, zmizel pět metrů vlevo od něj a zbyla tu jen zčeřená říčka, která pokojně pokračovala ve své pouti.

A dva metry vpravo od něj byla Mara; na hladině jezírka vedle rozeklané skály. Oči měla zavřené a paže a nohy bezvládné. Jako by byla mrtvá.

Byl to přesný obrázek z jediské vize, kterou spatřil na Tierfonu. Hned byl u ní, zvedl jí hlavu z vody a s náhlým strachem jí pohlížel do tváře. Jestli ji trans neudržel naživu – jestli narazila do něčeho příliš tvrdého –

Za jeho zády Artoo netrpělivě zahvízdal. „Správně.“ souhlasil Luke a potlačil náhlou paniku. Aby ji přivedl zpět, potřeboval jen vyslovit klíčové heslo, které si vybrala, heslo, o němž nahlas přemítala, jestli ho Luke dokáže říct. Skoro jako by se obávala, že to nedokáže… Zhluboka se nadechl. „Miluju tě, Maro.“

Její oči se s mrknutím otevřely a zamrkaly znovu, jak si z nich vyháněla vodu. „Ahoj,“ řekla. Ztěžka dýchajíc se mu opřela o rameno a zvedla se. „Vidím, že jsme to zvládli.“

„Ano,“ řekl Luke. Vzal ji do náruče a pevně ji objal; jeho napětí a strach se vypařily a stal se z nich mlžný závoj nekonečného klidu a úlevy. Vizi měli za sebou a Mara přežila. A znovu byli spolu. Navždy. „Ano,“ zašeptala Mara. „Navždy.“

Trochu povolili své objetí, jen trochu… zůstali stát ve studené vodě a jejich rty se spojily v polibku.

Maře připadalo, že uplynula dlouhá doba, než se jemně vyprostila z jeho objetí. „Ne že bych toho chtěla nechat,“ řekla, „ale oba se třeseme zimou a domů je to ještě daleko. Kde vůbec jsme?“

„Zpátky u naší podzemní řeky,“ oznámil jí Luke a váhavě obrátil pozornost k praktickým záležitostem.

„Aha.“ Zadívala se proti proudu. „Kam se poděl náš osobní přítok?“ „Zřejmě skončil.“ řekl Luke. „Buď jsme jezero úplně vyčerpali –“

„Což je velmi nepravděpodobné.“

„Přesně,“ souhlasil Luke. „Anebo ho zastavilo něco jiného.“ „Nejspíš se v sále zhroutil další kus zdi,“ řekla Mara a zvedla ruku, aby si odhrnula přilepené vlasy z tváře. „Anebo se v něm vzpříčilo to, co zbylo z klonovacího vybavení.“

Luke přikývl a pomohl jí odhrnout zbývající vlasy z obličeje. „Ještě že jsme s odchodem neotáleli.“

„To tedy ano,“ souhlasila Mara. „Šikovné věci, tyhle předtuchy Jediho. Musíš mě je naučit.“

„Zapracujeme na tom.“ slíbil jí Luke a začal se brodit k okraji jezírka. „Qom Jha myslím říkali, že tahle říčka vytéká ven jako malý vodopád.“

„To zní dobře.“ řekla Mara. „Pojďme ho najít.“

*

Kolem prolétla další vlna náporových člunů Skipray a zasypala Tyrannic laserovou palbou. Za nimi se dva z ishorských válečných křižníků dostaly pod hranici dostřelu a kropily příď oslnivou záplavou mnohem silnějších turbolaserových střel. „Další dva turbolasery na pravoboku mimo provoz,“ hlásil palebný důstojník napjatě. „V čelní hraně je trhlina; opravné čety ji zajišťují.“

„Beru na vědomí,“ řekl Nalgol. Slyšel, jak se mu hlas chvěje zklamaným a zcela bezmocným vztekem. Bylo neslýchané – neslýchané – aby se flotila tří imperiálních hvězdných destruktorů ocitla v boji o přežití s takovouto ubohou sebrankou podlidí a jejich kamarádíčků.

Ale přesně to se tady dělo. Bylo jich prostě příliš mnoho, než aby bylo možné mít o všech přehled. Příliš mnoho, než aby se proti nim dalo bojovat.

A přes všechnu svou pýchu na svoji loď, na svou posádku a na své Impérium byl Nalgol natolik soudný, aby pochopil, kdy je boj beznadějný.

„Dejte znamení Obliteratoru a lronhandu,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Stáhněte se a zahajte ústup. Opakuji: stáhněte se a zahajte ústup.“ „Potvrzují, kapitáne,“ odpověděl komunikační důstojník. „Jaký kurz, pane?“ zavolal kormidelník.

„Krátký skok libovolným směrem.“ Nalgol se zamračil ven z průzoru. „A potom nastavte kurz přímo na Bastion. Velkoadmirál Thrawn se o tom musí dozvědět.“

A taky že se o tom dozví, slíbil si Nalgol tiše. Ano, vskutku. Dozví se o tom všechno.

*

Cesta ven vodopádem byla mnohem méně pohodlná, než Luke čekal. Díru nejspíš zvětšila vodní smršť, která se tudy před chvilkou prohnala. Přímo u ústí nenašel žádné opory pro nohy, ale v kalném světle hvězd Mara spatřila pět metrů nalevo příhodnou římsu. Luke přenesl Sílou přes mezeru nejprve Maru a pak Artoo. A potom, poněkud méně jistě, Mara uchopila Luka a přenesla ho na druhou stranu k sobě.

„Máš představu, na které straně pevnosti se nacházíme?“ zeptala se, když se rozhlédla po potemnělé krajině. „Nebo kolik času nám zbývá do úsvitu?“

„Ne, na obě otázky,“ odpověděl Luke a zapátral v Síle. Poblíž necítil žádné nebezpečí. „Pravděpodobně na opačné straně; a nejspíš ne víc než pár hodin.“

„Měli bychom ten čas využít a najít pořádnou skrýš,“ navrhla a zadívala se nahoru na útes. „Nechceme být pod širým nebem, až Parck vyšle pátrací skupiny.“

„Jenom doufám, že nenajde tu loď, co jsme si vypůjčili,“ řekl Luke. „Nejenže by tím opět získal rychlý přístup k Bastionu, ale také bychom přišli o jediný způsob, jak odsud vypadnout společně.“

„No, jestli ji najde, ty s Artoo budeš muset vzít svůj X-wing a letět pro pomoc,“ prohlásila Mara.

„Chceš říct, že pro pomoc poletíš ty s Artoo,“ opravil ji Luke rozhodně. „Myslím to vážně, Maro. Tentokrát žádné hádky –“

Jedi Sky Walkere?

Luke vzhlédl. S třepetáním křídel se na balvan nad nimi snášel tucet temných obrysů.

A tón a mysl jednoho z nich mu připadal velice dobře známý. „Ano?“ řekl. „To jste vy, Lovce větru?“

Jsem to já, potvrdil Qom Qae. Mé dítě, Syn větru, zpravil všechna blízká hnízdiště o činech, jež jste dnes v noci vykonali. Vyhlíželi jsme váš návrat.

„Děkujeme vám,“ řekl Luke. „Vašeho úsilí si velmi vážíme. Neznáte tady poblíž nějaký bezpečný úkryt? Musíme se schovat před těmi z Vysoké tvrze, dokud se nebudeme moct vydat na pochod zpátky k lodi.“

Lovec větru zatřásl křídly. Není potřeba se ukrývat, Jedi Sky Walkere, odvětil. Odneseme vás k vašemu létajícímu stroji, podobně jako vás dříve této noci nesli můj syn a jeho druhové.

Luke se zamračil. Poté, co Lovec větru tak rychle a přezíravě odmítl Luka i jeho poslání, vypadala taková šlechetnost značně podezřele. „Jste velice laskavý,“ řekl opatrně. „Smím se zeptat, proč jste ochotni pro nás tolik riskovat?“

Lovec větru zatřepetal křídly. Promluvil jsem si s Jednatelem tohoto hnízdiště Qom Jha, odpověděl. Požírač ohniplazek souhlasil, že vás zprostí vašeho slibu pomoci nám proti Ohrožovatelům, pokud okamžitě opustíte náš svět. Luke cítil, jak mu hoří tváře. „Jinými slovy se naše přítomnost zde stala vaším závazkem?“

Syn větru řekl, že nám Ohrožovatelé neublíží, nebudeme-li je obtěžovat, pravil Lovec větru nevrle. Přejeme si tedy, abyste odešli. „Není nad vděčnost, že?“ zamumlala Mara.

„To nic,“ řekl Luke a konejšivě se dotkl její ruky i její mysli. Připomněl jí, že – pomine-li rozpaky nebo dokonce skrytou urážku – tohle byl ve skutečnosti výsledek, o němž sama prohlásila, že ho chce. Parck a Chissové nyní budou mít klid, aniž by je Qom Jha a Qom Qae sužovali, a budou moct zaměřit veškerou svou energii k Neznámým oblastem. „Dobrá,“ řekla a Luke z ní vycítil zdráhavý souhlas. „Ale on už není Syn větru. Po tom všem, čím prošel, si zasluhuje své vlastní jméno.“ Opravdu? opáčil Lovec větru a věnoval jí dlouhý, zamyšlený pohled. A jaké jméno pro něj navrhujete?

„To, které si vydobyl,“ řekla měkce. „Přítel Jediů.“ Lovec větru znovu zatřepetal křídly. Zvážím to. Nyní se však musíme vydat na cestu. Noc rychle stárne a vy si jistě přejete být do rozbřesku pryč.

*

„Budu se na to těšit,“ říkal Flim, když Karrde vykročil z průchodu na můstek Relentlessu.

„Ano,“ řekl Pellaeon. „Já také.“

Karrde přistoupil k admirálovi a ten se k němu obrátil. „Jdete pozdě,“ prohodil Pellaeon vlídně.

„Hlídal jsem turbovýtah,“ vysvětloval Karrde. „Napadlo mě, že by Flim a jeho společníci mohli přivolat četu stormtrooperů, aby je v diskusi podpořila.“

„To mohli,“ připustil Pellaeon. „Děkuji vám.“

„Nemáte zač,“ ujistil ho Karrde a rozhlédl se kolem. Klon majora Tierce ležel bez hnutí na podlaze, Shada stála u něj spolu s ostatními dvěma Mistrylkami, podvodník Flim čekal s předstíranou lhostejností na konci velitelského ochozu a moff Disra odstoupil lehce stranou a tvářil se tak povzneseně, chladně a důstojně, jak to dokáže jen muž čelící vlastní zkáze. „Kromě toho se nezdá, že bych tu byl zapotřebí.“

„Ne, při tomhle ne,“ souhlasil Pellaeon. „Vaše přítelkyně Shada je velice schopná. Předpokládám, že by asi neměla zájem o nové zaměstnání?“

„Tedy, ona hledá vyšší smysl, kterému by mohla sloužit,“ pověděl mu Karrde. „Ale abych byl upřímný, nemyslím si, že je to Impérium.“ Pellaeon kývl. „Třeba to můžeme změnit.“

„Admirále Pellaeone?“ zavolal kdosi ze zákrytů posádky. „Na lince čeká generál Bel Iblis.“

„Děkuji.“ Pellaeon pohlédl na Karrda. „Nikam mi neutíkejte – rád bych si s vámi ještě promluvil.“ „Jistě.“

Admirál vykročil po velitelském ochozu a minul Flima bez jediného pohledu. Karrde vrhl poslední pohled na Disru a přešel k Shadě a druhé Mistrylce, které pomáhaly starší ženě posadit se. „Jak je na tom?“ zeptal se.

„Ne tak špatně, jak jsme se obávaly,“ odpověděla Shada, zatímco opatrně prohmatávala sežehnutou tuniku. „Téměř se jí podařilo uhnout výstřelu z cesty.“

„Dokonale vybroušené reflexy,“ přikývl Karrde. „Mistrylka se nikdy nezapře, předpokládám.“

Starší žena si ho zlostně změřila. „Jste velmi dobře informován,“ zavrčela.

„A to o spoustě věcí,“ souhlasil Karrde klidně. „Včetně skutečnosti, že si Shada nějakým způsobem vysloužila vaši nelibost.“

„Cože, vy si myslíte, že to tímhle odčinila?“ vyštěkla žena opovržlivě. „A ne snad?“ opáčil Karrde. „Kdyby v pravou chvíli nezastavila Tierce, vy dvě byste zemřely hned po Pellaeonovi. Byly jste pro něj největší bezprostřední hrozbou.“

Odfrkla si. „Jsem Mistrylka, Talone Karrde. Svůj život bych ráda položila při službě mému národu.“

„Neříkejte.“ Karrde pohlédl na mladší ženu. „Vám také váš život nestojí za trochu vděčnosti?“

„Karoly z toho vynechte,“ okřikla ho starší žena. „Nemá do toho co mluvit.“

„Á,“ řekl Karrde, „vojáci bez hlasu a názoru. Pozoruhodně se to podobá filozofii imperiálních stormtrooperů.“

„Karoly už jednou dovolila Shadě utéct,“ řekla žena a zlobně se na ni zamračila. „Má štěstí, že za to nebyla sama potrestána.“ „Ach, ano,“ zamumlal Karrde. „Jaké velké štěstí.“

Z ženiných očí sršely blesky. „Jestli už jste skončil –“

„Neskončil,“ přerušil ji Karrde. „Životy Mistrylek pro vás očividně nemají žádnou cenu. A co jejich pověst?“ Její oči se zúžily. „Jak to myslíte?“

Karrde mávl směrem k Flimovi. „Chystaly jste se s těmito lidmi uzavřít spojenectví. Chybělo jen málo a svedly vás jejich úlisné řeči, vzdušné zámky a špinavý podvodník z podsvětí. A nezkoušejte to popřít; členky Jedenáctky neopouštějí Emberlene jenom proto, aby si dopřály trochu pohybu.“

Ženiny oči uhnuly před jeho upřeným pohledem. „Záležitost jsme stále ještě projednávaly,“ zamumlala.

„To rád slyším,“ odtušil Karrde. „Protože i kdyby vám na pověsti nezáleželo, zamyslete se, co by z Mistrylek udělalo pouto s tak pomstychtivým mužem, jako je moff Disra. Jak dlouho myslíte, že by mu trvalo, než by z vás udělal svá soukromá komanda smrti?“

„To by se nikdy nestalo,“ vložila se Karoly důrazně do řeči. „Tak hluboko bychom nikdy neklesly. Ani kdyby nás vázala smlouva.“ Shada se ošila. „A v čem jsem vám zabránila na střeše komplexu Resinem?“ zeptala se tiše. „To bylo něco jiného,“ ohradila se Karoly.

Shada zavrtěla hlavou. „Ne. Přehlížet vraždu a napomáhat vraždě je totéž co spáchat ji sama.“ „Má pravdu,“ řekl Karrde. „A jakmile byste se vydaly touto cestou, znamenalo by to konec Mistrylek. S každým dalším potenciálním klientem byste za sebou spálily další kosmoblouky; a až by praskl ten podvod s velkoadmirálem Thrawnem, k čemuž by dřív nebo později určitě došlo, nezbylo by vám vůbec nic.

A s koncem Mistrylek by nastal také úplný konec Emberlenu.“ Založil si ruce na prsou a vyčkával… a po několika sekundách zkřivila starší žena obličej. „Co chcete?“

„Chci, aby mistrylské pátrací týmy přestaly Shadu pronásledovat,“ řekl. „Ať už je její údajný zločin jakýkoli, prominete jí ho a zrušíte známku smrti.“

Žena ohrnula rty. „Žádáte mnoho.“ „Dali jsme mnoho,“ připomněl jí Karrde. „Platí?“ Zaváhala a pak neochotně přikývla. „Tak dobrá. Ale nepřijmeme ji zpátky mezi Mistrylky; ani teď, ani nikdy jindy. A Emberlene jí zůstane navždy uzavřen.“

Obrátila planoucí zrak k Shadě. „Od této chvíle je z ní žena bez domova.“

Karrde pohlédl na Shadu. Tvář měla strnulou a rty pevně semknuté. Jeho pohled však opětovala pevně a kývla. „Dobrá,“ řekl. „Tak jí budeme muset najít nový domov.“

„U vás?“ zasupěla žena. „U pašeráka a obchodníka s informacemi? Vy mi vykládejte něco o tom, jak hluboko může Mistrylka klesnout.“

Na to se nedalo odpovědět. Ale Karrde naštěstí odpovídat nemusel. Ke zraněné ženě v té chvíli přichvátal tým zdravotníků, kteří ho jemně, ale energicky odstrčili na stranu. Ustoupil dozadu, aby jim nepřekážel, a obrátil pozornost k bezpečnostnímu oddílu, který dorazil současně s lékaři. Jeho příslušníci s rychlostí profesionálů prohledali Flima a Disru, jestli nemají skryté zbraně, oběma nasadili pouta a odvedli je zpět na zadní můstek k turbovýtahu.

Další skupina, která je vzápětí následovala, odnášela Tiercovo tělo. „Karrde?“

Obrátil se a spatřil Pellaeona, jenž k němu kráčel po velitelském ochozu. „Musím zaletět na Errant Venture a pohovořit si s generálem Bel Iblisem,“ řekl admirál, když přišel blíž. „Ale než půjdu, chtěl jsem s vámi projednal cenu informace o Flimovi a Tiercovi, kterou jste mi přinesl.“

Karrde pokrčil rameny. „Admirále, poprvé v životě nevím, co říct,“ přiznal. „Tu datakartu jsem dostal darem. Připadalo by mi poněkud nečestné po vás za ni něco chtít.“

„Ach.“ Pellaeon si ho hloubavé prohlížel. „Darem od těch cizinců, z jejichž lodi měli u Bastionu moji senzoroví důstojníci oči navrch hlavy?“

„Od jejich společníka,“ poopravil ho Karrde. „Opravdu bych s vámi neměl probírat podrobnosti.“

„Rozumím.“ odpověděl Pellaeon. „Ale stejně, pomineme-li vaši etiku – která mi mimochodem připadá obdivuhodná – rád bych vám poděkoval něčím hmatatelnějším než jen slovy.“

„Zkusím něco vymyslet.“ Karrde pokynul k hvězdnému destruktoru za průzorem. „A mezitím, smím se vás zeptat, o čem budete s generálem Bel Iblisem hovořit?“

Pellaeonovy oči se lehce zúžily, ale pak pokrčil rameny. „Je to samozřejmě vysoce důvěrné,“ řekl, „ale jak vás znám, stejně se nejspíš všechno brzy dozvíte. Připravuji mírovou dohodu mezi Impériem a Novou republikou. Je načase, aby tahle vleklá válka konečně skončila.“

Karrde potřásl hlavou. „Věci se dějí, i když jsem mimo dosah na hranicích známého vesmíru,“ řekl filozoficky. „Asi vám to nepomůže, admirále, ale z celého srdce s vaším cílem souhlasím. A přeji vám štěstí.“

„Děkuji,“ řekl Pellaeon. „Můžete odletět, kdykoli si budete přát, a zařízení Relentlessu je do té doby vaší posádce plně k dispozici. A ještě jednou vám děkuji.“

Odkráčel k turbovýtahu. Karrde se za ním chvíli díval a pak pohlédl zpátky na Shadu. Zdravotnický tým dokončil svou předběžnou práci a pomáhal zraněné ženě na nosítka. Shada je sledovala ze vzdálenosti několika kroků a v obličeji se jí zračila bolest. Bolest někoho, kdo sleduje posledního člena své rodiny opouštět domov.

A pak Karrdovi vytanul na mysli bezděčný nápad. Něco většího, než byla ona sama, řekla Car’dasovi. Něco, čeho by se mohla držet, v co by mohla věřit a čemu by mohla sloužit. Něco počestnějšího a vznešenějšího než život pašeráka z podsvětí.

Něco, co by mělo význam…

„Admirále Pellaeone?“ zavolal a honem vyrazil na zadní můstek. „Admirále?“

Pellaeon se zastavil v otevřených dveřích turbovýtahu. „Ano?“

„Smím-li, poletím s vámi na Errant Venture,“ řekl Karrde a přistoupil

k němu. „Rád bych vám přednesl skromnou nabídku.“

*

Když vylétli s vypůjčenou lodí z úkrytu, Luke se obával, že je zbraně Ruky Thrawnovy zaměří a že se z jejich odletu z Nirauanu stane další šílený závod se smrtí. Ale Chissové se zřejmě stále ještě nestačili vypořádat s následky zničení hangáru a nezbývala jim žádná pozornost, kterou by

obrátili ven.

A tak se do vesmíru dostali bez překážek, a když se Mara dotkla páky hyperpohonu, z hvězd se staly hvězdné čáry a rozpily se do strakatého nebe hyperprostoru.

A konečně, konečně byli na cestě domů.

„Příští zastávka: Coruscant,“ řekl Luke a unaveně se opřel v křesle kopilota.

„Příští zastávka: nejbližší základna Nové republiky nebo některá z Karrdových základen,“ opravila ho Mara. „Nevím jak ty, ale já chci sprchu, nějaké čisté prádlo a něco lepšího k snědku, než jsou výživné tyčinky.“

„Máš bod,“ připustil Luke. „Ty jsi vždycky byla praktická, že?“ „A ty jsi vždycky byl zase idealista,“ prohlásila. „Asi proto nám to spolu tak klape. A když už mluvíme o praktických věcech, vzpomínáš si, jak v tom klonovacím sále Artoo najednou začal ječet?“ „Myslíš těsně předtím, než se ukázali strážní droidi?“ „Správně. Nikdy jsme nezjistili, z čeho byl tak na větvi.“ „Tak to pojďme zjistit teď,“ vybídl jí Luke. Zvedl se z křesla a vydal se dozadu k výklenku pro droida, kde napojili Artoo na palubní počítač. „Fajn, Artoo, slyšel jsi dámu. Co tě tolik rozrušilo z dat o Neznámých oblastech?“

Artoo zatrylkoval a jeho slova se objevila na počítačovém displeji. „Říká, že to s Neznámými oblastmi nijak nesouviselo,“ oznámil Luke. „A říká, že o nich mimochodem nezískal nic víc než všeobecný přehled.“

„Nečekala jsem, že toho bude mít nějak moc,“ řekla Mara lítostivě. „Nebyl k počítači připojený zdaleka tak dlouho, aby stihl stáhnout všechno.“

„No, teď zpátky pro zbytek rozhodně nepoletíme,“ odtušil Luke a rychle projížděl slova valící se po obrazovce. „Ale on na něco narazil v těch ostatních záznamech…“

Maře jeho náhlý šok neunikl. „Co je tam?“ vyhrkla.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zamumlal s očima stále na obrazovce. „Maro, on to našel. On to našel.“

„Báječné. A co našel?“

„Co myslíš?“ Luke k ní vzhlédl. „Thrawnovu kopii Caamaského dokumentu.“

43. kapitola

O patnáct dní později, v sekundárním velitelském sálu imperiálního hvězdného destruktoru Chimaera, byla podepsána mírová smlouva mezi Impériem a Novou republikou.

„Pořád říkám, žes tam měla být ty,“ reptal Han, když spolu s Leiou zezadu přihlíželi, jak Pellaeon a Gavrisom provádějí obřad uprostřed zástupu shromážděných hodnostářů. „Udělala jsi pro to mnohem víc než on.“

„To je v pořádku, Hane,“ řekla Leia a nenápadně si z koutku oka setřela slzu. Mír. Po všech těch letech, po všech těch obětech, zmaru a smrti. Konečně měli mír.

„Jo?“ opáčil Han podezřívavě. „Tak jak to, že pláčeš?“

Usmála se na něj. „Vzpomínky,“ řekla. „Jenom vzpomínky.“ Našel její ruku a povzbudivě ji stiskl. „Na Alderaan?“ „Na Alderaan, na Hvězdy smrti –“ Pevně mu stiskla dlaň. „Na tebe.“

„No, aspoň že jsem v první trojce,“ řekl a rozhlédl se sálem. „A když už mluvíme o starejch vzpomínkách, kde je Lando? Myslel jsem, že tu chtěl být.“

„Změnil názor,“ odpověděla Leia. „Hádám, že Tendra nebyla nadšená, že se s tebou vydal na Bastion a nic jí o tom neřekl. Letěl s ní nakupovat umění na Celanon, aby jí to vynahradil.“

Han potřásl hlavou. „Silný ženy,“ řekl s hraným zármutkem. „V jednom kuse mají navrch.“

„Pozor na jazyk,“ varovala ho Leia a šťouchla ho loktem do boku. „Vždycky jsi měl rád silné ženy. Přiznej se.“

„No, ne vždycky,“ řekl Han. „Au – no jo, no jo. Mám rád silný ženy.“

„Co jsem to zaslechl o silných ženách?“ ozval se vedle Hana Karrdův hlas.

„Jen přátelská rodinná debata,“ ubezpečil ho Han. „Rád vás zase vidím, Karrde. Jak to, že nejste tamhle se zbytkem nóbl lidí?“

„Nejspíš ze stejného důvodu, proč tam nejste vy,“ odtušil Karrde. „Mezi takové osobnosti se jaksi nehodím.“

„To se brzy změní,“ ujistila ho Leia. „Zvlášť když jste teď vážený a tak. Jak se vám vůbec podařilo získat Gavrisoma a Bel Iblise pro tu myšlenku společné zpravodajské služby?“

„Stejným způsobem, jako jsem získal Pellaeona,“ řekl Karrde. „Jednoduše jsem poukázal na to, že klíčem ke stabilnímu a nerušenému míru je, aby obě strany věděly, že proti nim ta drahá nic nechystá. Bastion nevěří vaší zpravodajské síti a Coruscant rozhodně nevěří té imperiální.“

Pokrčil rameny. „Do toho vstupuje neutrální třetí strana – my – která stojí mezi oběma režimy a je připravena vyhledávat a skládat informace. Jenom je budeme poskytovat vašim dvěma vládám a ne soukromým zákazníkům.“

„Snad by to mohlo fungovat,“ souhlasil Han opatrně. „Úřad lodí a služeb pracuje nezávisle celý léta a politickou institucí se nestal ani za Impéria, ani za Nové republiky. Mohlo by se vám to podařit.“

„Mně se na tom líbí, že o našich vlastních systémech budeme dostávat stejná data, jaká budete dávat Bastionu,“ řekla Leia. „Potvrdí to data, která nám posílají pozorovatelé, a pomůže nám to sledovat, co mají za lubem vlády různých systémů a sektorů. Měli bychom tak rozpoznat problémy dřív, než nám přerostou přes hlavu.“

„Jo,“ řekl Han ponuře. „Caamaský dokument, který přinesli Luke a Mara, sice utlumil spoustu drobných válek, ale to ještě neznamená, že nevypuknou znova.“

„Přesto mám podezření, že staří soupeři budou opatrnější, když zjistili, jak snadno jimi Disra a Flim manipulovali,“ podotkla Leia. „Vím přinejmenším o osmi konfliktech, jejichž účastníci nyní požádali Coruscant o zprostředkování smíru.“

„Také to možná bude záležet na tom, jak dopadne soud,“ řekl Karrde. „Trochu mě překvapilo, kolik pachatelů stále ještě žije.“

„Bothani bývají dlouhověcí,“ řekla Leia. „Jsem si jistá, že tato skupina této skutečnosti lituje.“

Leia zahlédla Bel Iblise a Ghenta, jak na druhé straně místnosti hovoří s Pellaeonem. Ghent vypadal velice nervózně, že se ocitl v takové – podle jeho názoru – vznešené společnosti. Kousek za nimi Chewbacca trpělivě hlídal Jarena, Jainu a Anakina, kteří si nadšeně povídali s Barkhimkhem a zbylými dvěma Noghrii o dobrodružstvích při návštěvě Kashyyyku. „Mimochodem, prozradil vám Luke, kde našel kopii toho dokumentu?“ zeptal se Karrde. „Z Mary se mi nepodařilo nic dostat.“

„Ne, on i Mara to drží v tajnosti,“ odpověděla Leia. „Luke říkal, že si to potřebují promyslet, než nám sdělí podrobnosti. Nejspíš to souvisí s tou divnou vesmírnou lodí, ve které se vrátili.“

„Dovedu si představit, že za tím vším vězí zajímavý příběh,“ nadhodil Karrde.

Leia přikývla. „Určitě se ho jednou dozvíme.“

Han si odkašlal. „Když už mluvíme o Lukovi,“ řekl. „a o silnejch ženách,“ dodal a zazubil se na Leiu, „jak se teď bez Mary obejdete?“

„Nepůjde to bez problémů,“ připustil Karrde. „Řídila koneckonců pořádnou část organizace. Ale zvládneme to.“

„A kromě toho už má na jejím místě náhradu,“ dodala Leia. Nemohla tomu pokušení odolat. „Shada se k němu oficiálně připojila – slyšel jsi o tom?“

„Jo, slyšel,“ řekl Han a zkoumal Karrda hloubavým pohledem. „Víte, kdysi jsem se vás ptal, co by vás přimělo, abyste se přidal k Nové republice. Pamatujete? Zeptal jste se, co přimělo mě –“

„Ano, pamatuju se na to,“ vpadl mu Karrde do řeči a hlas mu zabarvily netypické rozpaky. „Nezapomínejte laskavě, že jsem se k Nové republice nepřidal. A můj vztah se Shadou je něco úplně jiného.“

„To byl i můj,“ řekl Han samolibě a ovinul rukou Leiu. „To nic. Dejte tomu čas.“

„Nic takového se nestane,“ trval Karrde na svém.

„Jasně,“ řekl Han. „Já vím.“

*

Na nákresu lodi se té místnosti říkalo čelní stanoviště vizuální triangulace. Používala se pro přímé zaměřování zbraní, když se nepříteli podařilo vyřadit hlavní senzorovou sestavu.

Ale přinejmenším pro dnešní večer se z ní stala soukromá vyhlídková

galerie.

Mara se opírala o studený průzor z transparioceli a zírala ven na hvězdy. Přemítala o prudkém obratu, k němuž v jejím životě právě došlo.

„Je ti samozřejmě jasné,“ poznamenal Luke, když se objevil s nápoji za jejími zády. „že se budou ptát, kde jsme.“

„Jen ať se ptají,“ řekla Mara a vděčně nasála vůni šálku, který jí Luke podal. Palpatinovi dvořané vždycky pohlíželi na horkou čokoládu s neskrývaným opovržením: domnívali se, že pít něco takového je pod jejich důstojnost. A Karrde a jeho lidé jako správní pašeráci ohrnovali nosy nad všemi nealkoholickými nápoji bez rozdílu.

Ale tento nápoj dokonale ladil s Lukovou minulostí farmářského chlapce. Dával Maře hřejivý pocit a vyvolával v ní dojem pohodlí, jistoty a bezpečí. Jednoduché potřeby, které jí po většinu života tolik chyběly. Usrkla. A kromě toho to chutnalo prostě skvěle. „Mluvila už jsi s Leiou o naší svatbě?“ zeptal se Luke. Upil ze svého šálku a opřel se o průzor čelem k ní.

„Ještě ne,“ řekla Mara a udělala obličej. „Mám za to, že bude chtít nějaký velký vznešený alderaanský obřad.“

Luke se usmál. „To nejspíš chce. Ale nečeká to od nás.“ „Výborně,“ řekla Mara. „Radši bych něco klidného, soukromého a důstojného. Nebo aspoň částečně důstojného,“ poopravila se. „S novorepublikovými hodnostáři na jedné straně a Karrdovými lidmi na druhé nejspíš budeme muset u dveří zabavovat zbraně.“ Luke se zasmál. „Něco už vymyslíme.“

Zadívala se na něj přes hranu svého šálku. „Když už mluvíme o přemýšlení, rozhodl ses, co uděláš s akademií?“

Otočil hlavu a upřel zrak k průzoru. „Nemůžu tam studenty prostě nechat samotné,“ řekl. „Aspoň tohle vím jistě. Napadlo mě, že bych akademii mohl přeměnit na – no, říkej tomu třeba jediská přípravka. Místo, kde začínající studenti získají základy, případně se budou učit od starších studentů a budou trochu trénovat i spolu navzájem. Jakmile projdou touto fází, ty a já a ostatní instruktoři jejich výcvik dokončíme. Možná v těsnějším vztahu mistra a učedníka, podobně jako Ben a mistr Yoda učili mě.“ Pohlédl znovu na ni. „Pokud se ovšem vůbec chceš do výcviku zapojit.” Pokrčila rameny. „Pořád mi ta představa není dvakrát příjemná,“ připustila. „Ale teď jsem Jedi – nebo aspoň myslím, že jsem – a dokud se nám nepodaří řady instruktorů rozšířit, předpokládám, že učení druhých bude součástí mé práce.“ Zamyslela se. „Přinejmenším tehdy, až budu mít za sebou trochu dalšího výcviku.“ „Soukromého výcviku, samozřejmě?“

„To doufám,“ řekla. „Ale než se do něj budu moct pustit, chvíli mi potrvá, než se čestně rozloučím s Karrdovou organizací. Své úkoly musím předat jiným lidem a nemůžu je prostě nechat na holičkách.“ Usmála se. „Odpovědnost a závazek, vždyť víš.“

Jeho emocemi cosi problesklo. „Ano,“ zamumlal. „Ačkoli ani tehdy, až budu připravená začít s výukou, nebudu kvůli ní chtít zůstat na Yavinu,“ pokračovala a pozorně si ho prohlížela. „My dva bychom třeba mohli cestovat po Nové republice s pokročilejšími studenty a přitom je učit. Tak budeme moct usměrňovat a zažehnávat konflikty, proste dělat to, co se od Jediu čeká, a naši studenti zároveň okusí skutečny život.“

„To by se opravdu hodilo,“ souhlasil Luke. „Sám bych to občas potřeboval.“

„Výborně.“ Zkoumavě si ho změřila. „A teď mi pověz, co ti dělá starosti.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se obezřetně a jeho myšlenky se uzavřely samy do sebe.

„Ale jdi, Luku,“ řekla něžně. „Byla jsem v tvé hlavě a v tvém srdci. Už přede mnou nemůžeš nic utajit. Když jsem se před okamžikem zmínila o odpovědnosti a závazku, něco tebou otřáslo. Co to bylo?“

Vzdychl a ona vycítila, že se vzdává. „Asi mám pořád ještě nějaké pochybnosti o tom, proč by sis mě měla brát,“ odpověděl váhavě. „Chci říct, já vím, proč tě mám rád a proč si tě chci vzít. Jenže mi nepřipadá, že ty z toho získáš tolik co já.“

Mara se zahleděla na tmavou tekutinu ve svém šálku. „Mohla bych ti připomenout, že sňatek není součet zisků a ztrát,“ řekla. „Ale myslím, že tím bych se jenom vyhýbala odpovědi.“

Zhluboka se nadechla. „Skutečnost je taková, Luku, že až do toho duševního a citového splynutí, které jsme poznali při té bitvě v Thrawnově klonovacím sále, jsem ani sama nevěděla, co jsem vlastně chtěla. Jistě, měla jsem přátele a společníky, ale odřízla jsem se od jakýchkoli skutečných citových vztahů tak dokonale, že jsem si ani neuvědomovala, o jak velkou část života přicházím.“

Potřásla hlavou. „Podívej, já jsem plakala, když z Jade’s Fire zbyly jen trosky. Byla to loď – věc – a přesto jsem pro ni plakala. Co to vypovídalo o mých zájmech?“

„Jenže to nebyla jen věc,“ připomněl jí Luke. „Byla to tvá svoboda.“ „Jistě,“ připustila Mara. „Ale to chci taky říct. Představovala svobodu, ale byla to svoboda utéct před ostatními lidmi, kdykoli jsem si řekla, že chci pryč.“

Vyhlédla na hvězdy. „V mnoha ohledech jsem pořád ještě citově uzavřená. Ty, na druhé straně, dokážeš být tak otevřený, až je to někdy k zbláznění. Potřebuju se to naučit, a naučit se to chci od tebe.“

Přitáhla se k němu blíž a uchopila ho za ruku. „Ale to jsme zase u zisků a ztrát. Prostý, nejdůležitější fakt je ten, že tohle je pro nás ta správná cesta. Je to jako v tom přísloví Qom Jha, které nám Stavitel s révami citoval v jeskyních, v tom, že množství lián spletených dohromady je silnější než stejný počet lián použitých zvlášť. Dokonale se doplňujeme, Luku, úplně ve všem. Svým způsobem jsme dvě poloviny jediné bytosti.“ „Já vím,“ řekl. „Jen jsem si nebyl jistý, jestli ty to víš taky.“ „Teď vím zhruba tak všechno, co víš ty,“ připomněla mu Mara.

„Faughn měla pravdu – my jsme dobrý tým. A můžeme být už jen lepší. Ještě pár let a nepřátelé Nové republiky budou prchat do úkrytů jako zběsilí.“

„A nepřátelé se rozhodně najdou,“ dodal Luke. Zvážněl a znovu se obrátil k průzoru, aby se zadíval na vzdálené hvězdy. „Taková je naše budoucnost, Maro – tam venku v Neznámých oblastech. Naše naděje a sny; přísliby a příležitosti; nebezpeěí a nepřátelé. A právě teď jsme jediní, kdo k nim má klíč.“

Mara přikývla, přistoupila těsně k němu a objala ho. „Budeme se muset rozhodnout, co uděláme s tím přehledem, který Artoo stáhnul. Mohli bychom vyslat průzkumné lodě aspoň na některé z těch Thrawnových světů, třeba jen abychom zjistili, co tam je.“

„To zní rozumně,“ řekl Luke. „Buď sami, nebo pod záštitou Nové republiky. A také se musíme rozhodnout, co uděláme s Rukou Thrawnovou.“ „Já jsem pro to, abychom je z toho vynechali,“ navrhla Mara. „Jestli nemají zájem s námi mluvit, rozhodně je k ničemu nebudeme nutit.“

„A co když se Parck místo toho rozhodne oslovit Impérium?“ ptal se Luke.

Mara zavrtěla hlavou. „Myslím, že to neudělá. Jestliže se s Impériem dosud nespojil, znamená to, že se ze zpravodajství doslechl, že tenhle Thrawn byl falešný, a znovu se rozhodl držet se stranou.“

„Také ale může plánovat, jak se ti pomstít za to, cos mu udělala s hangárem a loděmi,“ upozornil ji Luke.

„Z toho bych si nedělala těžkou hlavu,“ řekla Mara. „Lodě může určitě nahradit a měl by mi být vděčný, že jsem mu zabránila dát Ruku Thrawnovu Disrovi a Flimovi.“

Pokrčila rameny. „A kromě toho mi Fel řekl, ať se předvedu.“ Luke se usmál. „Pochybuju, že měl na mysli zrovna tohle.“ „Nejsem zodpovědná za to, co má baron Fel na mysli,“ připomněla mu Mara. „Ale teď vážně. Pokud vůbec něco podniknou, pak to, že se mě pokusí znovu zverbovat.“

„A samozřejmě budou čekat na Thrawnův návrat.“ Mara si představila mrtvého klona, jak plave v zatopené komnatě. „To nějakou chvíli potrvá.“

„Pravda,“ řekl Luke. „A až je čekání omrzí a ozvou se Bastionu, nejspíš už stejně budeme mít dohodu s Impériem. Možná do těch oblastí nakonec vyrazíme všichni, abychom je využívali společně.“

Mara přikývla. „A abychom čelili tomu, co se tam skrývá. To by mohlo být zajímavé.“

Luke její kývnutí opětoval. Několik minut tam stáli ruku v ruce a dívali se ven na hvězdy. Před Mařinýma očima se zjevila jakási matná vize, vize budoucnosti – jejich budoucnosti – vize toho, čemu budou společně čelit. Výzvy, děti, přátelé, nepřátelé, spojenci, nebezpečí, radosti, strasti –všechno to vířilo v jakési živoucí mozaice, která postupně zmizela do dálky. Nic podobného nikdy předtím neviděla.

Nikdy předtím však nebyla Jedi. Čekaly ji vskutku velice zajímavé výzvy.

„Ale to je budoucnost,“ zašeptal Luke. Jeho dech ji hřál na tváři. „Teď je tu přítomnost.“

Mara se od něj trošku odtáhla. „A neměl by ses jako hlava akademie Jedi a bratr vrchní radní Organy Solo na ceremoniálu aspoň ukázat?“ nadhodila.

Věnoval jí kyselý pohled. „Ano, přesně to jsem chtěl říct,“ potvrdil. „Vidím, že na tohle si budu muset ještě zvykat.“

„Pořád z toho můžeš vycouvat,“ poznamenala.

Vroucně ji políbil. „Ani náhodou,“ řekl. „Uvidíme se později.“

Odložil svůj šálek a zamířil ke dveřím. „Počkej chvilku,“ zavolala za ním Mara. Odvrátila se od okna a od své mučivě krátké vize budoucnosti. Jak Luke říkal, teď tu byla přítomnost. Budoucnost se o sebe postará. „Půjdu s tebou.“