4.Pouť pozůstalého

VADEROVĚ PĚSTI: BOJOVÉ PĚTISTÉ PRVNÍ

KAPITOLA

1

Imperiální hvězdný destruktor tiše plul temnotou vesmíru. Světla měl ztlumená a jeho obrovské podsvětelné motory žhnuly naléhavostí jeho poslání.

Muž, který stál na velitelském ochozu, cítil burácení motorů ve svých botách. Naslouchal polohlasnému hovoru v zákrytech posádky pod sebou. Hovor zněl neklidně, stejně neklidně, jako se cítil i on sám.

Ačkoli on k tomu měl zcela odlišné důvody. Pro něj to byla soukromá záležitost, zklamání profesionála, který se musí vyrovnávat s omylnými bytostmi a vrtkavostí vesmíru, jenž se často odmítá chovat podle toho, co člověk považuje za vhodné a správné. Došlo k chybě, dost možná k velmi vážné chybě. A jak už to s chybami bývá, v závěsu za ní se nejspíš přiženou nepříjemné následky.

Ze zákrytu posádky na pravoboku zazněla tlumená kletba a on potlačil úšklebek. Na ničem z toho posádce hvězdného destruktoru nezáleželo. Jejich starosti spočívaly pouze v tom, jakou práci odvedou a jestli je na konci cesty bude čekat poklepání na rameno, nebo kopanec do zadku.

Anebo se možná pouze obávali, aby podsvětelné motory nevybuchly. Na této lodi jeden nikdy nevěděl.

Přenesl svou pozornost dolů; jeho zrak opustil vznešenost hvězdných dálav a spočinul na přídi hvězdného destruktoru, jež se pnula více než kilometr před něj. Pamatoval časy, kdy při pouhém zahlédnutí jedné z těchto lodí naskočila husí kůže i těm nejodvážnějším bojovníkům a těm nejnafoukanějším pašerákům.

Ale ty časy byly snad už navždy pryč. Impérium se změnilo, ačkoli tomu samozřejmě mnoho lidí v Nové republice stále odmítalo uvěřit. Pod pevným vedením nejvyššího velitele Pellaeona Impérium podepsalo s Novou republikou mírovou smlouvu a nebylo už o nic větší hrozbou než Bothané, Korporační sektor nebo kdokoli jiný.

Díval se podél dlouhé přídě hvězdného destruktoru a téměř bezděčně se usmál. Za starých časů Impéria by ovšem tahle loď vzbuzovala spíš údiv než strach.

Bylo koneckonců těžké brát jasně červený hvězdný destruktor příliš vážně.

I přes burácení motorů za sebou uslyšel klapání bot. „Fajn, Karrde,“ zabručel Booster Terrik, když se kroky zastavily vedle něj. „Konečně opravili komunikátor. Můžeš vysílat, kdy se ti zlíbí.“

„Díky,“ řekl Talon Karrde. Otočil se zpátky k zákrytům posádky a úporně se snažil nedávat Boosterovi vinu za stav, v němž se nacházelo jeho vybavení. Starat se o imperiální hvězdný destruktor byla pořádná dřina, pro kterou Booster nikdy neměl ani zdaleka dostatek personálu. „H‘sishi?“ zavolal. „Do toho.“

[Ano, šéfitáne,] zavolala Togorianka od komunikačního panelu, a zatímco její prsty s drápy mačkaly klávesy, srst se jí nepatrně zvlnila. [Vysílání dokončeno. Mám nyní upozornit zbytek sítě?]

„Ano,“ přisvědčil Karrde. „Děkuji.“

H‘sishi přikývla a obrátila svou pozornost zpátky k panelu.

A Karrde věděl, že udělal vše, co v této chvíli udělat mohl. Znovu se otočil čelem ke hvězdám, založil si ruce na hrudi a úporně se pokoušel o trpělivost. „Bude to dobrý,“ zamumlal Booster vedle něj. „Za půl hodiny mineme tamhletu hvězdu a budeme moct přejít na rychlost světla. V systému Domgrin budeme nejpozději za dva standardní dny.“

„Pokud se znovu neporouchá hyperpohon.“ Karrde mávl rukou. „Promiň. Jen jsem – rozumíš mi.“

„Jasně,“ řekl Booster. „Buď v klidu, ano? Luke a Mara nejsou žádné čerstvě vylíhlé neimoidianské larvy. Ať už se děje cokoli, nic je nezaskočí.“

„Snad ne,“ potřásl Karrde hlavou. „Jenže i Jedie může něco překvapit. Ale o to tady nejde, že? Jde o to, že jsem to zpackal. Nemám rád, když se mi to stane.“

Booster pokrčil svými mohutnými rameny. „A někdo z nás ostatních to snad má rád?“ opáčil. „Musíš se smířit s fakty, Karrde, a fakt číslo jedna je ten, že už jednoduše nemůžeš znát každého, kdo pro tebe pracuje.“

Karrde se podmračeně zahleděl ven na potměšile veselou červenou loď,

která se před ním rozpínala. Ale Booster měl pravdu. Celá tahle věc se mu zcela vymkla z rukou.

Začal přitom celkem skromně, pouze navrhl, že bude poskytovat aktuální informace vůdcům Nové republiky a Impéria, aby si obě strany mohly být jisté, že proti nim ta druhá nic nechystá. A prvních pár let všechno fungovalo docela dobře.

Problémy nastaly, když se různé planetární a sektorové vlády v Nové republice probudily, uzřely výhody této užitečné služby a rozhodly se, že chtějí taky na palubu. Poté, co kvůli Caamaskému dokumentu málem vypukla občanská válka, se Karrdovi nechtělo je odmítnout a se svolením svých klientů na Coruscantu a Bastionu své pole působnosti rozšířil.

Což přirozeně znamenalo, že musel rozšířit také personál. Při pohledu zpátky ho napadlo, že bylo jen otázkou času, než se stane něco takového jako tohle. Jenom si přál, aby se to nestalo Lukovi a Maře. „Možná že ne,“ řekl Boosterovi. „Ale i když nemůžu všechno zvládat osobně, pořád je to na mou zodpovědnost.“

„Aha,“ pravil Booster vědoucně. „Takže uražená pýcha?“

Karrde si přeměřil svého starého přítele pohledem. „Pověz mi, Boostere, už ti někdo řekl, že jsi opravdu protivný, když se pokoušíš o soucit?“

„Jo, párkrát už jsem to slyšel,“ zakřenil se Booster. Plácl Karrda do zad. „Pojď. Zajdeme dolů do Transisovy chodby a koupím ti drink.“

„Jen jestli dnes nápojové automaty fungují,“ zamumlal Karrde, když zamířili po velitelském ochozu dozadu.

„Jo,“ připustil Booster. „To máš pravdu.“

*

Tahle kantýna, pomyslela si Mara Jade Skywalker, zatímco upíjela ze svého nápoje, je rozhodně jednou z těch nejpodivnějších, v jakých jsem kdy byla.

Částečně to možná bylo jejím umístěním. Kultura a styl tady na Vnějším okraji se rozhodně nemohly poměřovat se standardy Coruscantu a ostatních Světů Jádra. Daly by se tím vysvětlit křiklavé tapety a starobylá elektroinstalace, která se vinula kolem moderních nápojových automatů, stejně jako výzdoba, jež sestávala zejména z vyleštěných součástek starých droidů z doby před klonovými válkami.

Zato nerozbitné džbánky, těžký kamenný stůl, u něhož seděla, a zahlazené šrámy po blasterových výstřelech ve stěnách a na stropě byly více než výmluvné. Až se uprostřed přestřelky štamgasti vrhnou pod stoly, budou chtít, aby jim tyto stoly poskytly nějakou ochranu. A nebudou při tom chtít sedět na střepech z rozdrceného nádobí.

Pro velmi hlasitou a velmi nelibozvučnou hudbu však žádný logický výklad neexistoval.

Na rameni ucítila závan vzduchu a zpoza ní se vynořil podsaditý muž, který se protlačoval nepřehledným davem. „Omlouvám se,“ zahučel, když obešel stůl a hodil svým mohutným tělem do křesla naproti ní. „Obchody, obchody, obchody. Člověk od nich nemá chvíli klid.“

„To ne,“ souhlasila Mara. Neoklamal ji ani na vteřinu; i bez Síly by dokázala postřehnout neupřímnost, která se skrývala za jeho hlučnými slovy a spěchem. Jerf Huxley, velký pašerák a malý postrach Vnějšího okraje, plánoval něco nekalého.

Zbývala otázka, jak moc nekalé to bude.

„Jo, je tu celkem blázinec,“ pokračoval Huxley a hlasitě si lokl nápoje, který tu zanechal, když vyrazil na tajemnou schůzku, jež jej odvedla od jejich stolu. „Ale to vy samozřejmě víte. Nebo aspoň dřív jste to věděla.“ Podíval se na ni přes okraj svého džbánku. „Co je tu k smíchu?“

„Ale nic,“ odvětila Mara a ani se neobtěžovala skrýt úsměv, který upoutal jeho pozornost. „Jenom mě napadlo, jaký jste důvěřivý člověk.“

„Co tím myslíte?“ zamračil se.

„Váš nápoj,“ řekla Mara a ukázala na jeho džbánek. „Odejdete si pryč a necháte ho tu se mnou, a sotva se vrátíte, vyzunknete ho a ani vás nenapadne, že bych vám do něj mohla něco přidat.“

Huxley našpulil rty a Mara v Síle ucítila jeho zlost. O džbánek si nedělal starosti, protože měl Maru pod dohledem po celou dobu, co byl pryč. A nechtěl, aby se to dozvěděla. „No dobře, fajn,“ řekl a s třesknutím postavil džbánek na stůl. „Přestaneme si hrát. Tak povídejte. Proč jste tady?“

Mara věděla, že před takovýmto člověkem nemělo smysl nic zastírat. „Poslal mě Talon Karrde,“ řekla. „Chtěl, abych vám poděkovala za to, jak jste nám vy a vaše organizace během posledních deseti let pomáhali, a abych vám oznámila, že vašich služeb už nebude zapotřebí.“

Huxley ani nemrkl. Očividně to celou dobu předvídal. „Odkdy?“

„Odteď,“ odpověděla Mara. „Díky za drink, už musím jít.“

„Ne tak rychle,“ řekl Huxley a zvedl ruku.

Mara ztuhla, napůl zvednutá z křesla. V rukou tří mužů, kteří stáli za Huxleym u baru a naoko si hleděli svého, se náhle objevily blastery. Blastery, které – což nebylo překvapivé – mířily na ni. „Sedněte si,“ přikázal.

Mara opatrně klesla zpátky do křesla. „Chtěl jste ještě něco?“ zeptala se vlídně.

Huxley znovu pokynul rukou, tentokrát důrazněji, a nelibozvučná hudba rázem ustala. Stejně jako veškerý hovor. „Takže takhle je to, co?“ řekl Huxley tiše. I klidný hlas zněl v tichu mezi potlučenými zdmi jako rána z děla. „Karrde nás prostě odkopne – jenom tak?“

„Předpokládám, že čtete zprávy,“ odtušila Mara nevzrušeně. Všude kolem sebe cítila soustředěné nepřátelství. Huxley tohle místo očividně zaplnil svými kumpány a spojenci. „Karrde se rozhodl pověsit pašeráctví na hřebík. Už před třemi lety. Už vaše služby nepotřebuje.“

„Á, tak on nás nepotřebuje,“ odfrkl si Huxley. „A co naše vlastní potřeby?“

„Nevím,“ pokrčila Mara rameny. „Co potřebujete?“

„Možná si nepamatuješ, jak to chodí na Vnějším okraji, Jade,“ zasyčel Huxley a naklonil se přes stůl k ní. „Ale tady venku nemůžeš hrát na tři strany. Pracuješ pro jednu skupinu a tečka, nebo nepracuješ vůbec. Kosmoblouky jsme za sebou spálili před lety, když jsme začali pracovat pro Karrda. Jestli z toho teď vycouvá, co budeme dělat?“

„Zřejmě si budete muset najít nové spojence,“ doporučila mu Mara. „Podívejte, vy jste museli vědět, že se tahle chvíle blíží. Karrde nedělal žádné tajnosti s tím, jakou cestou se chce vydat.“

„Jo, jasně,“ odsekl Huxley opovržlivě. „Jako by mu někdo věřil, že se vážně napraví.“

Vztyčil se. „Chceš vědět, co potřebujem? Fajn. Potřebujem výpomoc, než se nám podaří navázat obchody s někým jiným.“

A bylo to tady: jednoduchý a přímočarý útok na peněženku. Nic rafinovaného. „Kolik?“ zeptala se.

„Pět set tisíc kreditů,“ vyštěkl Huxley a ret se mu nepatrně zkroutil. „V hotovosti.“

Mara udržovala svou tvář bez výrazu. Čekala něco podobného, ale požadovaná suma byla daleko za rozumnou hranicí. „A kde mám podle vás tuhle malou výpomoc vzít?“ zeptala se. „Tolik peněz po kapsách nenosím.“

„Nedělejte hloupou,“ zavrčel Huxley. „Víte stejně dobře jako já, že na Gonmoru má Karrde sektorovou zúčtovací banku. Tam budou mít všechny kredity, který potřebujeme.“

Hrábl do kapsy a vytáhl ruční blaster. „Zavoláte tam a povíte jim, ať nám je přivezou,“ řekl a přes stůl jí namířil blaster do tváře. „Půl milionu. Okamžitě.“

„To jistě.“ Mara držela ruce tak, aby byly vidět, a nenucené se ohlédla za sebe. Všimla si, že většina nepašeráckých štamgastů se už z kantýny potichu vytratila, nebo se shlukla po obou stranách sporu do skupin a držela se daleko mimo dosah možné palby. Bezprostřednější nebezpečí hrozilo od skupiny zhruba dvaceti lidí a ne-lidí, kteří udělali půlkruh přímo za ní a všichni jí mířili zbraněmi na záda.

A všichni také jevili různý stupeň ostražitosti, povšimla si s určitým zlomyslným pobavením. Její pověst ji očividně předcházela. „Dal jste dohromady zajímavou bandu, Huxleyi,“ poznamenala, když se obrátila zpátky k pašeráckému šéfovi. „Ale snad si doopravdy nemyslíte, že jste vybaven pro boj s Jedim?“

Huxley se usmál, a byl to velmi zlověstný úsměv. Vzhledem k okolnostem byl vlastně až překvapivě zlověstný. „Ale jo, myslím si to,“ přisvědčil a zvýšil hlas: „Batsi?“

Nastala krátká pauza. Mara vyslala Sílu, ale dokázala vycítit pouze očekávání davu, které náhle prudce vzrostlo.

A pak se z druhé strany místnosti napravo před ní ozvalo mechanické zaskřípění. Část podlahy ve špatně osvětleném koutě na druhém konci baru se začala ztěžka zvedat ke stropu, čímž odhalila výtah na sudy s nápoji, který sem stoupal ze skladu. Současně se v něm začalo objevovat cosi z kovu, jehož lesk tlumila patina stáří.

Mara se zamračila a snažila se očima proniknout šerem. Ta věc byla vysoká a štíhlá. Dvě paže, které jí vybíhaly z boků, jí propůjčovaly nepříliš humanoidní tvar a ještě zvýrazňovaly její mechanický původ. Ten design připadal Maře povědomý, ale po dobu několika sekund ho nedokázala nikam zařadit. Výtah stoupal výš a výš a ve spodku dlouhého trupu se ukázaly výčnělky ve tvaru kyčelní kosti a trojice zahnutých nohou, které se pod nimi rozpínaly do stran.

A pak jí to najednou došlo.

Ta věc byla droideka z doby před klonovými válkami – jeden z útočných droidů, kteří kdysi byli chloubou armády Obchodní federace.

Pohlédla zpět na Huxleyho a spatřila, že jeho úsměv se roztáhl do úšklebku. „Je to tak, Jade,“ posmíval se. „Moje vlastní bojová droideka zaručeně dokáže usmažit i Jediho. Vsadím se, žes nečekala, že tady jednu uvidíš.“

„Ne, nečekala,“ připustila Mara, a když výtah se skřípěním zastavil, zkušeným okem si droideku prohlédla. Uvědomila si, že droid sem dorazil rozvinutý v bojovém postoji a ne sbalený do kompaktní kulové formy, která se používala pro přesuny. To mohlo znamenat, že už nemůže dobře manévrovat.

Znamenalo to také, že nemůže pohybovat zbraněmi? Zkusmo se opřela v křesle.

Chvilku se nedělo nic. Pak droideka pohnula rukou a její dvojité blastery změnily úhel, aby napodobily Marin pohyb.

Takže zbraně se skutečně mohly pohybovat, ačkoli je zřejmě někdo ovládal ručně na dálku a neřídil je centrální počítač nebo něco uvnitř samotné droideky. V matném světle nedokázala poznat, jestli její vestavěný deflektorní štít funguje, nebo ne, ale téměř na tom nezáleželo. Ta věc byla ozbrojená, obrněná a mířila přímo na ni.

Huxley měl pravdu. Dokonce i tehdejší Jediové se raději klidili těmhle věcem z cesty.

„Ale měla jsem to čekat,“ pokračovala, když se znovu obrátila k Huxleymu. „Na tomhle místě je plno starých součástek droidů. Někomu se klidně mohlo podařit vyhrabat dost dílů a sestavit napodobeninu droideky ke strašení lidí.“

Huxleyho pohled ztvrdl. „Zkus nějakou levárnu a hned zjistíš, jak dobrá napodobenina to je.“ Přejel očima skupinu náhodných přihlížejících po své pravici a upřel zrak na někoho v davu. „Ty – Sinkere!“

Z chumlu mužů vystoupil kluk, kterému mohlo být tak šestnáct let. „Ano, pane?“

Huxley mu pokynul k Maře. „Seber jí světelný meč.“

Kluk na Maru vyvalil oči. „Mám jí sebrat – eh –?“

„Seš hluchej?“ rozkřikl se Huxley. „Čeho se bojíš?“

Sinker několikrát němě otevřel ústa, pokradmu pohlédl na Maru, viditelně polkl a pak váhavě vykročil kupředu. Mara ho bez pohnutí sledovala. Jeho nervozita s každým krokem rostla, a když došel až k ní, viditelně se třásl. „Ehm… já… Moc se omlouvám, madam, ale –“

„Prostě jí ho seber!“ zahřměl Huxley.

Jediným zoufalým pohybem si Sinker dřepl, odepnul jí světelný meč z opasku a odpotácel se s ním zpátky. „No vida,“ řekl Huxley jízlivě. „Nakonec to nebylo tak těžký, co?“

„Ale bylo to celkem zbytečné,“ prohodila Mara. „Myslíte si, že tímhle Jediho vyřídíte? Tím, že mu seberete světelný meč?“

„Pro začátek to stačí,“ řekl Huxley.

Mara zavrtěla hlavou. „Nestačí.“ Pohlédla na Sinkera a vyslala Sílu.

Světelný meč v jeho ruce se náhle zažehl.

Sinkerovo poplašené vyjeknutí téměř zaniklo v typickém klap-bzzz. Oslnivě modrá čepel ožila. K Mařině překvapení Sinker zbraň nezahodil a neutekl, ale statečně ji držel dál. „Sinkere, co to kruci děláš?“ vyštěkl Huxley. „Není to hračka.“

„To nedělám já,“ protestoval Sinker; hlas měl o oktávu výš než předtím.

„Mluví pravdu,“ potvrdila Mara, než se stihl Huxley nadechnout. „A nedělá ani tohle.“

Znovu se natáhla po světelném meči a zamávala jím v Sinkerových rukou ze strany na stranu. Kluk se potácel ze strany na stranu spolu s mečem a svíral ho s pochmurným odhodláním někoho, kdo se ocitl na hřbetě divokého acklaye a neví jak seskočit.

Zbytek Huxleyho kumpánů se nejspíš cítil dost podobně. V prvních okamžicích vypukl šílený zmatek, jak se všichni poblíž Sinkera snažili uniknout z dosahu zbraně, která se v jeho rukou klátila jako opilý astrák. Ale pak se zastavili, ačkoli několik bystřejších usoudilo, že je čas zmizet úplně, a prchalo k východu.

„Nech toho, Jade,“ zasyčel Huxley. Už se neusmíval. „Slyšíš mě? Nech toho!“

„A co uděláte, když toho nenechám?“ opáčila Mara, dál točila světelným mečem a po očku sledovala Huxleyho blaster. Věděla, že ti ostatní nevystřelí, pokud se jim to nepřikáže nebo pokud je meč bezprostředně neohrozí, ale Huxley by mohl zapomenout, jaké zde měl cíle a priority.

Její risk se vyplatil. Všechny oči v kantýně se upíraly na Sinkera a neposlušný světelný meč, a nikdo nevěnoval nejmenší pozornost droidece, která nehybně stála na stráži na druhé straně místnosti.

Nevěnovali pozornost ani droidece, ani stěží viditelné špičce oslnivého zeleného světla, které nenápadně řezalo do podlahy výtahu kruh kolem jejích tří zahnutých nohou.

„Rozstřílím tě na milion slizkých kousků,“ odsekl Huxley. „A teď ho pusť, jinak –“

Svou hrozbu už nedokončil. Z druhé strany baru se náhle ozvalo zapraskání namáhaného kovu, podlaha výtahu se propadla a droideka se zřítila zpátky do sklepa.

Huxley se obrátil a cosi vztekle zaječel.

Kletba mu odumřela na rtech. Ve směru, v němž zmizela droideka, se nyní objevil černě oděný muž – vyskočil ze sklepa a přistál na okraji vyříznuté díry. Pozvedl na pozdrav nevelký válec ve své ruce a s dalším klap-bzzz se rozzářila zelená čepel.

Huxley zareagoval okamžitě a přesně tak, jak Mara čekala. „Sejměte ho!“ zakřičel a píchl po něm prstem.

Nemusel to říkat dvakrát. Z půlkruhu pistolníků za Mařinými zády vyšlehlo staccato blasterové palby. „A ty –“ dodal Huxley do rámusu, pozvedl blaster na Maru a chystal se stisknout spoušť.

Mara už byla v pohybu. Napůl se zvedla z křesla, popadla kamenný stůl za hranu a nadzdvihla ho. O zlomek sekundy později se Huxleyho výstřel odrazil od nakloněné desky stolu, neškodně přelétl Maře přes hlavu a vyvrtal další díru do stropu za ní. Zvedla stůl ještě výš a Huxleymu se náhle rozšířily oči, když si uvědomil, že na něj Mara hodlá těžkou desku shodit a i s křeslem srazit na podlahu.

Mýlil se. Zatímco se překotně snažil vyhrabat z křesla a uhnout před padajícím stolem dřív, než bude pozdě, Mara odkopla své křeslo z cesty. Nepřestávala svírat hranu stolu, zvedla nohy a vrhla se pod stůl.

S lehčím stolem by jí to nevyšlo – přistála by na zádech před svým křeslem a stůl by jí spadl do klína. Ale tenhle byl natolik masivní a měl tolik setrvačnosti, že se jí podařilo proklouznout pod hranou, která nyní padala zpátky k ní, přistát na podlaze, kde stůl původně stál, a přitáhnout si ruce k tělu dřív, než se hrana zřítila na podlahu za ní.

Díky tomu zůstala těžká deska stolu mezi ní a zhruba dvaceti blastery, které jí mířily na záda.

Huxley, který byl stále úplně mimo, stačil pouze vyjeknout. Mara se vrhla vpřed, levačkou mu srazila ruku s pistolí ke straně a pak ho popadla za košili a smýkla jím k sobě. Pravačkou hmátla do levého rukávu, vytáhla z pouzdra svůj maličký blaster a vrazila mu jeho hlaveň pod čelist. „Víte, jak to chodí,“ řekla. „Tak do toho.“

Huxley nabral vzduch do plic a v očích měl výraz čiré hrůzy. „Huxláci! Zastavte palbu! Zastavte palbu!“

Následoval okamžik očividné nerozhodnosti. Pak v celé místnosti blastery utichly. „Velmi dobře,“ řekla Mara. „Jak zní část dva?“

Huxleymu zaškubalo ve rtu. „Odhoďte zbraně,“ zavrčel, otevřel ruku a nechal svůj vlastní blaster spadnout na podlahu. „Slyšeli jste? Odhoďte je –“

Následovala další krátká pauza a pak tlumené zařinčení, jak ostatní následovali jeho příkladu. Mara sáhla po Síle, ale necítila žádný úskok. Huxley se vzdal a jeho kumpáni se nehodlali tomu rozhodnutí vzpírat. S blasterem stále přitisknutým k Huxleyho čelisti se Mara postavila a zároveň zvedla i svého zajatce. Rychlým pohledem přelétla každého z napůl rozmrzelých a napůl vyděšených členů gangu, aby jim dala jasně najevo, k čemu by vedly unáhlené pokusy o hrdinství, a pak se obrátila k muži v černém, který kráčel k ní. „Ty sis té droideky nevšiml dřív, než ji Huxley nechal vyvézt sem nahoru?“ zeptala se.

„Ale všiml,“ ujistil ji Luke Skywalker. Vypnul světelný meč, ale nechal si ho připravený v ruce.

„A?“

Luke pokrčil rameny. „Byl jsem zvědavý, jestli stále ještě funguje. Fungovala?“

„Na kompletní bojový test nedošlo,“ odtušila Mara. „Nevypadala moc pohyblivě a myslím, že je řízená ručně a ne automaticky. Ale střílí nejspíš dobře.“

„Střílela,“ opravil ji Luke. „Bude potřebovat trochu opravit.“

„To nic,“ ujistila ho Mara a vrátila blaster zpátky do pouzdra ukrytého v rukávu. „Huxleyho lidé na to budou mít času až až.“

Pustila Huxleyho košili a odstrčila muže od sebe. „Tady je můj návrh. Než odletím, nechám vám na účet poslat dvacet tisíc kreditů. Ne proto, že by vám snad Karrde něco dlužil, ale jednoduše jako poděkování za to, jak jste jeho organizaci za ta léta sloužili.“

„Karrde je v tomhle ohledu trochu měkkosrdcatý,“ dodal Luke.

„Ano, to je,“ souhlasila Mara. „Jenže já ne. Vezměte si je, užijte si je, ale ať vás už nikdy ani nenapadne dělat nám problémy. Jasné?“

Huxley se tvářil, jako by mu někdo nacpal do úst hrst součástek droidů, ale přikývl. „Jasné,“ zamumlal.

„Výborně.“ Mara se obrátila k Sinkerovi a nastavila dlaň. „Můj světelný meč, prosím.“

Sinker se vzchopil a vykročil k ní; světelný meč mu pořád bzučel v ruce. Zastavil se co nejdál od ní a podal jí ho. Mara převzala meč, vypnula čepel a pověsila si ho zpátky na opasek. „Díky,“ řekla.

Na druhém konci místnosti se otevřely dveře a dovnitř vtrhl mladý muž. Až po dvou krocích si uvědomil, že se něco stalo, a zmateně se zarazil. „Ehm… šéfe?“ zavolal na Huxleyho.

„Ať je to důležité, Fisku,“ varoval ho Huxley.

„Ehm…“ Fisk se nejistě rozhlédl kolem sebe. „Já – právě jsem dostal zprávu pro někoho, kdo se jmenuje Mara. Poslal ji –“

„Poslal ji Talon Karrde,“ vložil se mu do řeči Luke. „Mara se s ním má sejít na palubě Errant Venture co nejdříve v –“ Přimhouřil oči a zadíval se přes místnost na mladíka. „– v systému Domgrin.“

Fiskovi spadla čelist. „Eh… jo,“ vydechl. „Přesně tak.“

„Ano,“ řekl Luke téměř lhostejně. „Ach, a přišla zašifrovaná kódem Paspro-pět. To je ten, který začíná na usk-herf-enth – no, zbytek znáte.“

Kluk otevřel ústa ještě víc. Krátce zamrkal a přikývl.

„Tak to abychom radši šli,“ řekla Mara. Začala obcházet stůl, ale pak se zase zastavila. „Jo, a mimochodem,“ dodala s pohledem upřeným na Huxleyho. „Už nejsem Jade. Jsem Jade Skywalker. Tohle je můj manžel, Luke Skywalker. Mistr Jedi. V těchhle věcech je ještě lepší než já.“

„Jo,“ zamumlal Huxley a prohlížel si Luka. „To jsem pochopil.“

„Výborně,“ řekla Mara. „Na shledanou, Huxleyi.“

Ona a Luke zamířili ke dveřím širokou uličkou, která se jim jakoby zázrakem otevřela v hloučku přítomných. Za okamžik už byli venku na chladném večerním vzduchu.

„Velmi působivé,“ poznamenala, když vykročili ulicí ke kosmoportu a čekající Jade Sabre. „Kdy ses naučil tahat lidem z hlav takové podrobnosti?“

„Je to jednoduché, když víš, jak na to,“ odpověděl Luke s vážnou tváří.

„Aha,“ řekla Mara. „Nech mě hádat. Karrde ti poslal tu samou zprávu?“

Luke přikývl. „Přišla mi z lodi na komlink, když jsem slídil tam dole ve sklepě.“

„Přesně to jsem si myslela,“ řekla Mara. „A když se ti naskytla příležitost, neodolal jsi a zahrál sis na vševědoucího Jediho.“

Luke pokrčil rameny. „Nikdy neškodí, když tihle týpci z podsvětí mají trochu zdravého strachu z Jediů.“

„Snad ne,“ souhlasila Mara váhavě.

Luke na ni úkosem pohlédl. „Nesouhlasíš?“

„Já ti nevím,“ vzdychla. „Něco se mi na tom nezdá. Možná je to tím, že pomocí strachu vždycky vládl Palpatine.“

„Chápu, co chceš říct,“ přiznal Luke. „Ale tohle není úplně totéž. Spíš je to snaha vzbudit v nich strach ze spravedlnosti. A na slušné lidi bych samozřejmě nikdy nic takového nezkoušel.“

„Já vím,“ řekla Mara. „Mělo by to pomoct srovnat Huxleyho do latě. A o to asi jde.“

Netrpělivě mávla rukou. „To nic. Možná jenom cítím tíhu svojí minulosti. Takže co přesně bylo v té zprávě od Karrda?“

„V podstatě jen to, co jsem říkal,“ odpověděl Luke. „Máme se s ním a s Boosterem co nejdřív setkat u Domgrinu.“

„A poslal ji jak na Sabre, tak i Huxleyho lidem?“

„Zřejmě ano,“ pokrčil rameny Luke. „Asi s námi potřebuje mluvit opravdu nutně, když zprávy takhle zálohuje.“

„Právě jsem na to myslela,“ řekla Mara. „A vůbec mu to není podobné. Pokud ovšem,“ dodala zamyšleně, „někde nedoutná nějaká krize.“

„Ta přece doutná vždycky, ne?“ podotkl Luke suše. „Pojď, převedeme ty peníze a vypadneme odsud.“

KAPITOLA

2

Když Luke vystoupil s Jade Sabre z hyperprostoru, jasně červený hvězdný destruktor už tiše čekal v dálce. „Tamhle je,“ kývl k zaoblenému čelnímu průzoru „Jak to vypadá kolem?“

„Registruju několik těžebních a transportních lodí,“ hlásila Mara s pohledem upřeným na skener dlouhého dosahu. „Radši bychom měli letět blíž, jestli nechceme, aby nás někdo odposlouchával.“

„Uděláš to ty, nebo já?“

„Já,“ odpověděla Mara. Zběžně pohlédla na monitory, sevřela ovládací páku a zatlačila ji dopředu. Luke se opřel v sedadle, zahýbal rameny, aby protáhl ztuhlé svaly, a pozoroval svou ženu při práci.

Svou ženu. Na okamžik naslouchal tomu slovu, vnímal, jak mu tančí v hlavě, a nedokázal se ubránit úžasu. Od jejich svatby uběhly už téměř tři roky, ale něco na té představě mu pořád připadalo úchvatné.

Ty tři roky ovšem prožili sotva způsobem, jakým tráví čas normální páry. Dokonce i Han a Leia, kteří se jako novomanželé museli vypořádat se spoustou hrozeb a krizí, v těch bitvách alespoň bojovali bok po boku. Vzhledem k Lukovým povinnostem vůči akademii Jedi a Mařině úsilí řádně se odpoutat od složitého soukolí organizace Talona Karrda byli Luke a Mara od sebe odloučeni skoro tak často jako před svatbou. Společných chvil měli málo a byly jim vzácné a delších období, kdy byli pohromadě a kterým Han kdysi soukromě říkal doba záběhu, měli jen hrstku.

Tohle byl vlastně jeden z důvodů, proč Luke Maře navrhl, že ji na této cestě doprovodí. Samozřejmě by pořád pracovala, setkávala se se skupinami Karrdových bývalých a současných spojenců. Doufal však, že mezi jednotlivými setkáními se jim podaří udělat si na sebe víc času než obvykle.

A také to celkem slušně vycházelo. Až do této chvíle.

„Určitě sis všiml, jak je to divné,“ vložila se Mara do jeho úvah. „I kdybychom se snažili ze Sabre vymáčknout všechno, co v ní je, pořád jsme od Coruscantu minimálně týden daleko. Ať už jde v téhle nové krizi o cokoli, jsme moc daleko, než abychom mohli být užiteční.“

„Zvlášť když jsem dal Leie hned na začátku najevo, že nás nikdo nemá rušit, ledaže by došlo k nepřátelské invazi,“ souhlasil Luke. „Takže pokud to není Leia, zbývá už jen jedna možnost.“

„Dvě,“ opravila ho Mara. „A věřím tomu, že Karrde by si nedovolil obtěžovat nás kvůli něčemu triviálnímu.“

„Leia a Karrde jsou dva,“ řekl Luke. „Kdo je ta třetí možnost?“

Krátce na něho pohlédla. „S Karrdem máme schůzku na palubě Errant Venture, ne?“

Luke udělal obličej. „Booster.“

„Správně,“ přisvědčila Mara. „A Booster by si to dovolil. Pokud je to tak, ujistíme se, než budeme ze systému odlétat, že příště už si to nedovolí?“

„Platí.“

Trošku zlomyslně se na něj usmála a věnovala se znovu řízení.

Luke pohlédl zpátky k průzoru s hvězdami a také se neubránil úsměvu. Navzdory času, který strávili v odloučení, měli on a Mara velkou výhodu: oba byli Jediové. A díky tomu sdíleli duševní a citové pouto, které bylo mnohem hlubší, než jaké si většina párů dokáže vytvořit za celý život. Hlubší a silnější než cokoli, co Luke zažil během svého pokaženého vztahu s Gaeriel Captison nebo dávno ztracenou Callistou.

Stále si živě pamatoval na okamžik, kdy se to pouto ukázalo poprvé. Probralo se k životu, zatímco oni dva bojovali proti strážným droidům hluboko pod pevností, kterou si jejich dávný protivník velkoadmirál Thrawn vybudoval na planetě Nirauan. Tehdy si Luke myslel, že to nebylo nic víc než dočasné splynutí jejich myslí, k němuž došlo pod tlakem a žárem situace, v které šlo o život. Teprve až potom, když bitva skončila a pouto přetrvalo, si uvědomil, že se stalo trvalou součástí jejich životů.

Tehdy mu ještě zcela neporozuměl. Domníval se, že bylo hned od počátku úplné, že díky němu během těch několika hodin dosáhli toho nejhlubšího vzájemného pochopení, jakého byli schopni. Avšak v průběhu následujících tří let si uvědomil, že se tehdy málem ani nedostal pod povrch. Mara byla mnohem složitější lidskou bytostí, než kdy tušil. A on sám vlastně také.

Což znamenalo, že bez ohledu na jediské schopnosti a na pouto v Síle se toho budou mít o sobě dost co učit ještě dlouhou dobu. Nejspíš celý život. Moc se na to těšil.

Ale zároveň se nemohl ubránit slabému záchvěvu nejistoty. Když si vzal Maru za ženu, připadalo mu to správné ve všech ohledech… ale na pozadí všech jejich úspěchů a štěstí se vznášela vzdálená ozvěna toho, co mu vyprávěl Yoda o starém řádu Jedi při výcviku na Dagobahu.

Konkrétně toho, že právě milostných vztahů se má Jedi vyvarovat.

V té době nevěnoval Yodovým slovům příliš velkou pozornost. Impérium ovládalo celou známou galaxii, Darth Vader dýchal Povstalecké alianci na krk a všechny Lukovy myšlenky se soustředily na to, aby přežil on a jeho přátelé. Když si Leia vzala Hana, s jejími schopnostmi v Síle to nevypadalo moc slibně. Síla v ní byla mocná, ale Leia se ve výcviku nedostala ani zdaleka tak daleko, aby se mohla považovat za Jedi.

V Lukově případě to bylo jinak. On byl Jedi, když požádal Maru, aby si ho vzala. Jistě, jejich vyhlídky na přežití byly tehdy poněkud nejisté, ale to nemělo vliv na upřímnost jeho nabídky nebo na hloubku citů, které k ní choval. A navzdory občasné nejistotě každopádně nalezl ve svém rozhodnutí a následném sňatku mír.

Mýlil se snad Yoda v tom, jak mají vypadat vztahy rytířů Jedi? To byla nejjednodušší odpověď. Ale zároveň by to znamenalo, že se mýlil i celý řád Jedi. To mu nepřipadalo pravděpodobné, pokud ovšem všichni z řádu v nějakém bodě nepřišli o schopnost vnímat Sílu jasně.

Mohla tedy platnost této směrnice zaniknout spolu s pádem řádu? Yoda se také zmiňoval o tom, že byla nastolena rovnováha Síly, ačkoli na podrobnosti byl poněkud skoupý. Mohla tato část kodexu Jedi pozbýt platnosti právě díky tomu?

Odpovědi neznal. Ptal se sám sebe, jestli se je někdy dozví.

„Fajn, už o nás vědí,“ oznámila Mara a opřela se v sedadle. „Natáčejí k nám anténu pro úzký paprsek. Přemýšlela jsem, v jaké vzdálenosti nás senzory hvězdného destruktoru asi zachytí.“

Luke se přestal zabývat svými myšlenkami a začal se věnovat bezprostřední situaci. „Jenže u Errant Venture musíš vždycky počítat s poruchami,“ připomněl jí.

„Pravda,“ připustila. „Někdy mi ta loď připadá jako jedna obrovská červená varovná kontrolka.“

„Červená je rozhodně dost,“ potřásl hlavou Luke. „Já si na tu barvu snad nikdy nezvyknu.“

„Mně se docela líbí,“ prohlásila Mara. „Zvlášť vzhledem k jejímu původu.“

„Myslíš, jak Booster donutil generála Bel Iblise, aby mu loď opravil a natřel?“

„Mluvila jsem o barvě samotné,“ řekla Mara. „Věděls, že Nová republika ji koupila od Karrda?“

Luke zamrkal. „Ty si snad děláš legraci. Ví o tom Bel Iblis?“

„Nebuď směšný,“ pousmála se Mara. „Znáš Bel Iblise. Kdyby věděl, že na tom obchodu Karrde vydělal, už jen ze zásady by ztropil povyk. Ne, Karrde to celé narafičil hodně šikovně pomocí minimálně tří prostředníků a smyšlené společnosti. Myslím, že o tom neví ani Booster.“

„To si piš, že neví,“ souhlasil Luke. „Corran mi říkal, že poslední dobou je jednou z největších Boosterových životních radostí říkat lidem, jak to celé s Bel Iblisem sehrál bez sebemenší pomoci nebo zásahu velikého Talona Karrda. Zajímalo by mě, co by řekl, kdyby zjistil, že na trupu má Karrdovu barvu.“

„Já vím, co by řekl Karrde“ varovala ho Mara. „Předtím i potom, co by k tomu trupu přibil mou kůži. Jednou z jeho velkých radostí je pozorovat Boostera, jak se ten starý pirát v blažené nevědomosti naparuje a netuší, jak mu Karrde za ta léta máznul do života.“

Luke potřásl hlavou. „Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet. Nemám pravdu?“

„To jim taky neříkej,“ poradila mu Mara. Z přístrojové desky přišlo pípnutí. „Fajn, jdeme na to. Kód Paspro-devět…“

Stiskla několik kláves. Ozvalo se další zapípání a na komunikačním displeji se ukázal Karrdův známý obličej.

Neusmíval se.

„Maro. Luku,“ uvítal je hlasem stejně pochmurným, jako vypadal i on sám. „Děkuji vám, že jste přišli tak rychle. Omlouvám se, že jsem vás sem musel takhle vytáhnout a narušit vám program. Hlavně tobě, Luku; vím, jak moc ses snažil udělat si na něj čas.“

„To nic,“ odpověděla Mara za oba. „Náš výlet už stejně začínal být trochu jednotvárný. Co se stalo?“

„Stalo se to, že jsem ztratil zprávu,“ řekl Karrde na rovinu. „Před čtyřmi dny zachytila moje přenosová stanice u Comry vysílání, které bylo označeno za naléhavé a bylo určeno tobě, Luku.“

Luke se zachmuřil. „Mně?“

„Tak to říkal šéf stanice,“ potvrdil Karrde. „Ale nic víc už nevěděl. Než on nebo někdo jiný mohl poslat zprávu dál, prostě zmizela.“

„Myslíš, že ji někdo ukradl?“ zeptal se Luke.

Karrdovy rty se na okamžik pevně semknuly. „Vím zcela jistě, že ji někdo ukradl,“ řekl. „Dokonce vím, jak se jmenoval, protože když ze stanice zmizela ta zpráva, zmizel i on. Už jste někdy slyšeli jméno Dean Jinzler?“

„Mně to nic neříká,“ odpověděl Luke, když zapátral v paměti. „Maro?“

„Ne,“ řekla Mara. „Kdo je to?“

Karrde zavrtěl hlavou. „To bohužel nevím ani já.“

„Cože?“ podivila se Mara. „Je to jeden z tvých lidí, a ty o něm nevíš všechno?“

Karrdovi zaškubalo v koutku úst. „Ani o tobě jsem nevěděl všechno, když jsem tě najímal,“ podotkl.

„Ano, jenomže já jsem byla zvláštní případ,“ namítla Mara. „Myslela jsem, že u všech ostatních jsi opatrnější. Máš představu, odkud ta zpráva přišla nebo kdo ji poslal?“

„Vlastně vím obojí,“ řekl Karrde ještě zasmušilejším hlasem. „Přišla z Nirauanu.“ Odmlčel se. „Odesilatelem je jistý admirál Voss Parck.“

Lukem projel zvláštní pocit a čelo mu zbrázdily vrásky. Nirauan: Thrawnova soukromá základna, plná Imperiálů a válečníků z Thrawnova vlastního národa Chissů. Pevnost, ze které on a Mara před třemi lety unikli jen o vlásek.

A admirál Voss Parck, někdejší imperiální kapitán, kterému Thrawn před svou smrtí svěřil velení nad tou základnou. Během doby, kterou strávili na Nirauanu, se s Parckem krátce střetli – vzápětí poté, co se admirál pokusil přetáhnout Maru na svou stranu.

„Vidím, že tohle jméno oba znáte,“ promluvil Karrde. „Vždycky jsem měl tušení, že jste se nepochlubili s celým příběhem o vaší návštěvě v těch končinách.“

Luke vycítil Mařin náhlý nepokoj. „To kvůli mně,“ řekla. „Trvala jsem na tom, že většinu podrobností si necháme pro sebe a pro hrstku nejvyšších představitelů Nové republiky.“

„Docela tomu rozumím,“ odtušil Karrde klidně. „Vlastně se domnívám, že s Parckovým jménem nejspíš dokážu doplnit většinu chybějících dílků sám. Byl to blízký spolupracovník velkoadmirála Thrawna, že ano?“

„Byl kapitánem hvězdného destruktoru třídy Victory, který nalezl Thrawna na okraji Neznámých oblastí poté, co Thrawna jeho lid před nějakými čtyřiceti lety vyhostil,“ odpověděla Mara. „Thrawnovy taktické schopnosti na něj udělaly takový dojem, že to riskl a přivedl ho Palpatinovi. A když později Palpatine poslal Thrawna do vyhnanství zpátky do Neznámých oblastí, Parck byl jedním z důstojníků, kteří tam Thrawna doprovodili.“

„Do vyhnanství,“ zamumlal Karrde. „To jistě. Mám za to, že ať už bylo Thrawnovo skutečné poslání jakékoli, Parck tam zůstal, aby ho dokončil?“

„V podstatě ano,“ potvrdil Luke. Chytrý krycí manévr, kterým hodlal Palpatine vysvětlit Thrawnův odchod z Impéria, byl opět prohlédnut. Karrde vždycky uměl výborně číst mezi řádky. „Kéž bych mohl být konkrétnější.“

„To je v pořádku,“ pousmál se Karrde. „Předpokládám, že Nová republika musí mít alespoň nějaká tajemství.“

„Ne že by jich před tebou měla nějak moc,“ řekla Mara. „Takže, co je zač ten Dean Jinzler?“

Karrde pokrčil rameny. „Je to člověk středního věku, může mu být něco přes šedesát. Celkem inteligentní, ačkoli si zřejmě v žádné profesi ani systému nevydobyl velké jméno. Za klonových válek hodně cestoval, ovšem údaje o tom, co tehdy dělal, jsou kusé. K organizaci se připojil zhruba před rokem s osvědčením v oblasti komunikačních technologií, údržby droidů a oprav hypermotorů.“

„Působivý výčet,“ poznamenala Mara. „Nevypadá na člověka, kterého bys strčil na stanici Mrtvá zóna na Vnějším okraji.“

„No, tady to právě začíná být zajímavé,“ řekl Karrde ztěžka. „Když jsem si vyhledal jeho složku, zjistil jsem, že před osmi týdny sám požádal o přemístění na tuhle konkrétní základnu.“

Luke a Mara si vyměnili pohledy. „Tak to tedy je zajímavé,“ pronesla Mara. „Říkáš před osmi týdny?“

„Ano,“ přisvědčil Karrde. „Nevím, jestli to něco znamená, ale přibližně ve stejné době moji badatelé dokončili sběr informací, o které jsem je požádal a které se týkaly Nirauanu, Thrawna a příbuzných témat.“

„Vypadá to, že ten náš Jinzler má taky osvědčení v oblasti vynalézavého odposlouchávání,“ odtušila Mara. „Předpokládám, že už jsi někomu přikázal, aby o něm zjistil všechno, co se dá?“

„Přikázal,“ řekl Karrde. „Naneštěstí to nějakou dobu potrvá. A mezitím… Admirál Parck vám podle všeho poslal zprávu důležitou natolik, že Jinzlerovi stála za krádež. Otázkou je, co přesně s tím uděláme.“

„Připadá mi, že nemáme na výběr,“ mínil Luke. „Dokud nezjistíme, co se v té zprávě říká, nemůžeme vědět, proč ji Jinzler vzal.“ Pokrčil rameny. „Takže poletíme na Nirauan.“

Mara vedle něj se neklidně ošila v křesle a on z ní náhle vycítil napětí. Zůstala však zticha. „Bál jsem se, že to řekneš,“ pronesl Karrde těžce. „Sice nevím, co všechno vás tam tehdy potkalo, ale vím, že vás z toho systému vyhnali. Nebo ne?“

„Ne tak docela,“ řekl Luke. „Ale na druhou stranu přiznávám, že by nejspíš neviděli rádi, kdybychom se vrátili. Jenže situace se změnila. Jestli má pro nás Parck zprávu, hádám, že alespoň počká, dokud ji neobdržíme, než se nás pokusí sestřelit z oblohy.“

„To nebylo moc vtipné,“ zamumlala Mara.

„Promiň,“ omluvil se Luke. „Tak navrhněte něco vy.“

„Co takhle zavolat mu odsud?“ nabídl Karrde. „S pomocí Venture a HoloNetu by se nám mělo povést protlačit signál tak daleko.“

Luke zavrtěl hlavou. „Ne. On tu zprávu poslal přes tvou stanici, ne přes běžný HoIoNet. A adresoval ji mně, ne senátu nebo někomu jinému na Coruscantu. To znamená, že nechce, aby něco z toho uniklo ven.“

„Na to už je trochu pozdě,“ připomněl Karrde.

„Přesto si nemůžeme dovolit riskovat a použít běžné komunikační kanály,“ řekl Luke. „A vzhledem k okolnostem bychom se raději neměli svěřovat ani vaší síti. Jinzler tady někde může mít přátele pro případ, že budou následovat další zprávy.“

„Na tom něco je,“ připustil Karrde váhavě. „Maro? Poznámky nebo připomínky?“

„Jestli tam máme letět, měli bychom vyrazit,“ řekla pečlivě ovládaným hlasem. „Díky za upozornění.“

„To bylo to nejmenší, co jsem pro vás mohl udělat,“ pravil Karrde. „Taky mě napadlo, že když tam poletíte, možná si budete chtít vzít tu cizí loď, se kterou jste se odtamtud vrátili. Poslal jsem Shadu s Wild Karrdem, aby ji vyzvedla.“

„Dobrý nápad,“ řekl Luke. „Jenže nejspíš nemáme čas na ni čekat.“

„Rozhodně ne,“ souhlasila Mara. „Přesto díky. Kolika lidem jsi o té lodi vlastně řekl?“

„Jenom Shadě,“ odpověděl Karrde. „Nikomu jinému.“

„Výborně,“ řekla. „Ráda bych ji uchovala v tajnosti, bude-li to možné.“

„Žádný problém,“ ubezpečil ji Karrde. „Jestli se nám podaří zjistit něco o Jinzlerovi, mám za vámi k Nirauanu poslat loď se zprávou?“

„Nepřidělávej si práci,“ řekl mu Luke. „Za pár dní stejně nejspíš poletíme rovnou zpátky na Coruscant.“

„A soustřeď se na Jinzlera,“ dodala Mara. „Zkus toho člověka vypátrat osobně. Když nám tajná informace proklouzla mezi prsty posledně, málem to skončilo občanskou válkou.“

Karrde sebou škubl. „Ano, Caamaský dokument,“ vzdychl. „Neboj se, Jinzlera najdeme.“

„Dobrá,“ kývl Luke. „Až se dostaneme zpátky do civilizace, popovídáme si o tom.“

„Jasně,“ řekl Karrde. „Hodně štěstí.“

„A šťastný lov,“ dodal Luke.

Zmáčkl tlačítko komunikátoru a Karrdův obličej zmizel. „No, jak jsi říkala, náš výlet začínal být jednotvárný,“ poznamenal.

Mara neodpověděla. „Vypadá to, že z toho nemáš žádnou radost,“ nadhodil Luke a zapnul navigační počítač.

„Z toho, že letíme na Nirauan?“ opáčila Mara s pořádnou dávkou jízlivosti v hlase. „Na Nirauan, kde jsem jim osobně zničila celý hangár? Jsem si jistá, že Parck umírá touhou znovu mě vidět.“

„Ale jdi,“ konejšil ji Luke. „Určitě už se přes to přenesl. Spíš by sis měla dělat starosti s baronem Felem. To on nejspíš velel stíhačkám, které jsi zničila.“

Z očí jí zasršely blesky. „Ty dneska překypuješ humorem a dobrou náladou, viď?“

„Někdo musí,“ řekl Luke a věnoval jí naprosto nevinný pohled.

Mara na něj zamračeně hleděla ještě chvíli a pak její rysy roztály. „Máš stejné obavy jako já, viď?“ zeptala se tiše.

Luke si povzdechl. „Napadá mě jen jediný důvod, proč by s námi měl Parck najednou chtít mluvit,“ přiznal. „Nejspíš je to stejný důvod, jaký máš na mysli i ty.“

Mara přikývla. „Neznámí nepřátelé, kteří se sem podle něho blíží,“ řekla. „A ze kterých má on i Fel pořádně nahnáno.“

„Pokud ti ovšem nelhali,“ nadhodil Luke. „Snažili se tě přece přemluvit, aby ses k nim přidala.“

Mara se odvrátila a pohlédla průzorem ven. „Ne,“ řekla. „Ne, mysleli to vážně. Jestli se mýlili, tak se mýlili upřímně.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Luke. „Kéž bychom s sebou měli Artoo. Když jsme tam byli naposledy, docela se nám hodil.“

„Tentokrát dolů na planetu nepůjdeme,“ řekla Mara pevně. „A kromě toho je Leia mnohem klidnější, když Jaina při leteckém výcviku používá právě jeho.“

Počítač za Lukem dokončil úkol a zapípal. „Jdeme na to,“ řekl Luke a zadal vypočítaný kurz do kormidla.

„Víš, je to zvláštní,“ poznamenala Mara zamyšleně. „Tys to přivolal, ani ne před patnácti minutami. Vzpomínáš?“

Luke se zašklebil. Zvlášť když jsem dal Leie hned na začátku najevo, že nás nikdo nemá rušit, ledaže by došlo k nepřátelské invazi. „Síla je v mé rodině mocná,“ zamumlal.

„To už jsem někde slyšela,“ prohodila Mara. „Jenom doufejme, žes předtím mluvil ty, a ne Síla. Pojďme na to, ať to máme z krku.“

*

O dva dny později dorazili do systému Nirauan.

„Vypadá to tu klidně,“ mínil Luke, zatímco letěli prostorem k samotné planetě zjizvené bojem. „Neregistruju žádné stíhačky ani jiné lodě.“

Mara na chvíli zmlkla a Luke vycítil, že vyslala Sílu. „Nikde nic,“ přisvědčila. „Mám neblahé tušení, že nás Parck neočekával.“

Luke se na ni zamračil. „Myslel jsem, žes nechtěla, aby nás čekal.“

„Nechtěla jsem, aby tu na nás čekaly stíhačky,“ opravila ho Mara. „Ale naprostá nepřítomnost uvítacího výboru naznačuje, že Parck chtěl jen poslat zprávu, nic víc. Možná se rozzlobí, až se dozví, že má návštěvníky.“

„No, zjistit to můžeme jen jedním způsobem,“ řekl Luke a naladil komunikátor na jednu z frekvencí, kterou Imperiálové a Chissové používali, když tu on a Mara byli naposledy. „Zaklepeme a podíváme se, jestli je někdo doma.“

Stiskl tlačítko. „Hovoří Luke Skywalker, mistr Jedi z Nové republiky. Přál bych si mluvit s admirálem Vossem Parckem. Opakuji: hovoří Luke Skywalker, přeji si mluvit s admirálem Parckem. Prosím, odpovězte.“

Opřel se do sedadla. „Teď budeme nejspíš muset počkat, než –“

Komunikační displej znenadání ožil a ukázal modrý obličej a svítící rudé oči Chisse. „Zdravím vás, Skywalkere,“ řekl humanoid. Jeho oči se vpalovaly Lukovi do tváře. „A Jade je tu s vámi, jak vidím,“ dodal, když nepatrně pohnul hlavou, aby pohlédl na Maru. „Hovoří Kres‘ten‘tarthi, velitel falangy Mitth‘raw‘nuruodova domu z Impéria Ruky. Překvapili jste nás.“

„Nechápu čím,“ řekl Luke bez obalu. „Nebo snad nevíte, že mi admirál Parck poslal zprávu?“

„Ano, to vím,“ odpověděl Kres‘ten‘tarthi. „Admirál zde bude za okamžik. Nechtěli byste mezitím přistát a připojit se k nám?“ Na chvilku se zdálo, že mu po tváři přelétl napjatý výraz. „Nemusíte se bát, od vaší poslední návštěvy jsme hangár zcela opravili.“

„Díky za pohostinnost,“ promluvila Mara dřív, než stačil Luke něco říct. „Myslím, že zůstaneme tady nahoře.“

Chiss se uklonil. „Jak si přejete.“

Displej potemněl. „Ty ho znáš?“ zeptal se Luke.

„Ano, ačkoli minule jsem slyšela jen jeho zkrácené jméno Stent,“ přisvědčila Mara. „Je to jeden z Chissů, kteří byli na stráži, když jsem mluvila s Parckem a Felem. Myslím, že si to vzal osobně, když jsi tam vtrhl, abys mě zachránil.“

Luke potřásl hlavou. „Přátele máme po celé téhle planetě, viď?“

„Přátele máme po celé téhle části vesmíru,“ opáčila Mara. „Nezapomínej, že zbytek Thrawnových lidí je tam někde venku. Celé hvězdné systémy plné Chissů, kteří zatím nijak zvlášť netoužili po tom, aby se o nich Nová republika dozvěděla.“

„Možná mají dost svých vlastních problémů a nechtějí se s námi dělit o naše,“ nadhodil Luke.

„Možná,“ souhlasila Mara. „Stent použil jeden zajímavý výraz. Všiml sis?“

„Impérium Ruky,“ přikývl Luke. „Nejspíš se to vztahuje k Ruce Thrawnově.“

„To je snad jasné,“ řekla Mara. „Spíš jsem narážela na slovo Impérium. Ty a tví povstalečtí přátelé jste měli co dělat, abyste porazili Palpatinovu říši. Myslíš, že Chissové by mohli mít podobné problémy s Thrawnovým impériem?“

„Možné to je,“ pokrčil Luke rameny. Velkoadmirál Thrawn – celým chisským jménem Mitth‘raw‘nuruodo – byl dost možná největší vojenský génius, jakého kdy galaxie poznala, a prokazatelně nejbystřejší velitel Impéria. Ještě před vznikem Povstalecké aliance ho Palpatine poslal s bojovou skupinou do Neznámých oblastí. Údajně to měl být trest za politickou chybu, ale ve skutečnosti šlo o tajnou misi s cílem prozkoumat a dobýt nové světy pro budoucí expanzi Impéria.

Při své poslední návštěvě Nirauanu se Luke a Mara dozvěděli, jak dalece byl v plnění tohoto úkolu úspěšný. Během pouhých několika let propátral nesmírně rozlehlé teritorium a vládu nad ním svěřil svým imperiálním jednotkám a hrstce Chissů, kteří mu zůstali věrní – mimo jiné například Stentovi. Projekt zůstal utajený a vůdci Imperiálního zůstatku na Bastionu se o něm doslechli až teprve nedávno.

A nyní, tři roky poté, udržoval nejvyšší velitel Pellaeon a hrstka jeho spolehlivých pobočníků s Parckem a nirauanskou odnoží jejich bývalého režimu omezené styky. Leia a několik dalších vysokých představitelů Nové republiky věděli o existenci tohoto nového teritoria také, ačkoli Luke měl podezření, že ani jedna z vlád netuší, jak rozsáhlé ve skutečnosti je. Věděli to jen on a Mara a prozatím se rozhodli nechat si to pro sebe.

Název Impérium Ruky jakožto označení této oblasti však pro ně byl nový. „Nedovedu si ale představit, že by se Thrawn stal takovým tyranem,“ pokračoval, zatímco vzpomínal na boje, které vedl velkoadmirál proti Nové republice. „Nevzpomínám si, že by kdy vládl pomocí strachu a útisku.“

„Což ovšem neznamená, že by se to nedokázal naučit,“ podotkla Mara. „Palpatine byl vynikající učitel. A když ne Thrawn sám, možná by se k takové vládě uchýlili jeho následovníci. To se stává běžně.“

„Něco na tom bude,“ připustil Luke. „Ale přesto –“

Odmlčel se, když znovu ožil komunikační displej. Tentokrát se na něm objevil šedovlasý člověk s vrásčitým obličejem a živýma, bystrýma očima. „Ahoj, Maro,“ pozdravil. „Mistře Skywalkere. Musím říct, že jste mě překvapili. Předpokládal jsem, že touto dobou už budete dávno na cestě na Crustai.“

Luke se zachmuřil. „Na Crustai?“

„Na místo setkání,“ řekl Parck, také se zachmuřil a čelo mu pokryly hluboké vrásky. „Copak jste nedostal moji zprávu?“

„Bohužel to nabralo špatný směr,“ pověděla mu Mara. „Vzal ji jakýsi Dean Jinzler a zmizel dřív, než se mohl na obsah podívat někdo další.“

„Neříkejte,“ zamumlal Parck a pohlížel z jednoho na druhého. „A znáte ho?“

„Nikdy dřív jsme o něm neslyšeli,“ odvětila Mara. „Mám za to, že ta zpráva za tu krádež stála?“

„Někomu určitě ano.“ Parck krátce sevřel rty. „Tohle vůbec není dobré.“

„Ano, k tomuto závěru jsme také dospěli,“ souhlasila Mara. „Povíte nám, o co jde?“

„Ovšem,“ řekl Parck, jehož myšlenky se očividně stále upíraly ke zbloudilé zprávě. „Ačkoli pokud Chissové…“ Zdálo se, že se vzpamatoval. „Inu, co se stalo, stalo se,“ řekl rázně. „Se skutečností se musíme vypořádat, ať se nám to líbí, nebo ne. Povězte mi, Skywalkere, už jste někdy slyšel o Mezigalaktické výpravě?“

„Ano, myslím, že ano,“ řekl Luke pomalu a pokoušel se rozpomenout. „Na zmínku o ní jsem narazil, když jsem pátral po informacích o Jorusovi C‘baothovi. To bylo tehdy, když jeho klon spolupracoval s – když se pokoušel unést Leiina dvojčata,“ opravil se rychle. Teď by nebylo moudré zmiňovat se o C‘baothově někdejším spojenectví s Thrawnem, a už vůbec ne o tom, jak C‘baoth souvisel s Thrawnovou smrtí. „Nebyl to nějaký velkolepý pokus vyslat expedici do jiné galaxie, ke kterému došlo pár let před klonovými válkami?“

„Velmi správně,“ řekl Parck. „Ano, tak to v podstatě bylo. Pro ten projekt se tehdy vyčlenilo šest zbrusu nových dreadnaughtů, které byly v šestiúhelníkovém vzoru seskupeny kolem centrálního jádra se zásobami. Posádka se skládala ze šesti mistrů Jedi a tuctu rytířů Jedi, včetně C‘baotha samotného, plus padesáti tisíců dalších bytostí, členů posádky i s rodinami.“

Luke zamrkal. „S rodinami?“

„Cesta do jiné galaxie by trvala pořádně dlouho,“ připomněl mu Parck. „Zvlášť vzhledem k tomu, jak byly dreadnaughty pomalé. Navíc měly letět přes Neznámé oblasti, a tak se objevil návrh založit tam několik kolonií.“

„Aha,“ přikývl Luke. „Tak proto ten zvláštní vzor.“

„Správně,“ řekl Parck. „Kdyby skutečně došlo na založení kolonie, jeden z dreadnaughtů se mohl snadno odpojit, aby poskytl kolonistům obranu a volnost pohybu.“

„Ano,“ odtušil Luke. „A dál už vím jen to, že se expedice nikdy nevrátila. Dostali se do jiné galaxie?“

Mara vedle něho se zachvěla. „Nikdy se ani nedostali z té naší,“ řekla tiše. „Thrawn zachytil výpravu na okraji chisského prostoru a zničil ji.“

„Ano,“ přisvědčil Parck. „Zbytek Chissů z toho neměl žádnou radost. Thrawna za trest málem vyhostili, ale on se z toho zřejmě nějak vyvlékl.“

„Ano, vzpomínám si na lekci z dějepisu, kterou jste mi udělil minule,“ řekla Mara. „Chissové za žádnou cenu neútočí jako první. A jak tahle padesát let stará tragédie souvisí s námi?“

„Pouze takto.“ Parckovy oči se zabodly do jejích. „Chissové nalezli zbytky Mezigalaktické výpravy. A chtějí vám je vrátit.“

*

Dlouhou chvíli Mara prostě jen zírala na obrazovku; hlavou jí vířila stovka různých myšlenek a emocí. „Ne,“ řekla; to slovo z ní vylétlo bez vědomého úsilí. „To není možné. Musí to být nějaký trik.“

Parck pokrčil rameny. „Souhlasím, zní to divně. Avšak aristokra Formbi vypadal upřímně, když mi to sděloval.“

„Není to možné,“ trvala na svém Mara. „Řekl jste mi, že Thrawn Mezigalaktickou výpravu zničil. Když Thrawn něco zničil, dal si na tom opravdu záležet.“

„Což vím mnohem líp než vy,“ ohradil se Parck ostře. „Faktem zůstává, že Chissové objevili Mezigalaktickou výpravu. Popis, který nám Formbi poskytl, rozhodně odpovídá, a nenapadá mě žádný jiný důvod, proč by se měl třeba jen jediný dreadnaught dostat takhle daleko.“

Pozdvihl obočí. „Proč a jak jsou otázky, na které nikdo z nás v tuto chvíli nedokáže odpovědět. Jediná otázka, kterou se musíte zabývat, zní, co s tím budete dělat.“

„Co s tím budeme dělat?“ zeptal se Luke. „Připadá mi, že by se tím měla zabývat celá vláda Nové republiky, ne jen pár rytířů Jedi.“

„Možná,“ řekl Parck. „Ale možná taky ne. Mezigalaktická výprava byla koneckonců duševním dítkem řádu Jedi, ne starorepublikového senátu nebo snad Palpatina. Proto si Formbi přál, abyste se o tom dozvěděl vy a připojil se k oficiální expedici na místo nálezu.“

„On chtěl přímo Luka?“ zeptala se Mara.

„Výslovně,“ potvrdil Parck a pohlédl na obrazovku po své pravici. „Zde je celá zpráva: ,Pro Luka Skywalkera, mistra Jedi, akademie Jedi, Yavin 4; od Chafornťbintrana, aristokry Páté vládnoucí rodiny Sarvchi. Hlídka Chisské expanzní obranné flotily objevila v chisském teritoriu trosky, které vypadají na zbytky expedice známé jako Mezigalaktická výprava. Jako výraz úcty a hluboké lítosti za chisský podíl na jejím zničení vám nabízíme možnost zúčastnit se oficiální prohlídky plavidla. Budu vás očekávat u planety Crustai –‚ zde uvedl její souřadnice – ,po dobu následujících patnácti dnů a pak vyrazíme společně k místu nálezu. Naléhavě vás žádám, zúčastněte se, abychom mohli projednat opatření nezbytná k navrácení trosek výpravy vašemu lidu.‘ Konec zprávy.“

„Takže tohle všechno poslal ten Chaf‘orm‘atakdál?“ zeptala se Mara. „Včetně adresy?“

„Chaf‘orm‘bintrano,“ pomohl jí Parck. „Říkejte mu Formbi. Kde se nachází akademie Jedi, to jsem mu prozradil já. Chissové nevědí o Nové republice téměř nic a o jejích světech už vůbec nic.“

„Ale přesto znal Lukovo jméno?“

„To ne tak docela,“ připustil Parck. „Formbi se ptal na jméno nejvýznamnějšího Jediho Nové republiky. A tím je samozřejmě mistr Skywalker.“

„Takže vy a Formbi jste spolu zadobře?“ otázala se Mara.

„Tak to bych zrovna netvrdil,“ vykrucoval se Parck. „Oficiální stanovisko Chissů je pořád ještě takové, že Thrawn byl odpadlík, který svému národu nepřinesl nic než hanbu.“

„Vykládejte to Stentovi,“ zamumlal Luke.

Parck pokrčil rameny. „Netvrdím, že se na tom shodli všichni Chissové. Pouze jsem řekl, že takový je oficiální názor. Avšak Formbi a já jsme si spolu několikrát příležitostně promluvili a naše rozhovory proběhly dostatečně civilizovaně.“

Pohlédl kamsi mimo obrazovku. „Propočítal jsem cestovní vzdálenost do systému Crustai. Pokud ta vaše loď zvládne alespoň nula celá tři, měli byste se tam dostat těsně předtím, než Formbiho patnáctidenní lhůta vyprší.“

„Děkujeme vám,“ řekl Luke. „Jestli nic nenamítáte, probereme si to mezi sebou a hned se vám zase ozveme.“

„Jak si přejete,“ odvětil Parck. „Budu se těšit.“

Když Luke vypínal komunikátor, Parck stále seděl na svém místě a díval se na ně.

Mara upírala oči na planetu. Cítila, že ve vzduchu mezi nimi visí Lukova nevyslovená otázka. „Co tomu říkáš?“ zeptala se místo toho.

„Je to velmi zajímavá nabídka,“ odpověděl Luke. „Pokud vím, celý projekt Mezigalaktické výpravy byl obestřen tajemstvím. Ani v archivech na Coruscantu se mi o něm nepodařilo nic najít.“

„O celé té éře toho moc nevíme,“ řekla Mara. „Klonové války a Palpatinovy čistky se o to postaraly.“

„O to mi jde,“ řekl Luke. „I kdyby se dochovala třeba jen část Mezigalaktické výpravy, existuje možnost, že spolu s ní přežily i nějaké záznamy. Mohli bychom nahlédnout do minulosti a po tom jsme vždycky toužili.“

„Po tom jsme vždycky toužili?“ opáčila Mara a pohlédla na něj. „Nebo jenom ty sám?“

„No jo, dobře,“ řekl Luke, očividně zmatený její reakcí. „Přiznávám se: chtěl bych se toho dozvědět víc o tehdejších rytířích Jedi. Ty ne?“

„Ve stejné době se dostal k moci Palpatine,“ připomněla mu zasmušile a obrátila se zpátky k průzoru. „Za sebe můžu říct, že spoustu věcí o té éře nechci vědět.“

„Chápu tě,“ řekl Luke vlídně. „Ale na druhou stranu si nemůžeme dovolit přehlížet potenciál téhle nabídky.“

„Jaký potenciál?“ ušklíbla se Mara. „Šance pro Chissy, aby utišili svůj pocit viny, že tak dlouho nechali Thrawna tropit neplechu?“

„Určitě to s tím souvisí,“ řekl Luke. „Chissové se pokládají za počestný národ. Dokonce ani Thrawn nezabíjel a neničil víc, než považoval za nutné. Mám ale silný pocit, že je v tom něco víc než jen snaha o usmíření.“

„Jako třeba?“

Luke pokrčil rameny. „Nevím. Možná že Chissové hodlají navázat s Novou republikou diplomatické styky a nalezení Mezigalaktické výpravy jim poskytlo záminku.“

„Myslíš?“ opáčila Mara pochybovačně. „No, v tom případě na to jdou opravdu divně, můj drahý. Taky jsem propočítala nějaké vzdálenosti.

I kdybychom tu zprávu dostali, kdy jsme měli, před odletem do Neznámých oblastí bychom sotva stačili upozornit Coruscant. Za tu dobu by se diplomatická mise rozhodně nestihla zorganizovat a ani náhodou by nestihla odstartovat včas. Smiř se s tím, Luku: Formbi nechce, aby se do toho vložila Nová republika, nebo alespoň ne na oficiální úrovni.“

„Nemůžu se s tebou hádat,“ připustil Luke. „Ale pokud Chissové považují Mezigalaktickou výpravu za projekt řádu Jedi, dává smysl, aby chtěli mě, a ne někoho ze senátu.“

„Pokud Parck říká pravdu,“ upozornila ho Mara. „Taky je možné, že lže jako když tiskne.“

„Je způsob, jak to zjistit,“ podotkl Luke. „Pochybuju, že při osobním setkání s námi by dokázal tak velikou nepoctivost skrýt.“

„Tam dolů nejdeme,“ řekla Mara bez okolků. „Když jsem s ním naposledy seděla v jedné místnosti, snažil se mě napřed naverbovat a pak mě málem nechal usmažit těmi skvělými pistolkami charricy, které Chissové nosí. Díky, ale tady nahoře ho slyším docela dobře.“

„Jen klid,“ mírnil ji Luke. „Mně se tam dolů taky nijak zvlášť nechce. Jenom měj na paměti, že takhle nám musí stačit jeho slovo.“

„Já vím,“ zamumlala Mara. „Jenom se mi to nelíbí.“

Luke pokrěil rameny. „Je to riziko,“ řekl. „Ale myslím, že za to stojí.“ Naklonil hlavu ke straně a Mara znovu ucítila, jak se jeho mysl dotýká té její. „Pokud ovšem nemáš nějaký pádnější důvod.“

„Tím chceš říct, jestli cítím něco v Síle?“ zašklebila se Mara. „Kéž by. Cítím jen svoji vrozenou podezřívavost.“

„Ne, je tam i něco víc,“ opravil ji Luke zamyšleně. „Je tam ještě něco dalšího, něco hlubšího než pouhá opatrnost nebo podezření. Podobně jsem se cítil, když mi Yoda řekl, že než se doopravdy stanu Jedim, budu se muset postavit svému otci.“

„Ale já už jsem si tím prošla,“ namítla Mara. „Řekls mi, že to souvisí s obětí. Já jsem tu svou přinesla.“ Ukázala prstem na planetu před nimi. „Přímo tam dole.“

„Já vím,“ řekl starostlivě Luke a Mara ucítila další příval vřelého citu. Vždyť díky té oběti se vlastně zrodil jejich vztah. „Ale já jsem nemluvil o oběti. Je to spíš jako –já nevím. Říkej tomu potřeba čelit minulosti.“

Mara si odfrkla. „V chisském prostoru jsem nikdy nebyla. Jak by mohla cesta tam souviset s mojí minulostí?“

„Nevím,“ zaváhal Luke. „Jen jsem řekl, jaký z toho mám dojem, to je celé.“

Mara vzdychla. „Ty tam chceš letět, viď?“

Luke se natáhl a uchopil ji za ruku. „Je to naše povinnost,“ odpověděl. „Pokud měl Parck pravdu a blíží se k nám neznámý nepřítel, budeme potřebovat všechny spojence, které se nám podaří získat. I kdyby existovala jen malá Šance, že se Chissové přidají na naši stranu, musíme to zkusit.“

„Ano,“ řekla Mara a po zádech jí přeběhl mráz. „Pokud ovšem Parck nelhal i v tomhle. No, jestli se tam máme vydat, měli bychom vyrazit.“

Ještě jednou stiskla Lukovu dlaň, pustila ji a natáhla se po spínači komunikátoru. „Zavoláme Parckovi a řekneme si o ty souřadnice.“

KAPITOLA

3

Jade Sabre dokázala o něco víc než 0,3 nad rychlost světla, a když dorazili ke Crustai, ještě jim téměř celý den zbýval. Situace zde zřejmě nebyla tak uvolněná jako na Nirauanu, protože tady už na ně uvítací výbor čekal.

A měl dokonce pět členů: byly to neznámé stíhačky, velikostí něco mezi X-wingem a náporovým člunem Skipray. Jakmile Luke vystoupil s lodí z hyperprostoru, zařadily se za Sabre. „Identifikujte se,“ vyštěkl z komunikátoru přísný hlas obstojným basikem.

„Mistr Jedi Luke Skywalker a rytíř Jedi Mara Jade Skywalker,“ odpověděl Luke a letmo pohlédl na taktické schéma, které zobrazila Mara. Stíhačky se přesunuly do pozic po stranách Jade Sabre, což se dalo snadno vysvětlit jako nevinná eskortní formace, která by však v případě potřeby mohla zrovna tak dobře posloužit k útoku. „Přiletěli jsme na žádost aristokry Chaf orm‘bintrana z Páté vládnoucí rodiny.“

„Vítejte, mistře Skywalkere,“ řekl hlas. „Doprovodíme vás na aristokrovu diplomatickou loď. Na ní přistanete a vystoupíte na palubu.“

„Děkujeme vám,“ odpověděl Luke.

Jedna ze stíhaček se odtrhla od formace, předletěla celou skupinu a uhnula doleva k obrysu planety přímo před nimi. Luke pochopil a také změnil kurz. „Co na ně říkáš?“ zeptal se.

„Pokud si nějakou technologii půjčili od nás, tak to rozhodně není vidět,“ řekla Mara, která se nakláněla nad senzorickým skenem stíhaček. „Většinu zbraní počítač nezná, ale zdá se, že jsou hlavně energetické a projektilové. A na spodku mají několik malých raket.“

„Protonová torpéda?“ hádal Luke, zatímco si prohlížel nákres, který jim načrtly senzory.

„Na ně mi připadají moc velké, ale nevím to určitě,“ řekla Mara. „Rozhodně bych se ale nechtěla utkat s některou z těch věcí v boji a už vůbec ne s pěti najednou.“

„Budeme se snažit, aby k tomu nedošlo,“ souhlasil Luke. „Vzhledem k Thrawnovu vztahu s Impériem je mi divné, že nic z našeho vybavení nepoužili.“

„Slyšel jsi Parcka,“ připomněla mu Mara. „Thrawna tu neměli v lásce.“

„Ano, ale myslel bych, že spolknou svou pýchu, aspoň když jde o užitečnou technologii,“ řekl Luke. „Většina lidí nemá tak pevné zásady.“

Mara pokrčila rameny. „Možná jsme konečně našli společnost, která je má.“

Diplomatická loď, o které se zmínil pilot stíhačky, je překvapila stejně jako stíhačky samotné. Byla delší, než Luke čekal, téměř o polovinu větší než corellianské korvety, které k podobným úkolům používala Nová republika. Chisská loď navíc neměla oblé tvary korvety; vypadala, jako by ji celou tvořily přímky, hrany a ostré úhly, cosi jako moncalamarský hvězdný křižník nahrubo vytesaný z kamene ještě předtím, než začal sochař vyhlazovat jeho povrch do řádných hladkých křivek.

„Zajímavá kocábka,“ poznamenala Mara, zatímco letěli směrem k lodi. „Skvěle by se dala schovat v poli asteroidů.“

„Dobře by splynula s okolím, viď?“ přikývl Luke. „Zrovna mě napadlo, že s ničím jiným by se nedala splést. To je další věc, která je u diplomatické lodi vždycky potřeba.“

„Možná,“ řekla Mara. „Anebo mají Chissové prostě rádi kostrbaté lodě. Jsem zvědavá, jaký tam budou mít hangár.“

Luke sebou škubl. Když tehdy Maře Jade Sabre věnoval a ona mu za ni poděkovala, dala mu vzápětí jasně najevo, co se stane každému, kdo lodi třeba jen odře lak. Teď by to mohlo znamenat problémy.

Naštěstí k ničemu takovému nedošlo. Hangár na pravoboku, do kterého je naváděli, byl sice spíš jen poloviční dok, ale měl rovné stěny bez ozdobných výčnělků, které by ztěžovaly přistání. Na manévrování tam také bylo místa dost a Maře se podařilo natočit Sabre správným směrem a dosednout do svorek na první pokus. „Tak a jsme tady,“ prohodila. „Co dál?“

„K průlezu na levoboku přisouvají přechodový tunel,“ oznámil Luke, když natáhl krk a zadíval se z kokpitu dolů. „Přivítáme se s hostitelem.“

Několik minut jim trvalo, než povypínali lodní systémy a dostali se dozadu k průlezu. Někdo už tam čekal a zdvořile a diskrétně ťukal na kovové dveře. „Jdeme na to,“ zamumlal Luke a uvolnil je.

Průlez se otevřel a ukázal jim mladou chisskou ženu oděnou v kombinéze exotického střihu s různými odstíny žluté. „Vítejte na diplomatickém plavidle Chaf Envoy,“ pravila. Basikem mluvila mnohem lépe než piloti a její slova podbarvoval pouze nádech cizokrajného přízvuku. „Jsem Chaf‘ees‘aklaio, pobočnice aristokry Chaf‘orm‘bintrana. Bude mi ctí, budete-li mě oslovovat mým zkráceným jménem Feesa.“

„Děkujeme vám,“ řekl Luke. „Já jsem Luke Skywalker – říkejte mi Luku. Tohle je Mara Jade Skywalker – Mara – moje žena. Stejně jako já je Jedi.“

„Luku; Maro,“ zopakovala Feesa jejich jména a hluboce se uklonila. „Jsme poctěni vaší přítomností. Prosím, pojďte za mnou.“

Obrátila se a vykročila tunelem. „Náš jazyk ovládáte výborně,“ poznamenal Luke, když se on a Mara zařadili za ni. „Mluví jím hodně vašich lidí?“

„Zdaleka ne všichni,“ odpověděla Feesa. „Před mnoha lety jej sem přinesli Návštěvníci, ale jen málo z nás pocítilo touhu naučit se ho.“

„Návštěvníci?“ zeptala se Mara. „Myslíte lidi z Mezigalaktické výpravy?“

„Ne, Návštěvníci,“ opakovala Feesa. „Ti, kdo přišli ještě dřív.“

„Dřív než Mezigalaktická výprava?“ zachmuřila se Mara. „Kdo to mohl být?“

„Neznám jejich jména.“ Feesa se pootočila, aby přes rameno pohlédla na Maru. „Avšak mně nepřísluší mluvit o takovýchto záležitostech,“ dodala. „Už se mě na nic víc neptejte.“

„Omlouváme se,“ řekl Luke. Vyslal směrem k Maře varovnou myšlenku a na oplátku vycítil záblesk zklamání a zlosti, že předčasně přerušil její dotazy. Získávání informací bylo jednou z Mařiných specialit.

Tunel končil širokým průchodem, za nímž se rozkládal velký sál. Feesa vstoupila do sálu a ustoupila ke straně, aby jim uvolnila cestu. Luke prošel dovnitř –

Jediným varováním mu bylo zachvění Síly, krátký a neostrý pocit nebezpečí. Ale stačilo to. Reflexivně se vrhl střemhlav vpřed, když vtom cosi proťalo místo, které právě uvolnil.

Feesa vyjekla překvapením. Luke dopadl na palubu, převalil se na záda a odrazil se od chladného kovu. Setrvačnost jeho pohybu jej zády napřed zanesla pryč od zdroje nebezpečí. Za půl sekundy stál znovu na nohou, zaujal bojový postoj a světelný meč držel zažehnutý v rukou.

V první řadě měl starosti o Maru. Ke své úlevě spatřil, že pořád ještě stojí v bezpečí tunelu a světelný meč má zapnutý a připravený. Jejich oči se na okamžik setkaly, čímž se oba ujistili, že ten druhý je nezraněn.

Periferním viděním zahlédl Feesu, která ležela natažená na podlaze; Mara ji zřejmě srazila Sílou k zemi, kde snad bude mimo nebezpečí. Mentálně varoval Maru, aby zůstala tam, kde je, a začal pátrat po zdroji útoku.

Nebylo těžké ho nalézt. Tlustý, těžký kabel ukotvený ve vysokém stropě se těžkopádně houpal podél zdi. Zřejmě se uvolnil zrovna v okamžiku, kdy Luke procházel dveřmi. Úlevně a dopáleně zároveň se zašklebil a vypnul světelný meč. „Všechno je v pořádku,“ zavolal na Maru a očima přeměřoval rychlost kabelu. Ještě pět sekund a zhoupne se zpátky přes průlez, ale do té doby bude průchod bezpečný. „Můžeš projít.“

Mara prošla, ale udělala to zcela typicky po svém. Počkala čtyři nebo pět sekund a pak se prudce vrhla vpřed, přičemž se ve vzduchu otočila o 180 stupňů. Jak letěl kabel kolem ní, sekla světelným mečem nad hlavou.

Čekal, že Mara usekne konec kabelu jako výraz své nelibosti nad tím, co se právě stalo. Modrá čepel však pouze kmitla kolem letícího kabelu bez jakéhokoli viditelného účinku.

Dopadla zpátky na palubu, kabel se mihl kolem ní a hlasitě narážel do zdi. „Jsi v pořádku?“ zeptala se Luka, vypnula světelný meč a zavěsila ho zpátky na opasek.

„Nic mi není,“ ujistil ji Luke. „Stejně jsem si chtěl trochu zacvičit.“

Koutkem oka zachytil vpravo od sebe pohyb, otočil se a spatřil dva Chissy, kteří vešli klenutou chodbou do sálu. Oba byli o mnoho starší než Feesa, oba na sobě měli honosné obleky, které byly skoro určitě obřadními oděvy státníků. Menší Chiss, jehož modročerné vlasy bohatě prokvetly stříbrem, měl dlouhé, splývavé roucho s tlumenými odstíny žluté a šedým lemováním. Oděv vyššího Chisse byl kratší, spíš než rouchu se podobal dlouhé tunice a byl převážně černé barvy, ačkoli některá místa na rukávech a ramenou zdobily malé tmavorudé plošky. „Zdravím vás, Jediové z –“ začal černě oblečený Chiss.

Znenadání se odmlčel, a zatímco se poslední ozvěna jeho slov odrážela od stěn, oči se mu zúžily. „Co se tu stalo?“ zeptal se přísně.

„Došlo k nehodě, vznešený pane,“ ozvala se Feesa a rychle vyskočila na nohy. „Utrhl se kabel a málem udeřil mistra Skywalkera.“

„Aha,“ řekl Chiss a hrozivý tón z jeho hlasu zmizel. „Přijměte mé omluvy, mistře Skywalkere. Jste zraněn?“

„Ne,“ ujistil ho Luke. Spolu s Marou vykročil k nově příchozím. „Mám za to, že jste aristokra Chafornťbintrano?“

Chiss zavrtěl hlavou. „Jsem generál Prarďras‘kleoni z Chisské obranné flotily,“ pronesl škrobeně. „Vojenský velitel této expedice.“

Pootočil se k Chissovi ve žlutém. „Toto,“ řekl, „je aristokra Chafornťbintrano.“

Luke obrátil pozornost k druhému Chissovi. U cizích druhů se stáří nikdy neurčovalo snadno, ale na Chafornťbintranovi bylo cosi, co naznačovalo, že je mnohem starší než generál. Snad jeho vystupování nebo něco v jeho výrazu či postoji. „Omlouvám se, aristokro Chaf ornťbintrano,“ řekl Luke.

„To není vůbec potřeba,“ odvětil ten druhý nenucené. „Nikdo od vás nečeká, že poznáte jednoho Chisse od druhého. Věřím, že vaše cesta proběhla poklidně?“

„Velmi poklidně, děkujeme za optání,“ řekl Luke. Chaf ornťbintranův přízvuk byl o něco silnější než Feesin, ale lehkost, se kterou hovořil, dávala tušit, že zná basic ještě lépe než ona.

„Až na tu poslední část,“ vložila se Mara do řeči a kývla směrem ke kabelu, který se stále ještě houpal podél stěny. „Naši řeč ovládáte dobře, aristokro Chaf ornťbintrano. I vy jste se ji naučil od Návštěvníků?“

„Od Návštěvníků i od dalších,“ odpověděl Chiss. „Poté, co se lidé z vašeho národa usadili na Nirauanu, bylo nezbytné, aby se váš jazyk stal malou, ale rostoucí oblastí našich studií. Hovoří jím veškeré osazenstvo této lodi a přikázal jsem jim, aby ho ve vaší přítomnosti používali, jak jen to bude možné.“

„Děkujeme vám, aristokro Chafornťbintrano,“ kývl Luke krátce hlavou. ,Je to nečekaná, ale vítaná laskavost.“

„Není zač,“ odvětil Chaf ornťbintrano. „Ze zdvořilosti k vám vás také žádám, abyste mě oslovovali mým zkráceným jménem Formbi. Věřím, že se tím náš rozhovor usnadní.“

„Určitě,“ ujistil ho Luke. Formbiho předvídavost ho naplnila úlevou. V cizích řečech a výslovnostech nebyl nikdy zdaleka tak dobrý jako Leia nebo Han a C-3PO byl v tuto chvíli daleko. „Znovu vám děkuji.“

„Je to jen praktická zdvořilost,“ pokračoval Formbi, jako by pociťoval potřebu nějak své rozhodnutí vysvětlit. „Plná jména jsou koneckonců vyhrazena zejména pro formální příležitosti, pro cizince a pro ty, kdo jsou v nižším společenském postavení. Vy všichni jakožto zástupci Nové republiky jistě zaujímáte nejvyšší možné pozice.“

Luke pohlédl na Maru a všiml si, že jí to také neuniklo. Vy všichni? Neměl spíš říct vy dva? „Tak se to dá také chápat,“ souhlasil.

„Výborně,“ řekl Formbi. „Stejně tak můžete generálu Prarďras‘kleonimu říkat generále Drasku.“

Luke obrátil zrak ke generálovi a všiml si, jak na okamžik stáhl ústa, ale pak je zase nenápadně uvolnil. Drask byl zřejmě mnohem méně ochoten porušovat zažité společenské pořádky než Formbi.

Anebo prostě neměl rád lidi.

„Ale teď už pojďme,“ dodal Formbi a pokynul ke klenutému průchodu, kterým on a Drask vstoupili. „Ukážu vám veřejné části plavidla a pak vás Feesa zavede do vašich soukromých pokojů.“

Otočil se a vykročil jako první napříč sálem k průchodu. „Na vstupní oblast je to pěkně velký sál,“ poznamenala Mara, když vkročili do stáčející se chodby za průchodem. Na rozdíl od vnějšího trupu lodi byly vnitřní stěny hladké a rovné. „Naše lodě si většinou nemohou dovolit tolik plýtvat prostorem.“

„Tak vy považujete zdvořilost a etiketu za plýtvání?“ zavrčel Drask. „Možná je tedy zbytečná i slušnost nebo také postavení a společenské třídy –“

„Generále.“ Formbi pronesl to slovo tiše, ale v jeho hlase bylo cosi, co toho druhého okamžitě umlčelo. „Naši hosté neznají stejné způsoby jako my. Zjevně vám nerozumějí.“

Pohlédl zpátky na Maru. „Toto je diplomatická loď Páté vládnoucí rodiny, a tak na palubě často hostíme vysoce postavené činitele. Každá společenská a profesní třída vyžaduje odpovídající velikost prostoru, výzdobu i způsoby. Podle toho, o jakou příležitost jde, se dá přijímací prostor před příletem hosta automaticky překonfigurovat a vyzdobit.“

Pokrčil rameny. „I přes svou velikost sál stěží dostačuje k tomu, abychom v něm řádně uvítali bratra nebo sestru z jedné z Devíti rodin. Většina jich naštěstí cestuje jen málo, a když, tak hlavně ve svých vlastních lodích.“

„Chápu,“ řekla Mara.

Formbi se zamračil a Luke zachytil náhlý záchvěv nejistoty. „Očekávali jste nějaký uvítací ceremoniál?“ zeptal se. „Admirál Parck mi sdělil, že Jediové podobné projevy uznání nevyžadují a ani si je nepřejí. Mýlil se snad?“

„Ne, vůbec ne,“ ujistil ho spěšně Luke. „Činovníci našeho postavení nevyžadují žádné formální rituály ani zacházení.“

„A zvlášť ne na misi, jako je tahle,“ doplnila Mara. „Pokud bude ceremoniál potřeba, dáme vám vědět a poučíme vás o příslušných způsobech.“

„A čekáme, že vy uděláte pro nás totéž, když se situace obrátí,“ řekl Luke. „Do té doby nás považujte za pouhé spolucestující, kteří se letí podívat na pozůstatky starobylé republikové lodi.“

Formbi přikývl a nejistota se vytratila. „Uděláme to tak,“ prohlásil. „A teď, když už jsme všichni tady –“

Chodbou zazněla série trylků a tónů a Formbi se odmlčel. „Přilétá plavidlo,“ oznámil klidný hlas odněkud shora. „Třída Paskla; konfigurace neznámá.“

Drask si zamumlal cosi pod vousy. „Připravit k boji,“ křikl ke stropu a poklusem vyrazil chodbou.

„Pojďte,“ řekl Formbi a pobízel je vpřed; Drask mezitím zmizel za zákrutem. „Stejně jsme měli namířeno do veřejných prostor. Docela dobře můžeme začít velitelským střediskem.“

Desítkou křižovatek a zákrutů je dovedl až na malý balkon nad místností, která byla, alespoň pokud to mohl Luke posoudit, umístěna skoro přímo uprostřed jádra lodi. Byla přibližně stejně velká jako přijímací prostor, jen strop měla mnohem nižší. Na rozdíl od přijímacího sálu byla plná konzol, displejů, monitorů na stěnách a Chissů. Většina z nich měla stejně jako generál Drask černé oblečení, jenže jejich kombinézy byly přiléhavější, méně honosné a každopádně mnohem praktičtější. Luke zahlédl Draska na kruhovém pódiu uprostřed místnosti, jak se radí s Chissem v uniformě, která byla podobná té jeho, ale místo generálových červených insignií měla zelené výložky.

„Tohle je velitelské středisko,“ řekl Formbi nenuceně, jako by prováděl turisty po výstavě obrazů pozoruhodných měkkýšů. „Tamten důstojník se zelenými výložkami je kapitán Brasťalshi‘barku, přímý velitel této lodi – můžete mu říkat kapitáne Talshibe. A toto,“ dodal s prstem namířeným na největší displej na protější zdi, „je zřejmě to přilétající plavidlo.“

Luke se zadíval na jeho obraz. Cizí loď vypadala jako lehce zmáčknutá koule světlé barvy, jejíž trup pokrýval hustý vzor tmavých bodů, což mohly být průzory, výfukové šachty nebo pouhá dekorace. Na displeji neviděl žádné měřítko, ale pokud menší lodě, které se rojily kolem ní, byly stejného typu jako stíhačky, které sem doprovodily Jade Sabre, pak měl narušitel celkem slušnou velikost.

„Nevypadá to na válečnou loď,“ poznamenala Mara po jeho boku. „Ty většinou mívají alespoň jednu stranu s malou siluetou a velkou palebnou silou, kterou by mohly natočit k blížícímu se nepříteli. Tahle věc bude dokonalý cíl, ať už k vám přiletí z jakéhokoli směru.“

„Zapomínáš na Hvězdu smrti,“ upozornil ji Luke. „Ta měla víceméně stejný tvar jako tahle loď.“

„A její design byl k ničemu zrovna tak,“ odsekla Mara. „Jenom byla náhodou dost velká a ošklivá, aby jí to prošlo.“

„Skoro,“ řekl Luke. Nemohl si pomoct.

„Jak myslíš.“ Mara ukázala k obrazu. „Tahle věc oproti tomu zřejmě není ani z poloviny tak velká jako dreadnaught.“

Formbi se otočil k Feese. „Feeso, jdi prosím za velvyslancem a požádej ho, ať se k nám připojí,“ vybídl ji. „Mohlo by ho to také zajímat.“

„Jak si přejete,“ odpověděla Feesa, rychle se uklonila a pak odspěchala pryč.

„Za velvyslancem?“ zeptala se Mara.

„Ano,“ přisvědčil Formbi. „Rozuměl jsem dobře, že jste říkali, že už jste s plavidlem tohoto typu měli tu čest?“

„Ne, jen s bitevní stanicí podobného tvaru,“ řekl Luke.

„Už je to dlouho, co byla zničena,“ dodala Mara. „Koho jste myslel tím velvyslancem?“

Přerušil ji další trylek, ale byla to jiná kombinace tónů, než jakou slyšeli prve. „Upozornění, že přichází vysílání,“ vysvětlil jí Formbi. „Pokoušejí se komunikovat.“

Jeden z menších postranních displejů se rozzářil a ukázal dvojici prapodivných tváří s velkýma fialovýma očima, plochýma ušima trčícíma nahoru z lebky a párem malých úst usazených těsně nad čelistí. Kůže cizinců měla světle hnědou barvu a kolem čelisti a tváří ji žíhal exotický zlatý přídech. „Co jsou zač?“ zeptal se Luke.

„Tenhle druh jsem ještě nikdy neviděl,“ řekl Formbi a naklonil se trošku dopředu, zřejmě aby lépe viděl.

„Myslela jsem, že převládajícím druhem jste tady vy,“ ozvala se Mara. „Jak to, že neznáte všechny své sousedy?“

„Ano, máme významný počet hvězd a hvězdných systémů,“ odvětil Formbi. V jeho hlase nezazněla ani povýšenost, ani obhajoba; pouze konstatoval fakt. „Avšak Devět rodin už dlouho nedovoluje našemu lidu narušovat cizí teritoria a prozkoumávat je. Obranná flotila a veškerý oficiální personál má přísně nařízeno neopouštět naše hranice.“

Pokrčil rameny. „A kromě toho je v této části vesmíru rovněž mnoho malých skupin – trosečníků, kteří přežili útoky pirátů, nebo uprchlíků, kteří unikli masové destrukci z rukou jiných útočníků. A samozřejmě tu stále jsou také ti piráti a útočníci. I kdybychom to měli v úmyslu, poznat je všechny by byl nesmírně obtížný úkol.“

„Tam venku jsou stovky různých hrozeb, ze kterých by ti zamrzla krev v žilách, kdyby ses o nich dověděla,“ zamumlala Mara.

Formbi na ni pohlédl a svraštil čelo. „Prosím?“

„Jen jsem si vzpomněla na něco, co mi kdysi řekl jeden Chiss,“ vysvětlovala Mara. „Válečník jménem Stent z Nirauanu.“

„Ano,“ řekl Formbi trochu zvláštním tónem. Možná neměl rád, když se mu připomínalo, že s Parckem spolupracuje spousta odpadlých Chissů. „Vlastně jejich počet dost možná podcenil. Zbytek galaxie za chisským teritoriem není bezpečné místo k životu.“

Jeden z cizinců na displeji otevřel obě svá ústa a místnost se naplnila

proudem melodických zvuků. Luke sáhl po Síle a přemítal, jestli se mu podaří vycítit význam slov podobně, jako to dělal s Qom Qae a Qom Jha na Nirauanu.

Ale Qom Qae a Qom Jha komunikovali částečně pomocí Síly. Tito cizinci to neuměli, takže jeho úsilí bylo marné.

„A,“ řekl Formbi. „Alespoň byli v této oblasti dostatečně dlouho na to, aby se naučili minnisiatštinu.“

„Co je to? Obchodní jazyk?“ zeptala se Mara.

„Přesně tak,“ řekl Formbi a uznale na ni pohlédl. „Minnisiatština je hlavním obchodním jazykem, kterým se dorozumívají nejrůznější národy této oblasti. Většina Chissů ji ovládá alespoň částečně, hlavně ti, kdo žijí na pohraničních světech, jako je Crustai.“

„Co říká?“ chtěl vědět Luke.

Formbi našpulil rty. „,Zdravíme vznešený a soucitný lid Chisské ascendence,‘“ řekl pomalu. „Já jsem Bearsh, vrchní správce Geroonského pozůstatku.‘“

Na pódiu se nyní rozhovořil generál Drask. Zdálo se, že mluví stejným jazykem, ačkoli jeho hlas byl o poznání méně melodický než Geroonův. „Jsem generál Prarďras‘kleoni z Chisské obranné flotily,‘“ tlumočil Formbi. ,„Co pohledáváte v chisském teritoriu?‘“

Lukovým uším nezněla Draskova otázka nikterak hněvivě nebo výhružně. Geroon však zřejmě slyšel něco jiného než on. Bearshův hlas jako by najednou nabyl poplašeného tónu. Formbiho překlad to vzápětí potvrdil: ,„Nechtěli jsme vás urazit. Prosím, neútočte na naše plavidlo. Chceme pouze vzdát čest těm, kdo zahynuli, aby osvobodili náš národ.‘“

Drask vzhlédl ze svého pódia a jeho oči se rozhlížely kolem, dokud neobjevily Formbiho na pozorovacím balkonu. „Aristokro?“ zvolal. „Tušíte, na jakou událost naráží?“

„O žádné takové události nevím,“ zavolal Formbi v odpověď. „Požádejte ho o vysvětlení.“

Generál se obrátil a pokračoval v rozmluvě. „Myslela jsem, že nesmíte pomáhat národům mimo vaše teritorium,“ podotkla Mara.

„Nesmíme,“ přisvědčil Formbi. Geroon opět promluvil, a jak Formbi naslouchal, žhnoucí oči se mu zúžily. „Aha,“ řekl. „Zajímavé. Poslouchejte: ,Doslechli jsme se, že jste nalezli kosti republikového plavidla Mezigalaktické výpravy. Lidé, kteří v něm cestovali, položili své životy, aby nás osvobodili od našich zotročitelů.‘“

„Počkat, počkat,“ řekl Luke a obrátil se k Maře. „Myslel jsem, žes říkala, že Thrawn Mezigalaktickou výpravu zničil.“

„Tak mi to Parck řekl,“ potvrdila Mara. „Možná se mýlil.“

„Anebo se tohle stalo ještě předtím, než Thrawn výpravu dostihl?“ nadhodil Luke.

Drask se opět rozhovořil. „Generál Drask se ptá, kdo byli ti jejich zotročitelé,“ řekl Formbi zamyšleně. „To by mě zajímalo…“

Odmlčel se. „Napadlo vás něco?“ pobízela ho Mara.

„Snad,“ odvětil Formbi. „Počkejme, co řekne Geroon.“

Bearsh odpověděl, odstoupil od holokamery a složitě zamával rukama. „Co je to za ním?“ zamračil se Luke a snažil se proniknout očima mezi oběma cizími tvářemi, které nyní obrazovku zaplňovaly pouze z části. Vypadalo to, že za nimi se nachází veliká otevřená místnost, snad ještě větší než uvítací sál, kterým on a Mara přišli. Stěna a strop byly vyvedeny v modré barvě s bílým vzorkem a nad hlavami cizinců zahlédl špičky jakýchsi nezakrytých konstrukcí.

A pak, zatímco se díval, se mu do zorného pole dostaly dvě malé postavičky, které vesele šplhaly po nejbližší konstrukci. „Co to tam –?“

„Je to hřiště,“ vydechla Mara. „Dětské hřiště.“

„Máš pravdu,“ řekl Luke. Jeden z malých Geroonů se dostal na špičku konstrukce, po které lezl, z uší si stáhl červenou čelenku a vítězoslavně jí zamával. „Vypadá to na nějakou verzi Pána vrcholu.“

„Včetně vlaječek a hlasitého vychloubání,“ souhlasila Mara. „Co u všech světů dělá hřiště na palubě hvězdné lodi?“

„Vagaariové,“ ozval se Formbi.

„Cože?“ obrátil se k němu Luke.

Formbi pokynul k displeji. „Právě potvrdil mé tušení,“ odvětil Chiss ponuře. „Říká, že je zotročili Vagaariové.“

„Mám za to, že ty už jste někdy viděl?“ zeptala se Mara.

„Neviděl, ale znám je až příliš dobře,“ řekl Formbi. „Byl to velký národ kočovných dobyvatelů a otrokářů, kteří kdysi volně létali touto částí vesmíru, loupili a ničili na potkání, zejména na úkor menších národů a světů.“

„Jsou tu ještě někde?“ zeptal se Luke.

„Nikdo je už mnoho let nespatřil,“ odpověděl Formbi. „Přesněji řečeno od doby, kdy byla zničena Mezigalaktická výprava.“

Luke a Mara si vyměnili překvapené pohledy. „Oni se té bitvy zúčastnili?“ zeptal se Luke.

„A na čí straně?“ dodala Mara. „Na straně Mezigalaktické výpravy, nebo Chissů?“

„V té bitvě nebyla žádná ,chisská‘ strana, Jedi Skywalker,“ opáčil Formbi a blýskl po ní rudýma očima. „Byl tam pouze syndik

Mitth‘raw‘nuruodo a jeho jediná a velmi malá hlídková jednotka. Nezastupoval ani Chisskou obrannou flotilu, ani Devět vládnoucích rodin, ani žádnou jinou skupinu Chissů.“

„Ano, my vám rozumíme,“ ujistil ho Luke rychle. „Mara pouze uvažovala nad tím, jak asi vypadalo bojiště.“

Formbi zavrtěl hlavou. „Dorazil jsem až poté, co bitva skončila, až když už bylo dílo zkázy dokonáno.“ Hlasitě si odkašlal. „Syndik Mitth‘raw‘nuruodo nebyl příliš sdílný ohledně toho, co přesně se přihodilo.“

„Takže je možné, že Jediové z Mezigalaktické výpravy jim opravdu pomohli proti Vagaariům?“ zeptal se Luke.

Formbi pokrčil rameny. „To vy znáte rytíře Jedi,“ řekl. „Vy byste měl říct mně, zda je to možné.“

Luke pohlédl zpátky na displej s úpěnlivě prosícími Geroony. Co by Jediové udělali tváří v tvář hrozbám pirátského gangu a Thrawnových sil? „Určitě by se snažili pomoct,“ řekl pomalu. „Co by dokázali udělat… to nevím.“

„I když Geroonové si očividně myslí, že Jediové pro ně udělali něco významného,“ podotkla Mara. „Myslíš, že se Mezigalaktická výprava mohla s Thrawnem spojit, aby zaťala Vagaariům tipec, a pak se Thrawn obrátil proti ní?“

Luke pokrčil rameny. „I to je možné,“ řekl. „Ale je těžké uvěřit, že by dokázal přesvědčit šest mistrů Jedi, aby plýtvali silami proti pirátům, kdyby měl v úmyslu zaútočit pak i na ně.“

„Třeba to věděli, ale přesto se rozhodli zachránit Geroony,“ nadhodila Mara. „Vy mistři Jedi často dostáváte záchvaty vznešenosti a sebeobětování v těch nejpodivnějších okamžicích.“

„Díky,“ řekl Luke suše. „Otázka je –“

„Á,“ otočil se Formbi, „už je tady.“

Luke se obrátil a uviděl přicházet Feesu. Vedle ní kráčel středně vysoký člověk se stříbřitými vlasy a krátkými šedivými vousy. Obličej měl vrásčitý a ztmavlý, což svědčilo o tom, že prožil příliš mnoho let ve světle nelítostných sluncí. „Vítejte, pane velvyslanče,“ pozdravil ho Formbi. „Zdá se, že máme další návštěvníky.“

„To vidím,“ odpověděl muž, když pohlédl kolem skupinky na displeje velitelského střediska. Jeho hlas byl hluboký a zvučný, plný inteligence a sebedůvěry. Zblízka nyní Luke spatřil, že jeho oči mají nezvyklý odstín šedi. „Zajímavé. Znáte je?“

„Říkají si Geroonové,“ odpověděl Formbi; vtom ho někdo zavolal jménem a odvrátil se. „Omluvte mě, potřebují mě dole. Pojď, Feeso.“

„Představíte nás?“ zabručela Mara s očima upřenýma na příchozího.

„Promiňte,“ řekl Formbi. On a Feesa se zastavili nad krátkým schodištěm, které spojovalo balkon s hlavní podlahou velitelského střediska. „Velvyslanče, toto jsou mistr Jedi Luke Skywalker a rytíř Jedi Mara Jade Skywalker.“

V mužových očích krátce zablesklo, ale jeho úsměv nedával najevo nic než nenucenost a přátelskost. „Rád vás poznávám,“ řekl. „Už jsem toho o vás obou hodně slyšel.“

„A toto,“ pokračoval Formbi, „je člověk, kterého poslal jako svého zástupce Coruscant a Nová republika. Velvyslanec Dean Jinzler.“

KAPITOLA

4

Formbi odspěchal dolů po schodišti k čekajícímu generálovi Draskovi a Feesa následovala těsně za ním.

Tři lidé zůstali nahoře a navzájem se měřili pohledem.

Jinzler prolomil ticho první. „Vidím, že jste mluvili s Talonem Karrdem,“ řekl.

„Proč si to myslíte?“ otázal se Luke tónem, který neprozrazoval vůbec nic.

„To vaše výrazy,“ odtušil Jinzler. Slabě se pousmál. „Nebo spíš to, že žádné nemáte. Nejspíš chcete vědět, co má tohle všechno znamenat.“

„Co kdybyste nám to řekl?“ navrhl Luke. Z jeho klidného hlasu bylo patrné, že je s ním ochotný jednat, jako by se nic nestalo – alespoň pro tento okamžik.

Ale Mara neměla zájem Jinzlerovi tento okamžik dát. Vrhla rychlý pohled dolů na velitelské podlaží a přemítala, jak by Luke zareagoval, kdyby zavolala Formbiho zpátky a na místě mu řekla, co je Jinzler zač.

Jenže se zdálo, že Formbi se na pódiu dostal s Draskem a Talshibem do tiché, trojstranné pře. V této chvíli by zřejmě nebylo moudré je vyrušovat.

„Hned z kraje vás musím ujistit, že tu nejsem kvůli nějakému peněžitému zisku,“ řekl Jinzler. „Nejde mi ani o moc, ani o vliv nebo vydírání.“

„Vyškrtal jste všechny zajímavé možnosti,“ řekla Mara kysele. „Prozradíte nám tedy, proč tu jste?“

„Také vám mohu slíbit, že nebudu dělat problémy,“ pokračoval Jinzler. „Nepokusím se ovlivnit Chisse a nebudu se plést do vyjednávání ani do jiných vašich diplomatických plánů.“

„Problémy děláte už jenom tím, že tady jste,“ oznámila mu Mara.

„A vykrucujete se,“ dodal Luke. „Co vlastně chcete?“

Jinzler prudce nabral do plic vzduch, ale vydechl klidně. „Musím vidět Mezigalaktickou výpravu,“ řekl tiše a jeho pohled zalétl k displeji a obrazu geroonské lodi. „Musím…“

Nakrátko zavřel oěi. „Promiňte, ale je to hluboce osobní záležitost.“

„Velmi dojemné,“ ucedila Mara. „A také velmi nemístné. Tak to zkusíme jinak. Proč se vydáváte za představitele Nové republiky?“

Jinzlerovi se sevřelo hrdlo. „Protože nejsem nikdo,“ řekl a do hlasu mu proklouzl náznak hořkosti. „A protože jediný způsob, jak se dostat k Mezigalaktické výpravě, je na palubě oficiální chisské lodi na pozvání oficiální chisské vlády. Skutečně si myslíte, že by mě pustili na palubu, kdyby znali pravdu?“

„Nevím,“ řekl Luke. „Zeptáme se jich?“

Jinzler zavrtěl hlavou. „Nemohu riskovat,“ řekl. „Musím tu loď vidět, mistře Skywalkere. Musím…“ Znovu zavrtěl hlavou.

„Jak jste si mohl myslet, že vám to projde?“ zeptal se Luke. „Domníval jste se, že si nevšimneme, že nejste řádně pověřený velvyslanec?“

„Myslel jsem, že třeba nedostanete zprávu včas a nestihnete Formbiho lhůtu,“ řekl Jinzler. „A že pokud ji stihnete –“ Pokrčil rozpačitě rameny. „Doufal jsem, že pochopíte.“

„Že pochopíme co?“ opáčila Mara. „Ani jste nám neřekl, co vlastně máme pochopit.“

„Já vím.“ Unaveně se pousmál. „Asi to bylo ode mě pěkně hloupé. Ale nic lepšího mě nenapadlo.“

Mara pohlédla na Luka a v ústech měla kyselou pachuť. Věděla, že dobrý herec by takovéhle divadélko dokázal zahrát. A většina podvodníků, které za svůj život poznala, by to svedla zrovna tak.

Ale herecké schopnosti a hluboké povzdechy zdaleka nestačily na oklamání Jediho. Ať se snažila, jak chtěla, nemohla přehlížet skutečnost, že v jeho mysli četla stejně upřímný zápas emocí, jaký se zračil v jeho tváři a slovech.

Ten člověk byl zbrklý a nemyslel moc daleko dopředu. Možná byl dokonce i naprostý hlupák. Ale také byl zcela upřímný.

Jenže ona byla také upřímná, i tehdy, celou tu dobu, co sloužila Palpatinovi jako Císařova ruka. Vykonala všechno, co jí přikázal, včetně vražd zkorumpovaných důstojníků a Rebelů, a dělala to s veškerou upřímností, jaké byla schopna.

Ne, upřímnost sama o sobě mnoho neznamenala. Vlastně neznamenala vůbec nic.

„Maro?“ pobídl ji Luke.

„Ne,“ prohlásila pevně. „Pokud nám neřekne – a to okamžitě – proč je tady, navrhuju ho vyrazit.“

Pozvedla na Jinzlera obočí. „Nuže?“

Vrásky kolem Jinzlerových očí se prohloubily a ramena mu nepatrně poklesla. „Nemohu vám to říct,“ odpověděl tiše. „Je to jen –“

Oči mu kmitly přes Marino rameno a na okamžik se odmlčel. „Aristokro Formbi,“ pravil a nerozhodnost a bolest mu z hlasu náhle zmizela, ačkoli v mysli zůstávala dál. „Jak to vypadá s našimi hosty?“

Mara se obrátila a spatřila Formbiho, jak stoupá po schodech zpátky k nim. Z jeho tváře i chůze cítila podivné napětí. „Poletí s námi,“ řekl.

„Cože, všichni?“ zeptal se Luke.

„Ano, řekl bych, že doslova,“ odpověděl Formbi zasmušile. „Na tom plavidle se nachází celý Geroonský pozůstatek, všichni, kdo z jejich národa zbyli.“

„Co se jim přihodilo?“ zeptal se Jinzler.

Formbi pokrčil rameny. „Mezigalaktická výprava je zřejmě z otroctví vysvobodila příliš pozdě,“ řekl. „Vagaariové mezitím jejich svět poškodili natolik, že už nedokázal udržet život.“

„Jako v případě Caamasiů,“ zamumlal Luke. „Nebo Noghriů.“

„Tyto národy neznám,“ řekl Formbi. „Tak či onak Geroonové neměli na výběr, postihly je nemocí a hladomory a nakonec museli svůj svět opustit. Dodnes pátrají po novém světě, kde by mohli znovu žít v míru.“

„To je strašné,“ zašeptal Jinzler. „Můžete jim pomoct?“

„Snad ano,“ odpověděl Formbi. „Zakrátko přijde na palubu delegace, aby si prohlédla některé z našich hvězdných map. Snad se nám podaří nalézt za hranicí chisského teritoria neobydlený svět, kde se budou moct usadit.“

„Mám za to, že generál Drask z toho není příliš nadšen?“ otázal se Jinzler.

„Není z toho nadšen ani trochu,“ souhlasil Formbi s nahořklým úsměvem. „Ale abych byl upřímný, žádnou radost nemá ani z vás lidí. Nakonec však dal na mou radu.“

„A co jejich prosba, aby směli navštívit Mezigalaktickou výpravu?“ zeptal se Luke.

„Dovolíme jim, aby nás i se svým plavidlem doprovodili až na okraj hvězdokupy, v níž se nacházejí její trosky,“ oznámil Formbi. „Pak si možná budu znovu muset promluvit s generálem Draskem. Přesto jsem si jistý, že alespoň malá skupinka jich bude spolu s námi pokračovat dál.“

„Proč tam vlastně chtějí letět?“ zeptal se Jinzler.

Formbi si povzdechl. „Chtějí složit poklonu těm, kdo je zachránili,“ odpověděl. „Říct své poslední sbohem.“

Mara se málem zapotácela. Gejzír emocí, který znenadání vytryskl z Jinzlerovy mysli, ji zasáhl jako omračující výstřel z blasterové pušky.

Ostře na něj pohlédla. Kromě svalu, který mu škubal ve tváři, však jeho obličej nedával najevo nic z náhlé úzkosti a trýzně, kterou vyvolala Formbiho poznámka.

Složit poklonu. Říct své poslední sbohem…

„Tak či onak, když už jsme tu všichni, můžeme konečně pokračovat dál,“ navázal Formbi. „Feesa vás zavede do vašich soukromých pokojů, mistře Skywalkere.“

„Díky,“ řekl Luke. S otázkou v očích pohlédl na Maru.

Mara znovu ucítila v ústech kyselou pachuť. Jinzlerův tichý výbuch emocí se však dotkl čehosi v jejím nitru, o čem ani nevěděla, že tam je.

Anebo to možná věděla. Možná to byla její vlastní minulost Císařovy ruky a její vlastní neochota mluvit o tom, co jí kvůli jeho přítomnosti vytanulo na mysli.

Zhluboka se nadechla a zároveň vycítila Lukovo očekávání a Jinzlerovy tiché obavy. Oba přesně věděli, co se chystala říct.

Oba se mýlili. „I já vám děkuji, aristokro Formbi,“ řekla. „Těšíme se, že s vámi strávíme delší čas.“

Částečně ji uspokojilo, když postřehla překvapení obou mužů. „Nemáte za co mi děkovat,“ odpověděl Formbi, zcela netečný k tomu, co se dělo v myslích přítomných. „Za několik hodin se znovu setkáme. Čeká vás slavnostní večeře. Bezprostředně před ní za vámi Feesa zajde, aby vás tam doprovodila. Pak vás představím ostatním důstojníkům a diplomatickému sboru.“

„Děkujeme vám, aristokro,“ řekl Luke. „Budeme se těšit jak na večeři, tak na naše další setkání.“

„Ano,“ přisvědčila Mara. Významně pohlédla na Jinzlera. „Jistě dostaneme příležitost pořádně si promluvit, velvyslanče.“

Zatímco je Feesa odváděla točitou chodbou zpátky, Mara si slíbila, že zjistí, jak to s tím člověkem je. Zjistí, jak to s ním je, a přijde na to, proč tady je.

A zjistí to ještě předtím, než dorazí k Mezigalaktické výpravě. Zaručeně.

*

Ubikace, do kterých je Feesa zavedla, byly malé, ale dobře rozvržené; měly nevelký obývák stejně jako obvyklou ložnici a koupelnu. „Není to špatné,“ prohodil Luke. „Je tu mnohem víc místa než v kajutách, do kterých mě strčili jinde.“

„Ano.“ Mara se dívala, jak se za ní zavírají dveře. V duchu se stále ještě zabývala Jinzlerem a jeho znepokojivou emocionální reakcí.

„Vždyť ses tu ani nerozhlédla,“ namítl Luke. Vstoupil průchodem do ložnice a hodil sebou na postel. „Nech mě hádat: Jinzler?“

„Odkdy musí mistr Jedi hádat?“ zeptala se suše Mara ve snaze setřást otázky alespoň na tak dlouho, aby se stihla zběžně rozhlédnout kolem sebe. Celková výzdoba byla jednoduchá, což se dalo na palubě lodi čekat. Zároveň však nepostrádala jistou eleganci, která dávala tušit, že vznikla promyšleně a s péčí. Chissové očividně brali své hostitelské povinnosti vážně.

„I mistři Jedi někdy mají potíže vyznat se v talíři nudlí prunchti,“ opáčil Luke stejně suše. „Tak nějak zrovna teď vypadáš.“

„To je lákavá představa,“ řekla Mara. „A večeře –“ pohlédla na chronometr na zdi, „je skoro až za tři hodiny. Třeba je na palubě kantýna, kde bych si mohla dát svačinu.“

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptal se Luke.

Pokrčila rameny. „Neřekla bych, že je to podvodník,“ řekla. „Na celou věc má až moc silné citové vazby. Ze stejného důvodu mi nepřipadá ani jako agent pracující pro někoho jiného. Předpokládám, že –“

„Měl jsem na mysli tebe,“ přerušil ji Luke mírně. „Tvou reakci.“

Mara se zašklebila. Když máte za manžela Jediho, jednou z nevýhod je, že nikdy nejste úplně sami. „Já ti nevím,“ přiznala. „Formbiho poznámka o skládání poklony mě nějak zneklidnila.“

„A netušíš proč?“

„Vůbec ne.“ Rozhlédla se po místnosti a trochu ji zamrazilo. „Anebo to možná souvisí s tímhle místem. Návrat na Nirauan a teď zase Chissové –“

„A Thrawn?“

„A možná Thrawn,“ souhlasila. „Ačkoli nevím, proč by mě to mělo tolik znepokojovat.“

Luke neodpověděl, ale vycítila jeho pozvání. Přešla místnost a lehla si na postel vedle něho. Objal ji rukou pod rameny a chvíli tam jen tak leželi přituleni k sobě; jejich myšlenky a emoce se k sobě přivinuly podobně jako oni sami. „Možná je to tedy Síla,“ nadhodil Luke. „Možná se potřebuješ s něčím vypořádat, s něčím, cos odkládala nebo potlačovala, a teď nastal čas se s tím utkat. Párkrát už se mi to stalo.“

„Tím to asi bude,“ kývla Mara. „Jenom bych si přála, aby si na to Síla vybrala klidnější dobu.“

Vycítila jeho úsměv. „Já taky,“ řekl. „Jestli se někdy naučíš dokonale plánovat, co přijde, dej mi vědět.“

„Tobě jako prvnímu,“ slíbila mu a zvedla paži, aby pohladila ruku, která jí ovíjela rameno.

Uchopil ji za dlaň a držel ji. „A mezitím,“ řekl tiše a prsty jí přejížděl po ruce, „si pamatuj, že jsem tady pro tebe. Ať už ode mě budeš potřebovat cokoli.“

Stiskla mu ruku. „Já vím,“ řekla a cítila, jak se do ní vlévají jeho vřelost, síla a oddanost a zaplňují temná místa, která v její duši otevřely Jinzlerovy emoce.

Jednou z výhod, když máte za manžela Jediho, pomyslela si spokojeně, je ta, že nikdy nejste úplně sami.

Leželi spolu ještě několik minut. Pak se Mara s povzdechem začala znovu zabývat naléhavějšími záležitostmi. „Takže,“ řekla, „co si myslíš o zbytku téhle výpravy?“

„Situace rozhodně není tak růžová, jak bychom chtěli,“ odpověděl Luke. „Všimla sis, jak Formbi vypadal, když se k nám vrátil po rozhovoru s generálem Draskem a kapitánem Talshibem?“

Mara se pokusila rozpomenout. V té chvíli se soustředila hlavně na Jinzlera a z Formbiho si pamatovala pouze výraz tváře. „Vypadal unaveně.“

„Víc než unaveně,“ opravil ji Luke. „Tvářil se, jako by právě vybojoval bitvu a nebyl si jistý, jestli zvítězil, nebo prohrál.“

„Hm,“ zabručela Mara. Měla na sebe trochu zlost. Většinou si podobných detailů dokázala všimnout. „Myslíš, že Draskovi a Talshibovi se nelíbí, že musejí na palubě chisské lodi strpět všechny ty cizince, a chtějí za to Formbimu znepříjemnit život?“

„No, něco se jim nelíbí docela určitě,“ prohlásil Luke. „I když mi připadalo, že aristokra má vyšší postavení než generál.“

„Což neznamená, že si podřízený nemůže stěžovat,“ podotkla Mara. „V minulosti už jsem viděla, že se nadřízený podvolil jen proto, aby stížnostem zabránil.“

„Já taky,“ souhlasil Luke. „Budeme muset mít oči otevřené a dávat si na Draska pozor.“

„A jé,“ řekla Mara. „Pověz mi, myslíš si, že Drask by na nás mohl mít tak velký vztek, že by se o něco pokusil?“

„Jako třeba?“

„Jako třeba ta nehoda s kabelem v uvítacím sálu,“ připomněla Mara. „Její načasování bylo skoro až příliš dobré, než aby to byla nehoda.“

Luke několik sekund neodpovídal. Mara naslouchala tichu a sledovala, jak mu hlavou víří kaleidoskop myšlenek a emocí, jak zkoumal jednu možnost po druhé. „Nevím,“ řekl nakonec. „Nejspíš by mě ten kabel nezabil, ani kdyby mě zasáhl přímo do hlavy. Ale docela dobře mě mohl vyřadit na dobu, kterou bych musel strávit v hojivém transu.“

„A tím pádem bych tady na všechno zůstala sama,“ řekla Mara. „Nebo bych naopak poskytla Draskovi záminku, aby nás okamžitě vyrazil z lodi.“

„To by se mu jen tak snadno nepovedlo,“ podotkl Luke. „Je jasné, že Formbi nás tu chce mít.“

„Ale přinejmenším by to Draskovi pomohlo,“ přela se Mara.

Náhle dospěla k rozhodnutí. „Hned se vrátím,“ řekla, ujistila se, že má světelný meč bezpečně připevněný k opasku, a vyrazila ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zavolal za ní Luke a opřel se o loket.

„Zpátky do uvítacího sálu,“ odpověděla Mara. „Chci se na ten kabel podívat zblízka.“

„Mám jít s tebou?“ zeptal se Luke a vstal.

„Radši ne,“ zavrtěla Mara hlavou. „Když někde čmuchá jeden Jedi, může to být jen z pouhé zvědavosti; když čmuchají dva, znamená to oficiální vyšetřování. Nemá smysl přilévat Draskovi olej do ohně.“

„Asi máš pravdu.“ Luke se zdráhavě posadil zpátky na postel. „Hvízdni na mě, kdybys potřebovala pomoc.“

„Jasně,“ řekla Mara a věnovala mu nevinný pohled. „Jako vždycky, ne?“

Z místnosti se jí podařilo odejít dřív, než stačil vymyslet vhodnou kousavou odpověď.

*

V chodbách, které vedly zpátky k uvítacímu sálu, byl celkem klid. Mara cestou spatřila jen okolo deseti Chissů v černých uniformách a většina z nich si jí vůbec nevšímala. Její nezvyklý vzhled zaujal či překvapil jen některé, ovšem ani ti nedali nic najevo a šli si dál po své práci. Buď je k tomu vedla zdvořilost daná jejich kulturou, nebo jim Formbi udělil přísné rozkazy, jak se k hostům chovat.

Zajímavé však bylo, kolik toho tentokrát dokázala vyčíst z jejich duševního rozpoložení. Když se tehdy na Nirauanu setkala s oddíly Chissů poprvé, málem ani nebyla schopná vycítit jejich přítomnost. Zkušenosti a praxe se v této oblasti očividně vyplácely.

Tehdy ovšem ještě nebyla skutečná Jedi. Možná i to hrálo svou roli.

Když dorazila do uvítacího sálu, byl prázdný, což ji nepřekvapilo. Větším překvapením pro ni byla skutečnost, že uvolněný kabel, který málem udeřil Luka, už někdo připevnil zpátky.

Chvíli stála těsně v průchodu a dívala se na kabel. Spolu s dalšími kabely byl uložen ve drážce mezi stropem a přepážkou, dobrých šest metrů nad podlahou. Pro Jediho nebylo nemožné vyskočit tak vysoko, ale pouhým skokem by toho moc nezískala. Potřebovala by tam vydržet alespoň pár minut, aby mohla prohlédnout konec kabelu a zjistit, zda se utrhl sám, nebo ho někdo přeřezal. A pokud věděla, ani Jediové neuměli jen tak viset ve vzduchu.

Ale třeba by na to mohla jít jinak. Formbi se zmínil, že uvítací sál se dá automaticky překonfigurovat a vyzdobit pro blížící se hosty…

Chvilku jí trvalo, než objevila ovládací panel vestavěný do přepážky u průchodu a skrytý pod destičkou vyvedenou ve stejné šedé barvě jako zbytek stěny. Ovládání sestávalo z tuctu tlačítek a na každém byla nesrozumitelná značka. Zkusmo stiskla jedno z nich.

Plynule a v naprosté tichosti se sál začal proměňovat. Části stěn rozličných velikostí a tvarů se začaly vyklápět ven, čímž odhalily tajemné symboly a obrazce namalované na jejich opačné straně. Podobně se odklopily i části stropu a visely teď dolů jako prapory, nebo v podobě hranatých či oblých sloupků sjely níž, takže nabyly vzhledu jakýchsi stylizovaných krápníků.

Podlaha prošla nejpronikavějšími změnami. Místo aby se z ní vysunuly naklopené rotující desky či něco podobného, rozzářila se v ní malá světélka, která byla až doposud neviditelná, a utvořila složité barevné spirály a obrazce. Ty se před Mařinýma očima měnily a vytvářely tak dojem vody tekoucí od jednoho průchodu ke druhému.

O minutu později se před Marou objevila zcela nová místnost. Proti její vůli to na ni udělalo dojem. Přemítala, jaké postavení by asi musel Chiss zaujímat, aby měl nárok na takovéhle přivítání.

Zkusila ještě dvě další tlačítka. Všimla si, že pokaždé, než na sebe sál vzal novou podobu, vrátil se nejprve do neutrálního nastavení.

Žádná ze změn bohužel neprovedla nic s kabelem, který si chtěla prohlédnout. Příslušný okraj stropu zůstal celou dobu tam, kde byl, a kabel měla pořád daleko z dosahu.

Což znamenalo, že na to bude muset jít chytře.

Zmáčkla znovu stejné tlačítko jako poprvé, pozorovala, kam se vysouvají a spouštějí panely ze stěn a sloupky ze stropu a počítala vteřiny. Mohlo by to vyjít, ale jen o chloupek, usoudila. A všechno, co mohlo vyjít, se podle její filozofie mělo zkusit.

Vrátila sál do neutrální podoby a připravila se k činu. Když někde čmuchá jeden Jedi, může to být jen z pouhé zvědavosti, řekla před chvílí Lukovi. Přemítala, jestli by se na to tak Formbi skutečně díval, kdyby ji tu načapal.

Zhluboka se nadechla, dotkla se tlačítka a začala.

Nejspodnějšího panelu se chytila ještě dřív, než se stačil odklopit o víc než několik stupňů, vyskočila vzhůru a špičkami prstů popadla jeho horní hranu. Zprvu se bála, že se panel pod její hmotností zlomí a ona potupně spadne na podlahu, ale nestalo se. Nehodlala čekat, až si to panel rozmyslí. Rychle se vytáhla co nejvíc nahoru a odrazila se k dalšímu panelu, který se nacházel metr od její pravice. Když se chytila jeho hrany, byl už otevřený zhruba z jedné čtvrtiny. Znovu se vytáhla nahoru a odrazila se k dalšímu záchytnému bodu, který si naplánovala. V okamžiku, kdy jí poslední opora mizela pod nohama, už byla tam, kde potřebovala být. Naposledy se vymrštila, přeskočila metr a půl prázdného prostoru a ruce ovinula kolem nejbližšího sloupku, který se spustil ze stropu.

Chvíli tam prostě jenom visela, snažila se popadnout dech a pomocí Síly načerpat do svalů novou energii. Povrch sloupku byl dostatečně hrubý, aby se na něm udržela, a stejně jako panely na stěnách vypadal, že ji bez problémů unese. Koleny obemkla spodní část sloupku a vyrazila nahoru.

Nešplhalo se jí nijak snadno, ale pomyšlení, že do sálu vtrhnou Chissové a přistihnou ji, jak tam visí jako přerostlý mynock, jí dodávalo sílu. V polovině cesty dosáhla dalšího sloupku, opřela se o něj jednou nohou a začala stoupat, jako by lezla komínem. Když se dostala nahoru, uchopila část stropu, která visela jako prapor přímo dolů. Použila ji jako čep a vrhla se na další sloupek.

A zároveň konečně spatřila neposlušný kabel zblízka.

Zamžourala na něj a napadlo ji, že si měla přinést světlo. Sál byl osvětlen dobře, ale konec kabelu, zapojený zpátky do konektoru, se nacházel ve stínu, který vrhal sloupek, na němž visela.

Jedi však nikdy není zcela bez prostředků. Podívala se přes rameno dolů k pasu, natáhla se pomocí Síly a odepnula od opasku světelný meč. Opatrně jej navedla do kouta sálu a otočila rukojeť o sto osmdesát stupňů. Upřela na meč oči a zažehla ho.

V koutě tichého sálu zaznělo klap-bzzz hlasitěji než obvykle. Světelný meč nedával mnoho světla, ale stačilo to.

Kabel nebyl přeříznutý, takže její původní podezření se nenaplnilo. Zrovna tak se ale zdálo, že je tam připojený pomocí dvou přišroubovaných svorek, takže bylo téměř nemožné, aby se uvolnil kvůli tlaku nebo vibracím.

Tak jak se tedy uvolnil?

Posunula světelný meč co nejblíže k místu připojení, aniž by riskovala poškození, a pozorně se na ně zadívala. Na druhé straně kabelu, těsně nad konektorem, byl nepatrný vroubek. Zvedla zrak ke stropu a vpravo nahoře od drážky s kabely spatřila malý kulatý otvor.

Uchopila sloupek pevněji, uvolnila jednu ruku a opatrně strčila do otvoru prst. Nic. Opsala prstem v otvoru kruh ve snaze objevit mechanické nebo elektronické konektory či výhřevné trysky, které by v každém otvoru ve stěně lodi přirozeně měly být.

Nebo přesněji v každém otvoru, který měl nějaký účel. Nepřítomnost čehokoli jasně znamenala, že tento otvor zde vznikl dodatečně.

Stále ještě zvažovala všechny možnosti, když vtom se její mysli dotkla cizí přítomnost.

Okamžitě vypnula světelný meč a jeho tlumený šum se vytratil. V náhlém tichu zaslechla kroky. Mířily k ní. Bylo jich několik, ale zněly příliš sehraně, než aby patřily Chissům na náhodné pochůzce. Ta skupina byla v každém případě vojenská.

A Mara trčela v kompromitující poloze šest metrů nad podlahou.

Rozhlédla se kolem a polkla starou kletbu z doby, kdy sloužila Impériu. Sloupek, kterého se držela, byl jedinou skrýší v dosahu. Problém byl v tom, že visela na jeho špatné straně, přímo na očích každému, kdo vstoupí do sálu pod ní. Pokud se chtěla alespoň trochu skrýt, musela se dostat na druhou stranu sloupku, zády ke zdi, a podle toho, jak rychle se ty kroky blížily, na to nejspíš neměla dost času.

Napřáhla volnou dlaň, vzala si světelný meč a znovu se oběma pažemi i koleny pevně přimkla ke sloupku. Pak se začala co nejrychleji posunovat po jeho obvodu na opačnou stranu.

Když skupina vpochodovala do sálu, byla už skoro v polovině. Strnula na místě a obrátila zrak dolů, aby se na ně podívala.

A srdce jí ztuhlo na kámen.

Nebyli to chisští vojáci vyslaní generálem Draskem, aby ji chytili. Nebyli to ani chisští vojáci na rutinní hlídce, pátrající po podezřelých aktivitách.

V uvítacím sále se ve volném čtvercovém tvaru seřadilo pět postav. Uprostřed stál mladě vyhlížející člověk v šedé imperiální uniformě, která byla na límci a zápěstí doplněna červenými kroužky a černým lemováním.

Ostatní čtyři byli imperiální stormtroopeři.

KAPITOLA

5

Mara zírala dolů na stormtroopery; příval vzpomínek burácel kolem ní jako kameny a trosky hnané hurikánem. V průběhu let, kdy sloužila Palpatinovi jako Císařova ruka, pracovala se stormtroopery mnohokrát. Přikazovala jim, aby vykonávali její vůli, a příležitostně vedla jejich skupinky na speciální mise.

Přihlížela, jak zabíjeli.

Tohle bylo nemožné. Muselo se jí to zdát. Elitní kádry stormtrooperů téměř vymizely, vyhladila je dlouhá válka s Novou republikou. Většina klonovacích nádrží, ze kterých se před tolika lety rodili další a další, už byla také minulostí – nádrže byly vypátrány a zničeny, aby už nikdo nemohl zaplavit galaxii tak strašlivou vlnou smrti a zkázy.

Ale přesto je tu viděla. Nebyl to přelud, podvrh, ani výplod jejích vlastních vzpomínek. Stáli jako stormtroopeři, své blasterové pušky BlasTech E-11 drželi jako stormtroopeři a měli na sobě brnění stormtrooperů.

Stormtroopeři se vrátili.

Mladý Imperiál se rozhlížel po sále. Jeho ruka spočívala na blasterové pistoli DH-17, kterou měl za pasem. Jeden ze stormtrooperů něco zamumlal a mladý muž vzhlédl. „Á, tamhle jste, Jedi Skywalker. Jste v pořádku?“

S úctyhodným úsilím se Mara vzpamatovala. „Jistě,“ zavolala v odpověď. „Mám se skvěle. Proč?“

Zdálo se, že ho to trochu zaskočilo. „Slyšeli jsme, jak někdo zapnul světelný meč,“ řekl. „Když jde o Jediho, většinou to znamená problémy.“

„Čí problémy?“ zeptala se Mara kousavě.

„Prostě problémy obecně.“ Teď už si Imperiál připadal jistější. „Potřebujeme, abychom vám pomohli dolů?“

„Kdo říká, že chci dolů?“ opáčila Mara.

Imperiál tiše zasupěl a Mara zachytila stopu zlosti. „Dobrá,“ řekl. „Jak chcete. Jenom jsem si myslel, že byste si třeba ráda promluvila, to je celé.“

„A o čem?“

„Pro začátek třeba o tom, co děláte tam nahoře,“ odpověděl mladík. „A možná bychom mohli probrat také celou tuhle bláznivou misi.“

Zamračila se a vyslala Sílu. Nebylo snadné číst v mysli neznámého člověka, zvlášť ne z této vzdálenosti. Ale pokud mohla soudit, připadal jí upřímný.

Ačkoli totéž si myslela i o Jinzlerovi. Navíc už si v duchu probrala, kolik toho znamená pouhá upřímnost.

Jenže kdyby ji tito Imperiálové chtěli zabít, nejpříznivější okamžik už promeškali. A pokud byli na stejné straně jako ona, vyložit vzájemně karty na stůl by nemusel být špatný nápad. „Dobrá,“ řekla. „Stejně už jsem byla skoro hotová.“

„Potřebujete pomoc?“

„Ne, díky,“ odpověděla Mara a zaťala zuby. Napadlo ji, že možná čekal ještě na jednu taktickou výhodu, než přikáže svým stormtrooperům zahájit palbu. Nastal čas podstoupit malé záměrné riziko. „Ale můžete mi podržet světelný meč. Tu máte – chytejte.“

Hodila zbraň směrem k němu. Mladík vykročil vpřed a obratně rukojeť zachytil.

Nevyrazil ze sebe žádný vítězoslavný výkřik, že má v ruce její jediný prostředek obrany. A co víc, ani jeden ze stormtrooperů nepozvedl svůj BlasTech a nezačal střílet.

Znovu začala dýchat. Takže opravdu neměli v úmyslu žádnou podlost. Alespoň prozatím. „Dobrá,“ zavolala. „Ustupte.“

Obrátila pohled k ovládacímu panelu v chodbě za nimi a Sílou zmáčkla jedno z tlačítek.

Místnost se znovu začala měnit. Mara přeskočila na jiný sloupek, když ten, kterého se držela, začal zajíždět do stropu, a pak se vrhla dolů a zachytila se pohybujícího se panelu stěny. Za okamžik získala rovnováhu a seskočila na další panel v řadě. Ještě tři panely a dopadla na podlahu.

„Díky,“ natáhla ruku k Imperiálovi, smysly nastražené pro případ, že by se přece jen pokusil o zradu.

On jí však pouze podal její světelný meč. Většinu pozornosti upíral k místnosti samotné. „Působivé,“ poznamenal, když místnost přešla do neutrálního nastavení a pak se začala přeměňovat do módu, který Mara určila. „Kdykoli si člověk zamane, může okamžitě změnit výzdobu.“

„Nejde jen o výzdobu,“ řekla Mara. Zblízka vypadal muž ještě mladší –nemohlo mu být víc než pětadvacet let. Jako kluk, který si hraje na vojáka, napadlo ji neuctivě. „Copak vám to Formbi nevysvětlil? Vás nepřivítali v takovémhle sále?“

„S Formbim jsme toho moc nenamluvili,“ odpověděl mladík. „Ani s jinými Chissy. Od chvíle, kdy jsme vstoupili na palubu, se snažíme držet stranou.“ Křečovitě se pousmál. „Myslím, že generál Drask není naší přítomností zrovna nadšen.“

„Generála Draska zřejmě hned tak něco nenadchne,“ odtušila Mara. Prošla kolem stormtrooperů k ovládacímu panelu a přepnula místnost zpět do neutrálního režimu. „Takže,“ obrátila se zpátky k nim. „Povíte mi, kdo jste? Nebo budu muset hádat?“

„Ach, omlouvám se,“ řekl Imperiál a vypjal se do pozoru. „Jsem velitel Chak Fel, válečník z Ruky. Možná si vzpomenete, že jste se před pár lety setkala s mým otcem.“

„Vzpomínám si velmi dobře,“ řekla Mara a napjatě se při té vzpomínce usmála. „A jsem si jistá, že generál baron Fel si pamatuje zase na mě.“

„S nejvyšší úctou a obdivem,“ ujistil ji Fel. „Požádal mě, abych vám vyřídil jeho pozdravy a abych vám řekl, že stále doufá, že jednoho dne poskytnete své schopnosti Impériu Ruky.“

„Díky, ale o práci v Impériu nemám zájem,“ sdělila mu Mara. „V jakémkoli impériu. Takže vy jste věděl, že tady budu?“

„Doufal jsem v to,“ odvětil Fel. „Admirál Parck mi řekl, že vy a mistr Skywalker jste pozváni, ale nebyl si jistý, jestli budete chtít nebo moct přiletět.“

„On vám nevzkázal, že jsme ho před pár dny navštívili?“

„Ne,“ odpověděl Fel. „Tou dobou už jsme ovšem byli na cestě. Asi mu nestálo za to odvolat nás.“

„Tím se dostáváme ke zbytku vaší družiny,“ řekla Mara a pohlédla na mlčící stormtroopery.

„Ach, ano.“ Fel pokynul rukou ke svému doprovodu. „Toto je jednotka Aurek-Sedm z imperiální pětisté první legie stormtrooperů.“

Mara cítila, jak se jí sevřel žaludek. Imperiální pětistá první byla během Rebelie Vaderovou osobní jednotkou stormtrooperů. Měla přezdívku „Vaderova pěst“ a samotný její přílet do hvězdného systému často způsobil, že se vojáci Rebelů stejně jako zkorumpovaní imperiální úředníci v panice rozprchli. Ne-lidé všech možných druhů, dokonce i nevinní kolemjdoucí, se při pohledu na ty bílé obrněné masky rychle naučili třást. Císařova nenávist vůči cizím rasám se nesmazatelně zapsala do bojové psychologie všech legií jeho stormtrooperů, a do vojáků z pětisté první ještě víc.

A tak se Parck samozřejmě rozhodl vzkřísit právě tuhle jednotku. O způsobu admirálova řízení Impéria Ruky to vypovídalo celkem dost. „Vidím, že dávné pořekadlo má pravdu,“ vypravila ze sebe. „Staré jednotky nerezaví.“

Fel nezávazně pokrčil rameny. „Takže, co jste tam nahoře vlastně dělala?“

Mara se rozhlédla kolem. Zatím ještě nebyli na dohled žádní Chissové, ale to nepotrvá věčně. „Tady o tom nechci mluvit,“ řekla Felovi. „Pojďte za mnou.“

Obrátila se k nim zády a vykročila chodbou. Bez protestů a otázek se ihned zařadili za ni.

Mezi ní a Lukem nevytvářela Síla ani zdaleka tak jasné a přesné spojení, jak si většina lidí v Nové republice myslela – nebyla to žádná mentální konverzace jako po komlinku. Když se přiblížila k jejich pokojům, uvědomil si její blízkost, a poznala, že vycítil i to, že Mara přivádí společnost.

Ale jaká společnost to byla, si uvědomil až poté, co jí otevřel dveře.

Jako obvykle se rychle vzpamatoval. „Dobrý den,“ kývl hlavou na pozdrav. „Jsem Luke Skywalker.“

„Velitel Chak Fel,“ opětoval Fel jeho kývnutí. „Toto je můj doprovod, jednotka Aurek-Sedm z pětisté první.“

Mara postřehla, že Luke rozpoznal Felovo příjmení i označení jednotky. Pouze však znovu přikývl. „Je mi ctí, veliteli,“ řekl. „Půjdete dál?“

„Jen velitel,“ ozvala se Mara, než mohl Fel odpovědět. „Pro všechny tam není dost místa. Ale zrovna tak nechci, aby Draskovi lidé viděli před naším apartmá postávat stormtroopery.“

„Dobrá připomínka,“ souhlasil Fel a dal stormtrooperům rukou znamení. „Vraťte se do lodi.“

„Rozkaz,“ řekl jeden z nich tím bezvýrazným, mechanicky filtrovaným hlasem, který byl pro stormtroopery charakteristický. V dokonalé souhře se obrátili a odpochodovali pryč.

„Tak,“ pokynula Mara k obýváku, když za nimi zapadly dveře. „Začněme vámi, veliteli. Proč jste tady?“

„Myslel jsem, že už jsem vám to vysvětlil,“ odpověděl Fel a posadil se

do jednoho z křesel. „Admirál Parck si nebyl jistý, jestli přiletíte, a tak mě poslal jako svého zástupce.“

„A Formbi souhlasil?“ zeptala se Mara. Sedla si vedle Luka naproti Imperiálovi.

Fel pokrčil rameny. „Formbi s tím neměl nejmenší problém. Jak už jsem říkal, protestoval hlavně generál Drask.“

„Nás tu taky nevidí rád,“ pověděl mu Luke.

„Ani velvyslance Jinzlera,“ dodala Mara a zkoumavě si Fela prohlížela.

Ten však při zmínce o Jinzlerovi nijak nezareagoval. „Ano, všiml jsem si,“ přisvědčil. „Upřímně řečeno, myslím si, že Drask tu nevidí rád vůbec nikoho. Hlavně cizince ne. Dokonce možná ani Formbiho.“

„Tak proč poslal Parck vás a hrstku stormtrooperů a nepřiletěl sám?“ zeptala se Mara. „Formbi o Mezigalaktické výpravě mluví, jako by to byl diplomatický vrchol roku. Nebo Parcka prostě baví zlobit chisské generály?“

„O takového koníčka bych nestál,“ odtušil Fel. Jeho myšlenkami cosi problesklo – „Vlastně nevím, proč tu jsme.“

Lháři. Mara se nemusela na Luka podívat, aby věděla, že si toho také všiml. „No dobrá,“ promluvil Luke a nijak nedal najevo, že postřehli Felovu neupřímnost. „Tak to zkusme jinak. Proč se o vás Parck nezmínil, když s námi mluvil?“

Fel zavrtěl hlavou. „To taky netuším. Víceméně jsem předpokládal, že to udělal.“

Alespoň tohle už znělo pravdivě. „Ale proč tedy –“ spustila Mara.

„Okamžik,“ řekl Fel a přerušil ji zdvižením prstu. „Už jsem vám odpověděl na spoustu otázek. Teď je řada na vás. Proč jste lezla po stropě ve vstupní síni?“

Mara už se rozhodla, že nemá smysl to Felovi tajit. Pokud byl do incidentu s kabelem zapleten, dobře věděl, co hledala. A pokud ne, neexistoval důvod, proč by to neměl vědět. „Když jsme vstoupili na palubu, došlo k malé nehodě,“ vysvětlovala. „Od stropu se utrhl těžký kabel a málem praštil s mým manželem o podlahu.“

Felovy oči zalétly k Lukovi a zběžně ho celého prohlédly. „Ne, nezasáhl mě,“ ubezpečil ho Luke. „Ale jak Mara říkala, bylo to o vlásek.“

„Chtěla jsem zjistit, jestli ten kabel někdo nenařízl,“ pokračovala Mara. „Mezitím už ho vrátili zpátky, takže jsem musela vylézt tam nahoru.“

„A co jste zjistila?“ zeptal se Fel.

„Nenašla jsem žádný důkaz, že ho někdo přeřízl, ale sám od sebe se utrhnout nemohl,“ odpověděla Mara. „Na konci kabelu jsem nicméně objevila malé prohlubně, které po sobě mohla zanechat pružinová příchytka.“

„Hm,“ zamumlal Fel zamyšleně. „Jako by ho někdo odpojil a připevnil příchytkou, aby ho pak mohl ve správném okamžiku uvolnit. Pokud ovšem nevyměnili celý kabel.“

Mara zavrtěla hlavou. „Než jsme odešli, označila jsem ten původní světelným mečem,“ prozradila mu. „Jenom jsem škrábla izolaci, ale bylo to vidět, když jsem věděla, kam se dívat. Byl to ten samý kabel.“

„Takže vy myslíte, že to byl záměrný útok, který měl vypadat jako nehoda,“ řekl Fel. „Ještě že –“ Odmlčel se.

„Ještě že co?“ naléhala Mara.

Fel zrudl. „Promiňte,“ omlouval se. „Neměl jsem vám to říkat. Admirál Parck nás sem poslal, protože se obával, že by vám tu mohlo hrozit nebezpečí.“ Rozpačitě se pousmál. „Jsme něco jako vaše eskorta.“

Mara pohlédla na Luka a v jeho tváři spatřila odraz svého vlastního překvapení. Jeho překvapení se však mísilo s pobavením. „To je od admirála Parcka moc pěkné,“ odpověděla Mara jízlivě. „Cestou domů mu za nás poděkujte.“

„Jedi Skywalker –“

„Neříkejte mi Jedi Skywalker,“ odsekla Mara. „Nechceme, aby za námi řinčela banda stormtrooperů, kamkoli se hneme. Drask je už i tak nasupený víc, než je mi milé. Takže koukejte vlézt zpátky na kocábku, která vás sem přivezla, a vypadněte.“

Fel se zatvářil ublíženě. „Obávám se, že tak jednoduché to nebude,“ řekl. „Ano, jsme tady, abychom vás chránili –“

„Což nepotřebujeme.“

„Zcela s vámi souhlasím,“ řekl Fel. „Představa, že ochraňujeme rytíře Jedi,… Jenže podléhám imperiálním rozkazům, ne vašim.“

„A kromě toho už jim Formbi dovolil, ať letí taky,“ podotkl Luke.

„No a co?“ ohradila se Mara.

Luke pokrčil rameny. „Ty a já jsme přemýšleli, jestli Formbi bere tuhle misi jako předehru k navázání plnoprávných diplomatických styků s Novou republikou,“ připomněl jí. „Možná má v úmyslu navázat styky i s Impériem Ruky.“

„Proč myslíš, že by Parck stál o diplomatické styky s Chissy?“ opáčila Mara.

„Stojíme o ně,“ ozval se Fel tiše. „Velmi.“

Mara na něj upřela pohled. Tam venku jsou stovky různých hrozeb, ze kterých by ti zamrzla krev v žilách, kdyby ses o nich dověděla… „No dobrá,“ procedila mezi zuby. „Tohle není moje loď. Chcete tu okounět, fajn. Jenom se nám nepleťte do cesty.“

„Rozumím,“ řekl Fel. „Chcete, abych začal vyšetřovat, kdo mohl chtít mistra Skywalkera zranit?“

„V žádném případě,“ odmítla Mara. „My to zvládneme. Vy se prostě jenom držte stranou a neupozorňujte na sebe.“

Fel se nepatrně pousmál. „Jak si přejete,“ odpověděl a povstal. „Pokud mě omluvíte, vrátím se na náš transportér a připravím se na večeři.“

„Uvidíme se tam,“ řekl Luke.

„Rád jsem si s vámi promluvil.“ Fel zamířil ke dveřím, otevřel je a odešel.

„Skvělé,“ zabručela Mara. „Přesně tohle jsme potřebovali. Náš vlastní soukromý doprovod.“

„Ale jdi,“ klidnil ji Luke. „Není to horší než mít v patách skupinu Noghriů.“

„Ovšemže je to horší,“ vybuchla Mara. „Noghriové aspoň umějí být nenápadní. Už jsi někdy viděl stormtroopera, který by všude netrčel jako Wookiee na formální večeři?“

„Jednou už jsou tady a měli bychom se s tím smířit,“ řekl Luke. „Tak co ten kabel?“

„Někdo ho záměrně pustil,“ změnila Mara neochotně téma hovoru. Se stížnostmi ohledně Fela ještě zdaleka neskončila, ale byla praktická natolik, aby si uvědomovala, že je potřeba vyřešit naléhavější věci. „Ve stropě byla díra, kterou mohl prostrčit pružinovou příchytku a s její pomocí kabel podržet.“

„A dala by se ta příchytka ovládat dálkově?“

„Snadno,“ odpověděla Mara. „Což znamená, že kabel mohl klidně pustit sám Drask.“

„Nebo Feesa,“ podotkl Luke. „Na místě, kde stála, by načasování dokázala odhadnout nejlíp.“

„Jenže Feesa je Formbiho pobočnice,“ zdůraznila Mara. „A Formbi nás na palubě chce.“

„Opravdu?“ zeptal se Luke. „Nebo podléhá rozkazům shora, s nimiž nemusí nezbytně souhlasit?“

„Máš bod,“ připustila Mara. Svraštila čelo a v duchu si přehrála setkání s aristokrou. „Ale nevím, nevím. Připadalo mi, že je opravdu rád, že jsme tady.“

„Ano, ale pod povrchem se děje ještě něco dalšího,“ řekl Luke. „Je tu nějaké další napětí, které se Formbi snaží skrýt. Nemuselo by v tom ovšem být nic víc než skutečnost, že musí jednat s tolika cizinci.“

„A že budoucnost celé chisské diplomacie závisí na tom, jak dobře si povede?“

„Možná to s tím souvisí,“ souhlasil Luke. „Takže když Formbiho vyškrtneme, kdo nám zbývá? Drask?“

„Zbývá v podstatě každý kromě Geroonů,“ řekla Mara. „A to jenom proto, že v době nehody tu ještě nebyli. Mohl to být Drask, Jinzler, nebo Fel a jeho skupina.“ Zasykla. „Pětistá první. A Parck oživí zrovna ji. Staré jednotky asi opravdu nerezaví.“

Luke pokrčil rameny až příliš nenuceně. „A nejsou samy,“ zamumlal.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Mara podezřívavě.

„Jenom jsem si všiml, jak snadno jsi před pár minutami vklouzla zpátky do role imperiálního velitele,“ odpověděl Luke. „Přivedla jsi je sem, přikázala jsi stormtrooperům, ať jdou pryč, a Felovi jsi v podstatě nařídila, jak se má chovat.“

„No a?“ Mara také pokrčila rameny. „Copak jsem se někdy styděla říkat lidem, co mají dělat?“

„Já vím, že ne,“ řekl Luke. „Jenom upozorňuju na to, jak snadno jsi tu roli znovu přijala, to je celé. Nic jiného tím nenaznačuju.“

„To bys ani neměl,“ varovala ho Mara ponuře. Ať už to vyslovil nebo ne, cítila, že za jeho slovy je ještě něco dalšího. Snad znepokojení z toho, jak se předtím chovala.

Nejprve měla nutkání přimět ho, ať své výhrady vyklopí, aby je mohla jednu po druhé vyvrátit.

Ale cosi jí v tom zabránilo. Možná vycítila, že na takovouto diskusi teď není správný čas ani místo.

Anebo si nebyla tak úplně jistá, jestli by se jí podařilo vyvrátit je všechny.

Svým způsobem měl pravdu. I jí připadalo, že do té role vklouzla znepokojivě snadno. Bylo jí příjemné setkat se s vojáky, kteří bez odmlouvání poslouchali rozkazy – na rozdíl od různorodé skupiny lidí a Bothanů a Devaronianů a Mon Calů, z nichž všichni měli své vlastní předsudky a stanoviska a kteří si někdy vykládali rozkazy zcela odlišnými způsoby.

O práci v Impériu nemám zájem, řekla před chvílí Felovi. Ale bylo to skutečně tak? Opravdu?

„Měli bychom se vrátit na Jade Sabre a podívat se, jestli máme něco na způsob formálního oblečení,“ pokračoval Luke. Ani on s tím zřejmě ještě nechtěl ven. „Brzy bude večeře. Až si pro nás Feesa přijde, měli bychom být připraveni.“

KAPITOLA

6

Vzhledem k tomu, jak velký byl uvítací sál, Luke čekal, že hlavní jídelní salon Chaf Envoy bude podobně rozlehlý a velkolepý. Ten však k jeho překvapení připomínal spíše standardní důstojnickou jídelnu, ačkoli jeho výzdoba nepostrádala stejné elegantní detaily, jakých si všiml v apartmá. Jakmile Chissové uvedli vznešené hodnostáře řádně na palubu lodi, okázalosti a nádhery zřejmě značně ubylo.

Garderoba hodnostářů to nejspíš měla napravit. Formbi a Drask na sobě měli ještě honosnější oděvy než při uvítání; oba obleky si však zachovaly stejné barevné schéma jako předtím. Fel si oblékl slavnostní uniformu, která vypadala skutečně velkolepě – většinu levé poloviny hrudi pokrývaly řady barevných kovových čtverečků, jež zřejmě odkazovaly na minulá tažení nebo vítězství. Jinzler se nedal zahanbit; se svým několikavrstevným rouchem by skvěle zapadl na diplomatickou recepci na Coruscantu. Ani Mara nezůstávala se svou splývavou róbou a krátkým vyšívaným kabátkem o mnoho pozadu.

V prosté tmavé kombinéze a po kolena dlouhém plášti bez rukávů si Luke připadal, jako by mezi ně nepatřil. V duchu si poznamenal, že na příští výlet si s sebou musí vzít několik elegantnějších obleků.

Přesto zdaleka nebyl nejhůř oděným hostem. Dva Geroonové na druhé straně širokého kulatého stolu vypadali ve srovnání s chisskými důstojníky, kteří seděli kolem nich, doslova ošuntěle. Oba si přes dlouhé tmavé tuniky natáhli jednoduché, ale na pohled těžké hnědé róby z jakési tlusté látky. Jeden z nich, Geroon, který mluvil z lodi uprchlíků s Formbim, měl přes ramena navíc přehozeno cosi, co vypadalo jako celé mrtvé zvíře, jehož hlava s dlouhým čenichem a přední tlapy s drápy mu visely přes hruď skoro až k pasu, zatímco většina trupu a zadní nohy mu splývaly na záda. Na krku zvířete se leskl propracovaný modro-zlatý kroužek, což byla jediná skutečná ozdoba v celé Geroonově výstroji.

„Chutná vám?“ zeptala se Feesa ze svého místa po Lukově levici.

„Je to výborné, děkuji,“ ujistil ji. Ve skutečnosti bylo jídlo na jeho vkus trochu moc kořeněné a vidlička kombinovaná s nožem, kterou mu dali, zanechávala po každém soustu v ústech divnou kovovou pachuť. Šlo však očividně o pokus o hostinu v novorepublikovém stylu, a tak se rozhodně nemínil hádat o podružných detailech. Několikrát ho napadlo, zda tyto recepty poskytl Chissům Parck.

„Správce Bearsh má na sobě zajímavou trofej,“ poznamenal Jinzler usazený na druhé straně od Feesy. „Je to opravdu mrtvé zvíře?“

„Ano, wolvkil,“ přikývla Feesa. „Správce Bearsh říkal, že to bývali divocí predátoři, které si Geroonové kdysi ochočili a chovali je jako domácí zvířata. Ten, kterého nosí, je známkou cti a jeho rodina ho má už čtyři generace.“

„Tak tedy domácí zvířata?“ Jinzler zakroutil hlavou. „Upřímně řečeno bych se s nimi nechtěl setkat ani v lese, natož aby mi lezli do postele.“

„Pochybuji, že něco takového hrozí,“ řekla Feesa se stopou smutku ve hlase. „Všichni zbývající wolvkilové zahynuli spolu se světem Geroonů.“

„Ach tak,“ zamumlal Jinzler a Luke znovu zachytil záblesk jeho emocí. Ačkoli se tvářil klidně, očividně se jednalo o muže, který podobné věci hluboce prožíval. „To musela být strašná tragédie. Podařilo se aristokrovi Formbimu najít jim nový svět?“

„O oblastech za našimi hranicemi toho příliš mnoho nevíme,“ odpověděla Feesa. „Obávám se, že pátrání bylo zatím neúspěšné.“

„Doufám, že se aristokra hned tak nevzdá,“ řekl Jinzler s náznakem výzvy v hlase. „Vždyť vaše hvězdné mapy studovali nejvýš několik hodin.“

„Možná naplánujeme další studium,“ odpověděla Feesa diplomaticky. „Aristokra Chaf ornťbintrano se mi nesvěřil se svými úmysly.“

Na druhé straně stolu se Bearsh pohnul a pohlédl na Luka. Sepjal prsty a sklopil obě ruce i hlavu v jakési zvláštní úkloně. Luke také přikývl, a když to udělal, Bearsh zvedl svou sklenici z rýhovaného skla a vstal ze židle. Obešel stůl a zastavil se za Lukem. „Dobrý večer,“ pozdravil, přičemž slova vycházela z obou jeho úst zároveň. „Věřím správně, že jste mistr Jedi Luke Skywalker?“

Luke zamrkal překvapením. Předtím ve velitelském středisku slyšel Geroona mluvit pouze chisským obchodním jazykem. „Ano, jsem to já,“ vypravil ze sebe. „Prosím, promiňte mi mé překvapení. Nevěděl jsem, že mluvíte basikem.“

Geroon nepatrně pootevřel obě svá ústa; v obou se ukázaly dvě řady drobných zoubků. Úsměv? „Neměli bychom snad alespoň částečně znát jazyk našich osvoboditelů?“ opáčil. „To my jsme byli překvapeni, když jsme zjistili, že mu Chissové na palubě tohoto plavidla rozumí.“

„Ano, rozumí mu,“ souhlasil Luke. Najednou si připadal jako beznadějný neotesanec, kterého právě na okraji města vyklopili z vozu taženého banthou. Rozuměl snad tuctu jazyků, ale všechny úzce souvisely s kulturami, které převládaly na Světech Jádra a Vnitřním okraji. Nikdy ho ani nenapadlo pokusit se přidat do svého repertoáru obchodní jazyk z Vnějšího okraje.

Což znamenalo, že všichni ostatní se teď budou muset jeho nedostatkům přizpůsobovat.

Avšak aby byl k sobě spravedlivý, tohle byla stěží situace, do které by se mohl za normálních okolností dostat. Přinejmenším ne bez C-3PO nebo nějakého jiného protokolárního droida, který by mu z jazykových nesnází pomohl.

„Nepochybně je to jejich způsob, jak uctít ty z Mezigalaktické výpravy,“ řekl Bearsh s náznakem úcty ve hlase. „Smím vás vyrušit? Zaslechl jsem vás a Feesu mluvit o tom, že pro náš národ hledáme nový svět.“

„Ano,“ potvrdil Luke. „Doufám, že uspějete.“

„Stejně jako já i celý Geroonský pozůstatek,“ odpověděl Bearsh a úctu nahradil smutek. „Proto jsem teď za vámi přišel. Doufal jsem, že budete ochoten nám pomoci.“

„Jakým způsobem?“

Bearsh máchl rukou a málem při tom vylil svůj nápoj. „Bylo mi řečeno, že Nová republika má nesmírné zdroje a rozlehlé teritorium. Až dojíte, snad byste mohl být tak laskav a podívat se do vašich záznamů, jestli byste nám nemohli poskytnout některý z vašich světů poblíž této části vesmíru.“ Sklonil hlavu. „Za svět, který byste nám nabídli, bychom samozřejmě zaplatili. Naše zdroje jsou nevelké, ale každý Geroon je připraven sloužit rukama, myslí i tělem, dokud nebude dluh vyrovnán.“

„Pokud se nám podaří najít vhodný svět, jistě už se nějak dohodneme,“ ubezpečil ho Luke. „Chcete-li se mnou zajít na mou loď, jsem připraven jít hned teď.“

Geroon uskočil. „Vy byste mě vzal na palubu svého plavidla?“ vydechl.

„Je v tom nějaký problém?“ zeptal se Luke opatrně. Přemítal, jestli se nedopustil závažného porušení etikety. Měli snad Geroonové z cizinců a cizích lodí strach? Byli přece tady, na palubě chisské lodi. „Protože kdyby vám to nebylo příjemné –“

„Ó, ne,“ řekl Bearsh. Znenadání poklekl na jedno koleno a uklonil se skoro až k podlaze. Tentokrát už trocha jeho nápoje vyšplíchla přes okraj a stékala mu po prstech. „Je to příliš mnoho. Pro jednoho Geroona je to příliš velká pocta. Nemohu přijmout.“

„Tak bych vám tedy jednoduše mohl dát datakarty,“ navrhl Luke. „I když ty možná nepřečtete,“ napadlo ho opožděně. „Budu s sebou muset vzít i datapad.“

„Vy byste nám dovolil, abychom vás uctili?“ zeptal se Bearsh dychtivě. „Vstoupil byste na palubu našeho skromného plavidla?“

„Zajisté,“ odpověděl Luke. Otřel si ústa ubrouskem a vstal. „Půjdeme?“

„Veliká pocta,“ ukláněl se neustále Bearsh a ustupoval před Lukem. „Veliká pocta.“

„Nemáte za co mi děkovat,“ řekl Luke. Připadal si stále trapněji. Čím dřív s tímhle lísajícím se Geroonem vypadne z jídelny, tím líp.

Obrátil se k Maře, která se výborně bavila jeho rozpaky. „Přijdu pak za tebou do apartmá,“ oznámil jí a očima ji tiše varoval, což zcela ignorovala. „Kdybys mě potřebovala, budu v raketoplánu Geroonů.“

„Rozumím,“ řekla Mara uhlazeně. Aspoň že její hlas zněl dostatečně zdvořile. „Uvidíme se později. Příjemnou zábavu.“

„Díky,“ zabručel Luke a obrátil se zpátky ke Geroonovi, který se nepřestával uklánět. S Leiou mu diplomacie vždycky připadala tak jednoduchá. „Až po vás, správce Bearshi.“

*

Ukázalo se, že geroonský raketoplán dokoval na pravoboku Chaf Envoy zhruba dvacet metrů od Jade Sabre. Cestou Luke zaskočil do Sabre, popadl datapad a sadu datakaret s astrogačními údaji a pak následoval Bearshe do jeho lodi.

Vzpomněl si, jak před dvaadvaceti lety v kosmoportu Mos Eisley zíral na Millennium Falcon a žasl, že takové lodi vůbec dovolili létat po imperiálních vesmírných trasách. Teď zjistil, jak Falconu křivdil. Geroonskému raketoplánu nejenže mělo být zakázáno létat, ale Luke ani nechápal, jak je možné, že byl vůbec ještě schopen provozu.

Celý jeho vnitřek byl poslepovanou změtí spravovaného, předělaného či přizpůsobeného vybavení, záplatovaných trubek, vedení a energetických kabelů, kvůli kterým by se novorepublikový bezpečnostní inspektor začal zoufale shánět po nouzovém vypínači. Dvě ložnice a jeden sklad byly zapečetěny a na dveřích měly výstražné značky oznamující, že dovnitř proniklo vakuum. Zdálo se, že polovina displejů v řídicím středisku je trvale vypnutá. Všechno prostupoval slabý zápach, zřejmě směsice výparů z maziv, roztoků v bateriích, paliva a hydraulické kapaliny, Luka více než jedenkrát napadlo, že je s podivem, že sem ten krám z hlavní geroonské lodi vůbec doletěl.

Anebo měl Chqf Envoy opravdu dobré tažné paprsky.

V lodi byli tři další Geroonové. Rychle se ukázalo, že v jídelním salonu se správce se svým pochlebováním ještě velmi dobře ovládal. Ostatní Geroonové se kolem Luka srotili, jakmile se protáhl zrezivělým průlezem, nadšeně štěbetali a opakovali pořád dokola, jaká to je pro ně čest mít ho na palubě, takže se brzy cítil tak trapně, jako ještě nikdy v životě.

Několikrát se jim snažil jemně naznačit, že on si takový obdiv vůbec nezaslouží. Vyvolalo to však pouze další chvalozpěvy, a to ještě vtíravější a dojemnější než předtím.

Nakonec to vzdal. Ať už udělala Mezigalaktická výprava pro tenhle národ cokoli, bylo to v nich zakořeněné tak hluboce, že svou vděčnost museli dávat najevo i po padesáti letech. Nezbývalo mu, než to trpělivě snášet, snažit se, aby mu chvála nestoupla do hlavy, a doufat, že jim nakonec dojdou superlativy.

„K věci,“ řekl, když se konečně utišili a sedli si spolu s ním ke stolku. „Vzal jsem s sebou všechny informace o systémech Vnějšího okraje, které mám. Jenom mějte na paměti, že většina těchto systémů není členem Nové republiky a spousta dalších nám prokazuje pouze symbolickou loajalitu. Ale když to půjde, pomůžeme vám. Takže, jak přesně má vypadat svět, který hledáte?“

„Měl by mít vzduch, jako je tady,“ máchl Bearsh rukou kolem sebe. „Sytější a voňavější než chisský vzduch.“

Luke usoudil, že nejspíš narážel na kyslíkovou složku. „Dobře,“ odpověděl a zadal příslušný parametr do datapadu. „Předpokládám, že budete potřebovat taky vodu. A co podnebí a terén?“

„Potřebujeme místa, kde by si mohly hrát naše děti,“ vložil se horlivě do řeči jeden z ostatních Geroonů. „Mnoho míst pro mnoho dětí.“

„Klid, mladý,“ okřikl ho Bearsh a jeho ústa se otevřela v dalším geroonském zubatém úsměvu. „Když budeme mít celý jeden svět, bude pro děti místa až až.“

Obrátil se zpátky k Lukovi. „Musíte Estoshovi prominout,“ pronesl tiše. „Celý život strávil na palubě našeho plavidla.“

„Rozumím,“ přikývl Luke. „Je mi jasné, že váš národ vkládá do dětí velké naděje.“

„Jak to víte?“ Bearshův obličej se podivně svraštil. Pak se znovu vyhladil. „Ach – samozřejmě. Veliká a proslavená moc rytířů Jedi.“

„Tentokrát ve skutečnosti nebylo žádných zvláštních schopností zapotřebí,“ řekl Luke. „Sledovali jsme váš první rozhovor s Chissy. Každému, kdo umístí dětské hřiště přímo do velitelského střediska, musí na dětech velmi záležet.“

„Ach,“ řekl Bearsh. „Ano. Naše plavidlo bylo původně postaveno pro vědecké průzkumné cesty. V tom prostoru bývalo středisko pro kontrolu přístrojů.“ Znovu svraštil tvář. „Bylo to jediné místo, které bylo dost velké pro hřiště a tělocvičnu. Zbytek plavidla sestává z malých místností pro jednotlivce a rodiny. Vědecké přístroje nepotřebujeme, tak jsme je vyhodili a přenechali jsme ten sál dětem.“

Zvedl hlavu i ramena a oči se mu zamžily, jako by hleděl do budoucnosti. „Ale jednoho dne,“ řekl pevně, „jednoho dne budou mít naše děti skutečné místo. A pak teprve uvidíte, mistře Jedi Skywalkere, čím se geroonský národ může stát.“

„Budu se na to těšit,“ slíbil Luke. „A jaký tedy má být povrch planety?“

Bearsh vypadal, že se vytrhl ze svých snů. „Budeme žít v jakékoli krajině, kterou nám najdete,“ řekl. „Hory nebo jezera, pralesy nebo pláně – na tom nezáleží.“

„Dobře,“ řekl Luke. Rozhodně nebyli vybíraví. „A co teplotní podmínky?“

Bearsh máchl rukou. „Na tomto plavidle je nám trochu horko,“ řekl. „Ale přizpůsobíme se jakýmkoli –“

Paluba se pod nimi zničehonic lehce otřásla. „Co to bylo?“ zeptal se Estosh poplašeně a rychle se rozhlédl kolem.

Za okamžik dostali odpověď. Otevřeným průlezem dovnitř pronikla slabá ozvěna vzdáleného zadunění. „Exploze,“ odpověděl Luke. Vyskočil a uháněl ke vstupnímu tunelu. Rozhlédl se pomocí Síly a vytáhl komlink. Z druhé strany lodi k němu odněkud ze zádi dolehl náhlý příval zděšení. „Maro?“

„Vzadu na levoboku došlo k výbuchu a hoří tam,“ ozval se její hlas. „Mířím na záď. Zkusím pomoct.“

„Běžím za tebou,“ křikl Luke. Vyskočil z geroonského plavidla a hnal se k nejbližší chodbě, která vedla napříč lodí. „Máš představu, co je tam vzadu?“

„Například Felův transportér,“ oznámila mu Mara. „Netuším, co dalšího, ale podle toho, jak Drask vystartoval, bych řekla, že něco citlivého. Životně důležité vybavení nebo možná sklad paliva.“

Luke sebou trhl. „Dobře. Hned jsem tam.“

Luke se ještě ani nedostal do poloviny hlavního koridoru na levoboku, když ve vzduchu ucítil kouř. Spěchal dál; a pak byl najednou na místě a zastavil za desítkou Chissů, jejichž ruční hasicí přístroje stříkaly do pootevřených dveří, ze kterých se valil kouř. Opodál zahlédl Maru s Felem. Protáhl se k nim okolo Chisse ve vojenské uniformě, který kolem sebe štěkal úsečné rozkazy „Situace?“ zavolal na Maru.

„Hoří hned vedle sady manévrovacích trysek a jejich nádrží s palivem,“ odpověděla ponuře. Shodila ze sebe módní kabátek i róbu a zůstala pouze v šedé bojové kombinéze a vysokých botách, které ukrývala pod formálním oblečením. „Stormtroopeři už jsou s hasicími přístroji uvnitř, snaží se nepustit oheň k nádržím.“

Luke pohlédl na Fela. Mladý Imperiál měl před ústy komlink z helmy stormtroopera a s napjatým výrazem zíral na dveře. „Oni tu nemají automatické protipožární systémy?“ zeptal se Luke Mary.

„Mívali je,“ odpověděla. „Explozi nejspíš způsobila právě jejich porucha.“

„To je nadělení,“ řekl Luke. V očích ho začal pálit štiplavý kouř a mrkáním se z nich snažil vyhnat slzy. Několik Chissů se vypotácelo z oblasti zasažené požárem. Za nimi se táhly obláčky dýmu. „Jak to, že jsou stormtroopeři tam uvnitř?“

„Na scénu dorazili jako první se soběstačným dýchacím vybavením,“ ozval se Fel dřív, než mohla Mara odpovědět. „A když už mluvíme o dýchání, jak dlouho vydrží Jediové v atmosféře chudé na kyslík?“

„Pár minut,“ řekl Luke. „V případě fyzického nebo duševního vypětí ještě míň. Co potřebujete?“

„Několik citlivých seknutí světelným mečem.“ Fel ukázal ke dveřím, z nichž se valil dým. „Prozatím se jim podařilo nádrže izolovat, ale oheň má příliš velký náskok a začíná na ně dotírat. Domnívají se, že objevili protipožární systém –“

„Domnívají se?“

„Právě proto je potřeba provést to citlivě,“ řekl Fel. „Jinak by ty trubky prostě rozstříleli a hotovo. Potřebujeme, abyste potrubí nepatrně nařízli, jenom aby vyteklo pár kapiček. Pak budeme vědět, jaká je uvnitř tekutina. Pustit ven další palivo nebo jinou hořlavinu je to poslední, co potřebujeme.“

„Bez legrace,“ souhlasila Mara. „A když budete mít pravdu, co potom?“

„Potom je rozseknete úplně,“ řekl Fel. „Vypadá to, že exploze narušila pouze oblast hlavních rozstřikovačů, takže když se vám podaří otevřít trubky za nimi, mělo by to zaplavit všechno kolem a okamžitě oheň uhasit.“

Luke pohlédl na Chisse v uniformě, jenž nyní diskutoval se dvěma členy posádky, kteří si navlékali dýchací přístroje. Věděl, že protokol nejspíš vyžaduje, aby se předem poradili s jedním z palubních důstojníků.

Jenže tenhle důstojník měl příliš napilno, než aby byl ochotný naslouchat pasažérům. A jestli už se oheň dostával k palivovým nádržím… „Dobrá,“ rozhodl se. „Kde najdu to potrubí?“

„Kde ho najdeme,“ opravila ho Mara. Světelný meč už držela v ruce.

„Maro –“

„Ať tě to ani nenapadne,“ varovala ho. „A kromě toho mi jde jemná práce líp než tobě.“

Bohužel měla pravdu. Luke s vypětím sil potlačil instinktivní nutkání chránit ji před nebezpečím za všech okolností. „Dobrá,“ řekl. „Kde najdeme to potrubí?“

„Navedou vás tam,“ odpověděl Fel. „Dívejte se po jasném světle.“

„Dobře.“ Luke si odepnul světelný meč od opasku, zhluboka se nadechl a přivolal si Sílu. Pohlédl na Maru a pozvedl obočí, a když kývla na souhlas, protáhl se dveřmi.

Kouř v místnosti byl mnohem hustší, než Luke čekal; šíleně vířil kolem, jak se ho ventilační systém snažil odčerpat pryč. Vpředu viděl skrz další polootevřené dveře záblesky plamenů. Praskání ohně podbarvovalo syčení hasicích přístrojů. Přimhouřil před dýmem oči a proklouzl druhými dveřmi. Prosmýkl se kolem potácejících se členů posádky, a zatímco se rozhlížel po stormtrooperech, snažil se držet mimo dosah plamenů.

Stormtroopery nikde neviděl. Napravo, kde oheň řádil ještě divočeji, se však nacházely ještě jedny dveře. Sotva vyslal k Maře v myšlenkách svůj dotaz, v místnosti se rozzářilo kalné světlo, jehož úzký paprsek si prokousával cestu kouřem.

Mara ho také spatřila. Luke postřehl její tiché znamení, odpověděl jí podobně tichým souhlasem a proběhl mezi plameny. Utrpěl při tom pouze několik drobných popálenin a o minutu později už vklouzl do místnosti.

Všichni čtyři stormtroopeři stáli ve vzdáleném rohu uspořádaní do bojového půlkruhu zády k dlouhé řadě palivových nádrží. Jejich hasicí přístroje skropily každý ohnivý jazyk, který pronikl příliš blízko. Když oba Jediové vstoupili, přestal jeden ze stormtrooperů svítit ven ze dveří, namířil svítilnu vzhůru a ukázal paprskem na jednu z pěti trubek, které se plazily po stropě. Luke kývl, že rozumí, a začal hledat cestu skrz plameny.

Naneštěstí tam žádná nebyla.

Zahleděl se do dýmu a naslouchal tepu svého srdce, odpočítávajícímu vteřiny. Ani Jedi nedokáže zadržovat dech věčně a jemu a Maře začne už brzy docházet vzduch. Mohl samozřejmě zvednout světelný meč k trubce pomocí Síly, ale nebyl si vůbec jistý, jestli by s ním z této vzdálenosti dokázal provést tak jemné škrábnutí, jaké bylo podle Fela potřeba. Viděl jen jedinou možnost – zvednout Maru přímo tam a nechat ji, ať to udělá ona.

Bylo to nebezpečné. Vzhledem k nedostatku kyslíku by taková námaha vážně zatížila jeho organismus, nedokázal by déle zadržovat dech a vydal by se tím napospas kouři, kterého neustále přibývalo. Pokud ten kouř obsahoval také toxické látky, znamenalo by to vážný problém.

Ale musel se o to pokusit. Obrátil se k Maře, vrátil si světelný meč na opasek a pokynul ke trubkám. Vycítil její vlastní pochybnosti, ale byla příliš rozumná, než aby se s ním začala přít. Kývla, že je připravená, a on ji pomocí Síly opatrně zvedl z paluby. Držel ji tak vysoko nad plameny, jak jen to šlo, aby se hlavou neuhodila o zařízení, které vyčnívalo ze stropu, a směroval ji k potrubí. Světelný meč zažehla ještě dřív, než ji zastavil, a rychle, téměř zbrkle rýpla špičkou meče do trubky.

Dlouhou chvíli se nic nedělo. Pak Luke skrz závoj kouře spatřil, jak se na spodku trubky nashromáždilo několik kapiček. Splynuly v jedinou velkou kapku, která dopadla na podlahu.

Se zašuměním, které bylo slyšet i přes syčení plamenů, ohnivý jazyk pod trubkou zaprskal a uhasí.

Mara už dál na nic nečekala. Znovu sekla světelným mečem a rozťala trubku podélně, a celou místnost najednou zaplnil hlasitý hukot kapaliny, která se odrážela od stropu a zdí a pršela dolů na oheň.

Bylo málem pozdě. Lukovi se začal kalit zrak, jak jeho tělu docházel vzduch, a málem upustil Maru do skomírajících plamenů.

Zaťal zuby a vytrval. Ještě několik sekund, přikázal si přísně. Ještě několik sekund a oheň uhasne, nebo alespoň skoro uhasne. Pak bude moct Maru postavit na podlahu a oba budou moct znova začít dýchat.

Pokud ovšem kromě pronikavého kouře a hasicí tekutiny neobsahovala místnost také toxické plyny, o kterých uvažoval prve. V tom případě bude prostě muset doufat, že oheň dohoří dřív, než on sám ztratí vědomí, nebo alespoň že si ho stormtroopeři všimnou a vytáhnou ho z plamenů, než uhoří. Ještě několik sekund…

Škubl sebou. Něco mu sklouzlo dolů přes hlavu. Zamrkal; ale sotva si jeho oči všimly průzorů posilujících zrak, které se mu náhle objevily před obličejem, jeho pokožka zaregistrovala něco mnohem důležitějšího: čistý, chladný vzduch, který mu vanul do tváře.

Zvedl ruku k hlavě. Špičky prstů narazily do něčeho horkého a tvrdého.

Jeho reakce byla stejně čistě reflexivní, protože si už uvědomil, co se stalo. Jeden ze stormtrooperů spatřil, jak zoufale potřebuje Luke kyslík, přišel mu na pomoc a nasadil mu na hlavu svou vlastní helmu.

Zhluboka, opatrně se nadechl. Vzduch voněl stejně dobře, jako chladil. Nadechl se znovu a ještě jednou, plnil si plíce a vracel kyslík do krevního řečiště. Jeho myšlenky zalétly k Maře, ale ještě než se stačil zeptat, vycítil, že i jí se dostalo podobné péče od stormtroopera, který stál na rozpálené, ale už uhašené podlaze pod ní. Povolil stisk v Síle a spustil ji dolů do natažených paží Imperiála.

Na ramenou ucítil pár dlaní, jež ho napůl vedly, napůl tlačily zpátky stejnou cestou, kterou přišel. Za okamžik dospěli ke dveřím a vyšli ven. „Jsem v pořádku,“ zavolal, naposledy se nadechl a začal si stahovat helmu. Její majitel ji zachytil a Luke na okamžik zahlédl napjatý obličej s tmavou kůží, než si stormtrooper nasadil helmu zpátky na hlavu. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že se Maře nic nestalo –

A ztuhl a ucítil, jak se mu ústa otevřela úžasem. Stejně jako on nabrala Mara několik doušků čistého vzduchu a právě vracela vypůjčenou helmu majiteli.

Jenže hlava, která vyčnívala z bílé zbroje, nebyla lidská. Byla zelená, místy dooranžova, vévodily jí veliké oči a úzké hřebínky lesklých černých šupin, které obtáčely hlavu seshora i ze strany skoro až k nosu. Všiml si, že na něj Luke zírá, a jeho ústa se zvlnila do čehosi, co muselo být úsměvem.

Ohromený Luke nedokázal od stormtroopera odvrátit zrak. Pětistá první legie stormtrooperů – Vaderova pěst – byla vrcholným ztělesněním nenávisti, kterou císař Palpatine choval k ne-lidem, a symbolem jeho rozhodnutí uvrhnout je pod nadvládu lidí.

A jeden z jejích členů nebyl člověk…

*

Luke musel v duchu uznat, že vzhledem k okolnostem k nim byl generál Drask až překvapivě zdvořilý. „Oceňujeme vaši pomoc,“ řekl generál. Stál jako malý, neochvějný pilíř v začouzené chodbě, zatímco se kolem něj valila řeka Chissů, kteří se měli postarat o úklid. Svůj hlas pečlivě ovládal, ale doutnající oheň v jeho žhnoucích rudých očích se nedal přehlédnout. „Příště však na palubě tohoto plavidla neprovedete nic bez výslovného svolení ode mě, aristokry Chafornťbintrana, kapitána Brasťalshi‘barkua nebo jiného velícího důstojníka. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Rozumíme,“ ozval se Fel dřív, než mohli Luke nebo Mara něco říct. „Omlouvám se, že jsem překročil své pravomoci.“

Drask krátce kývl a protáhl se kolem nich; mířil na záď k postižené oblasti. „Pojďte,“ řekl Fel Lukovi. Ret se mu zkroutil do ironického úsměvu. „Vypadá to, že už máme po práci.“

Vykročili směrem k přídi. „Že jsou to ale vděční chlapíci,“ poznamenala Mara kysele, když kolem nich proběhli další Chissové.

„Musíte se na to dívat z jeho úhlu pohledu,“ připomněl jí Fel. „Především máme být ctihodní diplomatičtí hosté, a ne dobrovolní hasiči.“

„To je Formbiho úhel pohledu, ne Draskův,“ opáčila Mara. „Alespoň co se týče té ctihodnosti.“

„Nezáleží na tom, jak se cítí on sám,“ řekl Fel. „Má své rozkazy, a když Chiss dostane rozkazy, tak je vykoná a tečka. Ale přesto –“ zničehonic se pousmál – „mám podezření, že by vzteky nejraději rozžvýkal svorníky trupu. Impérium Ruky ani lidi nemá vůbec rád, takže ho musí pěkně štvát, že jsme mu zachránili loď.“

„A tím se dostáváme k poněkud vážnější otázce,“ promluvil Luke. „A sice, co se tam vzadu vlastně stalo? Nehoda, nebo sabotáž?“

„Jsem si jistý, že se to vyšetří,“ mínil Fel. „Ale jestli to byla sabotáž, tak mizerně provedená. I kdyby vybuchly ty nádrže, z provozu by to vyřadilo pouze relativně malou část lodi. Rozhodně by to nezabilo všechny na palubě, nic tak dramatického.“

„Pokud by ovšem tyto malé škody sabotérovi nestačily,“ nadhodila Mara. „Možná chtěl pouze překazit misi, nebo ji zdržet do doby, než by nám poskytli novou loď.“

„Dobrá, ale proč by někdo chtěl misi zdržet?“ zeptal se Fel logicky. „Zdá se, že každý na palubě v ní chce nadšeně pokračovat.“

„Zdá se,“ zdůraznila Mara. „Někdo to může klidně jen předstírat.“

„Neříkejte,“ zamračil se Fel. „Myslel jsem, že vy Jediové dokážete takovéhle věci odhalit.“

„Ne s takovou jistotou, jakou bychom si přáli,“ odpověděl Luke. „Dokážeme zachytit silné emoce, ale nenápadné lži nám mohou uniknout. Zvlášť když je v tom lhář dobrý.“

„Anebo možná náš sabotér chce letět k Mezigalaktické výpravě, ale nechce, abychom tam my ostatní letěli s ním,“ řekla Mara zamyšleně. „Kdyby si dokázal zajistit náhradní dopravu, zatímco my bychom tu museli tvrdnout, nic víc by nepotřeboval.“

„Ale co by tím získal, kdyby se k Mezigalaktické výpravě dostal jako první?“ zeptal se Luke. „A kromě toho už tam Chissové přece byli, nebo ne?“

„Ve skutečnosti jenom proletěli kolem,“ řekl Fel. „Získali dostatečné množství údajů, aby si domysleli, co objevili, a pak hned pospíchali sem a poslali ty údaje se žádostí o další pokyny Devíti vládnoucím rodinám. Rodiny to rychle projednaly, prohlásily oblast za zakázanou a pověřily Formbiho, aby se s námi se všemi spojil.“

„Zkusme jít o krok zpátky,“ uvažoval Luke. „Co si kdo od Mezigalaktické výpravy slibuje?“

Mara pokrčila rameny. „Je to technologie Staré republiky,“ zdůraznila. „Víc než padesát let stará. Má v podstatě jen historickou hodnotu.“

„Historickou hodnotu má pouze pro nás tři,“ upozornil ji Fel. „Spousta kultur v téhle části vesmíru je po technické stránce dost primitivní. Každá z nich by se mohla učit i z dreadnaughtů ve velmi špatném stavu. Dovoluji si tvrdit, že i Chissové by se v lecčem poučili, kdyby měli čas všechno rozebrat a prostudovat.“

„Anebo Geroony napadlo, že by mohli trosky vyměnit za nový domov.“ Luke potřásl hlavou. „Kéž bychom měli víc informací.“

„Vždyť máme,“ řekl Fel tajemně. „Nebo spíš já mám.“

Luke na něj překvapeně pohlédl. „Opravdu?“

„Jistě,“ řekl Fel. „Než jsme odletěli, prošel admirál Parck Thrawnovy záznamy, jestli v nich nenajde něco o Mezigalaktické výpravě. Ukázalo se, že Thrawn měl kompletní kopii operačního manuálu celého projektu.“

„Celého projektu?“ svraštil Luke čelo.

„Celého projektu,“ potvrdil Fel. „Jsou toho čtyři datakarty. Seznamy posádek, soupisy nákladu, technické údaje a příručky k údržbě, provozní postupy a procedury, schémata – prostě všechno. Chcete se na to podívat?“

„Už jsem se bála, že se nezeptáte,“ řekla Mara suše. „Pojďme.“

Imperiální transportér dokoval v zrcadlové kopii hangáru, který na druhé straně lodi zabírala Jade Sabre. Stormtroopeři už byli v přípravné místnosti, stahovali si brnění, aby ho po boji s požárem mohli prohlédnout a zjistit případná poškození, a tiše si spolu o té události povídali.

„Víte, snad ještě nikdy jsem neviděl stormtroopera bez brnění,“ poznamenal Luke, zatímco je Fel vedl přípravnou místností k úzké chodbě. „Alespoň ne stormtroopera, který by byl při smyslech.“

„Občas výstroj odkládají,“ usmál se Fel. „Ačkoli nikdy ne na veřejnosti, samozřejmě.“

„Ale proč zrovna stormtroopeři?“ zeptala se Mara. „Proč jste nenavrhli a nevytvořili svou vlastní elitní jednotku?“

Fel pokrčil rameny. „Hlavně proto, že psychologická výhoda se vždycky hodí,“ odpověděl. „Thrawn sem s sebou vzal několik legií stormtrooperů a velice efektivně je použil proti celé řadě potížistů. A protože se potenciální nepřátelé naučili bát lidí ve stormtrooperském brnění, vyplatilo se používat je i dál.“

„I když v tom brnění už nejsou pouze lidé?“ zeptal se Luke.

Fel se usmál. „Ano – Su-mil. Jeho válečnické jméno je Drapák.“

„Vaši stormtroopeři mají jména?“ užasla Mara. „Myslela jsem, že mají pouze přidělená operační čísla.“

„I někteří z Palpatinových stormtrooperů měli jména,“ řekl jí Fel. „Tady máme jména všichni. Pokud vás to zajímá, Aurek-Sedm se skládá z Drapáka, Hlídače, Stína a Mraka.“

„Barvité přezdívky,“ zhodnotila to Mara. „Doufám, že nečekáte, že je od sebe na veřejnosti rozeznáme.“

„Zvlášť když si svá jména nenamalovali na helmy,“ dodal Luke.

„A nikdy to ani neudělají,“ řekl Fel. „Na výstroj stormtrooperů takové znaky nedáváme. Díky tomu nikdo nemůže poznat, jestli proti němu stojí nejlepší stormtroopeři Impéria Ruky, nebo čerstvě vycvičení rekruti, kteří jsou poprvé v akci. Naši nepřátelé to většinou nehodlají zjistit po zlém.“

„Byl Sumilův národ jedním z těch nepřátel?“ zeptala se Mara.

„Vůbec ne,“ ujistil ji Fel. „Sumil je Eickarie, pochází z národa, který se k Impériu Ruky přidal docela nedávno. Jeho lid žil roztroušeně v kmenových společenstvích a my jsme mu pomohli vymanit se z nadvlády jistého dobře zavedeného diktátora s relativně malým množstvím disciplinovaných vojáků.“

„A jak jste mu pomohli?“ zeptala se Mara. „Vyhnali jste toho diktátora a zabrali jeho místo?“

„To sotva,“ odtušil Fel. „Eickariové jsou velmi dobří bojovníci. Časem si prostě zvykli bojovat mezi sebou a diktátor toho využíval a podporoval je v tom. My jsme je pouze zorganizovali a vyzbrojili. Všechno ostatní už udělali oni sami.“

„A jakmile se osvobodili, prostě se rozhodli přidat se k vám?“ zeptal se Luke.

„My nejsme Palpatinovo Impérium, mistře Skywalkere,“ řekl Fel. „Vlastně jsme spíše konfederace než pravé impérium, uzavíráme spojenectví a nevedeme dobyvačné války. Název jsme si zvolili hlavně z historických důvodů.“

„A samozřejmě taky kvůli jeho psychologickému významu,“ zamumlala Mara.

„Samozřejmě,“ souhlasil Fel. „Pokud vás omrzí přesvědčení, že Impérium Ruky je neporazitelné, nejspíš se vzdáte mnohem dřív, když se nad vaší planetou objeví hvězdný destruktor nebo když vám oddíl stormtrooperů udělá díru do obranného perimetru. Upřímně řečeno, podle naší filozofie je nejlepší válka taková, ve které se nepřítel vzdá ještě před prvním výstřelem.“

„Pořád mi nepřipadáte jako někdo, kdo dělá důstojníka stormtrooperům,“ poznamenal Luke. „Co si myslí váš otec o vaší volbě povolání?“

Fel pokrčil rameny. „Já vlastně sloužím v jiné složce imperiálních sil, ve flotile,“ prozradil. „Obvykle velím letce clawcraftů.“ Znovu se usmál. „A můj otec je na mě velmi hrdý.“

Vynořili se z chodby na opuštěném velitelském můstku. „Nikdo nemá službu?“ podivil se Luke, když se rozhlédl kolem.

„Na vaší lodi snad teď někdo službu má?“ opáčil Fel celkem oprávněně. Přistoupil k čemusi, co vypadalo jako hlavní senzorové stanoviště, a nabídl svým hostům dvojici křesel u přilehlých konzol. „My vlastně nemáme samostatnou posádku lodi. Tenhle typ transportéru je navržený tak, aby ho dokázala řídit jednotka stormtrooperů sama, alespoň při rutinních operacích. Piloty pak můžeme využít jinde.“

„Znamená to, že máte nedostatek vycvičeného personálu?“ zeptala se Mara, když se s Lukem posadili.

„Každý má neustále nedostatek zkušených pilotů,“ řekl Fel, také si sedl a otočil se i s křeslem k přihrádce s datakartami. „Pochybuji, že Nová republika je na tom lépe. Momentálně si ale vedeme celkem dobře. V Impériu jsou přinejmenším dvě cizí rasy, které projevily velmi dobrou zručnost při běžných letových operacích…“

Odmlčel se a Luke z něj znenadání zachytil zlověstný záblesk. „Co se stalo?“ zeptal se ho.

Fel se v křesle pomalu otočil zpátky k nim. „Nu,“ odpověděl pečlivě ovládaným hlasem. „Myslím, že už vím, co měl znamenat ten požár. Ať už ho způsobil kdokoli, zřejmě počítal s tím, že imperiální pětistá první přispěchá na pomoc a velkoryse přitom opomene zajistit svou vlastní bezpečnost.“

„O čem to mluvíte?“ otázala se Mara.

Fel pokynul k přihrádce s datakartami. „Operační manuál Mezigalaktické výpravy,“ řekl. „Je pryč.“

KAPITOLA

7

Mara si vyměnila pohled s Lukem. „To je ale náhoda,“ prohodila a pohlédla znovu na Fela.

„Viďte,“ řekl Fel. Hlas měl stále tichý, ale jeho tvář se nyní Maře zdála starší a tvrdší. A dospělejší – už jí nepřipadal jako kluk, který si hraje na vojáka. „Ano, tak se to dá taky říct.“

„Mám za to, že nemáte kopii?“ zeptal se Luke.

„Tohle byla kopie,“ odpověděl Fel. „Původní záznamy zůstaly na Nirauanu.“

„Ovšem,“ kývl Luke. „Myslel jsem –“

„Já vím, co jste myslel.“ Fel si přejel rukou přes obličej, a když ji spustil, něco z tvrdosti zmizelo. „Omlouvám se. Jen jsem… zpackal jsem to. Nesnáším, když se mi to stane.“

„Vítejte v klubu,“ řekla Mara a projel jí podivný pocit. Slyšela vůbec někdy za svých časů v Impériu nějakého imperiálního důstojníka přiznat chybu? „Přeskočme sebemrskačství a zkusme zjistit, kdo tu kopii vzal. Máte představu, kolik je na palubě lidí?“

„Ne zas tak moc,“ odpověděl Fel o něco klidněji. „Myslím, že loď této velikosti má posádku o pouhých třiceti až pětatřiceti členech. Také je tady zřejmě čestná stráž – řekněme dva oddíly po šesti válečnících. Typický velvyslanec má dvacet pomocníků, plus Formbi sám, takže to je celkem nanejvýš osmdesát šest Chissů.“

„Plus pět Geroonů, vy a čtyři stormtroopeři, Jinzler a my,“ řekl Luke. „Pokud tu ovšem není ještě někdo další, o kom nevíme.“

„Správně,“ řekl Fel.

„Okamžik.“ Mara svraštila čelo, soustředila se a zapátrala v paměti. „Říkal jste, že Formbi má dvacet pomocníků?“

„Řekl jsem, že typický velvyslanec jich má dvacet,“ opravil ji Fel. „Nepočítal jsem je.“

„A předpokládám, že většina z nich pochází z Formbiho rodiny,“ řekla. „To znamená, že všichni budou oblečeni ve žlutém, že?“

„Ano, to je barva rodiny Chaf,“ potvrdil Fel. „Proč?“

„Protože dnes na večeři jsem viděla jen čtyři žluté obleky,“ odpověděla Mara. „Formbiho, Feesu a dva další. Všichni ostatní byli v černém.“

„Má pravdu,“ souhlasil Luke. „Která rodina nosí černou barvu?“

„Žádná,“ zamračil se Fel. „To je barva Chisské obranné flotily. Černá je kombinací všech barev. Armáda čerpá ze všech rodin.“

„A co ta čestná stráž?“ zeptala se Mara. „Mohla by být z jeho rodiny?“

Fel zavrtěl hlavou. „Všechny čestné stráže nosí vojenskou čerň. Hm. To by mě zajímalo, co udělal se zbytkem svého doprovodu.“

„Třeba se ho musel vzdát,“ nadhodil Luke. „Vzhledem k tomu, o jakou misi jde, možná Devět rodin nechtělo, aby byla nějaká rodina zastoupena příliš silně.“

„To by snad dávalo smysl,“ souhlasil Fel pomalu. „Rodiny se vždycky snažily udržovat křehkou rovnováhu moci.“

„Ráno si je můžeme přepočítat,“ řekla Mara. „Teď pojďme dál. Kolik z těchto různých lidí mohlo vědět, že jste měl ty soubory?“

Fel se zašklebil. „Výběr nám to nezúží zdaleka tak moc, jak si myslíte. Než jsme dnes večer zasedli k večeři, mluvil jsem o tom s velvyslancem Jinzlerem v recepční chodbě.“

„Vy jste o tom řekl Jinzlerovi?“ vyštěkla Mara.

„Ano,“ odpověděl Fel a zachmuřil se nad její prudkostí. „Chtěl jsem vědět, jestli nepřinesl nějaké své vlastní záznamy, které bych mohl porovnat s těmi našimi. Proč, neměl jsem mu to říkat?“

Mara znechuceně mávla rukou. Fel samozřejmě nemohl vědět, že ten člověk je podvodník. „To nic,“ řekla. „A měl je?“

„Co, ty záznamy?“ Fel zavrtěl hlavou. „Ne. Říkal, že všechno použitelné, co Nová republika kdysi mohla mít, bylo ztraceno nebo zničeno.“

„To je nejspíš pravda,“ zamumlal Luke. „Mohl někdo váš rozhovor vyslechnout?“

Fel hlasitě vydechl. „Každý ho mohl vyslechnout,“ řekl. „Všichni, kdo šli na večeři, se motali na chodbě a vedli společenské řeči.“

„Ano, ale všichni, kdo šli na večeři, neposlouchali vás,“ opáčila Mara. „Řekněte nám, kdo poslouchal.“

Fel se zamračil do prázdna, jak se probíral pamětí. „Bylo tam samozřejmě několik Chissů,“ řekl pomalu. „Pamatuju si, že kolem mě prošla Feesa – myslím, že těsně předtím přivedla vás dva. Pak tam byl –“

„Počkejte,“ přerušil ho Luke a napřímil se v křesle. „My už jsme tam tou dobou byli?“

„Ano, ale úplně na druhém konci chodby,“ odpověděl Fel. „Myslím, že jste mluvili s Formbim.“

Luke a pohlédl na Maru. „Co myslíš?“

„Za pokus to stojí,“ souhlasila. „Zapamatujte si, co jste chtěl říct, Fele. Hned se vám budeme věnovat.“

Zhluboka se nadechla, zavřela oči a sáhla po Síle. Technika pro zdokonalení paměti, kterou ji naučil císař, fungovala jenom pro krátkodobou paměť, ale vzpomínky na recepční chodbu by ještě měly být přístupné. Před svým duševním zrakem nechala pozpátku běžet obrázky: požár, večeře, proud konverzace před večeří…

Tady to bylo: Feesa je přivedla na setkání a Formbi předstupuje, aby je přivítal. Ona a Luke s ním mluví, ujišťují ho, že jejich apartmá jim plně vyhovuje. Ne, nevědí toho moc o Mezigalaktické výpravě, ale těší se na cestu.

A vzadu na druhé straně chodby stojí u zdi Fel a Jinzler zabráni do konverzace.

Zastavila obrázek a prohlížela si ho. Potom ho pomalu pustila znovu vpřed a snažila se sledovat všechno a všechny kolem.

Brzy, příliš brzy získala odpověď. S povzdechem vyklouzla z transu a pohlédla na Luka.

On už s posílením paměti také skončil. „Co myslíš?“ zeptal se.

„Má pravdu,“ řekla znechuceně. „Jednodušší by bylo zjistit, kdo to neví. Zahlédla jsem aspoň dva Geroony, kteří byli dost blízko, aby ho slyšeli, a taky pár Chissů z posádky a dva důstojníky.“

„Včetně generála Draska,“ potvrdil Luke. „Jediní, kdo to nemohli slyšet, jsme byli my a Formbi.“

„A Feesa samozřejmě pracuje pro Formbiho,“ připomněla mu Mara. „Mohla ho o tom zpravit kdykoli.“

Luke zvedl ruku a nechal ji padnout do klína. „Tak tedy jen ty a já. Slepá ulička.“

„Ne nezbytně,“ řekla Mara. Najednou ji něco napadlo. „Dobrá, takže někdo vzal datakarty. Ale bude potřebovat taky datapad, aby je mohl přečíst. Takže zbývá jenom Jinzler.“

„A Geroonové,“ řekl Luke. „Mluvil jsem s nimi, když došlo k explozi, a nechal jsem svůj datapad v jejich raketoplánu.“

„Promiňte, ale to je také slepá ulička,“ ozval se Fel. Ukazoval na další přihrádku nad konzolou. „Ať už vzal ty datakarty kdokoli, zároveň si pomohl i k datapadu.“ Znenadání pookřál. „Což znamená, že to nebyl Jinzler ani Geroonové,“ pravil. „Jak jste říkali, nepotřebovali by ho brát.“

„Pokud ho nevzali schválně, aby nás svedli na falešnou stopu,“ podotkl Luke.

Fel protáhl obličej. „Ano. Ovšem.“ Zamumlal si cosi pod vousy. „Promiňte. Takovéhle věci jsou poněkud mimo rámec mých odborných znalostí.“

„Mimo náš taky,“ ujistil ho Luke. „Nebojte se, my na to přijdeme. Když bude třeba, můžeme Formbiho požádat, aby nechal prohledat loď.“

„Jak to myslíte, když bude třeba?“ zakabonil se Fel. „Copak nechceme, aby to udělal i tak?“

Luke pokrčil rameny. „Na palubě takové lodi je nepřeberně míst, kam se dá schovat něco tak malého jako čtyři datakarty,“ podotkl. „Náš zlodějíček je klidně mohl zkopírovat na jiný nosič – možná dokonce do droida – a pak se mohl originálů zbavit.“

„Chissové nemají droidy,“ odtušil Fel. „Ale chápu, co tím chcete naznačit.“

„A na druhou stranu,“ pokračoval Luke, „když neztropíme povyk, zloděj nebude vědět, jestli je vůbec postrádáme. To by nám mohlo poskytnout řadu úplně jiných výhod.“

„Možná,“ řekl Fel, ale moc přesvědčeně to neznělo.

„Věřte mi,“ ubezpečoval ho Luke. „V jakékoli vědomosti je síla, jak často říká Talon Karrde.“

„Jak často dokázal velkoadmirál Thrawn,“ dodal Fel.

„Radši nám to nepřipomínejte,“ řekl Luke nevesele. „Nevíte, jestli má tahle loď nějaké transportéry nebo raketoplány s hyperpohonem?“

„Tuším, že tato třída obvykle mívá jeden,“ odpověděl Fel a čelo se mu zkrabatilo soustředěním. „Velitelův letoun, tak se mu říká, ačkoli na diplomatické lodi, jako je tahle, bude nejspíš patřit Formbimu, a ne kapitánu Talshibovi. Proč?“

„Pořád je tu možnost, že se nás někdo pokouší zdržet a získat náskok,“ vysvětloval Luke. „Zvlášť teď, když má v rukou operační manuál. Pokud tomu tak je, bude se tam muset nějak dostat, až vyřadí z provozu tuhle loď. S vaším transportérem, naším a Formbiho má na výběr alespoň tři.“

„Plus raketoplán Geroonů a to, čím přiletěl Jinzler,“ vložila se do řeči Mara.

„Na raketoplán Geroonů můžeš zapomenout,“ zavrtěl hlavou Luke. „Ta věc by nedoletěla ani na druhou stranu Chaf Envoy.“

„To je na tom tak špatně?“ zeptala se Mara.

„Ve srovnání s ním vypadala moje stará T-šestnáctka skvěle,“ zkřivil Luke rty. „A navíc si nemyslím, že má hyperpohon.“

„Dobrá, takže zbývá Jinzlerova loď,“ usoudila Mara. „Fele, vy víte, co má?“

„No, já vlastně nevím, jestli má loď,“ řekl Fel. „Neviděl jsem ho přilétat – dostal se sem dřív než my – ale věřím, že se Formbi zmínil, že sem někdo Jinzlera svezl.“

„Někdo ho sem svezl?“ zeptal se Luke nevěřícně. „Sem?“

Fel pokrěil rameny. „Vím jen to, co říkal Formbi. Možná zkontaktoval Nirauan a admirál Parck něco zařídil.“

„Možná,“ řekla Mara. Osobně tomu nevěřila ani na okamžik, ale nemělo smysl se o tom hádat. „Takže jaký bude náš další tah?“

„Náš další tah bude vrátit se zpátky na pokoj,“ řekl Luke přísně. „Nevím jak ty, ale já mám několik drobných popálenin, které potřebují péči.“

„Ach, omlouvám se,“ řekl Fel. Rychle se zvedl z křesla a vyrazil k jedné z lékáren, které visely na zdi vedle nouzových nádrží s kyslíkem. „Ani jsem si nevzpomněl na –“

„Ne, ne, to je v pořádku,“ ujistil ho honem Luke. „Nepotřebujeme lékařskou pomoc. Přes noc se dokážeme vyléčit sami díky jediskému hojivému transu.“

„Ach.“ Fel ztuhl na místě a Mara vycítila jeho rozpaky. „Omlouvám se. Vypadá to, že toho o Jediích nevím tolik, kolik jsem myslel.“

„Už jste se někdy s nějakým setkal?“ zeptala se Mara.

„Vlastně ne,“ přiznal Fel. „Ale četl jsem o nich. Chci říct, o vás. Totiž –“

„My víme, jak to myslíte,“ usmál se Luke zlehka. „Nedělejte si s tím starosti.“ Zvedl se. „Maro?“

„Uvidíme se zítra, veliteli,“ řekla Mara a také se zvedla.

„Dobrá,“ řekl Fel. „Vyprovodím vás.“

„Nemusíte se obtěžovat,“ řekl Luke. „Trefíme ven sami. Radši jděte za svými muži.“

„A proberte s nimi nová bezpečnostní opatření,“ dodala Mara.

Fel udělal obličej. „Zabodovala jste. Dobrou noc.“

Když Luke a Mara procházeli přípravnou místností, stormtroopeři už byli pryč a jejich výzbroj úhledně visela na věšácích na stěnách. „Víš, ta tvoje poslední poznámka byla trochu nefér,“ prohodil Luke cestou k apartmá., Jsem si jistý, že tu nějaká bezpečnostní opatření měl.“

„Proto jsem řekla, že potřebují nová,“ opáčila Mara. „Ta stará očividně nedostačovala.“

„Hm,“ řekl Luke. „Možná. Možná ne.“

Mara na něj úkosem pohlédla. „Napadlo tě něco?“

Pokrčil rameny a chvilku těkal očima kolem sebe. „Nevím, jestli sis toho všimla, ale máme jen Felovo slovo, že tu vůbec byly nějaké datakarty.“

„Nebo že o nich skutečně mluvil s Jinzlerem před večeří,“ souhlasila Mara. „Možná mlží, aby nás přiměl dívat se s podezřením na každého, jen ne na něho. Myslíš, že bychom mohli zaskočit za Jinzlerem, než se zamkneme na noc?“

Luke zavrtěl hlavou. „To by nestálo za to. Rozhodně si s ním potřebujeme promluvit někdy před tím, než se dostaneme k Mezigalaktické výpravě, ale nechci, aby nás při tom rozptylovaly tyhle popáleniny. A kromě toho, i kdyby s ním Fel o Mezigalaktické výpravě opravdu mluvil, nic to nedokazuje. Podle svého vlastního přiznání se Fel snažil zjistit, co o té misi Jinzler ví. Jestli Jinzler nic neví, ale řekl, že chce vidět Felovy záznamy –“

„Záznamy, které Fel neměl,“ zamumlala Mara.

„Jasně – záznamy, které neměl,“ řekl Luke, „pak by Fel musel předstírat krádež. Bylo by snadnější předstírat ji před námi než čekat, až přijde Jinzler.“

„Až na to, že bychom ho při tom mohli nachytat,“ podotkla Mara.

„Zapomínáš na průběh rozhovoru,“ připomněl jí Luke. „O datakartách se zmínil až potom, co jsme mu řekli, že pokaždé nedokážeme nachytat lidi při lži.“

Mara si to přehrála v paměti. Hrome, Luke měl pravdu. „Dneska večer mě opravdu zahanbuješ,“ zabručela. „Myslela jsem, že já jsem ta, která umí vést vyšetřování.“

„To jsem pochytil od Corrana Horna,“ řekl Luke suše. „Něco z něj na člověku ulpí. A kromě toho máš plnou hlavu jiných věcí.“

Mara cítila, jak jí ztuhly svaly. „Co tím myslíš?“ zeptala se opatrně.

Pokrčil rameny až příliš nedbale. „Doufal jsem, že mi to řekneš ty,“ odvětil. „Já vím jen to, že za těma tvýma nádhernýma zelenýma očima pořád něco vře.“

Mara si tiše odfrkla. „A, snížil ses k lichotkám. To je jasná známka toho, že jsi v koncích s logickými argumenty a přesvědčovacími schopnostmi.“

„Anebo je to známka mé upřímnosti a touhy, abys byla jako má žena a společnice i nadále šťastná,“ sdělil jí Luke.

„Aaach – to se mi líbí,“ řekla Mara spokojeně. „Touha, abych byla i nadále šťastná. Tohle mi musíš zase někdy říct.“

„Poznamenám si to,“ slíbil jí Luke. Pak zvážněl. „Víš, že jsem vždycky připraven ti naslouchat.“

Uchopila ho za ruku a stiskla ji. „Vím,“ ujistila ho. „A není to nic vážného – opravdu ne. Jen si to musím trochu promyslet, než o tom budu moct mluvit, to je celé.“

„Dobře,“ kývl Luke a Mara cítila, že jeho starosti se trochu zmírnily. Ale jen trochu. „A je tu ještě jedna věc, na kterou bychom neměli zapomínat. Felova četa stormtrooperů není úplně stejnorodá.“

Mara se zachmuřila. „Mluvíš o tom Sumilovi?“

„Ano,“ odpověděl Luke. „Koneckonců nevíme nic ani o něm, ani o jeho lidu. Je možné, že má své vlastní záměry.“

„Je to možné, ale nepravděpodobné,“ zavrtěla Mara hlavou. „Pětistá první nebyla žádnou řadovou jednotkou. Byla elitou mezi elitami a nedovedu si představit, že by ji Parck oživil bez příslušných standardů.“

„Já jsem neřekl, že je to pravděpodobné,“ připomněl jí Luke měkce. „Doufám, že si Fel prostě nehodil kostkou, když vybíral lidi pro tuhle misi. Jenom jsem si myslel, že bychom to měli mít na paměti.“

*

Cestou zpátky udělali jednu malou odbočku – zastavili se u Jade Sabre, aby se ujistili, že je řádně uzamčena. Po té sarkastické připomínce, kterou řekla Felovi, Mara věděla, že by nepřežila, kdyby se někdo vloupal do její vlastní lodi. Když se ukládali ke spánku, lodním interkomem přišlo Formbiho oficiální oznámení o tom, že škody po požáru byly opraveny a mise bude bez přerušení pokračovat. Nijak se nezmínil o pomoci, které se Chissům při boji s plameny dostalo, a nevyjádřil se ani k příčině exploze, kvůli níž požár vůbec vypukl.

Později, když ležela ve tmě vedle Luka, Mara zírala ke stropu a přemítala, co přesně se v jejím nitru vlastně děje.

Přišlo to tak rychle, ten tichý pocit viny, který se jí znenadání zmocnil jako ruka zlehka svírající její hrdlo. Všechny věci, které udělala během let, kdy sloužila jako Palpatinova agentka, se jí najednou vracely, aby ji strašily. Neúprosná vyšetřování; lhostejné přehlížení posledních občanských práv, která v Impériu zbývala; lhostejné rozsudky.

Lhostejné zabíjení.

Ale s tím vším už se přece vyrovnala. Nebo ne? Vždyť přece nikdy nebyla doopravdy na temné straně – před třemi lety jí to vysvětlil sám Luke. Sloužila Palpatinovi a Impériu co nejlépe a co nejupřímněji, ačkoli to, pravda, dělala na základě zkreslených informací, které jí dávali. Skutečnost, že nyní byla Jedi, rozhodně svědčila pro to, že své činy mohla napravit.

Tak čím to, že se jí teď všechno vracelo? Byl to Fel a jeho stormtroopeři, nejlépe viditelný symbol imperiální moci a útlaku? Nebo to byla mise samotná, která jí neustále připomínala, že zničení Mezigalaktické výpravy bylo jedním z Palpatinových prvních zvěrstev?

Anebo to bylo něco úplně jiného, daleko choulostivějšího? Palpatine koneckonců zaplatil za své činy životem. A Darth Vader, Tarkin a všichni ostatní velkomoffové právě tak. Dokonce i Thrawn, který jí nyní připadal ušlechtilejší než všichni ostatní dohromady, zemřel. Přežila jen ona – Mara Jade, Císařova ruka.

Proč?

S nepříjemným pocitem se převalila na bok, přestala zírat do temného stropu a zahleděla se do tmy na druhé straně místnosti. Pocit viny toho, kdo přežil, vzpomněla si. Tak to kdysi někdo nazval. Vzbudil v ní snad Fel a Mezigalaktická výprava tohle? Jestli ano, tak to bylo velice hloupé, zvlášť takhle pozdě.

Pokud to ovšem nebylo tak, jak předtím naznačoval Luke. Že stále ještě odmítala zpřetrhat některá svá pouta s Impériem.

Zhluboka se nadechla a pomalu vypustila vzduch z plic. Věděla, že Luke také nespí, sleduje její vířící emoce a je připraven podpořit ji v jejím zápasu, kdykoli bude připravena pustit jej dovnitř.

Natáhla ruku a našla jeho dlaň. „Máme provádět jediský hojivý trans, ne?“ zamumlala.

Pochopil její narážku. „Správně,“ zamumlal v odpověď. „Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ řekla. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Zavřela oči, opřela se pohodlněji o polštář a sáhla po Síle. Luke ji koneckonců přijal, i s její temnou minulostí. Když to dokázal on, jí by se to rozhodně mělo podařit také.

*

Mařin dech se zpomalil a její mysl a emoce se zklidnily. Vklouzla do hojivého transu. Luke to láskyplně pozoroval, a pak jemně vyprostil svou dlaň z její a převalil se čelem k protější zdi. Byl to dlouhý a namáhavý den, a Luke se musel vypořádat se svými vlastními popáleninami.

Avšak klid a soustředění, které byly k hojivému transu nezbytné, se odmítaly dostavit. Na palubě téhle lodi se cosi dělo, cosi, co bylo obestřeno ponurými a neblahými úmysly. Někdo na palubě – a možná víc než jen jedna osoba – měl namířeno k Mezigalaktické výpravě z nějakého jiného důvodu než z úcty a pokání.

Neklidně pohnul rameny pod tíhou pokrývek. Ale aby byl zcela upřímný, neměl snad i on sám tajný důvod, proč tady byl?

Samozřejmě že měl. Mezigalaktická výprava byla památka na poslední, bouřlivé dny Staré republiky, jejíž existence a záznamy skýtaly příležitost

doplnit některé mezery v historii tohoto období. A co bylo ještě důležitější, mohla nabídnout detailní pohled na metody a uspořádání poslední generace úplného řádu Jedi. Na palubě mohou být informace, které vyplní mezery v jeho vědomostech a ukážou mu, co dělá dobře.

A hlavně také to, co dělá špatně.

Zašklebil se do tmy. Luke Skywalker, mistr Jedi. Jediný mistr Jedi, alespoň pokud šlo o mínění většiny občanů Nové republiky. Zakladatel, učitel a vůdce obnoveného řádu Jedi.

Jak se vůbec dostal do téhle situace? Proč se stalo, že na něj byla uvalena odpovědnost za obnovení něčeho, co minulé generace budovaly celá staletí?

Protože on byl vším, co tehdy zbylo, proto. Až budu pryč, řekl Yoda během těch osudových okamžiků, posledním Jedim budeš ty. Dál předávej, co naučil ses.

Snažil se, jak nejlépe mohl, aby Yodův příkaz vyplnil. Ale někdy – až příliš často – to nestačilo.

Yodův výcvik mu pomohl, ale ne dost. Holocron mu pomohl, ale ne dost. Rady a připomínky od Leiy a Mary mu pomohly, ale ne dost.

Zachovalo se na palubách lodí Mezigalaktické výpravy něco, co by mu také pomohlo? To nevěděl. A po pravdě řečeno, téměř se to bál zjistit.

Přesto po tom bude pátrat, protože neměl na výběr. On i Mara cítili jemné, ale nezaměnitelné vedení Síly, aby přijali Formbiho nabídku, a věděl příliš dobře, že přehlížení tohoto náznaku by je později hořce mrzelo. Ať už to bylo dobře nebo špatně, mířili k Mezigalaktické výpravě.

A kdoví? Na palubách jejích lodí se možná dokonce najde i něco, co konečně utiší jeho otázky ohledně manželských svazků rytířů Jedi. Třeba odlišné názory jiných mistrů Jedi nebo dokonce náznak, že celý řád se v zákazu mýlil.

Ale to nezjistí, dokud se tam nedostanou. A až k tomu dojde, měl by být raději zdravý. Zhluboka se nadechl, setřásl ze sebe pochybnosti a obavy a ponořil se do Síly.

*

Když Dean Jinzler odložil datapad a ukládal se ke spánku, všechen ten hluk a spěch venku v chodbách dávno utichl. Byl to dlouhý, zvláštní den plný divných lidí a divných událostí, a on byl unavený způsobem, který ho strašil po příliš velkou část jeho dospělého života.

A přesto pod vyčerpáním zároveň cítil čerstvé vzrušení. Vzrušení a hrozivý, bublající strach.

Mezigalaktická výprava. Po půlstoletí konečně uvidí ten obrovský, záhadný projekt, který odvál Loranu pryč z Republiky. Bude stát tam, kde stála ona, a uvidí to, co viděla ona. Možná, když bude mít štěstí, se mu dokonce podaří zachytit ozvěnu myšlenky nebo cíle, který upoutal její představivost a kterému zasvětila svůj život.

A uvidí místo, kde její přespříliš krátký život skončil.

Zatímco si myl obličej a čistil zuby, zíral na svůj odraz v zrcadle koupelny. Za svými rysy a vráskami stále dokázal spatřit známky mnohem mladšího obličeje, který se Loraně vysmíval a zavrhl ji na tolik let, obličeje, který ji poslal pryč bez jediného sbohem. Ty oči, jež na něj ze zrcadla zíraly – měly její oči stejný odstín šedé? Nemohl si vzpomenout. Ale ať už měly jakoukoli barvu, věděl, že její oči nebyly takhle chladné a tvrdé, ale hřejivé, živé a soucitné. I k němu, který nezasluhoval vůbec žádné slitování. Jeho ústa tehdy samozřejmě nevypadala tak tvrdě.

Anebo možná vypadala. Tohle tiché, trpké ostří v sobě nosil už dlouhou dobu.

Podobně jako ta mladá žena, se kterou se nedávno setkal, napadlo ho: ta Mara Jade Skywalker. I ona chodila zahalena v závoji starých a hořkosladkých vzpomínek. V její tváři viděl důkazy nedávného zjemnění, ale bylo jasné, že některé z těch vzpomínek ještě dlouho nevymizí.

Některé vzpomínky ovšem nevymizí nikdy, bez ohledu na to, jak moc by si to člověk přál. Byl toho živoucím důkazem.

Skončil v koupelně a vrátil se do ložnice. A přesto, navzdory všem stopám po někdejší tvrdosti a cynismu, které v její tváři spatřil, rovněž věděl, že to byla právě Mara, kdo udělal závěrečné rozhodnutí nevydat ho Formbimu.

Už jen to samo o sobě mu dokázalo sebrat klid. Soucit byl něco, před čím se naučil být na pozoru už dávno, a soucit od Jediho byl ještě mnohem zlověstnější. Pokud se dalo věřit starým pověstem a propagandě Nové republiky, Jediové dokáží jediným pohledem přečíst lidskou povahu. Dokáží číst také myšlenky, názory a záměry? Pokud ano, co přesně z něj Mara vyčetla?

Odfrkl si. Nesmysl. Jak by u všech broukožroutů z Vnějšího okraje mohla přečíst jeho pocity, když se v nich nevyznal ani on sám?

Na to nedokázal odpovědět. Ona by to možná dokázala, kdyby se jí zeptal.

Anebo by se místo toho rozhodla, že svůj soucit a ohledy by radši měla věnovat někomu jinému, a přece jen by ho Formbimu vydala.

Ne. Kostky už byly vrženy a teď mu nezbývalo než vytrvat až do konce. A pokud šlo o Jedie, nejlepší bylo držet se od nich dál. Od obou.

Zhasnul světlo a lehl si do postele. A snažil se potlačit vzpomínky na tak dlouho, aby dokázal usnout.

KAPITOLA

8

Následující dva dny uběhly v poklidu. Luke trávil většinu času s Geroony, probíral se seznamy planet Nové republiky a úporně se snažil snášet jejich soustavné a únavné uctívání hrdiny a touhu se zavděčit. Při hledání vhodného světa se pokusil získat od nich podrobnosti o jejich setkání s Mezigalaktickou výpravou, ale jejich vyprávění mu připadalo tak zmatené a zmytizované, že svého úsilí brzy zanechal. Nikdo z těchto konkrétních Geroonů tam tehdy očividně nebyl a ti, kteří tam byli, jim celou událost nevylíčili nijak zvlášť přesně.

Během té doby se s Marou moc často neviděli, byli spolu pouze při jídle a večer, když šli spát. Ukázalo se, že při sběru informací si vedla mnohem lépe než on. S Feesinou pomocí zahájila metodické studium Chaf Envoy a jeho posádky.

Jejím prvním úkolem bylo ověřit několik čísel. Zjistila, že pokud šlo o složení posádky, měl Fel pravdu: kromě generála Draska zde byli čtyři důstojníci, třicet dalších členů posádky a dvanáct řadových vojáků, celkem tedy čtyřicet sedm Chissů v černých uniformách Obranné flotily. Naproti tomu Formbiho čestná stráž sestávala pouze z Feesy a dvou dalších členů rodiny Chaf.

Nikdy se jí nedostalo řádného vysvětlení, proč Formbi cestoval tak nalehko, ačkoli Feesa se zmínila, že za normálních okolností by celá posádka lodi pocházela z rodiny Chaf a nebyl by tu vůbec žádný personál Obranné flotily. Mara a Luke nakonec dali Felovi za pravdu – Devět rodin zřejmě opravdu nechtělo, aby jediná rodina měla na expedici k Mezigalaktické výpravě příliš velké zásluhy. Zásluhy a všechno další, co z výpravy kynulo.

Chissové většinou zaujímali k Maře i k jejím rozličným otázkám důsledně neutrální postoj. Drask byl i nadále mrzutě zdvořilý, ale nedalo se poznat, zda za to Mara vděčí spíše svému postavení, nebo skutečnosti, že Formbiho pobočnice stála vždy poblíž připravená ohlásit aristokrovi sebemenší přestupek vůči řádnému chování k hostům.

Formbi byl ještě víc zaneprázdněný než generál. Většinu času trávil důvěrnými poradami se svými zbývajícími dvěma pomocníky a Draskem, Talshibem nebo dalšími palubními důstojníky. Mara ho několikrát spatřila, ale pokaždé jen zdálky, a většinou právě s někým zaujatě rozmlouval. Po té první společné formální večeři rovněž začal jíst jinde a povinnosti hostitele přenechal hlavně Feese a Talshibovým důstojníkům.

Pokud věděla, Fel a jeho stormtroopeři se také uzavřeli do sebe a drželi se ostatním z očí. Když při několika příležitostech mimo dobu jídla narazila na Fela, byl dostatečně zdvořilý, ale Mara Lukovi oznámila, že u něj pod povrchem vycítila určitou zaujatost. O ukradených datakartách se nezmínil ani jeden z nich.

A ačkoli přiznala, že to nemůže dokázat, měla silný dojem, že Jinzler se jí vyhýbá.

Jestli je to tak, přemítal Luke, pak to od Jinzlera nejspíš není nejmoudřejší, zvlášť k daným okolnostem. I když to Mara výslovně neřekla, nebylo těžké, aby si mezi řádky přečetl, že v polovině druhého dne po požáru se rozhodla záměrně Jinzlera vyhledat, kdekoli a kdykoli to půjde.

Jenže tomu člověku se přesto dařilo jí unikat. Maru to zlobilo čím dál víc, a večer v jejich apartmá si Luke musel vytrpět horkou chvilku, když jí navrhl, aby to nechala plavat.

Druhého dne pozdě večer naštěstí Formbi konečně svolal všechny cestující na pozorovací plošinu velitelského střediska.

Ale jak se ukázalo, nebylo to z důvodu, který každý čekal.

*

„Vítám vás u velitelské stanice Brask Oto,“ oznámil Formbi a pokynul k obrovské mase bílého kovu ve tvaru dvojité pyramidy, která se vznášela uprostřed hlavního zobrazovacího displeje. „Zde se musíte všichni zastavit a důkladně vše zvážit.“

Od Geroonů se ozvalo několikanásobné zabzučení jako z roje medobodek, které se vznášejí nad lákavým trsem květin. „Proč bychom měli zastavovat a něco zvažovat?“ zeptal se Bearsh. „To ještě nejsme u Mezigalaktické výpravy?“

„Nejsme,“ odpověděl Formbi. „Jak jsem říkal, jste tu proto, abyste vše zvážili.“

„Řekli nám, že už jsme na místě,“ namítl Bearsh. Tak rozčileného ho Luke ještě neviděl. Vzhledem k tomu, jak se pro tu příležitost Geroonové vyšňořili, nebylo divu. Nejenže si oblékli sváteční róby pokryté ručně opracovanými kovovými vlákny, které vypadaly dvakrát těžší než jejich běžný oděv, ale každý z nich se na setkání dostavil s mrtvým wolvkilem zavěšeným přes ramena. Když se k tomu přičetlo už tak dost nepříjemné horko na chisské lodi, museli omdlévat vedrem.

„Dorazili jsme na místo, kde začíná obtížná část naší cesty,“ vysvětloval mu Formbi trpělivě. „Každý se musí dozvědět o nebezpečích, jakým budeme čelit, a pak učinit závěrečné rozhodnutí, jestli bude pokračovat.“

„Ale –“

„Trpělivost, správce Bearshi,“ klidnil Geroona Jinzler. Luke si všiml, že i tentokrát stál Jinzler od Jediů co nejdál, aniž by to vypadalo podezřele. „Co kdybychom si poslechli, co nám chce říct?“

„Děkuji vám, pane velvyslance,“ uklonil se Formbi krátce směrem k Jinzlerovi. Pokynul rukou za sebe a stanice připomínající dvojitou pyramidu zmizela z displeje.

Luke zatajil dech. Shromážděnými hodnostáři proběhla vlna podobného úžasu. Uprostřed displeje se objevila nepředstavitelně nádherná kulová hvězdokupa, stovky hvězd natlačených do jediné veliké koule.

„Reduta,“ oznámil Formbi. „V tomto shluku hvězd se nachází poslední útočiště chisského národa pro případ, že by naše vojska byla rozdrcena v bitvě. Je nedobytná – ani ten nejzatvrzelejší nepřítel se do ní jen tak snadno nedostane. V celé hvězdokupě máme rozmístěna válečná plavidla a ohnivé body, a nacházejí se tam i další překvapení, která pro narušitele připravila sama příroda.“

„Počínaje velmi obtížnou navigací,“ poznamenal Fel. „Ty hvězdy jsou strašně blízko u sebe.“

„Správně,“ potvrdil Formbi. „V tom spočívá největší nebezpečí – jak pro nás, tak pro potenciální nepřátele.“

Znovu pokynul k displeji. „Jak vidíte, hvězdy se nacházejí blízko sebe a cesty mezi nimi ještě nejsou úplně zmapovány. Budeme muset cestovat pomalu a dělat zastávky kvůli navigačním údajům. Cesta potrvá přibližně čtyři dny.“

„Myslel jsem, že vaše lodě už objevily planetoidu, na které Mezigalaktická výprava ztroskotala,“ připomněl mu Fel. „Nemůžeme jednoduše následovat jejich kurz?“

„Z jejich údajů skutečně budeme vycházet,“ odpověděl Formbi. „Avšak uvnitř Reduty není nic neměnné ani stabilní. Při každé zastávce budeme vystaveni velkému množství radiace. Také je tam mnoho planetoid a komet, které se kvůli neustálému boji gravitačních sil pohybují po nepředvídatelných drahách. I ty představují značné riziko.“

„Neztrácejme čas,“ promluvil Bearsh. Rozrušení pominulo a hlas měl znovu klidný. „Ti z Mezigalaktické výpravy za nás položili své životy. Mají snad Geroonové couvnout před nebezpečím a nevzdat čest jejich památce?“

„Souhlasím se správcem,“ řekl Fel. „Vydáme se tam.“

„Já také,“ připojil se Jinzler.

„Stejně jako my,“ dodal Luke jednomyslně.

„Děkuji vám,“ uklonil se krátce Formbi. „Děkuji vám všem.“

Luke ucítil, jak jej v zádech podivně zamrazilo. Formbiho díky samozřejmě patřily jim všem. Současně měl však podivný pocit, že ta slova byla určena hlavně jemu a Maře.

Formbi se obrátil ke Geroonům. „A nyní, správce Bearshi, musíte vy a vaši společníci říct sbohem těm, kdo zůstali na palubě vašeho plavidla. Dál už nás nesmějí doprovázet a musejí zde vyčkat našeho návratu.“

„Rozumím,“ řekl Bearsh. „Připravíte-li komunikační frekvenci, promluvím si s nimi.“

Formbi přikývl a znovu pokynul rukou. Hvězdokupa Reduta zůstala na displeji ještě několik sekund. Pak se obraz vyjasnil a ukázal Geroona stojícího před dětským hřištěm, které už viděli předtím. „Můžete mluvit,“ vyzval Formbi Bearshe.

Bearsh se vypjal do plné výšky a rozhovořil se cizím jazykem, jehož zpěvavé tóny vytvářely jakousi dvousložkovou harmonii. Luke usoudil, že takovýto jazyk se dal od bytostí se dvěma ústy logicky očekávat.

Formbi poodstoupil stranou a zadíval se dolů do velitelského střediska. Luke se snažil být nenápadný a přešel k němu.

„Mistře Skywalkere,“ přivítal ho Formbi tiše. „Jsem rád, že nás doprovodíte až na konec cesty.“

„Proto jsme tady,“ připomněl mu Luke. „Jak obtížná navigace nás čeká?“

Formbi se usmál a v šeru pozorovací plošiny jeho žhnoucí oči zajiskřily. „Nebude to jednoduché, ale ani nemožné,“ odpověděl. „Proč se ptáte?“

„Jediové mají techniky, které mohou pomoct s navigací hyperprostorem,“ řekl mu Luke. „Zvlášť když jde o něco tak složitého, jako je tato hvězdokupa Reduta. Někdy dokážeme najít snadnější nebo bezpečnější cesty než navigační počítač.“

„Zajímavá myšlenka,“ odtušil Formbi. „Kéž bychom si vás Jediů byli několik vypůjčili, když jsme poprvé začali hvězdokupu prozkoumávat. Nepochybně by to zachránilo mnoho životů.“

Luke se zachmuřil. „Chcete říct, že jste si ji za útočiště vybrali teprve nedávno?“

„Trochu jsem si zavtipkoval,“ přiznal Formbi. „Hvězdokupu zkoumáme už více než dvě stě let. Začali jsme s tím ještě dřív, než jsme se vůbec dozvěděli o vaší existenci.“ Obrátil zrak ke Geroonům na displeji. „Ačkoli musím říct, že teprve před padesáti lety se práce rozběhly současným tempem,“ připustil. „Naštěstí už jsou téměř dokončeny.“

„Rozumím,“ řekl Luke. Před padesáti lety: ve stejné době, kdy se Mezigalaktická výprava objevila v této oblasti. Byla snad Stará republika tím „zatvrzelým nepřítelem“, ze kterého měli Chissové takové obavy, že si začali usilovně budovat bezpečné útočiště? Nebo předvídali vzestup Palpatina a Impéria? Thrawn by toho rozhodně byl schopen, kdyby mu ostatní vůdci naslouchali.

A to útočiště by jim jistě bylo užitečné. I tak zpupný člověk jako velkomoff Tarkin by se rozmýšlel, než by vletěl s Hvězdou smrti do takového bludiště. „Už chápu, proč se váš lid nemusí obtěžovat s preventivními údery,“ prohodil. „Když máte takové útočiště, můžete každému nepříteli dovolit, aby vystřelil jako první.“

Formbi se k němu prudce otočil. „To s Redutou nijak nesouvisí,“ řekl stroze. „Je to čistě a výlučně záležitost cti a etiky. Chissové se nikdy nesmějí stát národem agresorů. Nikdy proti nikomu nemůžeme a nebudeme vést válku, pokud na nás nezaútočí. Takový je náš zákon už tisíc let, mistře Skywalkere, a my ho nebudeme porušovat.“

„Rozumím,“ řekl Luke spěšně. Prudkost Formbiho odpovědi ho zaskočila. Žádný div, že Thrawn byl se svou agresivní vojenskou filozofií těmhle lidem proti srsti. „Nechtěl jsem tím nic naznačovat. Prosím, odpusťte mi, že jsem se nevyjádřil jasně.“

„Ano, ovšem,“ řekl Formbi. Ovládl se a oheň v jeho očích poněkud pohasl. „A mně zase odpusťte, že jsem se neudržel. Celá ta záležitost… řekněme, že se v poslední době stala předmětem ostrých sporů mezi Devíti vládnoucími rodinami.“

Luke pozvedl obočí. „Prosím?“

„Ano,“ řekl Formbi tónem, který důrazně doporučoval změnit téma. „V každém případě vám děkuji za nabídku pomoci. Vašich jediských navigačních schopností však nebude zapotřebí.“

Luke se uklonil. „Jak si přejete, aristokro. Pokud změníte názor, rádi vám pomůžeme.“ Obrátil se a vracel se k Maře. Znovu se musel divit, jak to, že Leie jde diplomacie tak snadno.

Postřehl, že Geroonové se nejspíš přiblížili ke konci svého rozhovoru. Ten na displeji bzučel cosi mezi vojenskou fanfárou a úryvkem z huttské opery a Bearsh mu právě začal v podobném hudebním duchu odpovídat.

„O čem jste mluvili?“ chtěla vědět Mara, když Luke přišel blíž.

„Nabídl jsem Formbimu naši pomoc při navigování Redutou,“ odpověděl Luke a zachmuřil se. V obličeji své ženy spatřil nové napětí, které tam nebylo, když ji před okamžikem opouštěl. „Říkal, že to zvládnou sami. Stalo se něco?“

„Nevím,“ řekla Mara. Pomalu přejela pohledem po místnosti a oči se jí zúžily. „Jako by mě právě něco trklo…“

„Něco zlého?“ nadhodil Luke a Sílou se pokusil přečíst vzorec jejích myšlenek. „Něco nebezpečného?“

„Něco ošklivého,“ odpověděla. „Něco velmi, velmi ošklivého. Neřekla bych, že je to nebezpečné, alespoň ne samo o sobě. Jenom… se mi to nelíbí.“

Dvoutóninová hudba na druhé straně pozorovací plošiny mezitím ustala. „Děkujeme vám, aristokro Formbi,“ řekl Bearsh opět svým afektovaným basikem. Bylo zarážející, jak zněla ta slova ve srovnání s geroonštinou bezvýrazně. „Mým lidem je líto, že nemohou hrdinům z Mezigalaktické výpravy vzdát hold všichni, ale chápou vaše důvody.“

Jeho ústa se několikrát rychle zavřela a otevřela. „Naše plavidlo by stejně nejspíš cestu nepřestálo. A kdyby geroonský národ vyhynul, k čemu by byla oběť Mezigalaktické výpravy?“

„Nejspíš k ničemu,“ souhlasil Formbi. Obrátil se k velitelské palubě a zvýšil hlas. „Jsme připraveni, kapitáne Talshibe,“ zvolal. „Vezměte nás k Mezigalaktické výpravě.“

*

Během prohlídky Chaf Envoy tomuhle místu Feesa říkala přední vyhlídkový salon, vzpomněl si Jinzler, zatímco usrkával nápoj, který si s sebou přinesl, a zíral ven oblým průzorem, který se táhl přes celou jednu stěnu místnosti. Salon měl nádherný výhled na chisskou hvězdnou krajinu, stejně jako spoustu pohodlných křesel a pohovek, a Jinzler si v duchu umínil, že se sem později vrátí, až se věci utiší.

Nyní, po půlhodině cesty hvězdokupou k Mezigalaktické výpravě, už výjev nebyl zdaleka tak zajímavý. Hyperprostor vypadal koneckonců skoro vždycky stejně, ať už jste letěli kamkoli.

Ale pohovka byla pohodlná pořád, měl svůj nápoj a klid a byl na cestě k Mezigalaktické výpravě. V tomto okamžiku toho od života nemohl chtít víc.

Pozvedl sklenku ke strakatému nebi hyperprostoru, které se valilo kolem. Na Loranu, pronesl tichý přípitek.

Za jeho zády se otevřely dveře do salonu. „Haló?“ zavolal něčí hlas nesměle.

Jinzler si povzdechl. Klid vzal za své. „Pojďte dál,“ zavolal v odpověď. „Jsem Dean – velvyslanec Jinzler,“ opravil se.

„Ach,“ řekl ten druhý váhavě a když se Jinzler ohlédl, spatřil, jak do přítmí salonu vklouzla tmavá postava. „Já jsem Estosh. Neruším?“

Jeden z Geroonů. Vlastně ten nejmladší, pokud si Jinzler pamatoval správně. „Ne, ovšemže ne,“ ujistil vetřelce. „Jen račte.“

„Děkuji,“ řekl Estosh a začal tápat labyrintem křesel k Jinzlerově pohovce. „Co tady děláte?“

„Celkem nic,“ odpověděl Jinzler. „Jenom jsem se díval, jak světelné roky uhánějí kolem, a myslel jsem na Mezigalaktickou výpravu.“

„Byli to skvělí lidé,“ řekl Estosh tiše a ostýchavě se posadil vedle Jinzlera. „A vy jste také skvělý člověk,“ dodal honem.

Jinzler se zašklebil do tmy. „Snad,“ řekl.

„Jste skvělý člověk,“ trval na svém Estosh. „I když si tak nepřipadáte.“

„Děkuji vám,“ řekl Jinzler. „Povězte mi, co víte o tom, co se tam stalo?“

„Tehdy jsem ještě nežil, takže vím jen to, co mi řekli druzí,“ odpověděl Estosh. „Vím, že dávno předtím, než přiletěli vaši lidé, zaútočili na naše světy Vagaariové. Dobývali, ničili a brali si všechno, co pro ně mělo nějakou cenu. Posílali nás do dolů a nebezpečných hor a při bitvách nás stavěli do první řady, abychom umírali místo nich.“ Rozklepal se, až se otřásla celá pohovka. „Skoro nás vyhladili.“

„A pak přiletěla Mezigalaktická výprava?“

Estosh hluboce vzdychl – znělo to jako hvízdnutí v hluboké jeskyni. „To si ani nedovedete představit, pane velvyslance,“ řekl. „Zničehonic se objevili před námi, zbraně blýskaly na všechny strany, drtili plavidla našich nepřátel a ničili je.“

Vír hyperprostoru se náhle rozložil na hvězdné čáry, které se scvrkly na zářivou změť hvězd. „Asi jedna z navigačních zastávek, o kterých se zmiňoval Formbi,“ poznamenal Jinzler s pohledem upřeným ven. „Nádherné, že?“

„Skutečně,“ řekl Estosh. „Škoda že Chissové tu nemají žádné světy, které by nám byli ochotni dát. Žít uprostřed takového půvabu –“

„Tiše,“ přerušil ho Jinzler. Vzadu v hlavě se mu rozcinkal varovný zvoneček a Jinzler se úporně zaposlouchal. Něco je špatně…

A pak mu to došlo. „Motory,“ řekl a zvedl se. „Slyšíte to? Prská v nich.“

„Ano,“ vydechl Estosh. „Ano, slyším to. Co to znamená?“

„Znamená to, že s nimi něco není v pořádku,“ odpověděl Jinzler. „Nebo s ovládacím vedením. Nebo,“ dodal ponuře, „s Chissy ve velitelském středisku.“

*

Mara si právě sundala boty a chystala se vlézt do postele, když vtom se jí otřásla paluba pod nohama.

Zarazila se, nastražila smysly a sáhla po Síle. „Luku?“

„Ano,“ zamumlal. Mračil se soustředěním. „Jako by se s motory dělo něco divného.“

„Dostaly kašel,“ řekla Mara. Přehodila nohy přes okraj postele a převalila se na Lukovu polovinu ke komunikačnímu panelu. Natáhla se a uhodila do tlačítka. „Velitelské středisko, tady Jedi Skywalker,“ zavolala. „Co se děje?“

„Nedělejte si s ničím starosti, Jedi Skywalker,“ odpověděl chisský hlas. „Máme problém s ovládacím vedením na zádi plavidla.“

„Jaký problém?“

„Do toho vám nic není,“ řekl hlas ostře. „Je to jen drobný problém a stačíme na něj sami. Zůstaňte ve svých pokojích.“

Ozvalo se cvaknutí, jak Chiss přerušil spojení. „Jako bych v tom příkazu zaslechl konejšivý tón generála Draska,“ řekl Luke. Popadl košili a začal si ji znovu navlékat. „Zřejmě o nás mluvil se svými podřízenými.“

„Půjdeme se tam přesto podívat?“ zeptala se Mara. Překulila se na svou stranu, kde nechala boty.

„Napadlo mě, že bychom mohli zkusit odlišný přístup,“ řekl Luke. Zapnul si košili a natáhl se pro světelný meč. „Na téhle lodi už jednou k pokusu o odlákání pozornosti došlo a tohle mi připadá hodně podobné.“

„Souhlasím,“ řekla Mara a popadla svůj světelný meč. „Říkal, že ten problém je na zádi. Půjdeme tedy na příď?“

„Přesně tak,“ odpověděl Luke. „Ty jsi tuhle loď prozkoumala. Je tam vepředu něco, co by mohlo někoho zajímat?“

„Spousta pěkných věcí,“ oznámila mu. „Čelní navigační senzory, ochranné systémy proti meteoritům, generátory štítů, část ubikací pro posádku a velký sklad.“

„V tom skladu jsou i potraviny?“

„Ano,“ řekla Mara. „A co je nejzajímavější, nedaleko od přídi je velitelův letoun.“

„Ten člun vybavený hyperpohonem, o kterém se zmínil Fel?“

„Přesně ten,“ přisvědčila Mara. „Z cílů si můžeš vybírat.“

„No, nemůžeme čekat, že nám to ten záškodník usnadní,“ řekl Luke zamyšleně. „Mám takovýhle plán: ty vyrazíš na příď hlavní chodbou na pravoboku a budeš dávat pozor, jestli neuvidíš něco nebo někoho podezřelého. Já půjdu dozadu k raketoplánu Geroonů a podívám se, jestli se tam neděje něco neobvyklého, a pak přejdu na levobok a prověřím imperiální transportér. Když bude všechno v pořádku, vydám se dopředu levou chodbou a setkáme se na přídi.“

„Zní to rozumně,“ řekla Mara. „Tak zatím ahoj. Buď opatrný.“

„Ty taky.“

Chodba na pravoboku byla z velké části opuštěná a Mara vyrazila s nastraženými smysly kupředu. Chissové, kteří měli službu, byli zřejmě většinou na zádi, kde řešili problém s motory, zatímco zbytek si buď spokojeně hověl v postelích, nebo se oddával večernímu odpočinku. Skutečnost, že Drask nezburcoval celou posádku, naznačovala, že generál ten problém doopravdy nepovažoval za příliš závažný. Byla to pouze drobná událost, jež se ani nedala nazvat havárií a kterou by záhadný zloděj datakaret mohl využít pro své další neplechy.

Jenom si přála, aby věděla, o které z možných cílů mu šlo tentokrát. S trochou štěstí možná dostane příležitost zeptat se ho.

Byla už skoro na přídi, když vtom najednou zhasla všechna světla v chodbě.

Ztuhla na místě a přitiskla se zády ke stěně do stínu, který vrhalo špatně namířené nouzové osvětlení. Když se rozhlédla v Síle, ucítila vír útržkovitých pocitů, které označovaly přítomnost myšlenek a emocí kdesi blízko přídě. Někdo byl rozhodně nablízku. Možná byli dva.

Možná dokonce tři.

Zadívala se do tmy a zamračila se, jak se snažila získat z nejasných dojmů něco konkrétního. Přítomnost tolika neznámých chisských a geroonských myslí, které ji obklopovaly, vážně omezovala její schopnost soustředění. Co tamhle, vpravo vepředu? Byla to jedna z bytostí, které cítila?

A potom se z boční chodby z toho směru ozvalo stěží slyšitelné břink, jako by někdo zavadil o přepážku něčím tvrdým. Sevřela světelný meč v dlani a začala se plížit k průchodu do té chodby. Přitom se držela ve stínu, jak jen to šlo.

Když dospěla k průchodu, ozvalo se další slabé břinknutí, tentokrát mnohem blíž. Přitiskla se zády ke stěně a zvedla světelný meč do výšky, palec připravený na aktivačním tlačítku.

Na okamžik v té póze vytrvala. Pak plavným pohybem provedla prudkou otočku, během níž zažehla světelný meč, a zaujala bojový postoj přímo uprostřed průchodu –

Ocitla se tváří v tvář imperiálnímu stormtrooperovi, který ve stejnou chvíli vyskočil zpoza čerpadla s chladicí kapalinou a svůj BlasTech E-11 namířil přímo na ni.

Mařin první impuls, pocházející odněkud z hlubin temných zákoutí její mysli, byl sklonit zbraň a přikázat mu, ať skloní tu jeho. Její druhý impuls z docela nedávného období byl švihnout modrou čepelí vpřed a rozseknout ho vejpůl. A když si její mozek konečně uspořádal protichůdné reflexy, její poslední impuls byl prostě nedělat nic.

Stormtrooper zřejmě naštěstí netrpěl žádným podobným střetem myšlenek a reakcí. Zatímco Mara ještě bojovala s nutkáním zabíjet, on už strhl hlaveň své pušky stranou. ,Jedi Skywalker,“ řekl. „Přijměte mé omluvy.“

„To nic,“ vypravila Mara ze staženého hrdla a vypnula světelný meč. Nečekaný příval dávných reflexů ji neuvěřitelně rozrušil. „Co tady děláte?“

„Velitel Fel se doslechl o problému s lodními motory a přikázal mi jít na příď a chránit ji před případným nebezpečím,“ odpověděl. „A vy?“

„Totéž.“ Mara se mu zadívala přes rameno do potemnělé chodby. „Zjistil jste něco?“

„Oblast kolem letounu vypadá v pořádku,“ odvětil. „Měl jsem v úmyslu pokračovat vpřed a prověřit štítové generátory.“

„Fajn,“ odtušila Mara. „Půjdeme tam spolu.“

„Rozkaz,“ řekl. Bez ptaní od ní poodstoupil a zaujal pozici vlevo před Marou. V tichosti pokračovali dál.

Ušli možná deset metrů, když vtom Mara vepředu zahlédla nějaký záblesk. „Stůjte,“ zašeptala a současně zkusila použít jediské techniky pro posílení zraku. Zjistila, že nezahlédla pohyb, ale něco jiného.

Stormtrooper díky helmě s podporou vidění poznal jako první, o co jde. „Díváme se průchodem do místnosti s generátorem štítu,“ prohodil tiše dozadu k ní. „Byl to odlesk z krytu generátoru.“

„Správně,“ souhlasila Mara. Snažila se výjev, který měla před sebou, zařadit do svého duševního schématu téhle části lodi. Odlesk z polokulovitého příklopu generátoru znamenal, že v místnosti někdo je a pohybuje se směrem k levoboku, anebo možná k zádi.

Ve stejném směru odtamtud naneštěstí vedly tři další východy: první mířil na záď k monitorovací místnosti štítu, druhý vedl dopředu k několika kajutám posádky a třetí procházel celou oblastí až do zrcadlově obráceného průchodu, který ústil do chodby na levoboku. Tři možné cesty ven, a všechny je musela uhlídat jen ona sama a jediný stormtrooper.

Ale Luke by měl být na cestě k tomu vzdálenému levému východu. Luku? zavolala k němu v duchu.

Už jdu, přišla odpověď doprovázená letmým zahlédnutím levé chodby. Zřejmě tam byla stejná tma jako na téhle straně lodi, ale zdálo se, že Luke se rychle blíží, a Mara cítila, že už je nedaleko.

Tak či onak si už nemohli dovolit ztrácet další čas. „Dobrá,“ zamumlala ke stormtrooperovi. „Budete pokračovat přímo vpřed. Dáte pozor, aby vás neobešel a neproklouzl vám tímhle průchodem zpátky na pravobok. Já se vrátím do poslední příčné chodby a pokusím se ho odříznout dřív, než stačí odejít přes monitorovací místnost.“

„Rozkaz,“ řekl stormtrooper. Pozvedl svůj BlasTech a vykročil obezřetně kupředu.

Mara nečekala, jak se mu povede. Obrátila se a co nejrychleji a nejtišeji pospíchala do příčné chodby. Na rozdíl od hlavního koridoru v ní bylo několik schodů a klikatila se mezi místnostmi různých velikostí a tvarů. Díky tomu se Mara samozřejmě mohla lépe krýt, ale bohužel to také znamenalo, že východ, který se snažila odříznout, nespatří dřív, dokud nebude těsně u něj. Zaťala zuby, přivolala si Sílu a vkročila dovnitř.

Ještě neušla ani pět kroků a celá situace se začala hroutit.

Odněkud zepředu se ozval ostrý výkřik a náhlý dusot běžících nohou. Mara polkla kletbu. Protáhla se kolem dalšího výstupku v chodbě a východ z místnosti generátoru se jí dostal do zorného pole právě včas, aby zahlédla odraz modrého blesku z chisské tepelné zbraně charricu. Kdesi v dálce zaslechla přes rámus nezaměnitelné klap-bzzz Lukova světelného meče. Přihnala se ke dveřím a proskočila skrz –

V mysli jí krátce varovně kmitlo a sotva zažehla světelný meč, odrazil se od něj další výboj z charricu, který by jí jinak spálil rameno. „Nestřílejte!“ křikla, a když jí kolem tváře prolétla další dvojice modrých výstřelů, ucouvla zpátky do relativního bezpečí průchodu.

„Stát!“ vyštěkl chisský hlas přísně. „Kdo jste?!“

„Kdo asi?“ odsekla Mara. „Kolik máte na palubě lidí se světelnými meči?“

Chvíli nepřicházela žádná odpověď. Aspoň že střelba přestala. „No dobrá, Jedi Skywalker,“ řekl Chiss o něco zdvořilejším tónem. „Můžete vejít.“

Mara opatrně vstoupila do místnosti. Po její pravici u generátoru štítu pravoboku stáli dva ozbrojení Chissové v neformálním oblečení; zjevně sem přiběhli přímo z kajut pro posádku pár chodeb odtud. Za nimi stál stormtrooper, kterého poslala dovnitř, svůj BlasTech držel připravený na hrudi. Cynicky ji napadlo, že on byl nejspíš tím důvodem, proč na ni přestali střílet.

Stočila hlavu doleva. Na druhém konci místnosti s generátorem se Luke blížil ke skupině, která přišla průchodem z levoboku. Čepel jeho světelného meče zářila v příšeří ještě jasněji než obvykle.

A v dlouhé mezeře mezi Lukem a Chissy stál vzpřímený a vysoký, ale přesto podivně zranitelný a opuštěný Dean Jinzler.

KAPITOLA

9

„Opravdu vám k tomu nemůžu nic říct,“ protestoval Jinzler, když ho Mara odvedla k jedné z pohovek v salonu a nepříliš jemně ho do ní usadila. „Jakmile vypadlo osvětlení, seděl jsem přímo tady a díval jsem se na hvězdy.“

„Byl jste tu sám?“ zeptal se Luke a vyslal k němu Sílu. Ten člověk očividně věděl, že má potíže, ale navzdory tomu byl úžasně klidný. S takovýmhle druhem klidu už se Luke v minulosti setkal, většinou u lidí, kteří neměli co ztratit.

Ale bohužel se s ním setkal i u lidí, kteří skrývali tajné triky v rukávu nebo kteří plně věřili, že lež jim pomůže z každé kaše. Zatím nedokázal říct, do které kategorie Jinzler patřil.

„V tu chvíli ano,“ odpověděl Jinzler. „Krátce předtím jsem mluvil s jedním Geroonem – s Estoshem, tím mladým – ale když začaly zlobit motory, tak odešel. Říkal, že má obavy z dalšího požáru. Jak už jsem vám řekl, zůstal jsem tady až do chvíle, kdy zhasla světla. Pak jsem si uvědomil, že se asi děje něco vážného, a šel jsem zpátky do své kajuty.“

Na stropě nad nimi se světla náhle znovu rozzářila. Alespoň tohle už zřejmě opravili. „Proč jste šel kolem kajut Chissů?“ zeptal se Luke. „Proč jste nepoužil jednu z hlavních chodeb? Jsou lépe osvětlené.“

„Ano, já vím.“ Jinzler pokrčil rameny. „Asi mě to nenapadlo. V každém případě jsem uslyšel, jak ve tmě někdo chodí, a šel jsem to prozkoumat.“

„Jako úplný idiot,“ zdůraznila Mara, která stála za ním. „Co kdyby po vás vystřelil?“

Jinzler krátce sevřel rty. „Na to jsem asi taky nepomyslel.“

Mara se přes jeho hlavu zamračila na Luka. Ten neznatelně pokrčil rameny: ani on nepostřehl žádnou lež.

Což bohužel nic nedokazovalo. „Dobrá, takže jste někoho slyšel,“ řekl. „A co jste viděl?“

Jinzler zavrtěl hlavou. „Obávám se, že nic. Ať už to byl kdokoli, musel mě slyšet přicházet, protože když jsem se dostal do místnosti s generátorem, nikdo už tam nebyl. Rozhlížel jsem se, jestli nespatřím něco nepatřičného, a pak jste tam na mě všichni vběhli.“

Luke pohlédl dozadu ke dveřím salonu, odkud stormtrooper a oba Chissové tiše pozorovali výslech. Všiml si, že Chissové výmluvně stáli od opancéřovaného Imperiála co nejdál, aniž by ovšem zcela opustili průchod. „Všem vám děkuji za pomoc,“ řekl jim Luke. „Jedi Skywalker a já už to zvládneme sami. Můžete se vrátit ke svým povinnostem.“

„Nalezli jsme ho v zakázané části lodi,“ řekl jeden z Chissů škrobeně. „Musí se zodpovídat generálu Draskovi.“

„Je to velvyslanec vlády Nové republiky,“ upozornil ho Luke. „K jeho titulu se vážou určitá práva a privilegia. Navíc si nevzpomínám, že by generál Drask nebo aristokra Formbi označili nějakou část lodi za zakázanou.“

„A co on?“ naléhal druhý Chiss, který opovržlivě píchl prstem ke stormtrooperovi. „On si nemůže nárokovat velvyslanecká privilegia.“

„Byl tam se mnou,“ odpověděla Mara. „Mně snad chcete taky upřít práva velvyslance?“

Chissové pohlédli jeden na druhého a Luke zatajil dech. Přísně vzato on ani Mara nebyli na lodi z žádného oficiálního pověření, byli jen Formbiho hosty. Dosud nevěděl, co se stalo s osvětlením a motory Chaf Envoy, ale obával se, že Drask měl plné právo vyhlásit stav nouze a vykázat všechny ne-Chissy do jejich kajut.

V tom případě by Mařin pokus ohánět se svým postavením mohl vypadat velmi podezřele a mohl by se vymstít nejen jim, ale i Formbimu. Ve studené válce, která mezi oběma chisskými vůdci zuřila, by to mohlo mít dalekosáhlé následky.

Avšak přinejmenším prozatím z toho tihle dva členové posádky zřejmě nehodlali vyvozovat žádné závěry. „Počkáme na chodbě,“ řekl první Chiss. „Až zde skončíte, doprovodíme vás nazpět do veřejných částí plavidla.“

Pohlédl na stormtroopera. „Voják bez tváře ať se vrátí na své řádné místo hned teď,“ dodal.

Stormtrooper se ošil, jako by váhal mezi několika možnými odpověďmi. „Jen jděte,“ řekla Mara dřív, než mohl některou vybrat. „Vyřiďte prosím veliteli Felovi náš dík za poskytnutou pomoc.“

„Rozkaz.“ Stormtrooper provedl rázné vojenské čelem vzad a zmizel za dveřmi. Oba Chissové se krátce uklonili a následovali ho.

Luke tiše vypustil dech, který zadržoval. Napadlo ho, že jedna z nejlepších věcí na stormtrooperech byla jejich ochota okamžitě a bezpodmínečně poslouchat rozkazy. Zároveň to samozřejmě byla i jedna z věcí, které na nich byly nejhorší. „Podívejte, Jinzlere,“ řekl, přitáhl si křeslo před staršího muže a posadil se čelem k němu. „Až doteď jsme s vámi měli velkou trpělivost. Jenže čas her skončil. Chceme vědět, kdo jste a co tady děláte.“

„Vím, že jste měli trpělivost,“ přikývl Jinzler. „A velmi si toho vážím. Vím, že jste za mě oba nastavili krk –“

„Čas výmluv skončil také,“ přerušila ho Mara. Obešla pohovku, zastavila se přímo nad ním a upřela na něj plnou sílu svého pohledu. „Posloucháme.“

Jinzler si povzdechl, a když sklopil zrak k podlaze, část tíhy z jeho ramen opadla. „Jmenuji se Dean Jinzler, přesně jak jsem vám říkal,“ začal. „Pracuji tak nějak na okraji zpravodajské organizace Talona Karrda –“

„Tohle všechno víme,“ vpadla mu Mara znovu do řeči. „Co tady děláte?“

„Před osmi týdny mě navštívil jistý pán,“ řekl Jinzler. „Velmi starý pán. Přiletěl ve vesmírné lodi, jejíž typ jsem ještě nikdy předtím neviděl.“

„Jak se jmenoval?“ otázal se Luke.

Jinzler zaváhal. „Říkal, že nechce, abych se o tom šířil… ale myslím, že vám dvěma to říct mohu. Představil se mi jako Car‘das.“

Luke pohlédl na Maru a vycítil z ní příval šoku, který odrážel jeho vlastní překvapení. Tohle jméno si pamatoval docela dobře.

„Car‘das?“ opakovala Mara. „Jorj Car‘das?“

„Právě ten,“ přikývl Jinzler. „Říkal, že byl kdysi Karrdovým společníkem. Znáte ho?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala,“ odpověděla Mara pečlivě neutrálním tónem. „Ne že bych se nesnažila. Jak to, že vy ho znáte?“

„Ani já ho moc neznám,“ řekl Jinzler. „Nikdy předtím jsem ho neviděl. Přiletěl za mnou a doporučil mi – důrazně – abych si zažádal o přeložení na sektorovou přenosovou stanici u Comry. Říkal, že tam nejspíš brzy přijde zpráva, která by mě z osobních důvodů mohla velmi zajímat.“

„A vy jste se prostě sbalil a vyrazil?“ zeptal se Luke. „Když jste ani pořádně nevěděl, kdo to byl?“

„Vím, zní to šíleně,“ připustil Jinzler. „Ale upřímně řečeno mě v tu chvíli nikde nic nedrželo. A kromě toho na něm bylo něco, co…“ Odmlčel se.

„Dobrá, takže jste skončil u Comry,“ řekla Mara. „Předpokládám, že ta zpráva, o které jste se zmínil, byla adresovaná Lukovi, a tak jste ji šlohnul?“

Jinzler sebou trhl. „Ano,“ přiznal. „Dorazila, tuším, více než před týdnem. Pak jsem ji –“ pohlédl na Maru a ret se mu zvlnil do zahanbeného úsměvu, „– pak jsem ji šlohnul, skočil do jedné z našich kurýrních lodí a zamířil na místo setkání, které uvedl Formbi.“

„Jenže vaše loď tu cestu nevydržela,“ poznamenal Luke.

Jinzler zamrkal. „Jak to víte?“

„Jsme Jediové,“ připomněl mu Luke kousavě. „Co se přihodilo?“

„V systému Flacharia mi vysadil hyperpohon,“ řekl Jinzler. „Spravit ho by mně samotnému trvalo nejméně týden a neměl jsem peníze, abych si na to najal někoho dalšího. V tu chvíli se naštěstí znovu ukázal Car‘das a nabídl mi, že mě sveze.“

„Neříkejte,“ odtušila Mara. „Zajímavá náhoda.“

Jinzler zvedl ruku dlaní nahoru. „Možná mě sledoval, aby se ujistil, že se tam dostanu v pořádku. Na senzorech jsem ho nikdy nespatřil, ale to u kurýrní lodi nic neznamená. Říkal –“ Odmlčel se.

„Co říkal?“ pobídl ho Luke.

„Nedávalo mi to žádný smysl,“ odvětil Jinzler. „Řekl jen, že se snaží splnit slib, který už velmi dlouho zanedbával.“

„Nezmínil se, co to bylo za slib?“ zeptala se Mara. „Nebo komu ho dal?“

„Ne,“ odpověděl Jinzler. „Z toho, jak to říkal, jsem měl zvláštní pocit, že mluvil spíš sám k sobě než ke mně.“

„Dobrá,“ řekl Luke. „Pokračujte.“

„To už je opravdu všechno,“ pravil Jinzler. „Dostali jsme se na okraj systému Crustai a Car‘das tam poslal zprávu. Formbi přiletěl v letounu z Chaf Envoy a vyzvedl mě.“

„Co říkal na Car‘dase?“ zeptala se Mara. „Nebo už byl tou dobou Car‘das pryč?“

„Zatímco jsem se přesouval do letounu, ti dva spolu dlouze hovořili,“ odpověděl Jinzler. „Jazyku jsem nerozuměl, ale hodně se podobal tomu, kterým mluvili Geroonové, když přiletěli. Když spolu domluvili, představil jsem se Formbimu jako velvyslanec Jinzler z Coruscantu a on mě vzal zpátky na svou loď. A to je celé.“

Luke přikývl. Znělo to celkem věrohodně a některé podrobnosti si nejspíš budou moct ověřit u Formbiho. Za předpokladu, že o tom Formbi bude chtít mluvit, samozřejmě. „Takže už víme jak,“ řekl. „Teď ještě zbývá proč.“

„V Mezigalaktické výpravě byla jistá Jedi,“ řekl Jinzler. „Vlastně jich tam bylo několik. Tahle se jmenovala Lorana Jinzler.“

Zdálo se, že sebral všechny své síly. „Byla to moje sestra.“

Odmlčel se. Luke se zamračil na Maru a postřehl její vlastní podezření a zmatek. „A?“ vybízel ho.

„Jak to myslíte, a?“ zeptal se Jinzler.

„Takže vaše sestra zahynula spolu s Mezigalaktickou výpravou a vy chcete uctít její památku,“ řekl Luke. „Co je na tom tak zlého a osobního, že jste nám to nemohl říct dřív?“

Jinzler sklopil zrak a ruce pevně sevřel v klíně. „Nerozešli jsme se… zrovna v dobrém,“ odpověděl nakonec. „Jestli vám to nevadí, raději už bych nic víc neříkal.“

Luke cítil, jak mu zaškubalo ve rtu. Už zase ta vyhýbavost. Zřejmě k tomuhle člověku neodmyslitelně patřila.

Ale z přediva jeho myšlenek a emocí měl zároveň dojem pravdy. Tázavě pohlédl na Maru a spatřil její zdráhavý souhlas. „Tak dobře,“ řekl. „Tuhle část necháme zatím spát. Ale.“

Chvíli nechal to slovo viset ve vzduchu jako hrozivé zahřmění z dálky. „Než tady skončíme, možná se budeme potřebovat dozvědět víc,“ pokračoval. „Pokud nebo až ten čas nastane, řeknete nám všechno. Jasné?“

Jinzler se napřímil. „Jasné,“ souhlasil. „A děkuji vám.“

„Ještě nám neděkujte,“ varoval ho Luke a kývl ke dveřím. „Chissové čekají. Vraťte se do své kajuty.“

„A až příště zaslechnete něco podezřelého, použijte některý z komunikačních panelů v chodbě a nahlaste to,“ dodala Mara. „Kdybyste to udělal, mohli jsme ho chytit.“

„Rozumím,“ řekl Jinzler. „Na shledanou ráno.“

Prošel salonem a zmizel v chodbě. „Nuže?“ zeptal se Luke, když se za Jinzlerem zavřely dveře. „Názory?“

„Musím říct, že už mě unavuje tahat to z něj kousek po kousku,“ zabručela Mara. Odkráčela k průzoru, opřela se o něj a upřela pohled ven na hvězdy. „Nejradši bych se do něj pustila a vytáhla z něj celý příběh najednou. V případě nutnosti klidně hydrokleštěmi.“

„Opravdu si myslíš, že by to tak bylo nejlepší?“ zeptal se jí Luke a přešel k průzoru vedle ní.

„Ne, samozřejmě že ne,“ povzdechla si. „Ale kéž bychom mohli.“

„Alespoň máme několik dalších kousků skládanky,“ podotkl Luke. „Začněme Jorjem Car‘dasem. Myslíš, že je to ten samý člověk, kterého jsi na Karrdovu žádost měla před deseti lety zkusit s Landem vypátrat?“

„Kdo jiný by to mohl být?“ opáčila Mara. „Spojil se s člověkem, který pracuje pro Karrdovu organizaci, a letěl v lodi, která nebyla novorepublikového designu. Musí to být on.“

„Proč si myslíš, že ta loď nebyla novorepublikového designu?“

„Jinzler má osvědčení technika hypermotorů,“ připomněla mu Mara. „Jestli ten tu loď nepoznal, tak to muselo být něco pořádně exotického.“

„Hm,“ broukl Luke. „Asi se ti nikdy nepodařilo vymámit z Karrda, kdo ten Car‘das ve skutečnosti je?“

„Z Karrda ne,“ odpověděla Mara. „Ale před pár lety se mi podařilo vymáčknout něco ze Shady. Zřejmě někdy v době klonových válek Car‘das založil pašeráckou organizaci a rozšířil ji natolik, že konkuroval dokonce i Huttům. Pár let nato zničehonic záhadně zmizel a moci se chopil jeden z jeho poručíků.“

„Karrde?“

„Správně,“ řekla Mara. „O Car‘dasovi nikdo zřejmě neslyšel až do chvíle, kdy jsi při Thrawnově tažení nalezl na Dagobahu tu vábničku a Karrde vyslal Landa a mě, abychom ho vyslídili. Když před třemi lety vypukla krize kvůli Caamaskému dokumentu a Nová republika se začala rozpadat kvůli Bothanům, Karrde a Shada vzali Wild Karrde a pokusili se Car‘dase najít sami.“

„A našli ho?“

„Jednoznačné odpovědi se Shada vyhýbala, ale zřejmě se jim to podařilo,“ odvětila Mara. „Mezi řádky jsem vyčetla, že Car‘das asi taky nějak souvisel s dramatickým zhroucením hysterie okolo údajného Thrawnova návratu, která vypukla, když jsme byli na Nirauanu. Shada se taky zmínila o obrovské knihovně datakaret, která prý mohla směle soupeřit s oficiálními archivy Nové republiky na Coruscantu.“

„Karrdův bývalý mentor,“ zamumlal Luke zamyšleně. „A Karrde se svým hlubokým a trvalým zájmem o shromažďování informací. Myslím, že to sedí.“

„Co sedí?“ zeptala se Mara. „To, že Car‘das věděl, že se něco chystá, a nasměroval Jinzlera ve správný čas na správné místo, aby zachytil tu zprávu?“

„Ke zjištění správného místa nepotřeboval nic zvláštního,“ podotkl Luke. „Na Comře se dají přenosy z Nirauanu nebo chisského prostoru očekávat nejspíš. Jestli Car‘das věděl nebo uhodl, že se s námi Formbi chystá spojit, zpráva musela jít právě tudy.“

„To by ale musel vědět, že nějaká zpráva vůbec bude odeslána,“ zdůraznila Mara.

„Správně,“ souhlasil Luke. „A k tomuhle už by něco zvláštního potřeboval. Ale všimni si, že i tak se v načasování trochu zmýlil. Jinzler byl na stanici o dobrých sedm týdnů dřív, než ta zpráva přišla.“

„Možná se Formbi musel s Devíti rodinami dohadovat déle, než Car’das čekal, a povolení zkontaktovat nás mu dali později,“ mínila Mara. „Nemůžeš Car’dasovi dávat trestné body za byrokracii někoho jiného.“

„To asi ne,“ uznal Luke. „Také je tu otázka, jak se mohl dozvědět o Jinzlerovi a jeho sestře.“

„Ano – Jinzlerova sestra,“ zabručela Mara. „Uvědomuješ si, doufám, že před pár dny bychom si mohli tuhle část jeho příběhu bezpečně ověřit?“

Luke přikývl. „Felův operační manuál Mezigalaktické výpravy se seznamy posádky.“

„Jenže ten byl ukraden,“ řekla Mara. „A Jinzler se teď najednou vytasí se sestrou. Zvláštní načasování, nemyslíš?“

„Možná,“ musel Luke připustit. „Ale to nedokazuje, že vzal manuál on.“

„Důkazů nemáme zrovna nad hlavu ani v jiných ohledech,“ podotkla Mara. „A jestli ty karty nevzal Jinzler, kdo tedy? A proč?“

„Nevím,“ řekl Luke. Pootočil se a ohlédl se ke dveřím vedoucím ze salonu. „Teď mě víc zajímá otázka, co tam ten neznámý v té temnotě dělal. Pokud si ovšem nemyslíš, že si to Jinzler vymyslel, aby se zbavil podezření.“

„Kupodivu ne,“ řekla Mara pomalu. „Připadá mi příliš chytrý, než aby na nás vybalil tak neobratnou historku, aniž by ji trochu přikrášlil.“

Luke se zachmuřil. „Jak by ji měl přikrášlit?“

„Předpokládejme, že chtěl provést nějakou lumpárnu v místnosti s generátorem,“ začala Mara. „Řekněme někde na pravoboku. Opravdový profesionál by šel nejprve na levobok a otevřel by jednu z těch skříní s nářadím. Ne moc nápadně, ale tak, aby sis toho všiml, kdybys něco takového hledal. Když by ho potom chytili, pořád by mohl tvrdit, že pronásledoval narušitele, ale mohl by dodat, že než se za ním vydal, zahlédl někoho u skříně na levoboku.“

„Vyšetřovatelé by se šli podívat a našli by otevřenou skříň,“ pochopil Luke.

„Správně,“ řekla Mara. „Nejenže by tak jeho historka vypadala pravdivě, ale zároveň by automaticky odpoutala pozornost od jeho skutečného cíle.“

Luke kývl. „Jednoduché, ale účinné.“

„Tak je to se všemi dobrými triky,“ souhlasila Mara. „Je to v podstatě ta samá věc, ze které jsme našeho sabotéra podezřívali hned od začátku: odlákání pozornosti k motorům a akce někde na přídi.“

„Pravda,“ řekl Luke. „Za předpokladu, že záležitost s motory opravdu byla zástěrkou.“

„Taky pravda,“ připustila Mara. „Docela dobře to mohla být nefalšovaná porucha a Jinzler nebo někdo jiný ji jednoduše využil ke svým pokoutním záměrům.“

Luke zavrtěl hlavou. „Začíná mi z toho jít hlava kolem,“ řekl. „Kdyby Jinzler založil oheň, aby mohl ukrást Felova data o Mezigalaktické výpravě, nemělo by to tím skončit? Co by ještě potřeboval tady na přídi?“

„Kdoví?“ řekla Mara. „Možná má nějaký zvláštní úkol, buď od Car‘dase, nebo od někoho jiného, a nejdřív musel ukrást operační manuál, abychom neměli jak prokouknout jeho smyšlenku.“

„A jelikož většinu toho, co víme, máme právě od něj, nedokážeme ani odhadnout, co má doopravdy za lubem.“

„Ve skutečnosti všechno, co víme, máme od něj,“ opravila ho Mara. „Karrde nás zpravil o minulosti Deana Jinzlera, ale máme pouze slovo našeho šedookého přítele, že opravdu je Deanem Jinzlerem.“

Luke zasykl. Tohle ho vůbec nenapadlo. „Což znamená, že žádné nové kousky skládanky třeba ani nemáme, viď?“

„Mohly by to být kousky ze zcela imaginární skládanky,“ souhlasila Mara. „A může být ještě hůř. Klidně tu mohou být dva různí záškodníci s různými záměry, působící buď ve shodě, nebo proti sobě. Nezapomínej, že na přídi nebyl jenom Jinzler, ale taky přinejmenším dva Chissové z posádky a jeden Felův stormtrooper.“

„A jestli mluví Jinzler pravdu, taky jeden z Geroonů,“ připomněl jí Luke. „Chybí nám jenom Formbi a Drask a na seznamu podezřelých bychom měli úplně všechny.“

„Správně,“ řekla Mara. „Na druhou stranu jedině Jinzler byl chycen tam, kde neměl být. Co říkáš té jeho historce, že kolem kajut Chissů procházel náhodou?“

„Není za vlasy přitažená tolik, jak by se mohlo zdát,“ mínil Luke. „Pokud měl v rodině Jediho, docela dobře by mohl být k Síle citlivý natolik, aby se ve správný čas dostal na správné místo, aniž by věděl, jak nebo proč to udělal. Mnoho lidí toho o rytířích Jedi tolik neví a neuměli by takové drobnosti zneužít.“

„Car‘das by to mohl vědět,“ řekla Mara. „A ať už je Jinzler citlivý k Síle nebo ne, potřeboval Car‘dasovu radu, aby se dostal na Comru včas.“ Mávla rukou. „Ano, já vím, že to není totéž.“

„Pořád ten Car‘das, viď?“ zamumlal Luke. „To by mě zajímalo, o čem mohl s Formbim mluvit.“

„Tak to opravdu netuším,“ řekla Mara. „Pokud vím, Karrde v Neznámých oblastech nikdy nepodnikal. Jestli tam někdy působil Car‘das, tak to muselo být předtím, než se potkal s Karrdem.“

„Nebo potom, co Car‘das zmizel,“ podotkl Luke. „Nevíme ani, co dělal pak.“

„Možná bychom se měli jít zeptat Formbiho,“ navrhla Mara.

„Jistě, proč ne?“ řekl Luke. „Stejně ho musíme upozornit, aby zkontroloval generátory štítu.“

Mara zavrtěla hlavou. „Neřekla bych, že cílem byly generátory,“ prohlásila. „Myslím, že to bylo něco jiného.“

„Máš představu co?“

„Vůbec,“ přiznala Mara. „Ale kdybych měla hádat, řekla bych, že se někdo napíchl na síť senzorů. Vzpomínáš, jak nás dneska večer zavolali do velitelského střediska a Formbi nám vyjmenoval všechna nebezpečí, kterým budeme čelit na cestě hvězdokupou?“

„Ano,“ řekl Luke. Přemítal, kam tím Mara míří.

„Zmínil se, že kromě různých přírodních ohrožení života a štěstí jsou tam také jakési ohnivé body,“ pokračovala. „Chtěla jsem se ho zeptat, co přesně to má být, ale myslím, že jsem na to asi přišla.“ Ukázala ven z průzoru. „Vidíš tamhleten asteroid? Ten s těmi tmavými skvrnami?“

Luke se zadíval do záře okolních hvězd. Skvrnitý asteroid… „Ano,“ řekl, když ho ve stínech rozpoznal.

„Deset k jedné, že je to raketová střílna nebo hnízdo stíhaček,“ řekla Mara. „Ty tmavé fleky jsou skoro určitě hlavně odpalovacích trysek.“

„Ohnivý bod,“ zamumlal Luke, zatímco si prohlížel asteroid. Tmavých skvrn na něm byla opravdu spousta. „Výstižný název.“

„Velmi výstižný,“ souhlasila Mara. „Jak tu kvůli kontrole navigačních údajů zastaví nepřátelská loď, čeká ji opravdu nemilé překvapení.“

Pohlédla na Luka. V odraženém světle hvězd vypadala její tvář ponuře. „Kdyby měl někdo na Chisse zálusk, rozhodně by se mu hodilo odhalit co nejvíc těchto obranných míst.“

Luke cítil, jak se mu sevřel žaludek. „Fel?“

„Anebo Geroonové – můžou mít klienta, který by jim za to dal planetu,“ řekla Mara. „I Jinzler to může chtít zjistit pro někoho jiného.“

„Pro Car’dase?“

Pokrčila rameny. „Proč ne? Víme, že Car‘das sbírá informace. Tohle rozhodně spadá do jeho oboru.“

„Něco na tom bude,“ řekl Luke a naposledy se rozhlédl po hvězdách. Formbi toto místo nazval posledním útočištěm chisského národa. Kdo by mohl mít zájem odhalit jeho tajemství? „Myslím, že s těmito dílky skládanky zatím nic neuděláme. Pojďme zkusit získat pár dalších kousků.“

Mara se odtáhla od průzoru. „Formbi?“

Luke přikývl. „Formbi.“

*

Aristokru našli v servisním koridoru na půl cesty mezi řídicím střediskem a hlavními motory. V tichosti sledoval, jak dva Chissové z posádky šťourají dlouhými, klíšťkovitými sondami do otevřeného panelu, za nímž se nacházely lodní energetické obvody. Třetí člen posádky čekal poblíž s uzavřeným kovovým kontejnerem. „Á, naši vznešení Jediové,“ řekl Formbi, když se propletli stísněným prostorem kolem techniků a přistoupili k jeho boku. „Soudím, že jste měli rušný večer.“

„Vy očividně také, aristokro,“ podotkl Luke. „Zjistili jste, v čem je problém?“

Formbi přikývl. „Drátohryzky – přesně, jak jsme čekali.“

„Drátohryzky?“

„Dlouhá, štíhlá stvoření, která se dokáží prokousat do energetických a řídicích systémů a žijí z jejich elektrické energie,“ vysvětloval Formbi. „Je to havěť, kterou se ze všech sil snažíme vyhubit nebo aspoň udržet pod kontrolou.“

„Takže něco jako kabeložrouti,“ poznamenala Mara. „Tyhle škůdce se snažíme ničit zase my.“

„A asi v tom nejste o moc úspěšnější,“ hádal Formbi.

„Máte pravdu,“ připustil Luke. „Co zachutnalo těm vašim? Ovládací vedení motorů?“

„Ano,“ přisvědčil Formbi. „Ty potvory způsobily kolísání, které jste zřejmě předtím cítili. Teď je právě likvidujeme.“

„A co světla v přední části lodi?“ zeptala se Mara. „Tam se taky dostaly drátohryzky?“

„Ne,“ řekl Formbi. „Vypadá to, že světla někdo vypnul.“

„Omylem?“ zeptala se Mara.

Formbi na ni pohlédl a zdálo se, že plamen v jeho žhnoucích očích se rozhořel ještě víc. „Co myslíte?“ opáčil.

„Myslíme, že Chaf Envoy má vážné problémy,“ odpověděl Luke. „Nejsme si jisti, jestli všichni na palubě chtějí, aby tato mise uspěla.“

Natáhl se k němu v Síle, doufaje ve výmluvnou reakci. Formbi však pouze zavrtěl hlavou. „Mýlíte se, mistře Skywalkere,“ řekl tiše. „Úspěch mise si velice přeje každý na palubě.“

„Snad,“ řekla Mara. „Ale možná ne té mise, kterou jste naplánoval vy.“

„Mám za to, že jste se doslechl o incidentu, k němuž došlo před pár minutami na přídi?“ zeptal se Luke.

„Doslechl,“ přisvědčil Formbi. „Kapitán Talshib už v příslušné části lodi pátrá po škodách či po krádeži.“

„Dobře,“ řekla Mara. „O čem jste mluvil s Jorjem Car‘dasem?“

Luke se před okamžikem marně snažil vyvolat u postaršího Chisse reakci. Marin pokus byl neúspěšný zrovna tak. „S Jorjem Car‘dasem?“ zvedl Formbi zdvořile obočí, aniž by se nechal vyvést z míry.

„S člověkem, který přivezl velvyslance Jinzlera ke Crustai,“ upřesnila Mara. „Velvyslanec říkal, že vy dva jste měli delší rozhovor.“

Formbi se slabě pousmál. „A vy máte podezření, že šlo o něco nekalého?“ Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Představil mi pana velvyslance a vyjmenoval mi jeho zásluhy a doporučení. Na oplátku jsem ho také pozdravil a jménem Chisské ascendence ho přivítal.“

„A celou dobu jste používali ten váš obchodní jazyk, minnisiatštinu?“

„Pochybuji, že tušil, že ovládám novorepublikový basic,“ řekl Formbi.

„A nikdy předtím jste se s Car‘dasem nesetkal?“ tlačila na něj Mara.

„Jak bych mohl znát někoho z Nové republiky?“ opáčil Formbi trpělivě. „Nikdy jsem nebyl za hranicí chisského prostoru dál než pár světelných let. Á.“

Ukázal Lukovi přes rameno. Luke se obrátil a spatřil, jak jeden z techniků klíšťkami vytahuje z obvodů dlouhého, článkovaného červa. Třetí Chiss nastavil otevřený kontejner a první do otvoru opatrně červa spustil. „Drátohryzka,“ identifikoval Formbi potvůrku, když třetí člen posádky kontejner znovu uzavřel. „Podle velikosti ještě mladá. Za nějakou dobu by mohla dorůst délky dospělého Chisse a vedení této velikosti zcela vyplnit.“

„Je mi jasné, proč je tady nechcete,“ řekl Luke. „Máte představu, jak se tam mohla dostat?“

„Zatím ne,“ odpověděl aristokra. „Ráno začneme s důkladnou prohlídkou plavidla.“ Jeho oči se zavrtaly do Lukových. „Našeho plavidla i všech ostatních.“

„Samozřejmě,“ řekl Luke. Postřehl Mařinu náhlou ostražitost. „Smím se zeptat, co přesně bude prohlídka obnášet?“

„Nejspíš se vás nijak zvlášť nedotkne,“ ujistil je Formbi. „Drátohryzky vylučují nezaměnitelnou směs plynů, která se dá celkem snadno odhalit. Když v prostorách vaší lodi tyto plyny neobjevíme, procedura tím skončí.“

„A jestli nějaké objevíte?“ zeptala se Mara.

„Pak budeme samozřejmě muset prozkoumat příslušná místa důkladněji,“ řekl Formbi. „Ale myslím, že se nemáte čeho obávat. Pokud jste v této části vesmíru se svým plavidlem nikde jinde nepřistáli, je vysoce nepravděpodobné, že by se vám dostaly na palubu. Kontrolu však musíme přesto provést.“

„Rozumíme,“ přikývl Luke. „A jestli některé z těch potvor máme na palubě Sabre, budeme moc rádi, když nás jich zbavíte. Můžeme vám s tím nějak pomoct?“

„Ne, díky,“ řekl Formbi. „Před vstupem do vašeho plavidla vám samozřejmě dáme vědět.“

„Také děkujeme,“ odpověděl Luke; z aristokrova hlasu vycítil, že rozhovor je u konce. „Uvidíme se tedy ráno.“

„Ještě jedna věc,“ ozval se Formbi, když se otočili a chystali se odejít. „Bylo mi řečeno, že vy i Jedi Skywalker jste dnes večer při pátrání aktivovali své světelné meče.“

„Ano, aktivovali,“ řekla Mara. „Pokud si vzpomínáte, pronásledovali jsme možného sabotéra. Nemluvě o tom, že jsme se museli bránit chisským válečníkům, které svrběly prsty na spoušti,“

„Ach – tohle.“ Zdálo se, že uvedla Formbiho do rozpaků. „Nepříjemné nedorozumění. S válečníky jsme si promluvili a už se to nebude opakovat.“

Lukovi se zdálo, že v aristokrových očích se zablesklo. „Ale na oplátku vás musím požádat, abyste na palubě plavidla Chisské ascendence své zbraně už víckrát neaktivovali.“

Luke se zachmuřil. „V žádném případě?“

„V žádném případě,“ odpověděl Formbi rozhodně.

„A co když se ocitneme v nebezpečí?“ ptala se Mara. „Nebo když se ocitnete v nebezpečí vy nebo někdo z vašich lidí?“

„Pak budete samozřejmě smět udělat, cokoli budete považovat za nezbytné,“ řekl Formbi. „Generál Drask však trval na tom, že nezodpovědné používání cizích zbraní na palubě Chaf Envoy už nebude tolerovat.“

„Nezodpovědné?“ opakovala Mara nevěřícně. „Aristokro –“

„Rozumíme,“ přerušil ji Luke spěšně. „Vynasnažíme se generálův rozkaz splnit.“

„Děkuji vám,“ uklonil se nepatrně Formbi. „Na shledanou ráno.“

Když se vraceli zpátky do apartmá, chodby byly opuštěné. Luke se rozhodl nepřerušit ticho dřív, dokud nebyli v soukromí svých pokojů. Jednak to bylo bezpečnější a také to poskytlo jeho tiše zuřící ženě čas, aby trochu vychladla. „Co tomu říkáš?“ zeptal se, když se za nimi dveře neprodyšně uzavřely.

„Mé nízké mínění o generálu Draskovi ještě o pár příček pokleslo,“ řekla zlověstně. „Ten natvrdlý, dětinský –“

„Uklidni se,“ mírnil ji Luke. Sedl si na postel a sundal si boty. „A nedávej to za vinu Draskovi, alespoň ne přímo. Neřekl bych, že ten rozkaz vydal on.“

Mara se zachmuřila. „Tak kdo tedy? Formbi?“

Luke přikývl. „Přesně takový jsem z toho měl pocit.“

„Zajímavé,“ zamumlala Mara zamyšleně. „A důvod?“

„Netuším,“ pokrčil Lulce rameny. „Ale nezapomínej, jak rozzlobený Drask byl, když jsme pomohli pětisté první uhasit oheň. Formbi možná znovu politikaří a chce, aby měl Drask o důvod míň, proč si stěžovat.“

„Skvělé,“ zamumlala Mara a znovu se začala chystat do postele. „Že je ale příjemné trávit čas s tak počestným národem, jako jsou Chissové.“

„Mohlo to být horší,“ podotkl Luke. „Mohli jsme tu být s Bothany. Co si myslíš o té jeho historce?“

„O Car‘dasovi?“ Mara si tiše odfrkla. „V tom taky lže jako když tiskne. Neměl důvod nechat Car‘dase oddrmolit seznam údajných Jinzlerových zásluh v exotickém obchodním jazyku, když rozumí basiku. Jazyk mohl změnit, jakmile se dostal ke slovu.“

„Jsem stejného názoru,“ řekl Luke. „Z toho plyne, že nechtěli, aby Jinzler věděl, o čem spolu mluví.“

„Přesně,“ řekla Mara. „Taky si všimni, že mi Formbi vůbec neodpověděl na otázku, jestli už znal Car‘dase z dřívějška. A nezapomínej, že k tomu jejich malému setkání došlo na okraji systému Crustai, kde je nemohl Drask ani žádný jiný Chiss odposlouchávat.“

Zavrtěla hlavou. „Oni něco plánují, Luku,“ řekla ponuře. „Něco záludného. Dost možná záludného a ošklivého.“

„Já vím,“ odpověděl Luke. Přitáhl si ji k sobě na postel a ovinul ji rukou. „Chceš odletět pryč?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla. „Pořád ještě chci vidět Mezigalaktickou výpravu, pokud si ovšem nevymysleli i ji. A kromě toho, jestli se tu chystá nějaká léčka – ať už na nás, na Fela nebo na Draska – jsme nejspíš jediní, kdo má šanci ji překazit.“

Přetočila se a opřela se pohodlněji o jeho bok. „Pokud to ovšem nechceš nechat na Geroonech,“ dodala.

Luke se při tom pomyšlení pousmál. „Ne. Radši si to vezmeme na starost my,“ souhlasil. „Hezké sny, Maro.“

Poslední věc, kterou v duchu spatřil, než usnul, byl ponuře zábavný obrázek Geroonů, jak se choulí v chodbě lodi, chvějí se hrůzou a zoufale se snaží, aby se jim blastery netřásly v rukou.

*

Fel vzhlédl od stolu; naproti němu se posadil Drapák. „Ano?“

„Je na místě,“ oznámil Drapák. V jeho velkých očích se odráželo světlo Felovy stolní lampy. „Napojený do navigačních obvodů.“

Fel odložil datapad, ve kterém si četl. „To bylo rychlé,“ poznamenal. „Nevšimnou si ho Chissové?“

Oranžové skvrny na Drapákově zelené kůži vybledly dožluta, což byl eickarijský ekvivalent zavrtění hlavou. „Při zběžné prohlídce ne,“ odpověděl. „Není přímo za přístupovým panelem, ale až v kabelu za skříní.“

Fel kývl. „Dobrá práce,“ prohodil. „A co naši Jediové? Tuší něco?“

„Ovšemže něco tuší,“ řekl Drapák a jeho skvrny znovu zoranžověly. „Ale nevědí nic.“ Ústa se mu pootevřela v sardonickém úšklebku. „Jedi Skywalker mě požádala, abych vám vyřídil poděkování za pomoc.“

„Nepodceňujte je,“ varoval ho Fel. „Už jsem slyšel, co ti dva dokážou, jak od mého otce, tak od admirála Parcka. Jsou mazaní, jsou rychlí, a jsou velmi, velmi nebezpeční.“

„Jinak bych to ani nechtěl,“ ujistil Drapák svého velitele a pyšně narovnal ramena. „Těším se, až se o jejich schopnostech přesvědčím v boji.“

Fel se zhluboka nadechl. Takže hra začala. Teď nezbývalo než sedět a čekat. „Budete mít příležitost,“ slíbil Drapákovi měkce. „Za to vám ručím.“

KAPITOLA

10

Pátrání po škůdcích začalo časně zrána. Čtyři dvojice Chissů vybavené atmosférickými čidly začaly na přídi a na zádi a jaly se kontrolovat každou místnost, sklad, vedení, přístupový panel a elektrický obvod na palubě Chaf Envoy. K Jade Sabre se pátrači dostali kolem poledne. Mara se zahalila do zdvořilého, ale lhostejného ticha a dívala se, jak metodicky procházejí její loď.

Formbiho předpověď se naštěstí vyplnila. Nenašly se tam žádné drátohryzky a během půl hodiny pátrací tým přechodovým tunelem odešel a nechal za sebou pouze kovové aroma po přístrojích.

Felův imperiální transportér prohledali se stejnou rychlostí a efektivností. Prověřit raketoplán Geroonů naproti tomu trvalo skoro třikrát tak dlouho. Na vině byla zejména skutečnost, že pospravováno, přestavěno či přemístěno bylo tolik částí plavidla, že tam nezbyly prakticky žádné uzavřené moduly s vybavením, které měla většina lodí a které obvykle nebylo potřeba kontrolovat. Pátrání by trvalo ještě déle, kdyby noclehárny a sklad, kterých si Luke všiml při své první návštěvě, neměly za vzduchotěsnými dveřmi vakuum vesmíru. Chissové si ověřili tlak dveří, ujistili Luka, že drátohryzky nedokážou ve vakuu přežít, a pokračovali dál.

Pátrání zabralo skoro celý den. Nakonec nenašli nic.

„Takže máme zřejmě dvě možnosti,“ prohodil Luke k Maře, když spolu seděli v předním salonu a dívali se, jak se kolem valí nebe hyperprostoru. „Buď se dovnitř dostala jediná rodinka drátohryzek, prolezla skoro až doprostřed lodi a všechno ostatní nechala cestou netknuté, nebo ji sem někdo přinesl a záměrně ji na tom místě vypustil.“

„Hádej, kterou možnost bych vybrala?,“ vyzvala ho Mara.

„Já vím, kterou bys vybrala,“ řekl Luke suše. „Spíš mě znepokojuje, že náš sabotér měl zřejmě jenom tuhle jednu rodinku. Co když se mu napoprvé nepodařilo provést to, co zamýšlel, a bude znovu potřebovat odlákat naši pozornost?“

„Možná jich měl několik v zásobě a vyhodil je z lodi dřív, než pátrání začalo,“ nadhodila Mara.

„A co by to znamenalo?“ zeptal se Luke. „Ze ztratil hlavu a vyhodil usvědčující materiál, ačkoli s tím ještě nebyl hotov?“

„Spíš bych řekla, že minulou noc se mu podařilo udělat to, co chtěl,“ domnívala se Mara. „A to zase dělá starosti mně.“

„Proč?“

„Protože nemůžu přijít na to, co to bylo. Drask zkontroloval každý kus vybavení v přední třetině lodi a nic neobjevil. Takže co tím odlákáním pozornosti mohl kdo získat?“

Luke se zamyšleně poškrábal na tváři. „Možná že Drask hledá na nesprávném místě,“ napadlo ho. „Možná že odlákání pozornosti bylo dvojí: drátohryzky v ovládacím vedení a zhasnutí světel na přídi, a ke skutečné sabotáži mezitím došlo někde jinde.“

„Dobrá,“ připustila Mara. „Ale kde? A k jaké sabotáži? Nezapomínej, že Chissové dnes prohledali každý kousek lodi.“

„Hledali jen drátohryzky.“

„Hledali všechno možné,“ opravila ho Mara. „Sledovala jsem je, když procházeli Sabre, Luku. Neustále se rozhlíželi, i tehdy, když brali vzorky vzduchu. Kdyby někde byly nějaké zbraně nebo výbušniny, které tam nemají co dělat, oni by si jich všimli. A vsadím se, že totéž platí dvojnásob o Imperiálech a Geroonech.“

„O Imperiálech možná trojnásob,“ připustil Luke. Strakaté mžitky venku zmizely, staly se z nich hvězdné čáry a ty se smrskly do hvězd. Nejspíš další navigační zastávka. Nepřítomně ho napadlo, jaké ohnivé body budou asi mít Chissové tady. „Takže, co dál?“

„To bude bohužel zřejmě záviset na sabotérovi,“ řekla Mara. Neměla z toho žádnou radost. „První krok dělá vždycky útočník. My musíme být připraveni –“

Odmlčela se, protože jako vibronůž zničehonic projel salonem hlasitý trylek. „Poplach T-sedm!“ vyštěkl chisský hlas z reproduktorů. „Sekce dvanáct-dva. Opakuji: poplach T-sedm; sekce dvanáct-dva.“

Nejbližší komunikační panel byl na druhém konci sousední pohovky. Luke se k němu dostal první. „Tady mistr Skywalker,“ řekl. „Co se děje?“

„To není vaše starost –“

„Tady aristokra Formbi, mistře Skywalkere,“ přerušil ho Formbiho hlas. „Prosím, dostavte se co nejrychleji ke geroonskému plavidlu.“

„Hned jsme tam,“ slíbil Luke. „Co se stalo?“

Z reproduktoru se ozval tlumený povzdech. „Střelili jednoho z Geroonů.“

*

Když Luke a Mara dorazili, v chodbě před geroonským raketoplánem se hemžil tucet Chissů. Dva z nich, Feesa a někdo v černé uniformě Obranné flotily, klečeli vedle svíjejícího se a kvílejícího Geroona a ošetřovali ho s pomocí jedné z lodních lékáren. Zachmuřený Formbi stál stranou, aby jim nepřekážel. „Co se stalo?“ zeptal se znovu Luke, jakmile se protlačili mezi Chissy.

„Když odcházel z jejich plavidla, byl zasažen charricem,“ oznámil jim Formbi. „Do zad. Po zbrani pátráme.“

Luke se protáhl kolem Feesy a pohlédl dolů. Spatřil obličej oběti a srdce se mu sevřelo. Byl to Estosh, nejmladší z Geroonů. Tvář měl zkroucenou bolestí a kůže na jeho levém rameni byla spálená a zčernalá.

„Jste Jedi,“ pokračoval Formbi. „Slyšel jsem, že Jediové mají léčitelské schopnosti.“

„Někteří ano,“ řekl Luke. Poklekl vedle Estoshe a prohlédl si poraněné místo. Mara také hleděla na zranění a Luke ucítil její upřímný soucit. I ona sama kdysi dostala zásah chisským charricem a věděla přesně, jaké to je. „V tomto oboru bohužel ani jeden z nás nemá žádné zvláštní nadání.“

„Takže se nedá nic dělat?“ zeptala se Feesa.

Luke sevřel rty a horečně se snažil přemýšlet. Kdyby šlo o něj nebo o jiného Jediho, přirozenou odpovědí by byl hojivý trans. Možná by to riskl i v případě Fela nebo některého z lidských stormtrooperů, kdyby se stal obětí někdo z nich.

Ale v případě cizího tvora by to bylo příliš nebezpečné, zvlášť když neznal jeho fyziologii a duševní a emocionální strukturu. Snad to půjde jinak. „Dokážete poznat, jak je to zlé?“ zeptal se Feesy. „Jde mu o život, nebo je to pouze velmi bolestivé?“

„Bolestivé je to zcela určitě,“ odvětila Feesa škrobeně. „Víc nevím. Copak na tom záleží?“

„Záleží na tom hodně,“ řekl jí Luke a rozhlédl se chodbou. S překvapením si všiml, že zbytek Geroonů nebyl nikde vidět. „Kde je Bearsh a ostatní?“

„V plavidle,“ odpověděl Formbi. „Říkají, že mají strach o život.“

Luke se zašklebil. Věděl však, že nemá právo jim to zazlívat. „Běžte jim někdo říct, ať jdou sem,“ řekl. „Povězte jim, že se nemají čeho bát.“

„Nepůjdou,“ ozval se jeden z Chissů opovržlivě. „Obávají se, že proti nim stojí celá Chisská ascendence.“ V krku mu zarachotilo. „Nechají se snadno vyděsit.“

„Vyděšení můžou být až potom,“ řekl Luke stroze. „Já potřebuju, aby mi teď někdo řekl, jak zlé to s ním je.“

„Já pro ně dojdu,“ nabídla se Mara a vykročila k lodi. „Když nevěří Chissům, možná budou věřit mně.“

Ať už jim řekla cokoli, očividně to zabralo. O dvě minuty později se z přechodového tunelu váhavě vynořil Bearsh i ostatní; rozhlíželi se kolem sebe jako děti v pouťovém domě hrůzy. „Pojďte sem, Bearshi,“ mávl na něj Luke. „Potřebuju vědět, jak vážné je tohle zranění.“

„To je hrůza,“ zaúpěl Bearsh, když se nervózně proplížil kolem Chissů k Estoshovi. „Jak mu někdo mohl něco takového udělat?“

„Doufáme, že se to brzy dozvíme,“ řekl Formbi. „Mistr Skywalker mezitím potřebuje vědět, jestli jsou jeho zranění životu nebezpečná.“

Bearsh bázlivě poklekl a jeho prsty začaly prohmatávat okraje popálené kůže. Estosh sebou trhl, ale neřekl nic. „Ne,“ odpověděl Bearsh po chvíli. „Ale má veliké bolesti.“

„Já vím,“ řekl Luke zdráhavě. „Ale bojím se, že s tím nic nesvedu. Používat léčitelské schopnosti Jediů může být nebezpečné. Nechci riskovat, zvlášť když se nejspíš uzdraví sám.“

„Samozřejmě,“ pronesl Bearsh hořkým tónem. „Je to koneckonců jenom Geroon.“

„Tím jsem myslel, že by to mohlo být nebezpečné pro něj,“ upřesnil Luke a ze všech sil se snažil potlačit zlost. Nic z toho přece nebyla jeho vina. „Všechno, co můžu udělat, je pomoct vám s ním dovnitř.“

„To by od vás bylo velmi laskavé,“ zamumlal Bearsh. Příval hořkosti polevil. „Děkuji vám.“

„Není zač.“ Luke vyslal Sílu a uchopil s její pomocí Estoshe –

„To nebude nutné,“ ozval se Formbi dřív, než ho začal zvedat. „Mí lidé se blíží s nosítky. Dovnitř ho zanesou oni.“

Bearsh se postavil. „Byli bychom raději, aby nám pomohl člověk,“ řekl škrobeně. „Uvítali bychom, kdyby Chissové do naší vesmírné lodi víckrát nevstupovali.“

„Nemáte na výběr,“ řekl Formbi bez obalu. „Chaf Envoy je plavidlo Páté rodiny Chisské ascendence. Jako cestující se na tomto plavidle musíte podřídit chisským zákonům a zvyklostem. Jestliže se rozhodneme vstoupit do vaší lodi, tak to uděláme.“

Dlouhý okamžik stáli oba humanoidi mlčky proti sobě; Bearsh vypadal před vysokým elegantním Chissem směšně malý a křehký. Pak si Bearsh povzdechl a svěsil ramena. „Ovšem,“ zamumlal a odvrátil se. „Jak si přejete.“

Luke se ošil a chystal se zakročit. Formbi přece neměl k takovémuto jednání žádný důvod –

Ne.

Uprostřed myšlenky i kroku ho zarazilo Marino naléhavé varování, které mu vplulo do mysli. Ohlédl se po ní. V očích měla podobně varovný pohled.

Jeho zamýšlený protest zůstal nevyřčen. Koneckonců to byla Formbiho loď. Jestli to chtěl Formbi všem přítomným dát důrazně najevo, Luke neměl právo se s ním přít.

Na druhém konci chodby se objevili dva Chissové, kteří mezi sebou tlačili vznášející se zdravotnické lehátko. Luke znovu pohlédl na Maru, všiml si, jak nepatrně kývla hlavou, a poodstoupil od zraněného Geroona, aby udělal Chissům místo. Za minutu už měli Estoshe na nosítkách a sunuli ho dovnitř. Ostatní Geroonové kráčeli vedle nich v křečovitém tichu.

„Tak to by bylo,“ řekl Formbi, když skupina zmizela v přechodovém tunelu, a stočil žhnoucí oči k Lukovi a Maře. „Děkuji vám za pomoc.“

S nadlidským úsilím Luke pouze přikývl. „Rádo se stalo,“ vypravil ze sebe. „Předpokládám, že Estosh neviděl, kdo ho střelil?“

Formbi zavrtěl hlavou. „Řekl Feese, že střelec vypálil, když vstoupil do chodby. Nebyl si ani jistý, odkud rána přišla. Po zbrani se pátrá.“

„Rozumím,“ odpověděl Luke. „Dejte nám prosím vědět, pokud ji najdete.“

„Ovšem,“ řekl Formbi. „Dobrou noc.“

„Nic nenajdou,“ zamumlal k Maře, když se propletli mezi Chissy a zamířili ke svým pokojům. „Deset k jedné, že už je zpátky ve své přihrádce nebo pouzdře nebo odkud ji ten útočník vlastně vzal.“

„Myslíš, že náš přítel minulou noc hledal právě tohle?“ zeptala se Mara. „Zbraň?“

„Možná, jenže tehdy ji ještě nevzal,“ řekl Luke. „Kdyby to udělal, pátrací týmy by si dnes všimly, že chybí. Ne. Včera chtěl jenom zjistit, kde se nachází vhodně umístěná zbraň, aby ji dnes večer mohl popadnout, střelit prvního Geroona, který vyjde z raketoplánu ven, a pak ji vrátit zpátky dřív, než po ní začne sháňka.“

„Ale proč střelil právě Geroona?“

„To nevím,“ řekl Luke znechuceně. „Možná chce někdo vrazit klín mezi ně a Chissy. Nebo jenom mezi ně a Formbiho. Někdo, kdo nechce, aby dostali svůj vlastní svět.“

„Nebo někdo, kdo chce vyvolat nesvár mezi Formbim a námi,“ podotkla Mara. „Moc nechybělo a začal by ses s ním hádat před jeho vlastními lidmi. Myslíš, že by dovolil, aby ti to prošlo?“

„Choval se malicherně,“ povzdychl si Luke. „Ale máš pravdu. Jeho loď, jeho pravidla. Dobrý host by se neměl hádat se svým hostitelem.“

„Takže buďme dobrými hosty,“ řekla Mara konejšivě a za chůze ho vzala za ruku. „A zároveň mu taky můžeme hlídat záda.“

Úkosem na ni pohlédl. „Myslíš, že Formbi je v nebezpečí?“

„Někdo se na této lodi snaží způsobit zmatek,“ připomněla mu. „Atentát na významného politika, nebo alespoň pokus o atentát, by celou záležitost vhodně zakončil, nemyslíš?“

Luke potřásl hlavou. „Rád bych věděl, co bylo na palubě Mezigalaktické výpravy tak důležitého.“

„To já taky,“ řekla Mara. „Myslím, že to brzy zjistíme.“

*

Pátrači nalezli charric o půl hodiny později ve ventilační šachtě v chodbě několik metrů od místa, kde byl Estosh postřelen. Další vyšetřování odhalilo, že byl ukraden ze skříně se zbraněmi na zádi lodi poblíž hlavních motorů. Uzávěry skříně byly uvolněné, aby se dala rychle otevřít. Mara musela uznat, že Lukovi odhad vyšel do posledního písmene.

Nenašly se samozřejmě žádné stopy, které by napověděly, kdo zbraň ukradl nebo kdo z ní vystřelil.

Během následujících dvou dnů vedla Mara vlastní tiché pátrání, prozkoumávala místo útoku, zjišťovala o charricu a o způsobu zacházení s ním vše, co se dalo, a nenápadně konverzovala s každým, kdo byl ochotný s ní mluvit.

Z rozhovorů se toho bohužel moc nedozvěděla. Většina členů posádky se k ní a k jejím otázkám přestala stavět neutrálně a odpovídala pouze na půl úst nebo vůbec ne. Pasažéři a ne-Chissové byli přátelštější, ale nakonec jí pomohli ještě míň. V době střelby, byli většinou o samotě, ale nikdo jim to nemohl dosvědčit. Pouze stormtroopeři tvrdili, že byli pohromadě ve Felově lodi, ale i v jejich případě z opatrného vyptávání vyplynulo, že z větší části kritické doby neměli jeden druhého na očích.

Také si dvakrát promluvila s Estoshem ve snaze vytáhnout z něj, jak se to celé vlastně seběhlo. Ani od něho se jí však nedostalo skoro žádné pomoci. Střelce neviděl, myslel na jiné věci a bolest a šok ze zranění mu zřejmě zatemnily paměť ještě víc. Dozvěděla se jen jednu potěšující věc, a sice to, že už se pomalu zotavoval.

Bylo k vzteku narazit na tolik slepých uliček, ale přesto jí tato práce kupodivu zvedla náladu. V mnoha ohledech bylo tohle vyšetřování přesně tím, k čemu byla Mara cvičena, když z ní Palpatine vychovával svou tajnou agentku. Rozhodně to byla jedna z nejzajímavějších věcí, s nimiž se v jeho službách setkala.

A nyní to bylo ještě lepší. Tady nebyla ani stopa po napjaté atmosféře beznaděje, která jako by v Palpatinově Impériu patřila k normálnímu stavu věcí, beznaděje, která visela jako černý mrak nad každým úkolem a každou misí. Nikdo na palubě Chaf Envoy se nekrčil, když se k němu blížila; nebál se jí a nechoval k ní nenávist, ani se k ní nelísal s falešnou zdvořilostí někoho, kdo doufá, že její autoritu zneužije ke svým vlastním cílům.

Pravda, většina Chissů z posádky zřejmě Imperiály ze srdce nesnášela. Chovali k nim opovržení vzešlé z pocitu kulturní a ideologické nadřazenosti; nešlo o nenávist plnou hrůzy a strachu, kterou národy pod jhem Impéria cítily ke svým pánům. Fel zase kráčel s hlavou vysoce vztyčenou; ne s arogancí velkomoffa nebo imperiálního generála, ale s pocitem hrdosti na to, kým je a čeho on a Impérium Ruky dosáhli. Byla to stejná hrdost, kterou Mara často vídala u Hana nebo Leiy nebo u pilotů z eskadry Rogue, či dokonce u samotného Luka.

A když to všechno pozorovala a analyzovala, nemohla si pomoct a musela to srovnávat s velmi odlišným stylem života ve vzdálené Nové republice. S hádkami v senátu, které odrážely stovky nesvárů a rozmíšek mezi sousedícími hvězdnými systémy, nebo s frakcemi a ohnisky moci, které na Coruscantu soupeřily o lepší postavení a vliv a neustále odsávaly energii a zdroje, které by se daly mnohem lépe využít jinak.

Palpatine byl nenávistný, zkažený a zlý, zvlášť vůči stovkám cizích druhů, které se nacházely pod jeho nadvládou. Mara však musela uznat, že – alespoň z čistě praktického hlediska – znamenala efektivnost a řád jeho Impéria velké zlepšení oproti přebujelé byrokracii a úplatkářství Staré republiky před Impériem.

Jaké by tohle Impérium bylo, ptala se sama sebe, kdyby v něm místo Palpatina poroučeli lidé jako Parck a Fel? A co by teprve bylo možné s touto efektivností a řádem dokázat, kdyby se Impérium nacházelo v rukou někoho, jako byl Thrawn, který sám nebyl člověk?

A pozdě v noci, když ležela v posteli vedle Luka, se několikrát přistihla, že přemýšlí, jaké by to bývalo bylo takovému impériu sloužit.

Jaké by to stále ještě mohlo být takovému impériu sloužit.

Pozdě v noci po jednom z těchto okamžiků komunikační panel místnosti zničehonic zabzučel a okamžitě je oba vytrhl z dřímoty. Luke se od ní odtrhl a převalil se ke straně, aby na panel dosáhl. „Ano?“ ohlásil se.

„Tady je aristokra Formbi,“ ozvalo se z panelu. „Vy a Jedi Skywalker byste měli vstát a obléct se.“

„Co se stalo?“ zavolala Mara.

„Nic se nestalo,“ odpověděl Formbi. „Jsme u cíle.“

*

„Tamhle,“ ukazoval Formbi na hlavní displej velitelského střediska. „Kousek vpravo od středu. Vidíte ji?“

„Ano,“ přisvědčil Luke s pohledem upřeným na displej. Skutečně tam byla loď; její kdysi lesklý trup byl nyní černý a popraskaný od četných zásahů laserovými paprsky a střelami. Ležela na samém okraji prudkého srázu na povrchu planetoidy, jako by k němu v posledním okamžiku přimrzla a nestačila se už převrátit a zřítit se dolů.

Chaf Envoy zakroužil, aby se dostal blíž, a Luke pochopil, proč se loď dokázala udržet napůl ve vzduchu. Z několika míst blízko přídě a zádi vybíhaly zpod trupu útlé trubice, v tupém úhlu se stáčely dolů a napojovaly se na další plavidlo, které bylo téměř celé pohřbeno v suti na úpatí kopce. Všiml si, že z každé trubice vyrůstala dvojice dalších, mírně zakřivených, které mířily dolů a v místě, kde mizely ve skalnatém úbočí kopce, se sbíhaly.

„Je tohle vaše Mezigalaktická výprava?“ zeptal se Formbi tiše.

Luke přikývl. Ta loď byla dreadnaught, o tom nebylo pochyb: šest set metrů dlouhá, vyzbrojená úctyhodným množstvím turbolaserů a dalších zbraní, schopná pojmout téměř dvacet tisíc členů posádky a pasažérů.

Nebo alespoň kdysi taková byla. Teď už ne. Díval se na potlučený trup a cítil, jak v něm pulzuje vzdálená bolest za ty, kdo byli na palubě, když k tomuhle došlo. „Myslím, že ano,“ řekl Formbimu. „Přinejmenším odpovídá popisu.“

„Motory vypadají víceméně neporušené,“ poznamenala Mara. Hlas měla klidný, téměř uvolněný, ale Luke za jejími slovy vycítil bolest a nepokoj. „Výdutě turbolaserů a projektory štítů to pěkně schytaly, ale zbytek nevypadá tak zle. Kdyby se na něm trochu zapracovalo, snad by dokonce mohl znovu létat.“

„Zdá se, že vrchní plavidlo je schopné udržet život,“ souhlasil Formbi. „Senzory ukazují, že má vzduch a teplo a stále spotřebovává malé množství energie. Druhé plavidlo, které je částečně vidět u paty kopce, žádný z těchto rysů nevykazuje.“

„To mě nepřekvapuje,“ zamumlal Luke. „Ve spojovacích trubicích mezi ním a horní lodí můžete zahlédnout několik míst, kde byly protrženy.“

„A co ty ostatní?“ zeptal se Jinzler. „Vyrozuměl jsem, že Mezigalaktická výprava se skládala z šesti dreadnaughtů.“

„Ty ostatní musejí být pod zemí,“ řekl Fel. „Nebo aspoň to, co z nich zbylo.“

„Pod zemí?“ opakoval Bearsh hlasem plným úcty. „Toto plavidlo dokáže cestovat i pod zemí?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděl Formbi. „Možná by bylo přesnější říct, že zbytek je pod –“ Zamyšleně zasykl. „Neznám to správné slovo. Pod uvolněným, drobným kamením v údolí mezi kopci.“

„Suť?“ pomáhal mu Luke. „Moréna?“

„Myslím, že suť,“ řekl Formbi pomalu. „Tak či onak naše přístroje hlásí, že v těch místech sahá uvolněné kamení velmi hluboko a pod ním je zcela určitě kov.“

„Máte představu, v jakém jsou stavu?“ zeptal se Jinzler. „Myslím ty části pod zemí.“

„To z našich přístrojů nepoznáme,“ řekl Formbi. „Zjistíme to, teprve až budeme na palubě.“

„Pokud jsou ovšem spojovací trubice pod povrchem v lepším stavu než ty, které vidíme,“ podotkl Luke. „Pokud ano, mohlo by se nám podařit dostat se jimi po obvodu kruhu dál. Pokud ne, budeme muset kopat.“

„Za předpokladu, že za tu námahu budou zbylé lodě stát,“ řekl Fel.

„Ale jak se sem výprava vůbec dostala?“ zeptala se Mara. „Tohle bych ráda věděla zase já.“

„To je nám dosud záhadou,“ přiznal Formbi. „Thrawn ji sem musel odvléct k dalšímu prozkoumání. Neexistuje však žádný důkaz, že se sem on nebo někdo jiný vrátil.“

„Spíš jsem měla na mysli způsob, jakým ji sem dostal,“ upřesnila Mara. „Říkal jste, že v té době velel malé hlídkové jednotce. Věděl každý chisský poddůstojník, jak se dostat dovnitř a ven z hvězdokupy Reduta?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Formbi. „Aby takovou informaci získal, musel by dlouho hledat v tajných vojenských archivech.“

„To by bylo Thrawnovi podobné,“ poznamenal Fel. „Informace byly jeho vášní.“

„Ano,“ řekla Mara. „A jeho povoláním bylo zabíjet.“

Lukovi přejel po zádech mráz. Když byla Mezigalaktická výprava zničena, nacházelo se podle admirála Parcka na palubě těch šesti dreadnaughtů padesát tisíc lidí.

Budou tam uvnitř, v místech, kde padli, dosud ležet jejich těla? Jistě, Luke už v minulosti viděl mrtvoly, ale většina jich patřila povstaleckým a imperiálním vojákům zabitým v boji. Zde byla většina mrtvých civilisté, nejspíš včetně dětí.

S vypětím sil ze sebe to pomyšlení setřásl. Ať už tam je cokoli, bude se s tím prostě muset nějak vypořádat. „Takže, jaký je plán?“ zeptal se.

„Planetoida je příliš malá, než aby mohla mít dostatečně hustou atmosféru,“ kývl Formbi k displeji. „Přistaneme tedy s Chaf Envoy na vrcholu kopce vedle horního plavidla a připojíme přechodový tunel k levému dokovacímu portu na zádi. Všichni, kdo půjdou na palubu, tak poté učiní.“

Zadíval se na displej. Dreadnaught vytrvale rostl, jak se k němu chisská loď blížila. „Jakmile budeme na palubě, vykonáme krátký obřad, při němž popíšu účast Chissů na zkáze plavidla a vyjádřím naši hlubokou lítost,“ pokračoval. „Jménem Devíti vládnoucích rodin a Chisské ascendence pak požádám o odpuštění a formálně vrátím pozůstatky plavidla velvyslanci Jinzlerovi, představiteli Nové republiky, a mistrovi Skywalkerovi a Jedi Jade Skywalker, představitelům řádu Jedi.“

„A co my?“ zeptal se Bearsh úzkostlivě. „Dostaneme během obřadu příležitost vyjádřit vděčnost za geroonský národ?“

„Budete-li, nebo nebudete-li smět promluvit, záleží na velvyslanci Jinzlerovi,“ řekl Formbi vážně.

„Samozřejmě že budete smět,“ ujistil Jinzler Geroona a povzbudivě se na něj usmál. „Stejně jako vy, veliteli Fele,“ dodal a kývl na Fela. „Ačkoli stále netuším, co přesně vás k Mezigalaktické výpravě táhne.“

„Vzpomínky mohou nabývat nejrůznějších velikostí i tvarů,“ odpověděl Fel vyhýbavě. „Stejně jako výrazy pokání a lítosti za selhání v minulosti. Bez ohledu na to nám bude ctí zúčastnit se obřadu.“

„V tom případě navrhuji, abyste se všichni vrátili do svých pokojů nebo plavidel a začali se připravovat,“ uzavřel Formbi. „Za hodinu začínáme.“

*

Přistát s Chaf Envoy vedle obnaženého dreadnaughtu byla celkem jednoduchá operace, ačkoli se vyskytly obavy, že chatrná skála neunese jeho hmotnost, zvlášť když pod ní může být pohřbeno těžce poškozené plavidlo. Naštěstí všechno vypadalo dostatečně pevné. Příprava spojovacího tunelu proběhla rychle a bez potíží.

Pak ale narazili na nečekaný problém. Průlez do hangáru, který Drask vybral a který zprvu vypadal zcela funkční, se ukázal být nepatrně zkroucený a nedal se otevřít, a Chissové dovnitř nakonec museli proříznout díru.

Šlo to pomalu. Dokonce i relativně slabý průlez starorepublikové lodi byl neuvěřitelně pevný a potřeba dodržovat v uzavřeném prostoru alespoň základní bezpečnostní opatření omezovala výkon chisskýeh řezaček. Když je Luke sledoval při práci, několikrát ho napadlo, že by mohl jít za Formbim a nabídnout mu, že průlez prosekne světelným mečem. Bylo by to jednodušší a čistější a mnohem rychlejší.

Pokaždé však tomu nutkání odolal. Půlnoční rozhovor s aristokrou o nezodpovědném používání cizích zbraní měl stále v živé paměti a o chisské hrdosti už toho věděl dost, aby chápal, že Formbi a ostatní by to nejspíš raději udělali po svém, než aby přijali jeho pomoc. Zejména když ta pomoc nebyla nezbytně nutná.

A tak skupina čekala, dokud technici nebyli se svou prací hotovi. Když konečně pronikli průlezem, následovalo další krátké zdržení, protože lodní zdravotník musel zkontrolovat atmosféru a potvrdit, že neobsahuje žádné mikroorganismy, plynné látky ani rozptýlené částice, které by mohly být Chissům nebo lidem nebezpečné. O biochemii Geroonů nestihli za pouhých pár dnů získat mnoho údajů a zdravotník si nebyl zcela jistý, jestli na ně nebude mít atmosféra nepříznivé účinky. Pro čtyři Geroony, kteří měli jít na palubu dreadnaughtu, někdo navrhl vyrobit ochranné oděvy.

Bearsh však tu nabídku odmítl. Prohlásil, že pod ochranným oděvem by nebylo možné mít na sobě řádné slavnostní oblečení, a ujistil Formbiho, že on a jeho lidé jsou ochotni podstoupit veškerá rizika.

Když se všechna zdržení sečetla, uplynuly téměř tři hodiny, než byla skupina konečně připravena vyrazit.

A že to byla podivně vyhlížející skupina, napadlo Luka, zatímco se řadili na chisské straně přechodového tunelu. Drask a Formbi měli stejné vznešené hávy jako první den při slavnostní večeři, kdežto Feesa a chisský válečník v černém, který nesl bohatě zdobený praporec, si oblékli mnohem prostší a praktičtější oděv. Fel byl opět ve své slavnostní uniformě a Luke by přísahal, že stormtroopeři věnovali zvláštní úsilí tomu, aby se jejich zbroj leskla. Jinzler odložil svou dřívější vrstevnatou tuniku a dal přednost čemusi jednoduššímu a volnějšímu. Luke se přistihl, že přemýšlí, jestli starší muž očekává na palubě dreadnaughtu špínu a trosky, nebo jestli už ho hra na velvyslance prostě omrzela.

Každý ze čtyř Geroonů, kteří se hodlali také zúčastnit, měl přes tlusté hnědé róby přehozené tělo wolvkila s modro-zlatým obojkem, takže podivně kontrastovali s Estoshem a obvazy, jež měl na ramenou on. Mladý Geroon se s Bearshem v jejich melodické řeči dlouze přel, že chce jít s nimi, a očividně se pořád nemohl smířit s tím, že je tu jen proto, aby ostatní vyprovodil k přechodovému tunelu. Stál stranou, hladil si rameno a vypadal ještě žalostněji než obvykle.

Luke si znovu navlékl tmavou kombinézu a plášť, ale Mara se svých společenských šatů vzdala a dala přednost kombinéze podobné Lukově, aby se v případě nutnosti mohla snáze pohybovat. Její přirozená elegance a držení těla v něm přesto vzbuzovala pocit, že je oděná mnohem lépe než on. „Příště mi připomeň,“ zamumlal k ní Luke, když chisský vlajkonoš vykročil jako první do tunelu, „abych si přibalil několik společenských obleků.“

„Vždycky jsem říkala, že ty a Han jste ti nejošuntělejší hrdinové, jaké jsem kdy poznala,“ zašeptala v odpověď.

Úkosem na ni pohlédl. Taková poznámka byla pro Maru typická –sarkastické věty jí v minulosti často pomáhaly zmást a podráždit nepřátele.

Poznal však, že tentokrát nechtěla být sarkastická. Něco měla v očích, nějaké zvláštní soustředění.

Luke znovu obrátil zrak vpřed a sáhl po Síle. Pokud něco dělalo starosti Maře, raději by měl zbystřit i on.

Z tunelu vystoupili do nákladové oblasti, která mohla být dvakrát tak velká jako její už tak rozlehlé protějšky na Chaf Envoy. U přepážek dosud stálo několik beden, jejichž označení trochu vybledla věkem. Většina místnosti však zela prázdnotou. Všechno pokrývala tenoučká vrstva prachu. „Je to tu úžasně čisté,“ zhodnotil to Jinzler a rozhlížel se kolem, zatímco se skupina shromažďovala uprostřed místnosti. Jeho hlas se strašidelně odrážel od holých kovových zdí. „Nemělo by tu být víc prachu?“

„Asi ještě fungují někteří úklidoví droidi,“ soudil Fel. „Nebo alespoň fungovali. A údržbářští droidi taky – vidíte ty opravené trhliny v trupu?“

„Ty stroje mohou fungovat i po všech těch letech?“ žasl Bearsh. „Aniž by je někdo kontroloval nebo opravoval?“

„Všechno na palubě Mezigalaktické výpravy bylo automatizované,“ vysvětlil mu Fel. „A to interně, bez napojení na jiné lodě. Jinak by na každém dreadnaughtu potřebovali zhruba šestnáct tisíc lidí jen jako obsluhu.“

„Tak málo?“ zeptal se Bearsh. Neustále se rozhlížel okolo. „Naše plavidlo je dvakrát menší, ale přesto se na něm nachází přes šedesát tisíc Geroonů.“

„Ano, ale tohle nebyla jenom kolonizační loď s lidmi natěsnanými uvnitř,“ zdůraznil Fel. „Dreadnaughty byly válečné lodě, největší, jaké před klonovými válkami Stará republika měla, a jejich zbraně a vybavení –“

Formbi si odkašlal. Fel pochopil a zmlkl.

„Jménem Devíti vládnoucích rodin Chisské ascendence vás všechny vítám při této vážné a truchlivé příležitosti,“ promluvil aristokra hlubokým, zvučným hlasem. „Stojíme na palubě starobylého plavidla, které zde spočívá jako symbol lidské odvahy a chisského selhání…“

Formbi pokračoval v projevu a Luke začal klouzat zrakem po skupině. Všiml si, že Bearsh stojí stranou a melodickou geroonskou řečí cosi šeptá do neforemného komlinku. Usoudil, že nejspíš Estoshovi sděluje, jak probíhá obřad, a začal přemítat o tom, proč vlastně mladý Geroon musel zůstat na Chaf Envoy. Ten krátký výlet by přece nemohl jeho zdravotní stav nijak zhoršit. Jediné vysvětlení, které Luka napadlo, bylo, že zranění Estoshovi nedovoluje, aby si oblékl slavnostního wolvkila.

Osobně to Luke považoval za poněkud směšný důvod, proč ho nechat na lodi. Novou republiku však znal dostatečně dobře, aby věděl, že ne každý aspekt cizí kultury mu musí dávat smysl. Stačilo, že podobná pravidla a zvyky byly důležité pro národ, který je vytvořil. Jako takové si zasluhovaly jeho respekt, i když s nimi nemusel souhlasit.

A potom se zcela nečekaně cosi dotklo Lukovy mysli. Byl to ten poslední pocit, který by tady čekal.

Prudce otočil hlavou, aby pohlédl na Maru. Stačil mu jediný pohled do jejích rozšířených očí a věděl, že to také postřehla. „Luku –?“ zašeptala napjatě.

„Co se děje?“ přerušil Formbi svůj projev uprostřed věty. „Stalo se něco?“

Luke se zhluboka nadechl. „Mezigalaktická výprava,“ řekl a natáhl se po Síle ještě úporněji. Nemýlil se. Někde v hlubinách pod nimi byly mysli: ne chisské, ale lidské mysli. A byla jich spousta. „Nejsme tu sami, aristokro Formbi. Někteří lidé na palubě přežili.“

KAPITOLA

11

Někdo zalapal po dechu – ostrý, rychle přerušený nádech. „Co to říkáte?“ vyhrkl Bearsh a úplně zapomněl na komlink, který svíral v ruce. „Říkáte… přežili?“

„Pokud sem ovšem Chissové nevozí lidi na prázdniny,“ prohodila Mara. Ze všech sil se snažila vyznat se v prchavé mlze pocitů. „Tam dole jsou lidé, je jich aspoň stovka. Možná víc.“

„Ale to není možné,“ řekl Jinzler zastřeným hlasem. „Tato loď zahynula před padesáti lety. Zahynula.“

Mara se zamračila, nakrátko se přestala soustředit na vzdálené mysli a upřela pozornost na Jinzlera. Vrásčitou tvář měl napjatou, emoce v něm vířily jako bouřkové mraky ve vichřici a každou jeho mentální bariéru strhla podivná směs naděje, strachu a pocitu viny. A ona v tu chvíli poznala, že nelhal, alespoň ne v tom, že měl na palubě sestru.

Co když tu stále ještě byla? Způsobilo mu duševní otřes tohle? „Loď možná zahynula, velvyslanče,“ řekla mu. „Ale všichni cestující nezahynuli spolu s ní.“

„Nuže,“ promluvil Fel pečlivým věcným hlasem. „Tím se situace zkomplikovala.“

„To opravdu ano,“ souhlasil Formbi. Svítící oči měl přivřené soustředěním. „Zkomplikovala se tím nesmírně.“

Mara zachytila Lukův pohled. „Co myslíš?“ zeptala se. „Necháme je tady, ať probírají diplomatické důsledky, a půjdeme ty lidi najít sami?“

Ťala do živého. „Ne,“ ohradil se Formbi důrazně a zároveň se vytrhl ze svých hlubokých myšlenek. „Nemůžete jít sami.“

„To rozhodně ne,“ souhlasil Drask a pokynul vlajkonošovi. „Vy – vraťte se na Chaf Envoy a vzkažte kapitánu Brasťalshťbarkuovi, ať vyhlásí poplach drace-dva. Ať připraví dva oddíly –“

„Počkejte chvíli,“ přerušil ho Luke. „Nemůžete sem vzít vojáky.“

„Toto plavidlo je stále ještě majetkem Chisské ascendence,“ zamračil se na něj varovně Drask. „Uděláme, co budeme chtít.“

„To právo vám neupírám,“ řekl Luke. „Pouze mám obavy, co by mohli pasažéři udělat, kdyby spatřili, jak se k nim chodbou blíží skupina ozbrojených Chissů.“

„Na tom skutečně něco je,“ připustil Formbi zdráhavě. „Mohli by se pamatovat, že jejich plavidlo zničila hlídková jednotka Chisské obranné flotily.“

„No tak se budou chvilku bát, dokud si s nimi nepromluvíme a neujistíme je, že nemáme zlé úmysly,“ řekl Drask netrpělivě. „Nemyslím si, že pár minut strachu je nesnesitelný požadavek.“

„Nedělal jsem si starosti s tím, jak se budou cítit,“ řekl Luke. „Narážel jsem na to, co by při pohledu na chodbu plnou Chissů mohli udělat. Vzpomeňte si, co se stalo, když podobnou skupinu viděli naposled.“

„Syndik Mitth‘raw‘nuruodo neposlal na palubu válečníky,“ oponoval Drask. „Neexistuje o tom žádné svědectví ani záznam.“

„Ale někoho s modrou kůží a rudýma očima přece museli vidět,“ podotkla Mara. „Buď Thrawna samotného, nebo nějakého posla. Pokud ovšem nenaznačujete, že by na ně zaútočil, aniž by jim nabídl možnost kapitulace.“

Drask ji propaloval pohledem. „Ne,“ zabručel. „Ani Mitth‘raw‘nuruodo by něco takového neudělal.“

„Správně,“ řekla Mara. „Takže vědí, kdo byl jejich nepřítel. A měli padesát let na to, aby se připravili na další útok.“

„A jak se velitel Fel zmínil, dreadnaughty jsou válečné lodě,“ dodal Luke.

Následoval okamžik ticha, jak na ně konečně dolehly všechny možné důsledky. „Co tedy navrhujete?“ otázal se Formbi.

„To, co Mara před okamžikem řekla,“ odpověděl Luke. „Ona a já je půjdeme najít. Sami.“

„Ne,“ žadonil Bearsh. „Nesmíte nás tu zanechat. Chtěli jsme těm statečným lidem složit poklonu. Jak lépe bychom to měli provést, než se poklonit přímo jim samým?“

„Dolů vás můžeme zavést později,“ řekla mu Mara. „Až jim vysvětlíme situaci –“

„Ne,“ opakoval Bearsh. Začínal vypadat rozrušeně. „Nesmíte nás tu zanechat.“

„I nám připadá váš plán nepřijatelný,“ vložil se do řeči Drask. „Chápu vaše důvody, proč bychom s sebou neměli brát vojenský oddíl. Aristokra Chaí‘orm‘bintrano a já však alespoň musíme být přítomni při vašem prvním kontaktu s těmito trosečníky. A aristokra musí mít stráž.“

„Bude mít pětistou první, generále,“ vypjal se Fel. „Ta se dokáže vypořádat s čímkoli, co proti nám tihle lidé mohou poslat.“

„Vaše ujištění vítám, ale nestačí mi,“ odpověděl Drask škrobeně. „Vezmeme s sebou půl oddílu, tři chisské válečníky. Ne míň.“

Vyzývavě pohlédl na Luka. „Máte něco proti tomu, Jedi?“

„Ne,“ vzdal se Luke. „Tři válečníci by neměli moc vadit. Vy asi chcete jít taky, že, pane velvyslance?“

„Každopádně,“ řekl Jinzler odhodlaně. Jeho napětí ustoupilo do zákoutí jeho mysli, ale rozhodně tam ještě bylo. „Moje ses– moji nadřízení na Coruscantu by si to přáli.“ ,

„Takže jdeme všichni,“ zhodnotil to Fel. „Výborně. Neztrácejme čas.“

„Neřekl bych, že po padesáti letech bude dalších pár minut hrát nějakou roli,“ prohlásil Drask kysele. Obrátil se nazpět k vlajkonošovi, který se zastavil, když diskuse začala, a očekával rozkazy. „Vraťte se na Chaf Envoy a vyhlaste poplach drace-dva“ nařídil mu generál. „Pak přikažte čestné stráži číslo dva, ať se hlásí v tomto sále. Musí být po ruce, kdybychom potřebovali okamžitou pomoc.“ Jeho žhnoucí oči vybízely ostatní, ať se s ním zkusí přít.

Nikomu se do hádky nechtělo. „Jsme tedy domluveni,“ řekl Formbi.

„Pojďte – vrátíme se na Chaf Envoy a vezmeme si věci, které budeme na cestu do minulosti potřebovat.“ Zrak mu sklouzl na jeho honosnou řízu.

„A možná bude na místě i změna oblečení,“ dodal. „Za třicet minut se zde znovu sejdeme a zahájíme pátrání.“

***

První úsek cesty probíhal celkem hladce. Celé to místo připomínalo rozlehlou hrobku; holé kovové stěny a přepážky se matně leskly v tlumené záři nouzových permasvětelných panelů na stropě i v jasnějším světle zářiček, které s sebou skupina nesla. Aspoň že průchody byly otevřené a nezaneřáděné troskami. Z hlavní chodby bylo tu a tam vidět do různých místností; některé z nich byly tak velké, že paprsky zářiček mizely ve tmě, a když se krátce zastavili a nahlédli dovnitř, vzdálené stěny a stropy těchto sálů jim vracely strašidelnou ozvěnu jejich kroků. Většinu místností zaplňovalo nepoužité vybavení nebo zaprášené bedny s nákladem. Příležitostně narazili též na ložnice s řadami prázdných kavalců a osobními věcmi poházenými po podlaze.

Mara kráčela spolu s Lukem vpředu. Snažila se proniknout pohledem dál než paprsek zářičky a přemítala, proč se skupina seřadila zrovna v tomto sledu. Samozřejmě bylo nejlogičtější, aby ona a Luke šli jako první, a nijak jí nevadili ani Formbi, Drask a Jinzler, kteří je bezprostředně následovali.

Ale za nimi kráčeli Fel, Feesa, jeden ze stormtrooperů a pak Geroonové. Zbývající tři stormtroopeři průvod uzavírali; přestože měli na sobě zbroj, pohybovali se úplně tiše.

Čím víc o tom přemýšlela, tím větší starosti jí to pořadí dělalo. Výcvik by jí velel umístit Fela a všechny čtyři stormtroopery dozadu, kde by v případě přepadu mohli fungovat jako zadní voj. Pokud Fel chtěl mít jednoho ze svých mužů jinde, měl ho umístit víc dopředu, pokud možno přímo za ni a Luka, kde by mohl stormtrooper využít svou palebnou sílu, aniž by se musel bát, že zasáhne Jinzlera nebo oba starší Chissy.

Během prvního úseku cesty si dvakrát říkala, že skupinu zastaví a přeorganizuje. Pokaždé ji však něco zarazilo a nakonec se té myšlenky vzdala. Felův vojenský výcvik byl rozhodně mnohem čerstvější než její a bylo možné, že taktici Impéria Ruky přišli s účinnější vojenskou doktrínou, než jakou se kdysi učila ona.

Po prvních padesátí metrech začala být chůze mnohem obtížnější. Rozdrcené desky izolačního materiálu, zhroucené přepážky a pokroucené vzpěry ležely úplně všude, zaneřádily chodby a místy zcela zablokovaly dveře a malé postranní koridory.

„Co se tu stalo?“ zašeptala Feesa, když Luke opatrně odstrčil na stranu smotek plandajících energetických kabelů pokrytých popraskaným ochranným obalem.

„Dostali jsme se do části lodi, kde bývaly hlavní turbolasery,“ odpověděl jí Fel. „Vzpomínáte si, jak Mara říkala, že zbraňové výdutě utrpěly vážné škody? Musely být Thrawnovým primárním cílem.“

„Vidím, že byl velice důkladný,“ poznamenal Formbi. „Proč je údržbářští droidi neopravili?“

„Žádný z droidů, které měli na palubě, nemohl být dost velký, aby si s takto rozsáhlým poškozením dokázal poradit,“ řekl Fel. „Trosečníkům zřejmě nestálo za to, aby to odklidili sami.“

„Nebo to tu pro ně nebylo bezpečné,“ dodal Drask. „V hvězdokupě Reduta jsou k sobě hvězdy velmi blízko, takže radiace zde dosahuje vyšší úrovně, než na jakou je většina lidí zvyklá.“

„Hrozí nám tedy nebezpečí?“ otázal se Bearsh nervózně.

„To bychom tu museli být déle,“ uklidnil ho Luke. „Vnější trup je silný a většinu radiace dokáže odstínit. Museli byste tu žít měsíce nebo roky, než byste začali mít problémy.“

„Což nejspíš vysvětluje, proč se přesunuli do některého ze spodních dreadnaughtů,“ vložila se do řeči Mara. „S tím, co nezastaví trup, se vypořádá kamení.“

„Anebo nejsou ostatní dreadnaughty poškozeny tak těžce,“ řekl Fel.

Luke pokrčil rameny. „Zjistíme to.“

„Kam tedy půjdeme?“ zeptal se Jinzler. „Do spodních lodí?“

„Vypadá to, že trosečníci jsou právě tam,“ řekl Luke. „Ale ještě než se tam vydáme, rád bych se zkusil dostat o několik pater výš na velitelský můstek. Pokud je v dobrém stavu, možná tam zůstaly záznamy, ze kterých bychom se mohli dozvědět, co přesně se stalo.“

Bearsh vyrazil z obou hrdel pochmurné hvízdnutí. „Myslíte, že má cenu to zkoušet?“ zeptal se ponuře. „Kolem sebe vidíme, jak důkladně byl tenhle Thrawn odhodlán loď zničit.“

„Thrawn nikdy neničil víc, než bylo absolutně nezbytné,“ řekl Fel. „Neměl by důvod pustošit velitelský můstek, pokud potřeboval vyřadit jenom generátory štítů a turbolasery.“

Jinzler otočil hlavu. „O čem to hrome mluvíte?“ naléhal. „Pokud je potřeboval vyřadit? Copak on Mezigalaktickou výpravu potřeboval zničit?“

„Měl své důvody,“ trval na svém Fel.

„Měl důvody k zabíjení civilistů?“ vyštěkl Jinzler. „Mužů, žen a dětí, kteří mu nikdy nijak neublížili? Potřeboval se zrovna pocvičit v palbě na cíl a oni se mu náhodou připletli do cesty? A vy,“ obrátil svůj planoucí zrak na Formbiho a Draska, „vy Chissové. Co vy jste udělali pro to, abyste ho zastavili?“

„To by stačilo, velvyslanče,“ zakročila Mara a varovně po něm blýskla očima. Formbi už říkal, že Chissové trpí kvůli té záležitosti pocitem viny. Nebylo nutné otloukat mu to o hlavu. „Minulost je za námi a je vyřízená.“

„Opravdu?“ otázal se Jinzler kousavě. „Opravdu je vyřízená?“

„Ano,“ vložil se do řeči Luke přísně. „A zmiňování chyb kohokoli –kohokoli – nám nijak nepomůže. Soustřeďme se na to, abychom našli ty lidi a zjistili, co pro ně můžeme udělat, ano?“

„Samozřejmě,“ zamumlal Jinzler. „Omlouvám se. Jen jsem –“

„Někdo se blíží,“ přerušil ho stormtrooper vedle Fela a obrátil svůj BlasTech k napůl rozdrcenému údržbářskému průlezu, který z koridoru odbočoval doprava.

Ostatní tři stormtroopeři byli v mžiku po jeho boku, roztáhli se do obranného půlkruhu mezi průlezem a zbytkem skupiny a zbraně namířili do otvoru. „Klid,“ varoval je Fel. „Jestli dojde ke střelbě, nechceme ji rozpoutat my.“

Teď už byly slyšet tiché, pomalé kroky. Mara vytáhla světelný meč, ale nezažehla ho a místo toho vyslala Sílu. V tomhle směru nedokázala vycítit žádnou přítomnost. „Nejspíš je to droid,“ řekla.

„Jaký chodící droid by se vešel do takové díry?“ namítl Fel.

O pár sekund později dostal odpověď. Plochá, zle pošramocená krabice půl metru dlouhá a pár centimetrů vysoká vyjela ven na otlučených pásech. „Chodící droid, který kulhá?“ nadhodil Luke, když jeden z pásů vydal tiché klap, které znělo přesně jako zvuk kroku. „Co dělá? Čistí podlahy?“

„Nejspíš čistí podlahy a vyprošťuje malé předměty,“ odvětil Fel a ustoupil dozadu, když mu droid projel kolem nohou a zamířil k hromadě rozdrcené plastové izolace. Jeho pásy nechávaly v prachu nezřetelné stopy. „Hádám, že je součástí hlavního úklidového systému.“

„Rozumím,“ odpověděl Luke a sklouzl pohledem na Maru.

Přikývla na souhlas. Vzhledem k vrstvě prachu, která pokrývala všechno kolem, bylo značně nepravděpodobné, že by se tu jejich skupina ukázala zrovna ve chvíli, kdy čisticí droid začínal se svým měsíčním nebo ročním úklidem. Bylo mnohem pravděpodobnější, že droida někdo vybavil holokamerou a komlinkem a poslal ho za narušiteli.

Buď jako pozorovatele, nebo jako návnadu.

Odtrhla svou pozornost od droida a zaměřila se na koridor před nimi. Bylo v něm příliš mnoho trosek a nedohlédla moc daleko, ale zdálo se, že kousek odtud se chodba rozšiřuje. Dokonalé místo pro útok ze zálohy. Zachytila Lukův pohled a kývla kupředu; Luke kývnutí opětoval a protáhl se kolem ní do chodby.

„To je skutečně úžasné,“ říkal Bearsh a obdivně kroutil hlavou, zatímco sledovali, jak čisticí droid vysunul dvojici útlých paží a začal se probírat izolací. „Takže tohle je droid. A funguje zcela nezávisle?“

Jeden ze stormtrooperů se podíval za Lukem, který zmizel za kusem materiálu visícího ze stropu, a opancéřovaná hruď se mu lehce vzedmula, jako by se nadechl a chtěl promluvit. Mara na něj varovně zavrtěla hlavou; nepatrně kývl helmou, že rozumí, a zůstal zticha. „Tenhle je nejspíš napojený na centrální počítač údržby,“ odpověděl Jinzler Geroonovi. „Malé jednotky, jako je tahle, nemají místo na logické obvody a nedokážou fungovat samy o sobě.“

„Ach tak,“ řekl Bearsh. „Ale existují i takoví, kteří to dokážou, že ano?“

„Je jich spousta,“ potvrdil Jinzler. „Od protokolárních droidů až po astromechanické a lékařské droidy.“

„A co bitevní droidi a droideky?“ zeptal se jeden z ostatních Geroonů. „Ti také fungovali nezávisle?“

„Některé z pozdějších verzí mohly,“ řekl Jinzler. „Ale většinou je řídil centrální počítačový systém.“

„Strašlivá zbraň,“ zamumlal Bearsh.

„Dnes už ne,“ sdělil mu Fel. „Celá koncepce armády droidů je zastaralá, alespoň v Impériu Ruky. A co v Nové republice, pane velvyslance?“

„Hrstka systémů droideky stále ještě používá,“ odpověděl Jinzler. „Většinou jsou to malé kolonie nebo nerozvinuté světy v Divokém vesmíru, kde lidé v noci potřebují ochranu před dravými zvířaty.“

Bearsh se otřásl. „V rukou máte takovou děsivou sílu, a přesto ji nevyužíváte?“

„My nejsme dobyvatelé, pane správce,“ připomněl mu Jinzler.

„A kromě toho je síla jen jednou z věcí, které dělají dobrou armádu,“ řekl Fel. „S bitevními droidy byl problém v tom, že byli opravdu pořádně hloupí…“

Mara ucítila naléhavý dotek manželovy mysli. Nechala Fela, ať pokračuje ve své přednášce, a tiše vklouzla do chodby.

Luke stál těsně za okrajem široké místnosti, kterou předtím Mara zahlédla. „Tak co tu máme?“ zašeptala.

Ukázal na haldu protáhlých šedých beden, navršených u přepážky vlevo. „Ta hromada vypadá příliš úhledně, než aby šlo o nahodilé trosky,“ zašeptal v odpověď. „Past?“

Mara použila jediské techniky pro zbystření smyslů a pomalu, obezřetně se nadechla. Nevýrazné pachy lodi znenadání vytanuly z pozadí a plně se zaostřily: prach, plasty, kovy, rez, stáří. Znovu se nadechla a začala je přebírat jeden po druhém.

A tentokrát postřehla slabý, ale nezaměnitelný pach výbušnin.

„Jestli to není past, tak je to její dokonalá imitace,“ přisvědčila a nechala vůně opět splynout s pozadím. „Myslíš, že je řízená na dálku?“

„Ty jsi odbornice na výbušniny v naší rodině,“ připomněl jí. „Časovaná ale být nemůže a neumím si představit, že by někdo obětoval droida, aby ji odpálil.“

„Ani já ne,“ souhlasila Mara. „Předpokládám, že nebudeme tak hloupí, abychom tu hromadu prostě rozházeli?“

„Myslím, že nebudeme dokonce ani tak hloupí, abychom se k ní vůbec přibližovali,“ řekl Luke. „Můžeme se vrátit a zkusit najít jinou cestu.“

„Já nevím,“ řekla Mara pochybovačně a rozhlédla se po spoušti kolem. „Tady v centrálním koridoru je trosek až až. Postranní chodby na tom nejspíš budou ještě hůř.“

„Stačí, abychom se dostali skrz sekce zbraní a štítů,“ řekl Luke. „Zbytek lodi bude možná v lepším stavu. A tohle je jen jeden ze čtyř centrálních koridorů, které vedou touto částí lodi. Všechny jsou rovnoběžné se středovou osou. Před přídí se spojí a stanou se z nich jen dvě hlavní chodby.“

„Opravdu?“ zachmuřila se Mara. „Odkdy toho víš tolik o dreadnaughtech?“

„Od té doby, co jsme si já a Han hráli na palubě Katany na honěnou s tlupou Imperiálů,“ odpověděl Luke suše. „Když uhýbáš před blasterovými střelami, o rozvržení lodi se toho dozvíš opravdu dost. Pojď, jdeme to říct ostatním.“

Než se vrátili ke skupině, Fel už se svou přednáškou skončil. „Tady jste,“ řekl Drask a z očí se mu zablýsklo. „Kam jste šli?“

„Jenom na průzkum,“ ujistil ho Luke. „Vypadá to, že budeme muset jít nějakou jinou chodbou.“

Draskovi se zúžily oči. „Proč?“

Luke pohlédl dozadu na úklidového droida, který stále ještě prohrabával trosky. „Je tam past,“ odpověděl. „Raději bych neplýtval časem a nepokoušel se ji zneškodnit. Deset metrů odtud je další příčná chodba, kterou se dostaneme zpátky do téhle.“

„Je tam past?“ zalapal Bearsh po dechu. „Proč by nám měli chtít ublížit? Vždyť jsme jim přišli vzdát čest.“

„Ano, ale oni to nevědí,“ řekl Luke. „Všechno, co můžeme dělat, je pokoušet se vyhnout problémům, dokud jim to nebudeme moct vysvětlit.“

„Musíme se ujistit, že k takovému setkání vůbec dojde,“ zdůraznil Drask zasmušile a vytáhl komlink.

„Počkejte okamžik,“ řekl Fel. „Co chcete udělat?“

„Přivolat eskortu,“ odpověděl Drask. „Tohle už není záležitost diplomatů.“

„Ale my už eskortu máme,“ namítl Fel. „Věřte mi – pětistá první to zvládne.“

„Vaši vojáci mi nestačí,“ trval Drask na svém. „I kdyby byli tak dobří, jak tvrdíte, nedokázali by nás všechny ochránit. Budeme potřebovat silnější doprovod.“

„To možná není dobrý nápad, generále,“ varoval ho Luke. „Jestliže obyvatelé monitorují náš postup, ukázku velké ozbrojené síly by mohli považovat za hrozbu.“

„Má pravdu,“ řekl Formbi, ale nijak zvlášť nadšeně to neznělo. „Nechte prozatím své válečníky v záloze, generále Drasku. Vrátíme se a použijeme cestu, kterou navrhuje mistr Skywalker.“

„Naprosto nesouhlasím,“ zabručel Drask. Komlink však odložil a dál se nepřel. „Tak tedy dobrá, mistře Skywalkere. Veďte nás.“

*

Bočními chodbami, které Luke zvolil, se nešlo o nic lépe než hlavním koridorem. Na podlaze sice leželo méně trosek, ale stav přepážek a stropů to vyvažoval více, než bylo milé. Většina přepážek se zbortila, pokroucené pláty trčely v roztodivných úhlech ze zdí do chodby a spousta rozlámaných kusů měla ostré hrany. Během bitvy tady muselo něco vybuchnout, usoudila Mara, zatímco se skupina opatrně proplétala tou spouští.

Překonat prvních sto padesát metrů jim trvalo více než hodinu. Cestou spatřili dva další droidy, oba byli úklidového typu a oba vyvolali u Geroonů slova úžasu. Přinejmenším Maře bylo jasné, že jejich postup opravdu někdo sleduje.

Žádné další pasti tam však nebyly, nebo alespoň ne takové, které by dokázali odhalit. Při průchodu stísněnými prostorami rozhodně žádná nesklapla. Ať už droidy monitoroval kdokoli, snad pochopil – přesně jak Luke doufal – že návštěvníci nemají zlé úmysly.

Anebo se jednoduše teprve připravoval na velkolepější uvítání.

Jakmile se dostali za hlavní turbolaserové baterie, škod začalo podle očekávání značně ubývat. Po dalších padesáti metrech ustoupily pouhému prachu. „Co je tohle za místo?“ zeptal se Bearsh, když míjeli velkou místnost plnou konzol a monitorovacích displejů.

„To je taktická místnost flotily,“ vysvětloval Fel. „Při bitvě by se odsud koordinoval boj s přidruženými loděmi.“

„Vagaariové museli mít na palubách svých plavidel podobné místnosti,“ poznamenal jeden z ostatních Geroonů. „Možná dokonce ještě větší, než je tahle. Měli obrovské flotily.“

„Ano,“ souhlasil Bearsh. „Když prolétali nad naším světem, potemněla celá obloha.“

„Vybavení vypadá provozuschopně,“ poznamenal Drask a přistoupil k jedné z konzol, aby se podíval zblízka. „Mohl Mitth‘raw‘nuruodo toto místo ušetřit záměrně?“

„Je to možné,“ řekl Fel. „Všech šest dreadnaughtů se pravděpodobně dalo koordinovat z primární velitelské lodi, aniž by bylo potřeba, aby v této místnosti vůbec byla posádka.“

„Pokud ovšem tohle není velitelská loď,“ připomněl mu Jinzler.

„A taky samozřejmě nevíme, jestli některá z těch konzol doopravdy funguje,“ dodala Mara a zachmuřila se, jak sáhla po Síle. Zdálo se jí, že někde před nimi zachytila něčí přítomnost. Ten pocit však střídavě sílil a slábl, jako by se ta osoba objevovala a zase mizela. Třeba je ten někdo napůl v bezvědomí?

„Možná by stálo za to zkusit je spustit,“ navrhl Luke a vrhl na Maru krátký pohled. Takže on také postřehl to prchavé spojení. „Co myslíte, veliteli?“

Felovo čelo se krátce svraštilo a znovu vyjasnilo, když porozuměl. „Jistě, proč ne?“ souhlasil s falešným nadšením. „Skutečně by mohlo být snadnější najít záznamy tady než na velitelském můstku. Ta konzola, na kterou se díváte, generále – pojďme ji zapnout.“

Drask ustoupil a pokynul mu k přístrojové desce. „Prosím.“

„Dobrá,“ řekl Fel, přitáhl si křeslo a posadil se. „Tak se na to podíváme…“ Stiskl několik tlačítek. Konzola dvakrát zapípala a několik kontrolek váhavě ožilo. „Dobře. Teď zkusíme tohle…“

Mara si všimla, že Luke už se mezitím vytratil. Počkala, až se pozornost všech upře na Fela, a pak vyklouzla za ním.

Čekal na ni hned před taktickou místností. „Tys ji taky cítila?“ zeptal se tiše.

Ji? Mara si okamžitě vzpomněla, jak jim Jinzler vyprávěl o své sestře. „Něco jsem cítila, ale pořád se to objevovalo a ztrácelo,“ řekla. „Ty myslíš, že je to žena?“

„Spíš dívka,“ odpověděl. „Je příliš mladá, než aby to mohla být Lorana. Je mi líto.“

„Byla by to moc velká náhoda,“ připustila Mara a snažila se potlačit zklamání. „Zkusme ji najít dřív, než se po nás začnou shánět ostatní.“

„Pozdě,“ ozval se ponurý hlas za jejími zády.

Pohlédla na Luka a postřehla jeho úšklebek. „Zdravím, generále.“

Drask stál osamocený v chodbě a bez hnutí na ně pohlížel. „Vy si asi myslíte, že jsme hlupáci,“ vyštěkl. „Vy i velitel Fel. Opravdu si myslíte, že Chissy můžete stejným způsobem oklamat dvakrát za sebou?“

„Odpusťte nám,“ uklonil se mu Luke. „Měli jsme na mysli pouze vaše bezpečí.“

„Nepotřebuji, aby se někdo staral o mé bezpečí,“ odsekl Drask. „Nevím, jak to chodí u vás lidí, ale chisští vůdci se nekrčí za mladšími válečníky a nenechávají je bojovat za sebe.“

„Já vám rozumím,“ odvětil Luke. „Možná jsem se špatně vyjádřil. Chtěl jsem říct, že jsme měli na mysli aristokrovo bezpečí.“

„To už je lepší,“ zabručel Drask. „Dobře vám radím: tohle plavidlo stále ještě patří Chissům, a vy už beze mě víckrát nic nepodniknete.“

„Rozumíme,“ řekl Luke. „A znovu se omlouváme.“

„Dobrá.“ Drask se podíval přes rameno. „Pokračujme tedy dál, než si ostatní všimnou naší nepřítomnosti.“

Ušli nějakých deset metrů, když vtom se ten útržkovitý pocit znovu dotkl Mařiny mysli. Luke měl pravdu: ta osoba každopádně byla ženského pohlaví. „Je někde před námi,“ upozornila Luka a mhouřila oěi na okolní vybavení a hromady trosek ve snaze určit, kde se dívka nachází. Pět metrů odtud chodba ústila do velkého sálu, jehož dveře zůstaly částečně otevřené, a Mara spatřila několik konzol stejného typu, který viděli v taktické místnosti.

„Musí být v senzorovém sále,“ ukázal Luke na vzpříčené dveře. „Chceš zůstat vzadu, zatímco generál Drask a já to prověříme?“

Mara polkla ostrou odpověď. Luke se očividně pokoušel chovat diplomaticky. „To zní rozumně,“ řekla. Ustoupila ke straně a přitiskla se zády ke stěně chodby. Luke a Drask pokračovali kupředu; generálova ruka spočívala na charricu v pouzdře u pasu. Přistoupili ke dveřím do senzorového sálu a Luke se přikrčil a začal se protahovat dovnitř –

„Vy jste Jedi?“ zeptal se tichý hlas za Marou.

Mara se prudce otočila. Dávné bojové reflexy se probudily a ruka jí automaticky zajela ke světelnému meči. Dívce, která stála tiše v chodbě, nemohlo být víc než deset let. Oblečení měla prosté, ale čisté, a její tmavé kaštanové vlasy se ve světle leskly. Bez mrknutí hleděla na Maru jasnýma, modrýma očima.

Stála v chodbě za Marou. Jak to u všech plamenů dokázala?

Maře se konečně vrátil hlas. „Ano, jsme,“ řekla dívce. „Přišli jsme vám na pomoc.“

„Aha,“ řekla dívka. Chvíli to vypadalo, že si s nejistým výrazem Maru prohlíží. Pak přenesla pohled na Draska a Luka, kteří od dveří senzorového sálu její pohled opětovali. „A vy, Modrý,“ pokračovala. „Přišel jste nám ublížit?“

„Nikdo vám neublíží,“ ubezpečil ji Drask. „Jak říkala Jedi, jsme tu proto, abychom vám pomohli.“

„Aha,“ řekla dívka zcela věcným tónem. „No, můžete mu to povědět sami.“ Pokynula jim k výklenku za sebou. „Čeká na vás.“

„Rádi se s ním setkáme,“ řekl Luke a v duchu přemítal, o kom to asi mluvila. Snad o vůdci trosečníků? „Jakpak se jmenuješ?“

„Evlyn,“ odpověděla. „Půjdete za mnou, prosím?“

„Nejprve musíme uvědomit zbytek naší skupiny,“ oznámil Drask a vytáhl komlink.

„To není potřeba,“ ujistila ho Evlyn a vstoupila do výklenku. „Vezmou je hned za námi.“

Dotkla se nějakého spínače. Stěna, která tvořila zadní konec výklenku, zajela hladce do stropu a odhalila krátkou chodbu, na jejímž protějším konci byly další dveře. „Pojďte,“ zvala je, vstoupila dovnitř a zamířila ke dveřím v protilehlé stěně.

Mara se zamračila. Kromě jedněch dveří na druhém konci a druhých v polovině levé zdi byla chodba zcela prázdná. Byl to snad bezpečnostní koridor se skrytými senzory, které umožňovaly jejich majiteli bližší pohled na případné návštěvníky?

Snad. Taky to však mohla být další past.

Ale přesto, pokud ovšem zbytek trosečníků nebyl ochotný dívku obětovat, by měla být chodba bezpečná – samozřejmě za předpokladu, že se Mara a ostatní dostanou dovnitř spolu s Evlyn dřív, než jim dívka zmizí v zadních dveřích.

V Lukových myšlenkách se znovu zrcadlily ty její. „Maro, radši tu zůstaň s generálem,“ řekl a vstoupil do chodby za Evlyn. Rychlými kroky se ji snažil dostihnout, aniž by při tom vypadal nápadně. „Můžete zavolat ostatním a upozornit je.“

„Ne,“ rozhodl Drask. Prosmýkl se kolem Luka a kráčel chodbou těsně před ním. „Sám nikam nepůjdete.“

Evlyn dospěla k zadnímu konci a natahovala se po malém ovládacím panelu na stěně vedle dveří. Mara zaváhala a pokusila se vycítit něco z Formbiho skupiny vzadu. Nepodařilo se jí vypátrat žádný strach ani nenadálé překvapení.

Zničehonic se rozhodla. Pokud nehrozí žádné nebezpečí, pak nemůže uškodit, když budou od ostatních na pár minut odděleni, zvlášť když tam vzadu mají Fela a pětistou první jako ochranu. A jestli to byla past, dva Jediové mají vždycky lepší vyhlídky než jeden. „Můžeme jim zavolat cestou,“ usoudila a vkročila za Draskem do chodby.

Stihla to právě včas. Dveře se za ní zabouchly, sotva se jimi protáhla. „Pospěšte si,“ pobízela je Evlyn. Mara natáhla krok, aby dohnala Luka –

Varovné kmitnutí zachytila okamžik předtím, než se to stalo. Bylo však příliš pozdě. Sotva ona a Luke hmátli po světelných mečích, ze stropu prudce vyjely dvě dveřní desky, jedna před Draskem, druhá za Marou, s prásknutím rozdělily koridor na třetiny a uvěznily je v prostřední části.

Podlaha se zakymácela a propadla se jim pod nohama.

KAPITOLA

12

„Jediové!“ zařval Drašk, takže to znělo jako kletba. „Udělejte něco!“

Ale po dobu té první, strašné sekundy nemohl ani jeden z nich udělat nic. Luke zápasil o rovnováhu a cítil, jak se Mařina zlost mísí s jeho vlastní. Místnost klesala, a to mnohem rychleji, než by ji dokázala stahovat slabá gravitace planetoidy. Příliš pozdě si nyní uvědomil, že se nechali vlákat do zamaskované kabiny turbovýtahu.

A potom, tak nečekaně a prudce, že málem upadl, kabina turbovýtahu zastavila.

„Zdravím vás, Jediové.“ Hlas bez těla vycházel z ovládacího panelu vedle postranních dveří. „Zdravím vás, Modrý.“

„Říkáme si Chissové,“ opravil Drask ten hlas příkře.

„Ach,“ řekl hlas. „Tak tedy zdravím vás, Chissi. Jsem Jorad Pressor, strážce lidu.“

„Máte zvláštní způsob, jak vítat mírumilovné návštěvníky,“ poznamenala Mara. „Ukážete se alespoň, abychom si mohli promluvit z očí do očí?“

„Já sám se rozhodnu, s kým budu jednat,“ řekl Pressor. „S vámi v tuto chvíli jednat nebudu.“

„Bude to velmi krátká chvíle,“ opáčila Mara. „Nebo si opravdu myslíte, že nás tahle krabice udrží dlouho?“

„Dostatečně dlouho,“ ujistil ji Pressor. „Hned vám to vysvětlím. Důvod, proč jste se přestali pohybovat, je ten, že vaše kabina momentálně visí na gravitačním uzlu, kde ji udržují v rovnováze dva stejně silné a protisměrné repulzorové paprsky. Jestliže se přeruší třeba jen jeden z nich, v mžiku proletíte trubicí a rozbijete se buď o dreadnaught, který jste právě opustili, nebo o dreadnaught, do kterého jste měli namířeno. Tak či onak by to s vámi špatně dopadlo.“

„S námi i s vaším plavidlem,“ upozornil ho Drask. „Takový náraz by mohl vážně poškodit jeho konstrukci.“

„Ani bych neřekl,“ prohlásil Pressor. „Nikdo z vás by se to ovšem už nikdy nedozvěděl najisto.“

„Pravda,“ připustil Luke. „Mám za to, že chcete říct ještě něco?“

„Znám světelné meče Jediů,“ pokračoval Pressor. „Vím, že za normálních okolností byste se z kabiny snadno prořezali. V tomto případě bych vám to však vůbec neradil. Energetické a ovládací panely obou repulzorových paprsků vedou ve zcela náhodném vzoru kolem celé kabiny. Přeseknete dráty, porušíte rovnováhu sil a bude to poslední věc, kterou v životě uděláte.“

Luke pohlédl na Maru. „Máte to dobře vymyšlené,“ řekl. „Navštívilo vás během posledních padesáti let hodně Jediů?“

„Nenavštívil nás vůbec nikdo,“ odvětil Pressor, jehož hlas byl náhle studený a hořký. „Ale vždycky jsem věděl, že jednoho dne Republika někoho pošle, aby nás vyslídil. Připadalo mi jen a jen rozumné připravit se na to.“

Luke zavrtěl hlavou. „Mýlíte se v nás,“ řekl co nejnaléhavěji. „Nejsme tu kvůli pomstě nebo odvetě. Jsme –“

„Nemusíte se ani pokoušet o komunikaci se zbytkem vašich lidí,“ přerušil ho Pressor. „Rušíme všechny frekvence komlinků. Udělejte si pohodlí a pěstujte proslavenou trpělivost Jediů.“

Ozvalo se cvaknutí a hlas se odmlčel.

„Zajímavé,“ poznamenal Drask a obrátil se k Lukovi. „Aristokra Chaform‘bintrano často říkal, že Jedie uctívá a obdivuje každý. Zřejmě se mýlil.“

„Velmi se mýlil,“ souhlasil Luke a pomalu se rozhlédl po kabině. I při pohledu zblízka se zdálo, že stěny jsou z jednolitého, nenarušeného kovu. Jestliže je jejich věznitelé monitorovali, holokamery a mikrofony musely být ukryté buď v ovládacím panelu, nebo zastrčeny v místech, kde se stěny stýkaly se stropem a kde kov popraskal stářím. „Existuje spousta lidí, kteří nemají Jedie rádi,“ pokračoval a pozvedl na Maru obočí. Kývla k ovládacímu panelu a potom přiložila jednu ruku k druhé v pravém úhlu.

Dospěla tedy ke stejnému závěru jako on. Luke kývl v odpověď, stáhl si batoh s nouzovým vybavením a otevřel ho.

Mara navázala na jeho výklad: „Většina z nich jsou samozřejmě zločinci a váleční štváči.“ Svůj batoh už měla také dole a její prsty se probíraly obsahem. „Jediové mají udržovat mír, takže takoví jedinci nás samozřejmě nenávidí.“

„A zkorumpovaní politici nás také nemají příliš v oblibě,“ dodal Luke. Hrábl pod výživné tyčinky a lahve s vodou a vytáhl zásobník s tekutým vodičem. Mara mezitím také připravila svůj příspěvek: z lékárny vyndala tubu syntetického masa určeného k léčbě zranění. „Zajímalo by mě, do které kategorie patří Pressor.“

„Možná že do žádné,“ usoudila Mara. Přistoupila k rohu místnosti a začala vtírat tenkou vrstvu syntetického masa do škvírky mezi stropem a zdí. „Možná si jenom myslí, že rozmluvou s námi by se nikam nedostal.“

„Možná,“ řekl Luke, postavil se vedle své ženy a začal na syntetické maso rozprostírat podobně slabou vrstvičku tekutého vodiče. „Alespoň ne nikam tady v chisském prostoru.“

„Pokud vůbec vědí, kde jsou,“ řekla Mara. „Až se nám podaří je přesvědčit, že jim chceme pomoct, možná si budeme moct všichni společně sednout a poslechnout si celý příběh.“

V kabině se rozhostilo nepříjemné ticho. Mara dospěla k rohu a pokračovala podél další stěny; Luke následoval těsně za ní. Tekutý vodič, který na vzduchu okamžitě tuhl, byl upravený tak, aby nelepil a při vymačkávání se nikde nezachytil. Syntetické maso mělo naproti tomu pevně držet na zraněné tkáni a chránit ji tím před vzduchem a dalším poraněním. Společně tyto dvě hmoty dokonale utěsnily věkovité trhlinky a cokoli, co mohlo být ukryté za nimi.

Jakmile dokončí stěny, zaclonit ovládací panel jedním z jejich odolných plášťů už bude jednoduchou záležitostí. Jestliže Pressor nezasáhne, měli by být hotovi během několika minut.

Nezasáhl. „A je to,“ řekl Luke nakonec a ustoupil vzad, aby se pokochal jejich společným dílem. „Teď už by nás aspoň neměli být schopni sledovat.“

„Dobrý začátek,“ řekl Drask neutrálním tónem. Očividně to na něj neudělalo valný dojem. „Ale pořád jsme uvězněni. Co teď?“

„Teď,“ řekl Luke a usmál se napjatě na Maru, „uvidíte, jak to dělají Jediové.“

*

Odkudsi se ozvalo vzdálené klank. „Co to bylo?“ vzhlédla Feesa.

„Nějaké zařízení,“ odpověděl Drapák, pozvedl svůj BlasTech a udělal krok směrem k průchodu, ve kterém před pár minutami zmizeli Luke a Mara. „Nejspíš se někde zavřely dveře.“

„Skywalkerovi!“ vykřikl Jinzler, když se rozhlédl kolem sebe. „Jsou pryč!“

„To je v pořádku, pane velvyslance,“ řekl Formbi tiše. „Šli s generálem Draskem na průzkum.“ Zadíval se příslušným směrem. „Je načase, abychom se k nim přidali.“

Fel potlačil úšklebek. Předpokládal, že se oba Jediové vrátí dřív, než po nich začne sháňka, nebo aspoň dřív, než nastane čas vyrazit dál. Úplně mu pokazili pořadí pochodu. „Stormtroopeři, zformujte se,“ přikázal. „Dva a dva, vepředu a vzadu.“

„Byl bych raději, aby všichni stormtroopeři tvořili zadní voj, veliteli,“ řekl Formbi. „Vy –“ ukázal na tři chisské válečníky – „pojďte se mnou.“

Nečekal na připomínky ani projevy nesouhlasu a vykročil chodbou. Jeden z chisských válečníků šel jako první dva kroky před ním a zbylí dva se zařadili po jeho boku každý z jedné strany.

Jinzler, Feesa a Geroonové vyrazili za nimi. Fel zasyčel mezi zuby. Nelíbilo se mu, že uvízl takhle vzadu. „Utvořte zadní voj,“ rozkázal nicméně stormtrooperům.

Zrovna kráčel za Bearshem, když vtom před prvním chisským válečníkem vystoupila z úkrytu dívka s kaštanovými vlasy a celá skupina se prudce zastavila. „Ahoj,“ řekla dívenka klidně, jako by návštěvy Mezigalaktické výpravy byly na denním pořádku. „Přišli jste za strážcem?“

Formbi pohlédl na Jinzlera a pak se zadíval zpátky na dívku. „Přišli jsme za těmi, kdo přežili z Mezigalaktické výpravy, a chceme jim pomoct,“ řekl. „Je tento strážce tím, s kým bychom se měli setkat?“

„Ano,“ potvrdila dívka. „Pojďte, já vás k němu dovedu.“

Obrátila se a zamířila chodbou k přednímu senzorovému sálu. „Kdo vy všichni jste?“

„Já jsem aristokra Chaf‘orm‘bintrano z Páté vládnoucí rodiny Chisské ascendence,“ představil se Formbi. „Toto je moje pobočnice Chaf‘ees‘aklaio. Toto –“ ukázal na Jinzlera – „je velvyslanec Dean Jinzler z Nové republiky. Naše expedice zahrnuje též představitele Geroonského pozůstatku a Impéria Ruky.“

„Tolik lidí se za námi přišlo podívat,“ zhodnotila to dívka a zabočila do výklenku po své levici.

„Ano,“ řekl Formbi. „Smím se zeptat, jak se jmenuješ?“

„Evlyn,“ odpověděla. „Tudy, prosím.“ Zmáčkla tlačítko na zdi a před ní se otevřely dveře. Pokynula ostatním, ať ji následují, a vstoupila dovnitř.

Zatímco ostatní procházeli dveřmi, přistoupil Fel těsně k Mrakovi. „Registrujete někde poblíž Draska nebo Jedie?“ otázal se tlumeně.

„Nemám žádný senzorový kontakt,“ zamumlal stormtrooper v odpověď. „Ale kolem je spousta kovového a elektronického vybavení. Možná je stíní.“

„Možná,“ řekl Fel a vytáhl komlink. On a stormtroopeři dospěli k průchodu. Vedl do krátké chodby, na jejímž konci spatřil další dveře. Třetí dveře byly uprostřed zdi po pravici. Formbi, chisští válečníci a dva Geroonové kráčeli dívce v patách, zatímco Jinzler, Feesa, Bearsh a čtvrtý Geroon se o pár kroků zpozdili, protože se rozhlíželi prázdnou chodbou. „Mraku, Drapáku, dožeňte Formbiho,“ přikázal tiše Fel. Na druhém konci chodby se Evlyn dotkla panelu a dveře se před ní otevřely. „My zůstaneme tady vzadu a –„

Nedořekl to. Evlyn prošla dveřmi, ale místo aby zůstaly otevřené, zabouchly se Formbimu přímo před nosem. Sotva Fel vytasil blaster, další dveřní deska sjela z rýhy ve stropě přímo před Mraka, čímž odřízla Imperiály od zbytku skupiny. Fel se prudce obrátil, ale dveře, jimiž přišli, se také zabouchly a oddělily je tím od zbytku lodi.

Vzápětí mu připadalo, že se mu podlaha propadla pod nohama – jejich nové vězení začalo prudce klesat.

Zabrzdilo dřív, než stačil zavrčet jedinou kletbu. „Zdravím vás,“ ozval se z reproduktoru v ovládacím panelu neznámý hlas. „Jsem strážce Pressor. Nacházíte se v kabině turbovýtahu, kterou udržují ve vzduchu dva protisměrné repulzorové paprsky. Rozumíte mi?“

„Dokonale,“ odpověděl Fel a snažil se udržet svůj hlas v klidu. „Já jsem velitel Chak Fel z Impéria Ruky. Vaše past je velmi zajímavá.“

„Musíme si vystačit s omezenými zdroji,“ pravil Pressor. „Každá ze šesti kabin, které jezdí tímto pylonem, se může pohybovat nezávisle, ale v případě většího nákladu se dají propojit.“

„Aha,“ řekl Fel. „Mám za to, že ten pylon, o kterém jste se zmínil, je dutá trubice, která spojuje dva nejbližší dreadnaughty?“

„Kabely, které dodávají repulzorovým paprskům energii, obtáčejí v náhodném vzoru vnějšek kabiny,“ řekl Pressor a otázku nechal bez odpovědi. „Rozhodně bych vám tedy neradil zkoušet se prostřílet nebo prosekat ven.“

„Rozumíme,“ řekl Fel. Pressor očividně nestál o dlouhou konverzaci. „Co od nás chcete?“

„Od vás nic,“ odpověděl Pressor. „Až se rozhodnu, co s vámi udělám, promluvím si s vámi znovu.“

„No dobrá,“ řekl Fel a nenápadně se rozhlížel po kabině. Věděl, že tu někde bude alespoň jedna skrytá kamera. „Pomohlo by, kdybych vám řekl, že přicházíme v míru a s nadějí, že pomůžeme vám a vašim lidem?“

„Ne, vůbec ne,“ řekl Pressor.

V reproduktoru to cvaklo a vypnul se. „Postřehy?“ vybídl Fel kysele ostatní.

„Ruší naše komlinky,“ ozval se Stín. „Nemohu se spojit s ostatními.“

„To je překvapení,“ ucedil Fel. „A co skryté kamery?“

„Jedna,“ řekl Drapák a pokynul svým BlasTechem k ovládacímu panelu. „Tamhle jsem zaměřil výstup monitorovacího systému.“ „Souhlasí,“ shodl se s ním Hlídač. Fel přikývl. „Tak tedy dobrá,“ řekl a zajel rukou do brašny s nouzovou výbavou. „Ostatní jsou sami, mimo náš dosah a bez naší ochrany. To je nepřijatelné.“

Jeho prsty nahmataly izolační fólii a nouzovou tubu s jídlem, kterou hledal. Takže Pressor byl pyšný na to, že si vystačil s omezenými zdroji?

Dobrá. Pokud šlo o Fela, Impérium Ruky tuhle operační filozofii vynalezlo. „Takže nejprve si uděláme trochu soukromí,“ pokračoval a přešel ke skryté kameře, „a pak se podíváme, co se s tím dá dělat.“

*

„…takže bych vám neradil zkoušet se prostřílet ven,“ stíral si Pressor z čela pot, zatímco v horké místnosti znovu odříkával varovnou zprávu, kterou si připravil. „Rozumíte?“

„Velmi dobře,“ odpověděl klidně ten Modrý – Chiss –, který se představil jako nějaký aristokra či co. Skončil v kabině turbovýtahu číslo čtyři spolu se třemi dalšími Chissy a dvěma z těch jiných, neznámých bytostí. „Počkáme na vaše rozhodnutí,“ pokračoval aristokra. „Pouze bych rád řekl, že jsme vám přišli pomoct, ne ublížit.“

„Rozumím,“ řekl Pressor. „Brzy si promluvíme.“

Vypnul zvuk a zasmušile se zamračil na rozmazaný obraz; kamery turbovýtahu se už na nic lepšího nezmohly. Samozřejmě že nepřišli nikomu ublížit. Zrovna tak jako ti podivní vojáci s bílým brněním a zakrytými obličeji – ani oni nepřišli nikomu ublížit. A Jediové taky ne.

Jediové.

Dlouhou chvíli zíral Pressor na obraz těch dvou Jediů na displeji dvojky. Se stařičkým a selhávajícím vybavením se to dalo těžko poznat, ale oba vypadali mladí – nejspíš byli mladší než on.

Jenže věk samozřejmě nic neznamenal. Podle ředitele Uliara byly zvyky a metody Jediů staré celá staletí; jedna generace je předávala té další s veškerým zápalem a pečlivostí systému, který se v chodu udržoval pouze setrvačností. Jestli tihle dva pokračovali ve stejné tradici, budou úplně stejní jako Jediové, kteří před všemi těmi lety odletěli s Mezigalaktickou výpravou.

Neklidně poposedl v křesle. Jistě, v době zániku Mezigalaktické výpravy mu byly jenom čtyři roky a rozhodně nebyl nikde poblíž hlavního dění. Přesto se však na Jedie pamatoval.

Nebo alespoň na jednu z nich.

Dveře do řídicí místnosti se otevřely, přičemž dovnitř vnikl proud ještě teplejšího vzduchu, a vstoupila Evlyn. „Máme je všechny?“ zeptala se.

„Do jednoho,“ ubezpečil ji Pressor a zadíval se své neteři do očí. Vypadaly nevinně – Evlyn sama možná vypadala nevinně –, ale Pressor se nenechal zmást. Na té dívce bylo něco divného, něco, čeho si byl vědom od jejích tří let. Něco, čeho si nakonec všimnou i ostatní.

„Dobře,“ řekla Evlyn a udělala další krok směrem k Pressorovi, aby se dveře mohly zavřít. „Tady je chladněji.“

„Aspoň o trošku,“ řekl Pressor. „Generátory repulzorů vydávají spoustu tepla.“

„To není dobré, viď?“ zeptala se Evlyn a podívala se mu přes rameno na displeje.

„Ne. Snad se generátory nepřehřejí a neselžou.“ Otočil se na rozvrzané židli k ní. „Aspoň by to byla rychlá smrt.“

Přejel pohledem sadu monitorů a zachmuřil se. Jeden z displejů najednou potemněl. Byl to ten v kabině číslo šest. Polohlasem proklel zastaralé vybavení a natáhl se po ovladačích.

„To ti nepomůže,“ řekla Evlyn. „Ten pán v šedivé uniformě dal přes kameru kus oblečení. Viděla jsem to, když jsem přicházela.“

Pressor se ohlédl přes rameno a zamračil se na ni. „Proč jsi něco neřekla?“

„Co bys s tím mohl dělat, kdybych ti to řekla?“

Znechuceně se obrátil zpátky. Měla samozřejmě pravdu, ale o to nešlo. „Až příště uvidíš něco důležitého, tak mi o tom řekni,“ zavrčel. Všiml si, že tlumený hovor, který vycházel z reproduktoru šestky, se ztratil spolu s obrazem. Zbyl jen slabý šum. Zvýšením hlasitosti dosáhl pouze toho, že šum zesílil. „Oni něco udělali taky s mikrofonem?“ zeptal se dívenky.

„Nic jsem neviděla,“ odpověděla zmateně. „Ale zní to hodně jako šumění repulzorových generátorů.“

„No ovšem,“ zabručel Pressor, když mu to došlo. Oblečení, kterým zakryli kameru, bylo dost těžké, aby zachycovalo vibrace ze zdi a odráželo je do mikrofonu, takže ho nejen oslepili, ale i ohlušili. Dohled nad obrněnými vojáky a jejich důstojníkem vzal rychle za své.

A zdálo se, že o něco podobného se pokoušejí i oba Jediové. „Zabít je je málo.“

„Pořád to můžeš udělat,“ připomněla mu Evlyn.

Pressor se zašklebil. Ano, mohl by je zabít. Mohl by je zabít všechny. Stačilo by přehodit páčku, prosvištěli by šachtou a byli by na kaši. „Zatím je necháme být,“ řekl dívce. „Ať už je vidíme, nebo ne, stejně jsou pořád v pasti.“

Obrátil svou pozornost k monitoru kabiny číslo pět. Byl tam člověk, kterého aristokra označil jako velvyslance Jinzlera, mladě vyhlížející chisská žena a dva z těch cizinců s dvojími ústy, z nichž jeden právě bušil do ovládacího panelu, jako by se ho pokoušel rozmlátit na kousky.

Věděl, že promluvit si s nimi bude riskantní, zvlášť jestli se ukáže, že Nová republika, o které se zmínili, bude podobná Republice, kterou před tolika lety Mezigalaktická výprava opustila. Ale s někým si promluvit musel. A tahle skupinka aspoň jako jediná neměla žádné zbraně.

„Běž a uvolni pětku,“ poručil dívence. „Nebo víš co, dej mi pár minut, promluvím si s nimi a pak ji uvolni. Pamatuješ si, jak vypnout past a vrátit kabinu do obvyklé polohy?“

„Jasně,“ sáhla do kapsy a vytáhla ovladač, který jí dal. „Sedm-tři-tři-šest.“

„Správně,“ řekl. „Vezmi je sem nahoru a zaveď je do přípravny pilotů. Budu tam na ně čekat.“

„Tak dobře,“ přikývla Evlyn a udělala krok vzad. Dveře za ní se otevřely, vpustily dovnitř další závan horkého vzduchu, a dívka byla pryč.

Pressor se natáhl po ovládání komunikátoru a naposledy přejel zrakem po kontrolkách. Velvyslanec Jinder – opakoval si to jméno v duchu, aby ho nezapomněl. Jinzler. Jinzler.

Prsty mu ztuhly centimetr od páčky komunikátoru. Jinzler?

Prudce nabral do plic horký vzduch a upřel zrak na muže na displeji. Velvyslanec Jinzler, tady, na palubě jeho lodi. Znal ji tehdy jako Jedi Loranu, ale její úplné jméno bylo Jedi Lorana Jinzler.

S vypětím sil přiměl prsty, aby překonaly i ten poslední centimetr. „Zdravím vás, velvyslanče Jinzlere.“

*

Dvě obrovské desky udeřily bez varování do podlahy před nimi a za nimi; jejich hlasité prásk přerušilo Feesin poplašený výkřik. „To nic,“ řekl Jinzler automaticky, a jak napůl padala a napůl se vrhla k jeho boku, chytil ji rukou kolem ramen. Při jeho doteku sebou škubla, ale neodtáhla se. „To nic,“ opakoval tak konejšivě, jak jen to dokázal.

Zjevně to nestačilo. Tiskla se k němu, tělo se jí chvělo a svítící oči měla přivřené. Jinzler ji sevřel kolem ramen pevněji a bezradně pohlédl na Bearshe a druhého Geroona, kteří tu skončili uvěznění s nimi.

Nezdálo se, že by mu některý z nich mohl pomoct. Bearshův společník si přetáhl těžké tělo wolvkila napůl přes hlavu a uchopil modro-zlatý obojek, jako by se instinktivně připravoval odhodit mrtvou váhu a utéct, nebo podobně nesmyslně doufal, že se mu pod wolvkilem podaří schovat. Samotný Bearsh seděl v podřepu u dveří a z obou úst stále dokola vyrážel ty samé popuzené tóny, přičemž jednu ruku zatínal do paže druhého Geroona a druhou zbytečně tloukl do malého ovládacího panelu vedle dveří.

Jinzler se rozhlédl; hledal nějaké vodítko, které by mu napovědělo, co dál. Kromě dveří a ovládacího panelu, do kterého Bearsh nepřestával bušit, však místnost zcela postrádala jakoukoli výzdobu nebo zařízení. Ani z ovládacího panelu se toho moc nedozvěděl. Bylo na něm jenom pět možných cílů, označených D-4-1, D-4-2, D-5-1, D-5-2 a CJ, plus obvyklá nouzová tlačítka a zástrčka pro droida, která jim ovšem bez droida k ničemu nebude. Jinzler nebyl ozbrojený, ale i kdyby měl blaster, stejně by netušil, co s ním. Měl komlink napojený na Chaf Envoy, ale ať už tuhle past připravil kdokoli, určitě ho napadlo rušit jim vysílání.

Za pokus to ale stálo. Pomalu, obezřetně zajel rukou do správné kapsy své trosečnické brašny.

Z ovládacího panelu vyšlo hlasité cvak. Bearsh uskočil vzad a chvěl se, jako by se o něco spálil. „Zdravím vás, velvyslance Jinzlere,“ řekl mužský hlas. „Jmenuji se Pressor. Jsem strážce této kolonie.“

„Dobrý den, strážce,“ odpověděl Jinzler co nejklidněji. „Trochu jste nás překvapil.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Pressor. „A omlouvám se za to. Ale jistě chápete, že zvýšená opatrnost je na místě.“

„Samozřejmě,“ řekl Jinzler, ačkoli s tím tak docela nesouhlasil. „Smím se vás zeptat, co se stalo se zbytkem mé skupiny?“

„Jsou v naprostém bezpečí,“ ujistil ho Pressor. „Alespoň prozatím. Co se s vámi všemi stane, ovšem ještě není jisté. Mohu-li, rád bych si s vámi osobně promluvil.“

Jinzlera nepříjemně zamrazilo v zádech. Velvyslanec Jinzler. S celou touhle šarádou začal jen a pouze proto, aby se dostal na loď Formbiho výpravy. Zcela neúmyslně svou historkou zřejmě obalamutil i tyhle lidi.

A pokud se v Pressorově tónu nemýlil, čekalo ho vyjednávání o osudu celé skupiny.

Dlouhý okamžik mu v krku bublala panika. Nebyl diplomat, neuměl vyjednávat ani řešit spory. Byl pouhý technik se specializací na elektroniku. A ani v tom se mu moc nedařilo, stejně jako ve všem, na co kdy sáhl. Se strážcem Pressorem by si měli promluvit Luke a Mara. Anebo aristokra Formbi – tohle teritorium koneckonců patřilo Chissům, ne Nové republice. Dokonce i velitel Fel měl nejspíš víc zkušeností s cizími kulturami než on.

Jenže Pressor si vybral jeho. Stavět se na odpor by nejspíš nebyl dobrý nápad a přiznat se ke svému podvodu by mohlo být ještě horší. Ať už se mu to líbilo nebo ne, bylo to na něm. „Zajisté,“ řekl hlasu bez těla. „Jenom mi povězte, co mám dělat.“

„Až se otevřou dveře, vyjdete ven,“ oznámil mu Pressor. „Dívka, se kterou jste se před chvílí setkali, vás odvede do nedaleké místnosti. Tam na vás budu ěekat.“

„Rozumím,“ potvrdil Jinzler a pohlédl Feese shora na hlavu. „A co ti, kdo tu jsou se mnou?“

„Budou muset počkat v kabině, dokud neskončíme.“

Feesa potichu zakvílela. „Prosím,“ zašeptala. „Prosím vás, ne.“

„Nemůžete nás tu nechat samotné,“ souhlasil Bearsh tiše. „Prosím, pane velvyslanče.“

Jinzler se zašklebil. Začínalo to být pěkně nepříjemné. „Chápu vaše starosti, strážce,“ řekl. „Ale mí společníci… nejsou zrovna žádní hrdinové.“

„Nepotřebujeme tu žádné hrdiny, velvyslanče,“ oznámil mu Pressor zlověstným tónem. „Nepotřebujeme je a nemáme je rádi.“

„Ovšem,“ pospíšil si Jinzler s odpovědí. „Jen chci říct, že by špatně snášeli, kdyby tu měli zůstat sami. A kromě toho,“ dodal, když náhle dostal spásný nápad, „vrchní správce Bearsh a ostatní Geroonové podstoupili dlouhou cestu, aby vám vzdali čest za to, že jste jejich lid před lety zachránili před vagaarijskými otrokáři. Vím, že by se naší diskuse moc rádi zúčastnili.“

Chvíli nepřicházela žádná odpověď. Jinzler zůstal na místě, tiskl k sobě Feesu a v duchu si držel palce. „No dobře,“ řekl Pressor nakonec. „Smějí vás doprovodit, ale budou mlčet. Věřím, že jste ochotný se za jejich chování zaručit?“

„Ano,“ odpověděl Jinzler pevně. „Nikdo vám nechce ublížit. Jen vám chceme pomoct.“

Pressor si odfrkl. „To jistě.“

*

Mara naposledy opatrně sekla světelným mečem a vyřízla ze zdi kabiny turbovýtahu čtverec o straně dvaceti centimetrů; všechno za ním zůstalo netknuté. Kovový blok vpadl dovnitř a zůstal viset nad zemí, jak ho Luke zachytil Sílou. „Dobře,“ řekl a položil ho na podlahu. Otvorem začal dovnitř proudit teplý vzduch. „Tak copak to tu máme?“

„Spoustu drátů,“ odpověděla Mara, když vypnula světelný meč a přistoupila blíž ke stěně.

Luke si stoupl vedle ní. Měla pravdu: sekce, kterou odkryla, byla malá, ale i tak tam bylo vidět hned osm různobarevných drátů, které vedly napříč mezerou a vzájemně se křížily. „Když strážce Pressor říkal, že energetické kabely ovíjejí celou kabinu, tak rozhodně nežertoval,“ poznamenal.

„To tedy ne,“ souhlasila Mara a zkusmo na jeden zatlačila. Pohnul se jen asi o centimetr; dál to nešlo. „A ovíjejí ji pořádně pevně. Nepodaří se nám roztáhnout je od sebe tak daleko, abychom se mezi nimi protáhli.“

„I kdyby to šlo, k čemu by nám to bylo dobré?“ ozval se Drask. „I kdybychom se z kabiny dostali ven, pořád bychom viseli ve vzduchu.“

„Jistě, ale dokud bychom se drželi mimo dosah repulzorových paprsků, nic by se nám nestalo,“ vysvětloval Luke. „Při okrajích bychom se museli vypořádat pouze se standardní gravitací lodi a po stranách trubice by měly být přístupové žebříky, po kterých bychom slezli dolů.“

„Až na to, že se k nim nedostaneme kvůli těm kabelům,“ řekl Drask trpce. „Máte nějaké další nápady?“

„Ještě jsme neskončili s tímhle,“ opáčila Mara stejně kysele. „Co myslíš, Luku? Mám druhou díru udělat naproti?“

„Ano,“ souhlasil Luke. „Zády k sobě je to vždycky nejlepší.“

„Dobře.“

Mara přešla na opačnou stranu kabinky a znovu zažehla světelný meč. S přesností chirurgického droida začala řezat druhý otvor. „Čeho tím chcete dosáhnout?“ zeptal se Drask.

„Když se to povede, tak se odsud dostaneme,“ řekl mu Luke.

„A když se to nepovede,“ dodala Mara ochotně, „aspoň budeme mít rychlou smrt.“

Drask neodpověděl.

*

Hlídač přejel svým induktoměrem podél spodní části zadní stěny a napřímil se. „Nuže?“ zeptal se Fel.

„Kabel horního repulzoru obtáčí roh někde tady,“ ohlásil stormtrooper a označil to místo kusem syntetického masa z lékárničky. „Je v trochu horším stavu než elektrické vedení spodního generátoru – únik energie je každopádně větší.“

„Dobře.“ Fel obrátil pozornost k Drapákovi, který projížděl svým vlastním snímačem po okrajích dveří. „Zjistil jsi něco?“

„Ano, ale moc nadějně to nevypadá,“ zněla odpověď. „Jestli má Hlídač pravdu ohledně rozdílu v úniku energie, zdá se, že hned potom, co se za námi zavřely dveře, energetické kabely se vzájemně propojily ještě s jednou sadou kabelů na druhé straně.“

„Takže když se je pokusíme násilím otevřít, přerušíme tím jeden z obvodů?“ hádal Fel.

„Spíš oba dva,“ řekl Hlídač suše. „Aspoň teoreticky. Nejspíš by to s námi prásklo do něčeho tvrdého jedním směrem nebo druhým dřív, než by se stačil přerušit i druhý obvod.“

„Zkusme se tomu vyhnout,“ řekl Fel a snažil se, aby to neznělo moc sarkasticky. Věděl, že chování jeho stormtrooperů bylo nenucené pouze zdánlivě. Pod povrchem všichni pracovali stejně úporně jako on a usilovně se probírali fakty a možnostmi. „Má někdo méně sebevražedný nápad?“

Následoval okamžik ticha. Potom si Mrak odkašlal. „Na rozdíl od Hlídače a Drapáka nemám technický výcvik,“ řekl. „Ale kdybychom odčerpali trochu energie z jednoho z repulzorů, nezeslabila by se tím síla paprsku?“

Fel se zamyšleně poškrábal na tváři. To byl zajímavý námět. „Hlídači?“

„Neřekl bych,“ odpověděl stormtrooper pomalu. „Ne, když tam zůstanou energetické kabely.“

„Ale třeba bychom něco mohli udělat s ovládacím vedením,“ navrhl Drapák. „Jestli se nám podaří snížit s jeho pomocí výkon repulzorů, třeba se nám povede spustit kabinu až dolů.“

„Ano,“ souhlasil Hlídač. „K ovládacím kabelům se samozřejmě dostaneme jenom tehdy, pokud také vedou kolem kabiny. Myslíte, že byli natolik neopatrní, aby je tam dali?“

„Nevím,“ řekl Fel. „Zjistíme to.“

*

Místnost, kam je Evlyn zavedla, připomněla Jinzlerovi jídelnu na přenosové stanici za druhým koncem Comry: byla fádní a bez průzorů, stěny byly z nepřizdobeného kovu a jediný nábytek tvořil dlouhý, prostý stůl a několik podobně prostých židlí.

Na židli za druhým koncem stolu seděl tmavovlasý muž, kterému mohlo být něco přes padesát let; měl vrásčitou, přemýšlivou tvář a stejně jednoduchý oblek, jako měla dívka.

„Zdravím vás,“ uklonil se Jinzler a snažil se rozpomenout, jak mluvili diplomaté v holodramatech, která s oblibou sledoval v dobách, kdy ho taková zábava ještě dokázala zaujmout. „Mám tu čest mluvit se strážcem Pressorem?“

„Máte,“ potvrdil Pressor. Jeho oči zalétly k Feese a Geroonům, na okamžik se zastavily u wolvkilů zavěšených přes jejich ramena a pak se vrátily zpátky k Jinzlerovi. „Sedněte si.“

„Děkuji vám,“ řekl Jinzler a vybral si místo uprostřed stolu. Feesa se posadila na židli vedle něj a Bearsh, který nejspíš vycítil, že nejsou vítáni, se spolu se svým soukmenovcem usadil na samý konec stolu co nejdál od Pressora.

„Řekněme si to na rovinu, velvyslanče,“ promluvil Pressor, jakmile se skupinka usadila. „Za prvé: nevěřím vám. Nikomu z vás. Zničehonic jste bez varování vtrhli na mou loď, aniž byste se s námi vůbec pokusili spojit.“

„Chápu vaše pocity a obavy,“ přikývl Jinzler. „Skutečnost je ale taková, že jsme nevěděli, že tu někdo je, dokud jsme nestanuli na palubě. A kdybychom s sebou neměli Jedie, nejspíš bychom to nevěděli až do chvíle, kdy jsme narazili tady na Evlyn.“

„Ano,“ zamumlal Pressor. „Dobrá, tohle necháme zatím stranou. Teď chci slyšet, proč bych měl kohokoli z vás pustit dál do našeho světa.“

Jinzler se slabě pousmál. Tohle mu připadalo málem povědomé. Možná že i Pressor se naučil diplomatické techniky z holodramat. „Nechcete spíš říct, proč byste měl kohokoli z nás nechat naživu?“ naznačil. „Protože tak jste to zřejmě myslel, že?“

Pressor měl aspoň tolik slušnosti, aby se začervenal. „Asi ano,“ připustil mrzutě. „Můžete nabídnout něco, za co by mi stálo riskovat zradu na mém lidu?“

Na druhém konci stolu se Bearsh ošil. Jinzler mu věnoval přísný pohled a Geroon se podřídil a mlčel. „Nevím, co přesně se vám stalo,“ řekl Jinzler, když se obrátil zpátky k Pressorovi. „Je zřejmé, že jste všichni strašně trpěli. Ale doufám – doufáme –, že vaše utrpení brzy skončí.“

„A co potom?“ tázal se Pressor. „Bude následovat velkolepý návrat do Nové republiky? Většina z nás se na tuhle výpravu přihlásila právě proto, aby unikla před tím, co nabízíte.“

„My nejsme ta Republika, kterou jste opouštěli,“ řekl Jinzler. „My jsme Nová republika.“

„A co má být? Nejsou snad vaše politické frakce rozhádané, nesoupeří spolu jednotlivé světy?“ opáčil Pressor. „Byrokracie už neexistuje? Vůdci jsou spravedliví, laskaví a moudří?“

Jinzler zaváhal. Co na to měl říct? „Byrokracii samozřejmě máme pořád,“ odpověděl opatrně. „Vláda bez ní nemůže fungovat. A rozhádané frakce by se také rozhodně našly. Druhou možnost už jsme však také vyzkoušeli: vládu jediného monolitického Impéria. Většina z nás dává přednost té první variantě.“

„Impérium?“ zachmuřil se Pressor. „Kdy to bylo?“

„Kolo dějin se točilo, už když Mezigalaktická výprava opouštěla Coruscant,“ odvětil Jinzler a ptal se sám sebe, kolik by toho měl prozradit. Jeho cílem bylo přesvědčit Pressora, že Nová republika nabízí těmto lidem naději, a ne mu dát úplný rozbor jedné z největších politických chyb historie. „Zpočátku se zdálo, že Palpatine chce jenom mír –“

„Palpatine?“ přerušil ho Pressor. „Nejvyšší kancléř Palpatine?“

„Právě ten,“ potvrdil Jinzler. „Jak jsem říkal, nejprve se zdálo, že chce pouze stmelit Republiku. Až později se ukázalo, že kolem sebe postupně soustředil veškerou moc.“

„Zajímavé,“ řekl Pressor. „Ale to všechno je minulost. Teď máme současnost. A já pořád čekám, až uslyším nějaký důvod, proč bych vám měl věřit.“

Jinzler se zhluboka nadechl. „Protože tu jste sami,“ řekl. „Jste v cizím teritoriu, obklopeni nebezpečími a smrtící radiací v sevřené kulové hvězdokupě a trčíte ve zničené a nepoužitelné lodi.“

„Není pravda, že tahle loď je nepoužitelná,“ řekl Pressor škrobeně. „Můj otec a droidi na tomhle konkrétním dreadnaughtu odvedli pořádný kus práce, takže je téměř provozuschopný.“

„Tak proč jste tedy všechny nenaložili na palubu a neodletěli?“ opáčil Jinzler. „Já vám řeknu proč. Neodletěli jste, protože nemáte ponětí, jak se dostat z hvězdokupy ven.“ Zadíval se druhému muži přímo do očí. „Z toho plyne jedna věc, strážce. Pokud nám nebudete důvěřovat – pokud nás zabijete, nebo nás pošlete pryč, vy a vaši potomci tu zůstanete uvězněni navždy.“

Pressorovi zaškubalo ve tváři. „Umím si představit i horší osud.“

„Kdyby šlo jen o vás, dokázal bych takové rozhodnutí pochopit.“ Jinzler se odvrátil a pohlédl na Evlyn, která stála tiše ve dveřích. „Jenže nejde jen o vás, že?“

Pressor si něco zabručel pod vousy. „Takže Stará a Nová republika mají přece jen něco společného,“ pronesl. „Politici a diplomaté pořád používají špinavé triky.“

Když Jinzler otevřel ústa, mávl rukou. „Zapomeňte na to. Tahle hra se tak nejspíš hrála vždycky.“

„Já vás nechci do ničeho nutit,“ řekl Jinzler tiše. „Nikam nespěcháme a nemusíte se rozhodnout hned teď. Ale musíte si uvědomit, že vaše rozhodnutí ovlivní víc než jen váš vlastní život.“

Pressor neodpovídal. Jinzler naslouchal tichu a usilovně přemýšlel, co dál by mohl říct. „Zatímco budete přemýšlet,“ řekl, když ho konečně něco napadlo, „moc rádi bychom se seznámili s vašimi lidmi a prohlédli si vaši loď. Je dokladem vaší vynalézavosti a houževnatosti a byla svědkem toho, jak jste dokázali přežít tak dlouho navzdory tolika úskalím.“

Pressor na Jinzlera dlouho hleděl přivřenýma očima, jako by se snažil poznat, jestli je jeho žádost míněna upřímně, nebo zda jde jen o další diplomatickou frázi. Pak najednou přikývl. „Dobrá,“ odsunul židli a zvedl se. „Chcete si prohlédnout náš domov? Pojďme se na něj tedy podívat.“

„A co ostatní?“ zeptal se Jinzler a také povstal. „Skywalkerovi, aristokra Formbi a další členové naší skupiny?“

„Zatím zůstanou pod zámkem,“ sdělil mu Pressor, obešel stůl a zamířil ke dveřím. „Jestli se rozhodneme s vámi jednat, tak je propustím.“

„Bylo by pěkné gesto propustit alespoň aristokru Formbiho,“ naznačil opatrně Jinzler. „Jste v chisském prostoru a on je vysoce postavený člen chisské vlády. Než to skončí, jeho pomoc budete rozhodně potřebovat.“

Pressor krátce sevřel rty. „Asi ano,“ připustil zdráhavě. „Tak dobrá. Aristokra a jeho skupina se k nám smějí připojit. Ale Jediové zůstanou tam, kde jsou.“ Zamyslel se. „A ti obrnění vojáci zrovna tak. Nelíbí se mi, jak vypadají.“

Jinzler se krátce uklonil. „Děkuji vám, strážce,“ odpověděl. Popravdě řečeno, stormtroopeři se příliš nelíbili ani jemu. O tom, že Impérium Ruky není despotická tyranie, jakou vytvořil Palpatine, si Fel mohl říkat, co chtěl. Snad dokonce mluvil pravdu. Jenže Jinzler už jedno Impérium zažil a dávno zjistil, že prázdná slova nic nestojí.

Pressor došel ke dveřím. Pak se najednou prudce obrátil. „Ještě jedna věc,“ řekl snad až příliš lhostejným hlasem. „Vaše jméno: Jinzler. Nebyl jste náhodou příbuzný rytířky Jedi Lorany Jinzler?“

Jinzlerovi připadalo, jako by mu srdce sevřela ledová pěst. „Ano,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl stejně nenuceně jako Pressorův. „Byla to moje sestra.“

Pressor kývl. „Ach.“

Otočil se zpátky. „Tudy.“

KAPITOLA

13

„Co to bylo?“ zeptal se znenadání Drask. „Slyšeli jste to?“

Na druhé straně kabiny Mara vypnula svůj světelný meč. Luke sáhl po Síle a pozorně naslouchal. Ozval se zvuk zavírajících se dveří… šumění jednoho z repulzorových generátorů se nepatrně změnilo…

„Jedna z kabin turbovýtahu se pohybuje,“ řekla Mara, hlavu nakloněnou ke straně, aby lépe slyšela. „Dolů, aspoň myslím.“

„Která?“ zajímal se Drask. „Poznáte která?“

Luke se zamračil soustředěním. Snažil se vycítit, kdo se v té kabině nachází… ale exotické dojmy z Geroonů a Chissů byly příliš silné, než aby to dokázal určit. „Těžko říct,“ odpověděl. „Maro?“

„Myslím, že v ní je Jinzler,“ potřásla pomalu hlavou. „Nic dalšího nedokážu zjistit.“

Drask něco polohlasně zamumlal. „Musíme se odsud dostat,“ řekl. „Aristokra Chaf ornťbintrano je možná ve smrtelném nebezpečí.“

„Pracujeme na tom tak rychle, jak jen to jde,“ zdůraznil Luke a snažil se potlačit zlé tušení, které se mu vzedmulo v žaludku. Jestliže někam odváželi Jinzlera, znamenalo to, že strážce Pressor usoudil, že kolonisté by si měli promluvit právě s ním? Co když Jinzler celou dobu plánoval právě tohle – setkat se s nimi jako první?

Okamžitě tu myšlenku zavrhl. Ne – to bylo směšné. Jak by mohl Jinzler vědět, že na palubě zůstal někdo naživu?

Jenže i kdyby ten člověk neměl zlé úmysly, neměl ani diplomatické vzdělání. „Maro?“ zašeptal.

„Pracuju tak rychle, jak jen to jde,“ připomněla mu a špičkou čepele světelného meče jemně nařezávala kov.

Luke se zamračil, ale věděl stejně dobře jako ona, že tohle se nedalo uspěchat. Jestli Mara řízne do kovu příliš hluboko a škrábne do některého z energetických kabelů repulzorů, nikdo z nich už nepomůže ani Formbimu, ani Jinzlerovi, ani nikomu jinému. Prsty přejížděl po rukojeti svého vlastního světelného meče a pěstoval trpělivost Jediho.

A potom znenadání vypadl kovový čtverec ze zdi. Luka to mírně překvapilo. Čtverec spadl skoro až na podlahu, než po něm stačil sáhnout Sílou a pomalu ho spustil dolů. „Tak,“ řekla Mara, vypnula světelný meč a ustoupila stranou. „Teď je řada na tobě.“

„Jasně.“ Postavil se na místo, které Mara právě uvolnila, a zažehl světelný meč. Přivolal si Sílu a vsunul špičku čepele mezi překřížené dráty za přepážkou.

„Opatrně,“ varoval ho Drask a udělal půlkrok směrem k němu. „Jestli se dotknete nesprávného drátu –“

„Nemějte obavy,“ klidnila ho Mara a rukou mu naznačila, aby nepřekážel. „On ví, co dělá.“

Luke pevně semkl rty. Jistě, věděl, co dělá, aspoň teoreticky. Otázkou ovšem bylo, jestli se mu to podaří skutečně provést.

Těsně nad čepelí světelného meče vedl vodorovně otvorem jasně červený kabel. V duchu se připravil a pohnul čepelí směrem k němu.

Samozřejmě ne tak blízko, aby se ho skutečně dotkl. Ale dostatečně blízko, aby se projevila krátkodobá předvídavost, která Jediům propůjčovala superrychlé reflexy.

A na ten jediný kratičký okamžik náhle ucítil tlak proti podrážkám svých bot.

„Červeným kabelem proudí energie do horního repulzoru,“ oznámil, vypnul světelný meč a ustoupil vzad.

„Dobře,“ řekla Mara, přistoupila k otvoru a označila kabel kouskem tmavohnědého obalu jedné ze svých výživných tyčinek. „Teď ještě ten druhý.“

Luke přikývl a přistoupil k prvnímu otvoru, který Mara vyřízla do zdi. Tentokrát si vybral modrý kabel, znovu zažehl světelný meč a přiblížil k němu špičku čepele.

Nic.

Zkusil totéž znovu se zeleným kabelem, s tmavočerveným a potom s dalším modrým kabelem, ale výsledky byly podobně negativní. Potom nakonec přiložil čepel k bílému kabelu s černými proužky a nakrátko mu připadalo, jako by mu podlaha klesala pod nohama. „Tenhle,“ řekl Maře a ustoupil. „Bílý s černými pruhy.“

„Hotovo,“ potvrdila, když ho označila stejným způsobem jako červený kabel na druhé straně. „Fajn. Jsme připraveni?“

„Víc připraveni už být nemůžeme,“ souhlasil Lulce a znovu zaujal pozici před černě pruhovaným bílým kabelem. Mara se postavila za něj, přitiskla se k němu zády a soustředila se na červený kabel, který Luke určil na opačné straně.

„Okamžik,“ řekl Drask poplašeně. „Co se teď chystáte udělat?“

„Myslela jsem, že je to jasné, generále,“ odvětila Mara. „Přesekneme energetické kabely.“

„Ale –“ Draskovi došla slova. „Opravdu to dokážete?“

Mara otočila tvář k Chissovi a Luke cítil, jak se mu zezadu o krk otřely její rudozlaté vlasy. „Věřte nám,“ řekla.

Obrátila se zpátky ke svému cíli, vlasy se jí vrátily do původní polohy a ozvalo se Map-bzzz, jak zažehla světelný meč.

A s pocitem, který Lukovi stále připadal úchvatný, se její mysl vlila do té jeho a celou ji obklopila a prostoupila.

Na ten nepopsatelně nádherný, zpomalený okamžik se skutečně stali jedinou bytostí, jediným duchem vlévajícím se do dvou samostatných těl. Uvažovali jako jeden; cítili jako jeden; jednali jako jeden.

A jejich světelné meče udeřily jako jeden; každá z obou zářících čepelí v dokonalé souhře proťala zaměřený energetický kabel.

Následovalo slabé škubnutí; spíš si ho jen představili, než doopravdy pocítili; a potom, jakoby s pocitem porážky, začala kabina turbovýtahu klesat dolů. Luke se zhluboka nadechl…

A splynutí skončilo stejně rychle, jako začalo. Pocit jednoty odezněl a nechal za sebou pouze hřejivou vzpomínku. „A je to,“ řekla Mara. Lukovým uším zněl její hlas trochu napjatě, jak se i ona snažila po okamžiku splynutí znovu získat duševní rovnováhu. „Vidíte? Žádný problém.“

„Jak to, žádný problém?“ vyštěkl Drask. „Vždyť padáme!“

„Nemějte strach,“ řekla Mara. „Teď, když se pohybujeme normální rychlostí, nás na druhém konci zachytí vestavěné bezpečnostní zařízení. Potíž byla v tom, že Pressorovy repulzory by nás dolů hodily příliš prudce a bezpečnostní zařízení by se nestačilo spustit.“

„Příliš riskujete,“ zavrčel Drask.

„Chcete odsud pryč, nebo ne?“ opáčila Mara.

Chiss zasyčel mezi zuby. „Vy Jediové si se svou mocí příliš zahráváte,“ řekl jí bez obalu. „Jednoho dne zajdete příliš daleko a zničí vás to.“

Kabina se otřásla, jako by do ní shora něco strčilo. „Co to bylo?“ zeptal se Luke a upřel pohled ke stropu.

„Změnili jsme směr,“ odpověděl Drask a zvláštním způsobem naklonil hlavu ke straně. „Nyní se pohybujeme v o něco svislejším směru než předtím.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Luke. On sám kvůli umělé gravitaci kabiny nepostřehl žádný rozdíl.

„Prostě to vím,“ řekl Chiss. „Nedovedu to vysvětlit. Ale je to tak.“

„Dobrá, fajn.“ Další spor byl to poslední, co teď Luke potřeboval. „Ale kam tedy jedeme?“

„Strážce Pressor možná rád vrství jednu past na druhou,“ pravil Drask a položil ruku na charric. „Třeba nás odváží na místo vyhrazené pro ty, kdo překonají první vrstvu.“

„No nevím,“ řekla Mara a rozhlédla se kolem. „Podle mě by to od něj bylo plýtvání silami. Luku, pamatuješ si, jak vypadalo tohle místo zvenku? Z hlavní trubice vybíhaly dvě zakřivené, že?“

„Ano,“ potvrdil Luke, když si vybavil pohled z Chaf Envoy. „Zdálo se, že vedly k sobě, ale pak zmizely v kopci.“

„Každá vycházela z jiného konce trubice,“ dodala Mara. „Jako by to byly odboěky, do kterých by ses mohl dostat z obou dreadnaughtů.“

„Odbočky, které vedou k centrálnímu jádru se zásobami,“ došlo najednou Lukovi. „No ovšem: tlačítko CJ na ovládacím panelu.“ .

„Přesně,“ souhlasila Mara. „Určitě jedeme právě tam.“

Sotva ta slova vyřkla, kabinka sebou znovu trhla a podlaha pod nimi začala polehoučku klesat. Luke reflexivně strnul, a když si uvědomil, co se stalo, opět se uvolnil. Teď, když byla kabina mimo hlavní trubici a Pressorovu past, převzal ji normální repulzorový paprsek odbočky a zvolna ji stahoval k jádru se zásobami. „Převracíme se,“ řekl Drask. Už zase měl hlavu nakloněnou ke straně.

„Zřejmě se srovnáváme s gravitací jádra,“ usoudil Luke.

„To je dobře?“

„Každopádně ano,“ ujistil ho Luke. „Palubní gravitace je většinou propojena se zbytkem systémů, které regulují prostředí. Jestliže funguje gravitace, v jádru bude pravděpodobně i vzduch a teplo.“

Za několik sekund kabina zastavila a dveře se otevřely do velkého, zatuchlého sálu.

Luke vystoupil z kabiny, světelný meč připravený v ruce. Místnost, která se před ním rozkládala, byla osvětlená pouze spoře – fungovala už jen asi třetina nouzových permasvětelných panelů. Nejbližší přepážka byla deset metrů od nich směrem k přední Části jádra a další se nacházela na opačné straně, dvacet metrů směrem k zádi. Prostor přímo před turbovýtahem byl víceméně prázdný, ale zbytek sálu byl soustavou panelů sahajících od podlahy až ke stropu rozdělen na menší úseky třikrát tři metry. Několik úseků bylo částečně nebo zcela vyprázdněných, ale většinu jich dosud zaplňovaly spousty naskládaných beden.

„Moc velkou díru do nich neudělali, že?“ poznamenal Luke, když se k němu připojili Mara a Drask.

„Tenhle sklad měl poskytovat zásoby padesáti tisícům lidí po dobu několika let,“ připomněla mu Mara. „Divím se spíš, že jich ubylo tolik.“

„Možná že je spotřebovali během první části cesty, kdy ještě byli všichni naživu,“ řekl Drask a zářičkou posvítil dolů na popisky jedné řady krabic. „Z původní posádky jich určitě moc nepřežilo.“

„Mně pořád nejde do hlavy, jak vůbec mohl někdo přežít,“ řekl Luke a namířil svou zářičku na zadní přepážku. Těsně na hranici dosahu paprsku byly vidět dva průchody: jeden byl velikosti člověka, kdežto druhý byl očividně určen pro náklad. „Pojďme na záď; podíváme se, co je tam vza–“

Odmlčel se. Komlink, který měl u pasu, vydal podivný švitořivý zvuk. Vytáhl ho z opasku, periferním viděním zpozoroval, že Mara a Drask udělali totéž se svými komlinky, a zapnul ho.

Zapraskala na něj pouze statická elektřina, a tak ho zase rychle vypnul. „To je divné,“ zamračil se na přístroj. „Zrovna se mi zdálo, jako by se z něj něco ozvalo.“

„Z mého taky,“ řekla Mara a obracela komlink v ruce. „Co ten váš, generále?“

„Ano,“ odpověděl Drask zamyšleně. „Bylo to, jako kdyby –“ Zarazil se.

„Jako kdyby?“ pobízela ho Mara.

„Jako kdyby někdo vyslal nějaký – nevím, jak se to řekne ve vašem jazyce,“ odvětil Chiss. „Signál, který proběhne všemi komunikačními pásmy při pokusu proniknout rušením.“

„Nějaký druh impulsu, který jde napříč celým spektrem,“ přikývla Mara. „Sami tuhle techniku někdy používáme, zpravidla u vozidel nebo lodí – nikdy jsem neviděla, že by ji někdo prováděl s něčím tak malým, jako je komlink.“

„Umožňují to chisské komlinky?“ zeptal se Luke Draska.

Ten zaváhal. „Některé z nich ano,“ připustil. „Ale ty, kterými jsem vybavil naši skupinu, to neumožňují.“

„Tak se zeptáme jinak,“ řekla Mara. „Jsou nějaké z těchhle vyspělejších komlinků na palubě Chaf Envoy?“

Drask odvrátil zrak. „Jsou,“ přiznal.

Mara pohlédla znovu na Luka. „Skvělé,“ odtušila. „Takže někdo dokáže komunikovat s lodí. Jenže ten někdo nejsme my.“

„Možná si jenom něco sdělovali trosečníci sami mezi sebou,“ nadhodil Luke ve snaze najít méně hrozivé vysvětlení. „Možná že Pressor potřeboval poslat signál na jeden z ostatních dreadnaughtů.“

Mara zavrtěla hlavou. „Lodě by měly mít napevno zabudované komunikační linky.“

„Třeba jsou některé z nich mimo provoz.“

„Třeba,“ řekla. Zjevně tomu nevěřila ani na okamžik.

A přestože ho někdy nazývala naivním farmářským klukem, nevěřil tomu ani on.

Někdo na palubě Mezigalaktické výpravy s někým komunikoval navzdory tomu, že Pressor komunikaci rušil. Otázka byla, kdo a s kým.

A co si sdělovali.

Pohlédl na Maru, ale ta jen pokrčila rameny. „Teď s tím nic nenaděláme,“ rozhodla. „Pojďte, podíváme se dozadu.“

*

„Když se nad tím zamyslím, napadá mě, že nás vlastně ani nemělo překvapit, že jsme vás tu našli,“ prohodil velvyslanec Jinzler, když Pressor vedl skupinku zpátky ke kabině turbovýtahu číslo pět. „Lidé vždycky najdou způsob, jak přežít – i za těch nejhorších podmínek.“

„Ano,“ přisvědčil Pressor neutrálním tónem a vybídl ostatní, aby vstoupili do kabiny. Všiml si, že oba Geroonové zaváhali, než vkročili do dveří, kdežto Jinzler ani nezpomalil. Ten člověk byl buď velmi důvěřivý, i velmi sebejistý, anebo velmi hloupý. „Ačkoli skutečnost, že jsme to všechno přežili, rozhodně neznamená, že by se to někdo nesnažil změnit.“

„Vskutku,“ zamumlal Jinzler a postavil se s chisskou ženou do rohu kabiny. „Doufáme, že mimo jiné zjistíme i to, jak se to všechno stalo.“

„Možná k tomu budete mít příležitost,“ řekl Pressor, vytáhl ovladač a zapojil ho do droidí zdířky na ovládacím panelu. „Většina záznamů byla bohužel zničena při útoku.“ Zmáčkl tlačítko a stěna mezi kabinami čtyři a pět zajela do stropu.

Tři černě odění Chissové v kabince zareagovali jako loutky na provázcích; když postřehli, že jedna ze zdí jejich vězení zmizela, prudce se otočili a ruce jim zalétly ke zbraním v pouzdrech. Oba Geroonové oproti tomu zvedli paže a vrhli se ke svým soukmenovcům, jako by byli rozděleni celá léta, a ne jen pár minut. Starší Chiss, ten, který měl žluto-šedý oblek, se pouze klidně obrátil k Pressorovi a kývl hlavou. „Zdravím vás,“ promluvil basikem se zvláštním, ale vcelku srozumitelným přízvukem. „Jsem aristokra Chaf‘orm‘bintrano z Páté vládnoucí rodiny a zastupuji Chisskou ascendenci. Můžete mě oslovovat aristokro Formbi. Mám tu čest hovořit se strážcem Pressorem?“

„Máte,“ řekl Pressor a opětoval jeho kývnutí. To nejmenší, co mohl udělat, bylo chovat se stejně zdvořile jako jeho návštěvníci. „Vítám vás na

palubě lodi Mezígalaktické výpravy, aristokro Formbi, a omlouvám se, že jsem vás musel přivítat tak, jak jsem to udělal.“

„Nemusíte se omlouvat,“ ujistil ho aristokra. Jeho svítící rudé oči kmitly k chisské ženě – která se stále držela blízko Jinzlera –, jako by se chtěl ujistit, že je v pořádku. „Vaše opatrnost je naprosto pochopitelná.“

„Strážce Pressor nás zavede ke svým lidem,“ ozval se Jinzler. „Předpokládám, že potom projednáme možnost jejich návratu do Nové republiky.“

Aristokra svraštil ěelo. „Možnost?“

„Přesně tak,“ řekl Pressor. „Ani trochu si nejsem jistý, jestli se rozhodneme do Republiky vrátit. Anebo jestli vůbec chceme odsud odejít, když už jsme u toho.“ Zadal změnu na ovladači.

„Vy jste mu neřekl, kde se nacházejí?“ zadíval se Formbi na Jinzlera.

Pressor se zarazil a prst mu zůstal viset nad aktivačním tlačítkem. „Jak to myslíte, kde se nacházíme?“ otázal se.

„Obávám se, že tak daleko jsme se v naší rozmluvě nedostali,“ přiznal Jinzler.

Pressor pohlédl na Formbiho a cítil, jak se mu v žaludku usazuje těžký balvan. „Co kdybyste mi to řekl teď?“ vybídl ho.

Formbimu zaškubalo ve tváři. „Jste hluboko v přísně střežené zóně obranné pozice Chisské ascendence,“ oznámil mu. „Cestování touto oblastí je bez zvláštního povolení zakázáno. Obávám se, že teď, když o vás víme, vám nemůžeme dovolit tu zůstat.“

Kámen v Pressorově žaludku ztěžkl ještě víc. „Chápu,“ řekl a znovu se vrátil k neutrálnímu tónu. „A co když odmítneme toto místo opustit?“

„Doufám, že neodmítnete,“ řekl Formbi stejným tónem. „Samozřejmě vám poskytneme veškerou pomoc, kterou budete při stěhování vašich lidí potřebovat. Je to jen malá náhrada za to, čím jste prošli.“

„Chápu,“ zopakoval Pressor. „Své argumenty můžete přednést řediteli Uliarovi a Správní radě. To oni učiní konečné rozhodnutí.“

Jinzler zvedl hlavu. „Kdo je ředitel Uliar?“

„On je hlavou celé kolonie,“ řekl mu Pressor a stiskl aktivační tlačítko na ovladači. Dveře do výklenku se za ním zavřely a dvojitá kabina začala klesat.

„Rozumím,“ odpověděl Formbi. „Odpusťte – měl jsem za to, že vůdcem jste vy.“

„Já jsem strážce,“ řekl Pressor. „Já a moji dohlížitelé udržujeme v kolonii pořádek. Ředitel Uliar a Správní rada činí všechna organizační rozhodnutí.“

„Skoro mi to připomíná nějakou korporaci,“ poznamenal Jinzler.

„A proč by ne?“ opáčil Pressor. „Korporace fungují mnohem líp než ta politická džungle, kterou jsme nechali za sebou.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Jinzler rychle.

„Kolik vás tady je?“ zeptal se Formbi.

Pressor od nich odvrátil obličej. „Myslím, že odpovědi na všechny další otázky bych měl nechat na řediteli Uliarovi.“

Kabina se ponořila do ticha, tedy až na tlumené vrzání a hukot turbovýtahu a melodický šepot čtveřice Geroonů, kteří se choulili v rohu. Nejspíš se dosud vzájemně ujišťují, že jsou v pořádku, usoudil Pressor, zatímco si se směsí odporu a úžasu prohlížel mrtvá zvířata, která měli přehozená přes ramena.

Dvojitá kabina se s hlasitým zaskřípěním otřásla a zastavila a vytrhla Pressora z jeho úvah. „Tudy,“ řekl a otevřel ovladačem dveře. „Půjdeme za ředitelem Uliarem.“ Vystoupil ven –

A ztuhl na místě. Vzadu v hale před turbovýtahy stáli připraveni tři z jeho dohlížitelů, přesně jak to předem naplánoval; na jejich tvářích se zračily různé výrazy od ostražitých po nepřátelské či jednoduše nervózní.

V tiché skupince vedle nich stál ředitel Uliar a dva Přeživší ze Správní rady. Po Uliarově boku, s kaštanovými vlasy lesknoucími se v osvětlení chodby, byla instruktorka Rosemari Tabory. Pressorova sestra a Evlynina matka.

A tohle Pressor rozhodně neplánoval.

„Řediteli Uliare,“ řekl na pozdrav, vykročil halou ke skupině a snažil se udržet hlas v klidu. „Radní Tarkoso; radní Keely,“ dodal a kývl hlavou k jednomu starému muži a pak ke druhému. „Co vás sem přivádí?“

„Nehrajte si na neviňátko, strážce,“ poradil mu Uliar a zahleděl se na skupinu vystupující z kabiny turbovýtahu. Vrásky kolem očí se mu prohloubily. „Nesluší vám to. Takže toto jsou naši návštěvníci, není-liž pravda?“

„Jen někteří z nich,“ upřesnil Pressor a rychlým pohledem zalétl ke své sestře. Rosemari měla strnulý výraz a nepatrně pobledlou kůži. „Víte přece, že tohle je sotva vhodné místo pro diplomatické setkání historického významu.“ Významně pohlédl na oba radní. „A účast také není nejhojnější.“

„Celá rada se shromáždí, až přijde čas,“ řekl Uliar. „Domnívám se však, že ti z nás, kteří na vlastní kůži zažili Zkázu, mají právo pohlédnout jako první do tváří těm, kteří nás zničili.“

„Tohle je významná událost, se kterou souvisí neméně závažné rozhodnutí,“ naléhal Pressor tiše. „Dost možná je to nejdůležitější věc, jaká se tady za celou tu dobu přihodila. Stanovy vyžadují, aby byli přítomni všichni členové Správní rady – jak Přeživší, tak Kolonisté.“

„A taky že budou,“ slíbil Uliar. Po tváři mu krátce přelétl úsměv. „Troufám si tvrdit, že do té doby může instruktorka Tabory zastupovat Kolonisty jako pozorovatelka.“

„Ale –“

„Kteří z nich jsou Jediové?“ přerušil ho Keely. Očima nervózně přejížděl po skupince, která se trochu nejistě zarazila u dveří turbovýtahu. „Strážce? Kteří z nich jsou Jediové?“

„Nikdo z přítomných není Jedi,“ sdělil mu Pressor. „Ty zatím držíme v jedné z kabin turbovýtahu.“

„Nikdo z přítomných není Jedi, říkáte?“ odtušil Uliar. „Dokonce ani –? Pohleďte, instruktorko Tabory – tamhle je vaše dcera. To se podívejme.“

Pressor se ohlédl a žaludek se mu sevřel. Za posledním z Geroonů se právě vynořila z kabiny Evlyn; klid v jejím obličeji ostře kontrastoval s napětím ve tváři její matky. „Pomáhala mi,“ řekl a pohlédl znovu na Uliara.

„Neříkejte,“ odpověděl Uliar, jako by ho to překvapilo. „Vzal jste svou neteř nahoru do čtyřky a vystavil jste ji nadměrné radiaci? Nemluvě o tom, že jste ji vydal všanc potenciálně nebezpečným vetřelcům? Zvláštní věc.“

„Ráda tráví čas se strýčkem Joradem,“ vložila se do toho Rosemari. Navzdory starostem, které se jí zračily ve tváři, byl její hlas pevný. „Vždycky ho měla ráda.“

„Skutečně,“ pronesl Uliar, když se Evlyn protáhla kolem Jinzlera a Formbiho a přistoupila ke své matce. „Ahoj, Evlyn. Jak se ti daří?“

„Je mi dobře, řediteli Uliare,“ odpověděla Evlyn s vážností, která u tak malé dívky působila nepřirozeně. Matku však objala stejným způsobem jako každé jiné desetileté dítě. „Nemusíte se o mě bát. Strýček Jorad udělal všechno správně. Nehrozilo mi žádné nebezpečí.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Uliar a znovu upřel pohled na Pressora. „Stejně jako před dvěma lety, hmm? Když Javriel zešílel a chtěl vzít všechny děti z jeslí jako rukojmí. To jsi také pomáhala svému strýčkovi, pokud si to pamatuji správně.“

„Ano, pamatujete,“ potvrdil Pressor a cítil, jak mu pod límcem vyráží pot. Takže Uliarovi Evlyniny schopnosti také neunikly. Měl tušit, že si jich starý Přeživší všimne. A na světlo je musel vytáhnout zrovna ve chvíli, kdy–

Sevřelo se mu hrdlo. Co když si Uliar vybral tento okamžik schválně? Okamžik, kdy jsou poprvé po padesáti letech na palubě jeho lodi cizinci, a to včetně Jediů? Cizinci, kteří neznají poměry Mezigalaktické výpravy a mohli by být ochotni a schopni potvrdit Uliarovo podezření ohledně Evlyn?

„Vskutku,“ pokračoval Uliar. „Své neteři opětujete náklonnost zvláštním způsobem, strážce.“

„Dnes jsem potřeboval její pomoc,“ řekl Pressor. „Stejnou pomoc, jakou jsem potřeboval i tehdy: vějičku. Žádný z mých dohlížitelů by takový úkol nezvládl.“

„Ale vaše vlastní neteř?“ podivil se Uliar. „Proč jste si nevybral někoho jiného?“

Křivě se pousmál, čímž prozradil, že se chystá sklapnout čelisti své slovní pasti. „Anebo,“ řekl uhlazeně, „má nějaké výjimečné předpoklady nebo schopnosti, díky nimž se pro takovéto úkoly skvěle hodí?“

„Má dcera má spoustu výjimečných schopností, řediteli,“ ozvala se Rosemari. Rukou ovinula dívčina ramena, jako by ji chtěla chránit. „Například nikdy neztratí hlavu, za žádných okolností. Je rychlá a chytrá a málokdo z kolonie zná čtyřku líp než ona. Zvlášť teď, když většina prací skončila a tam nahoru už skoro nikdo nechodí.“

„Nevstoupila náhodou za mými zády k dohlížitelům?“ otázal se Uliar a zlostně blýskl očima po Rosemari. Nastražil past Pressorovi a zjevně se mu nelíbilo, že Rosemari zasáhla a otupila její ostří. „A když už jste se zmínil o Stanovách, strážce, věřím, že výslovně uvádějí, že vy a vaši dohližitelé jsou ti, kdo mají stát mezi kolonií a potenciálními hrozbami.“

„Vždyť právě říkal, že pouze potřeboval někoho, kdo by sehrál roli vějičky,“ zopakovala Rosemari. Její hlas začínal znít stejně zlostně jako ředitelův. Mávla rukou ke třem dohlížitelům, kteří se rozpačitě drželi stranou mimo debatu. „Myslíte, že by vešli do zamaskovaného turbovýtahu, kdyby je tam chtěl vlákat Trilli, Oliet nebo Ronson?“

Namířila prst Uliarovi přímo na hruď. „Anebo měl požádat někoho jiného? Třeba některou z vašich vnuček?“

„Vějička neměla být vůbec potřeba,“ trval Uliar na svém. „Strážce Pressor nás opakovaně ujišťoval, že díky různým pastem a stálému dozoru droidů je čtyřka dokonale zabezpečena.“

„Aha, takže vy teď chcete odpálit výbušniny a celou ji zdemolovat?“ zeptala se Rosemari uštěpačně. „Po všem tom úsilí, které můj otec a jiní s ním vynaložili, aby ji dali zase dohromady?“

Vypjala se do své plné výšky 158 centimetrů. „Anebo to nemyslíte vážně, když tvrdíte, že nás odtud chcete jednoho dne dostat pryč?“ naléhala. „Tolik jste se ve svém malém královstvíčku zabydlel, že nás tu chcete držet navždy?“

„Zmlkněte, ženská,“ okřikl ji Tarkosa, z jehož očí pod huňatým obočím se hrozivě zablesklo. „Nevíte, co říkáte.“

„Ano, mlčte,“ přidal se k němu Uliar nevrle. „Nepřivedl jsem vás sem proto, abych poslouchal, jak se snažíte omlouvat svého bratra.“

„To ji zřejmě moc dobře neznáte,“ řekl mu Pressor, kterého ten rozhovor začínal svým způsobem bavit. „Naši hosté čekají.“

Uliar nakrátko pevně semkl rty a oči mu kmitly přes Pressorovo rameno. „Dobrá,“ řekl neochotně. „Představte nás.“

„Ovšem,“ odpověděl Pressor. Odvrátil se a pokynul ostatním, ať jdou blíž. Uliar se nevzdal, to dobře věděl. Pouze pro tuto chvíli přerušil výslech.

Ale zkusí to znovu. Zcela určitě to zkusí znovu.

Jinzler, který kráčel v čele skupiny, přistoupil k Pressorovi a trpělivě zůstal stát. „Představuji vám zástupce Nové republiky,“ řekl Pressor, přičemž pozorně sledoval Uliarův výraz, „velvyslance Deana Jinzlera.“

Ředitel se uměl ovládat. Když si uvědomil, co mu to jméno připomíná, pouze nepatrně zúžil oči. „Pane velvyslance,“ řekl uhlazeně, „jsem Chas Uliar, současný ředitel kolonie Mezigalaktické výpravy. Toto jsou radní Tarkosa a Keely, dva z původních Přeživších – tedy z těch, kdo přežili Zkázu.“

„Je nám ctí, pane řediteli,“ uklonil se Jinzler jako diplomat z nějakého starého holodramatu. „Jsme rádi, že vás tu nacházíme živé.“

„Ano,“ odtušil Uliar snad až příliš suše. „Tím jsem si jist.“

„Tohle je aristokra Formbi z Chisské ascendence,“ pokračoval Pressor, „a vrchní správce Bearsh z Geroonského pozůstatku a jejich asistenti.“

„Taková rozmanitá skupina,“ poznamenal Uliar poté, co se kývnutím hlavy pozdravil s Formbim a Bearshem. „Vyrozuměl jsem, že jste s sebou vzali i dva Jedie.“

„Ano,“ přisvědčil Jinzler. „Strážce Pressor nám řekl, že jsou spolu s ostatními stále ještě zadržováni.“

„Spolu s ostatními?“ Uliar tázavě pohlédl na Pressora.

„V oddělené kabince je ještě pět dalších,“ potvrdil Pressor. „Zastupují vládu, která si říká Impérium Ruky.“

„Impérium Ruky,“ opakoval Uliar jakoby sám pro sebe. „Zajímavé. Předpokládám, pane velvyslanče, že si přejete, abychom obě skupiny okamžitě propustili, aby se k vám mohly přidat?“

Pressor zadržel dech. Byl to přímočarý návrh, který se sám nabízel; on se však už dávno naučil při jednání s Uliarem přímočarým návrhům nedůvěřovat. Nebyla ředitelova otázka ve skutečnosti pokusem zjistit, kdo tuto expedici doopravdy vede?

Jinzler zaváhal, snad také vycítil past. „Jsem si jistý, že tam, kde jsou, se jim nic nestane, pane řediteli,“ odpověděl opatrně. „Nakonec samozřejmě budeme chtít, abyste je propustili, ale jednání můžeme zajisté zahájit i bez nich.“

„Dobře,“ zamumlal Uliar. Jinzler zkouškou očividně prošel. „Takže k věci. Zasedací síň Správní rady je nedaleko tímto směrem. Šli byste laskavě za mnou…?“

„Děkujeme vám,“ uklonil se znovu Jinzler.

Uliar se otočil a zamířil chodbou směrem na záď, oba radní se mu zařadili po bok a Jinzler s Formbim je po pár krocích následovali. Pressor zachytil pohled svých tří dohlížitelů a kývl směrem k Uliarovi; Ronson a Oliet kývnutí opětovali a vykročili vpřed, aby dělali trojici Přeživších doprovod. Černě odění Chissové už s vojenskou přesností mašírovali v řadě jednotným krokem za Formbim. Geroonové se vydali za nimi, jejich pohyby byly mnohem váhavější a vůbec neladily se zbytkem skupiny. „Že to ale začíná pěkně zostra,“ pošeptal Pressor Rosemari, když průvod odpochodoval pryč. „Radši vezmi Evlyn a –“

Pohlédl dolů k boku své sestry a zarazil se. Po Evlyn nebylo ani vidu ani slechu. „Zatraceně,“ zavrčel a rozhlédl se. No ovšem, tamhle byla, v polovině chodby – kráčela mezi aristokrou Formbim a trojicí černě oblečených Chissů, kteří pochodovali za ním. „Jak to dělá?“

„Nevím,“ zašeptala Rosemari zasmušile. „Ale jestli toho nenechá, Uliar brzy sám pozná, co je Evlyn zač.“

„Bez legrace,“ řekl Pressor. Znovu se mu sevřel žaludek. „Radši je dožeň a jdi tam s ní.“

„Na zasedání rady?“ opáčila Rosemari. „Nejsem oprávněná tam být.“

„Jistěže jsi,“ řekl jí Pressor. „Při tomhle vyjednávání zastupuješ Kolonisty, ne? Uliar to přece říkal.“

„Byl to stejný úskok, jako když se ptal, proč necháváš Evlyn dělat tyhle kousky,“ odsekla Rosemari. „A když už o tom mluvíme –“

„Nech toho,“ vpadl jí Pressor do řeči. „Podívej, jestli tam nepůjdeš, tak bude mít Evlyn potíže. Co myslíš, že Uliar řekne, až si jí konečně všimne a nebude si pamatovat, že by ji viděl vstoupit?“

„Máš pravdu,“ připustila Rosemari zdráhavě. „Ale ty bys tam měl jít radši se mnou.“

„Vždyť já mám v úmyslu –“

Pressor se odmlčel, protože komlink na jeho opasku podivně zacvrlikal. Zamračil se, sáhl dolů a uvolnil ho.

„To je divné,“ zahuhlal Trilli a přistoupil k němu se svým vlastním komlinkem v ruce. „Ozvalo se něco z vašeho komlinku, šéfe?“

„Zdálo se mi, že ano,“ odpověděl Pressor a ťuknul do spínače. Na normálním kanálu šuměla pouze statická elektřina jeho rušení a na speciální velitelské lince s proměnlivou frekvencí bylo ticho. „Zvláštní.“

„A víte, co je ještě zvláštnější?“ Trilli ukázal do chodby za odcházející skupinou. „Viděl jsem, že po komlincích sáhli i Jinzler a Formbi.“

Pressor se zachmuřil a v zádech ho nepříjemně zamrazilo. Zapnutá rušiěka by neměla propustit žádné signály. Na žádné komlinky. „Vrať se nahoru a zkontroluj rušičku,“ přikázal Trilimu. „Naši hosté možná mají v rukávu pár triků, o kterých nevíme.“

„Dobře.“

Trilli vykročil a zase se zastavil, když ho Pressor chytil za paži. „A když už tam budeš,“ dodal strážce tiše, „uzamkni ovládání repulzorů předních maskovaných kabin. Ujisti se, že je nedokáže vypnout nikdo kromě nás.“

„Jasně,“ řekl Trilli zmateně. „Bojíte se, že by je někdo mohl omylem zrušit, nebo tak něco?“

Pressor upřel zrak na Uliarova vzdalující se záda. Uliar, který přežil zničení Mezigalaktické výpravy a pořád ještě měl z té doby jizvy. Uliar, který věděl, kde jsou momentálně zavřeni Jediové a Imperiálové.

Uliar, který všechny odváděl k zasedacímu sálu daleko od turbovýtahů a jejich ovládání, takže Pressor a ostatní nebudou mít možnost všimnout si, kdyby někdo vklouzl na čtyřku a začal si pohrávat s ovládacími páčkami.

„Ano,“ odpověděl Pressor tiše Trilíimu. „Nebo tak něco.“

*

Se znepokojivým otřesem se kabina dala do pohybu. „Pomalu,“ řekl varovně Fel, opřel se rukou o chvějící se stěnu, aby neztratil rovnováhu, a pozorně se díval, jak Hlídač a Drapák dolaďují nastavení rozdělovače energie, který poskládali na koleni. „Nikam nespěchejte. Času máme habaděj.“

„My to pouštíme pomalu,“ ujistil ho Hlídač. „Všechno probíhá hladce.“

„Dobře,“ kývl Fel, ale nebyl si zcela jistý, jestli tomu věřil. Připadalo mu, že vibrace kabiny sílí, a odkudsi se začal ozývat dunivý rachot.

Na druhou stranu, kdyby jejich pokus selhal, nejspíš by byli mrtví dřív, než by si to vůbec uvědomili. Aspoň nějaká útěcha.

„Pořád ještě chcete, abychom zamířili k jádru se zásobami?“ zeptal se Drapák.

„Jestli to dokážete zařídit, tak ano,“ odpověděl Fel. Ta druhá kabina, kterou slyšeli, ta, ve které byl Jinzler a možná taky Formbi, zřejmě sjela přímo dolů k dalšímu dreadnaughtu. Nezdálo se mu, že by byl dobrý nápad vtrhnout tam plnou rychlostí za nimi, zvlášť pokud Pressor přichystal nevítaným návštěvníkům další překvapení. Nejlepší by bylo tu loď objet a dostat se k ní zdola.

Koutkem oka zahlédl, jak Mrak trhl hlavou. „Veliteli?“ zeptal se stormtrooper. „Slyšel jste to?“

„Co jsem měl slyšet?“ otázal se Fel a napínal v rachotu uši.

„Můj komlink právě zabzučel,“ hlásil Mrak.

„Můj taky,“ potvrdil Stín. „Znělo to, jako by někdo posílal zhuštěnou zprávu.“

Fel se zamračil. Ze svého vlastního komlinku sice žádný zvuk nezaslechl, ale v pronikavém drnčení se mohl snadno ztratit. Stormtroopeři měli komlinky zabudované přímo do svých helem, takže okolní hluk jim vadil mnohem míň. „Podařilo se vám to zaměřit?“ zeptal se. „Směr nebo vzdálenost?“

„Ne,“ odpověděl Mrak. „Na to není můj komlink vybaven.“

„Tak ho předělejte,“ přikázal Fel a rozhlédl se. Kabina mu najednou připadala menší a daleko zranitelnější. „A riskněte to a přidejte na rychlosti,“ dodal. „Jestli to byl Pressor a mluvil se svými přáteli, tak odsud musíme co nejdřív vypadnout.“

„A jestli to nebyl Pressor?“ zeptal se Stín.

Fel vzhlédl ke stropu. „Tak odsud musíme vypadnout ještě rychleji.“

KAPITOLA

14

Průchod vedl do dalšího skladu, který byl naprosto stejný jako ten, skrz který se sem dostali, až na to, že zde nebyly žádné přístupové dveře turbovýtahu. Bedny se zásobami, nakupené mezi panely, vypadaly tentokrát zcela netknuté.

A nedotčené byly i krabice v druhé místnosti směrem na záď, stejně jako v té další. „Mluvit o zásobách na deset let pro tak velkou výpravu je jedna věc,“ poznamenal Luke, když kráčeli kolem narovnaných beden k dalším dveřím vedoucím dozadu, „ale opravdu je vidět je něco úplně jiného.“

„A tohle je jenom jedno patro,“ dodala Mara. Zadívala na řady kartónových krabic a projel jí podivný pocit. Všichni ti lidé – téměř padesát tisíc bytostí – všichni jsou pryč. Mrtví během několika sekund, minut nebo hodin.

Zavražděni na příkaz muže, kterému kdysi s hrdostí sloužila.

„Haló?“

Setřásla ze sebe ponurou náladu. Luke si ji prohlížel a v obličeji se mu zračily starosti. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jasně,“ ujistila ho. „Nic mi není.“

Jako by ho mohla oklamat. „Další duchové z minulosti?“ zeptal se tiše.

Pohlédla na Draska, který pár metrů od nich zkoumal jednu řadu krabic. „Je to zvláštní,“ řekla tiše svému manželovi. „Myslela jsem, že tímhle už jsem si prošla. Že jsem to všechno nechala za sebou. Jenže na Chaf Envoy jsem si začala připadat… já nevím. Je těžké to vysvětlit.“

„Začala sis připadat ve svém živlu?“ nadhodil Luke.

Mara se nad tím výrazem důkladně zamyslela. „Ano, myslím, že je to tak,“ souhlasila. „Fel a tahle jeho nová pětistá první legie se tolik lišili od toho, co vytvořil Palpatine, že by mě snad doopravdy těšilo, kdybych k nim mohla patřit.“

Lukovo ěelo pokryly vrásky. „Snad vážně neuvažuješ o tom, že bys přijala Parckovu nabídku a vzala práci v Impériu Ruky, že ne?“

„Samozřejmě že ne.“ Mara zaváhala. „Ne, to není úplně přesné,“ přiznala. „Chci říct, bez tebe bych rozhodně nikam nešla. Ale zároveň…“ Zavrtěla hlavou.

„Já vím,“ řekl. „Nová republika v poslední době nebyla zrovna zářným příkladem toho, jak spravovat galaxii.“

Mara si odfrkla. „Velmi mírně řečeno,“ pověděla mu. „Všechny ty malicherné rozbroje a konflikty – potom, co jsme konečně našli neporušenou kopii Caamaského dokumentu, jsem si myslela, že to skončí. Jenže polovina těch konfliktů hoří dál a senát neudělal nic pro to, aby je uhasil.“

„To není tak úplně pravda,“ poopravil ji Luke. „Ale něco na tom bude. Za Impéria byl mnohem větší klid, viď?“

„Jen do doby, než začala ta vaše Rebelie,“ řekla Mara. „Pak znovu nastal rámus.“

„Dělali jsme, co jsme mohli,“ usmál se na ni. Pak jeho úsměv zmizel a Luke nepatrně pokrčil rameny. „Nemůžeš uvažovat způsobem co by, kdyby, Maro. Palpatine sice potlačil všechny regionální konflikty, ale zároveň potlačil i spravedlnost a svobodu, zejména svobodu ne-lidí. Kdyby stál v čele Impéria někdo jiný… nikdy se nedozvíme, jak by to vypadalo.“

„Mně je tohle všechno jasné,“ řekla Mara. „Ale to je vedlejší. Jde o to, že jsem začala nostalgicky, ba dokonce vřele vzpomínat na Impérium.“

Mávla na zaprášené hromady krabic kolem sebe. „A pak najednou narazím na tohle: na zásoby připravené pro lidi, o kterých věděl, že je nechá povraždit.“ Nechala ruku poklesnout k boku. „Bylo to prostě tak chladnokrevné, že mi bylo, jako bych dostala pěstí do zubů. To je celé.“

„Já vím,“ řekl Luke, vzal ji za ruku a něžně ji stiskl. „Tys na vlastní oči nikdy neviděla následky Palpatinovy politiky, viď?“

„Ne, obvykle ne,“ odpověděla Mara s povzdechem. „Aspoň ne ty nejhroznější. Alderaan a podobně. Většinou jsem měla co do činění s jednotlivci nebo malými skupinami a polovina z nich byli imperiální hodnostáři podezřelí ze zpronevěry nebo zrady. Nikdy jsem neviděla nic, co by se mohlo měřit s Mezigalaktickou výpravou.“

„To, že se před tebou snažil podobné věci utajit, mi dává smysl,“ podotkl Luke. „Mohla bys začít pochybovat, a to riziko si nemohl dovolit.“

„Jediové?“ zavolal Drask.

Mara se otočila. Generál přešel k další hromadě beden poblíž zadních dveří a svítil zářičkou na jednu krabici zhruba ve výši své hlavy. „Pojďte sem.“

„Co jste objevil?“ zeptal se Luke, když k němu on a Mara dorazili.

„Tyhle dvě krabice,“ řekl Drask a ukázal na ně zářiěkou. „Byly sem přemístěny odjinud.“

Mara se zamračila a pohlédla na Luka. Vrátil jí podobně zmatený pohled. „Co tím chcete říct?“ zeptal se Luke. „A jak to víte?“

„V předchozích skladech byly krabice srovnány určitým způsobem,“ řekl Drask. „Několik různých druhů potravin, oblečení, náhradní díly, rozmanité další zásoby, nouzové vybavení a tak dál. Všechny zaujímaly svá místa a každý typ byl pokaždé zastoupen stejným množstvím.“

Luke pohlédl na Maru. „Dává ti to nějaký smysl?“ zeptal se.

„Vlastně ano,“ řekla. „Když každou místnost zaplníš zásobami ve správném poměru podle toho, jak rychle se budou spotřebovávat, můžeš pak vyprazdňovat jednu místnost po druhé a nemusíš pro jednotlivé věci chodit sem a tam do půltuctů skladišť. Také bys mohl zásoby rychleji a snadněji rozdělovat, kdyby ses rozhodl někde založit kolonii.“

„Chápu,“ přikývl Luke. „Kolonisté by například dostali jeden dreadnaught a, řekněme, dvě patra zásob. Žádné roztřiďování by nebylo potřeba: prostě bys jim dala všechno z těch dvou pater.“

„Přesně,“ řekla Mara. „Takže vy říkáte, že ty krabice sem nepatří?“

„Ano,“ potvrdil Drask a ukázal na bedny. „Obsahují vybavení pro údržbu elektrických a kapalinových sítí, ale místo nich by tu měly být krabice s potravinami.“

„Budu vám věřit,“ řekl Luke a rozhlédl se kolem. „Nevypadá to, že je sem přenesli z jiného kouta místnosti.“

„Pokud ovšem někdo nepřerovnal celé tohle skladiště,“ podotkla Mara.

„Ne,“ řekl Drask. „Ostatní krabice jsou na správných místech.“

„A co další místnost vzadu?“ navrhl Luke. „Pojďme se tam podívat.“ Zavedl je dozadu k menším z obou dveří vedoucích na záď a zmáčkl tlačítko.

Nic se nestalo.

„To je divné,“ zachmuřil se a znovu stiskl tlačítko. Dveře zůstaly zavřené.

„Zkusme ty velké,“ navrhla Mara, přešla k nim a zmáčkla jejich tlačítko. Ani velké dveře se však neotevřely. „Tak tohle,“ řekl Luke zamyšleně, „je opravdu velmi zvláštní. Všechny ostatní dveře fungovaly bez závad.“

„Možná je tam něco, co před námi trosečníci chtějí skrýt,“ naznaěil Drask zlověstným hlasem. „Máte světelné meče. Prosekněte ta vrata.“

„S tím bych nespěchal,“ prohlásil Luke a přejel rukou po menších dveřích. „Možná to půjde jinak. Maro?“

Mara si odepnula světelný meč z opasku a přistoupila ke dveřím. „Připravena.“

„Dobře.“ Luke se zhluboka nadechl a Mara vycítila, jak vyslal Sílu. Za okamžik se ozvalo zaskřípění kovu, který příliš dlouho vězel na jednom místě, a dveře se začaly zasouvat do stropu.

Mara byla připravená. Mezera jí ještě nesahala ani po pás a ona už se protáhla pod zvedající se deskou. Jakmile vskočila do místnosti, zažehla světelný meč.

Ale bylo tam pouze další skladiště a v něm nic než obvyklá záplava krabic, stejně jako ve všech čtyřech předchozích skladech, které prohlíželi.

Přimhouřila oči a sklonila čepel meče. Ne, nebylo úplně stejné. Poblíž středu místnosti bylo několik úseků skladu vyklizeno.

A tam…

„Maro?“

„Vzduch je čistý,“ zavolala, vypnula světelný meč a rozhlédla se kolem. U nejbližší zdi ležel kus nepatrně zkrouceného nosníku. Uchopila ho Sílou, zvedla ho a zapřela jím dveře, které Luke dosud držel pomocí Síly otevřené. „Schválně, jestli to vydrží,“ poznamenala.

Luke opatrně spustil dveře na nosník. Kov zakvílel, ale držel. „Zvláštní, že se tu povalovala taková věc,“ zamračil se na nosník a proklouzl pod dveřmi do skladu. „Ničeho podobného jsem si v žádné z ostatních místností nevšiml.“

„A tohle jste ještě taky neviděli,“ řekla Mara, když se za Lukem dovnitř protáhl Drask. „Jen se podívejte.“

„Sklad nábytku?“ zeptal se Drask a zamračil se Lukovi přes rameno.

„Něco zajímavějšího,“ řekla Mara. Všichni tři zamířili k vyklizeným úsekům. Na první pohled se tam válely jen trosky rozlámaného nábytku a změť zašmodrchaných tkanin. Jisté náznaky jí však připadaly nepřehlédnutelné. „V tom prvním úseku jsou vidět tři postele – trochu to schytaly, ale rozhodně jsou tři. V tom druhém byly zřejmě čtyři, stejně jako tamhle vzadu.“

„Ta kulatá věc byla nejspíš deska malého stolku,“ ukazoval Luke. „Nevidím tu ale žádné židle.“

„Možná měli jenom stoličky,“ mínil Drask. „Snad tamty krátké kousky.“

„Správně,“ souhlasila Mara. „V těch dekách a závěsech je nejspíš zamotaný další nábytek. A tyhle hranaté věci musejí být samozřejmě mobilní toalety.“

„Ale vždyť to nedává žádný smysl,“ namítl Drask. „To, co popisujete, jsou obytné prostory. Plavidla kolem nás jsou však neporušená zrovna tak. Proč by se někdo rozhodl žít raději tady?“

„Možná že bezprostředně po bitvě byly všechny dreadnaughty poškozeny příliš těžce,“ hádal Luke. „Droidům mohlo chvíli trvat, než je znovu udělali obyvatelnými.“

Mara zavrtěla hlavou. „Oba jste vedle. Co jsme museli udělat, abychom se sem dostali?“

„Museli jsme zvednout –“ Luke se odmlčel. „Ty myslíš, že tohle bylo vězení?“

„Co jiného?“ zeptala se Mara. „Maličké kóje s minimem nábytku a nevelkým soukromím, zastrčené daleko od všech ostatních, a navíc za dveřmi, které se nedají otevřít. Co jiného by to mohlo být?“

„Zajímavé,“ poznamenal Drask. „Zdá se, že tahle vaše experimentální Mezigalaktická výprava byla fiaskem od samého počátku. Z toho, že potřebovali vězení, nevyhnutelně vyplývá, že pasažéry nevybrali dobře.“

„Nebo že je potkalo něco hrozného,“ řekla Mara. „Třeba nějaké vesmírné šílenství nebo něco podobného.“

„A nemohla to být zdravotní karanténa?“ nadhodil Luke.

„Nepravděpodobné,“ řekl Drask. „Při rozsáhlé epidemii by potřebovali mnohem víc lůžek. A s menším problémem by si určitě lépe poradili na ošetřovnách v samotných plavidlech.“

„Má pravdu,“ souhlasila Mara. „A kromě toho tu nevidím ani stopu po lékařských přístrojích.“ Ukázala kolem. „A víte, co dalšího tu ještě není?“

Luke se zachmuřil. „Ne.“

„Já ano,“ řekl Drask ponuře. „Nejsou tu žádná těla.“

„A dokonce ani zbytky těl,“ potvrdila Mara. „Což znamená, že buď se sem během uplynulých padesáti let někdo dostal a odstranil mrtvé –“

„– nebo se vězni dostali ven sami,“ dokončil za ni Luke.

„Přesně to si myslím,“ přisvědčila Mara nevesele. „A taky by mě zajímalo, jestli načasování jejich úniku nemohlo mít nějaký vliv na výsledek bitvy.“

„Anebo to možná souvisí s tím, že se toto plavidlo nečekaně objevilo v chisském prostoru,“ podotkl Drask. „Tato záhada ještě nebyla objasněna.“

„Ne, nebyla,“ přisvědčila Mara. „Luku, máš představu, jak tehdy vypadal právní systém? Přesněji, za jaké provinění tady mohli Jediové z Mezigalaktické výpravy někoho věznit?“

„To nevím,“ zavrtěl hlavou Luke. „Ale nevidím důvod, proč by měli kohokoli s výjimkou těch největších násilníků nebo šílenců zavřít takhle daleko od ostatních. Na každém dreadnaughtu přece museli mít šatlavu pro běžné případy.“

Mariny mysli se dotkl prchavý útržek pocitu. „Někdo přichází,“ řekla a odepjala světelný meč od opasku.

„Kdo?“ zeptal se Drask a vytasil charric. „Strážce Pressor se svými muži?“

Mara soustředila své vědomí a snažila se zaměřit a identifikovat blížící se mysli. Rozhodně jí připadaly povědomé, ale byly ještě příliš daleko a nedokázala je bezpečně rozpoznat.

Lukovi se to podařilo jako prvnímu. „V pořádku,“ řekl a vrátil svůj světelný meč na opasek. „Je to Fel se stormtroopery.“

„Je s nimi aristokra Chafornťbintrano?“ otázal se Drask.

„Ne,“ odpověděla Mara. „A ani Feesa a Geroonové. Je to jenom těch pět Imperiálů.“

„Zavázali se, že ho budou chránit,“ vybuchl Drask. „Proč nejsou s ním?“

„Nevím,“ odpověděl Luke a zamířil k podepřeným dveřím. „Pojďme se jich zeptat.“

S Imperiály se setkali o dvě místnosti zpátky směrem k turbovýtahům. „Ale, ale,“ prohodil Fel, když obě skupiny vykročily místností k sobě. „Opravdu jsem nečekal, že tu narazíme zrovna na vás tři. Ne že by mě to netěšilo, samozřejmě. Tak co říkáte pasti našeho hostitele?“

„Kde je aristokra Chafornťbintrano?“ obořil se na něj Drask dřív, než mohli Luke nebo Mara odpovědět. „Jak to, že ho nechráníte?“

Fela to zřejmě trochu zaskočilo. „Uklidněte se, generále,“ řekl. „On tam nahoře není zdaleka sám. Má s sebou tři vaše válečníky, pamatujete?“

„A kromě toho, kdyby nás chtěl Pressor zabít, mohl to udělat už dávno,“ dodala Mara.

„Má pravdu,“ souhlasil Fel. „Jsem si jistý, že se aristokrovi nic nestalo.“

„Váš klid je velmi povzbudivý,“ vyštěkl Drask. „Víte aspoň, kde je?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Fel. „Ale podle toho, jaké zvuky jejich kabina vydávala, když sjížděla dolů, tušíme, že by mohli být na D-pět, tedy na dalším dreadnaughtu v kruhu vedle toho, přes který jsme se sem dostali.“

„A proč jste tedy nešli za nimi, hned jak se vám podařilo uprchnout?“ chtěl vědět Drask.

„Protože jsem usoudil, že z taktického hlediska by bylo rozumnější vniknout tam z opačné strany, z které by nás nikdo nečekal,“ řekl Fel maličko dopáleně. „Jsou ještě tři další turbovýtahy, kterými se můžeme dostat na D-pět: jeden je na téhle palubě přímo vzadu a zbylé dva jsou vepředu a vzadu tímhle směrem.“ Ukázal napravo od sebe.

„Počkejte okamžik,“ řekla Mara. „Jestli jsou dreadnaughty v kruhu, neměly by být další turbovýtahy na nějaké jiné, nižší palubě?“

Fel zavrtěl hlavou. „Souvisí to s uspořádáním směrů gravitace,“ vysvětloval. „Všechny dreadnaughty míří spodní částí do středu kruhu k jádru se zásobami a jádro samotné má svou vlastní vnitřní gravitaci, jako by to byla jakási válcovitá planeta, takže spodní paluby jsou ,hlouběji‘ než horní. To znamená, že na všech dreadnaughtech je ,dole‘ vždycky směrem k jádru, a chcete-li z jádra k nejbližšímu dreadnaughtu, musíte ,nahoru‘.“

„Zvláštní přístup,“ poznamenala Mara.

Fel pokrčil rameny. „Řekl bych, že nejspíš usoudili, že kdyby to udělali jinak, museli by ke každému dreadnaughtu připevnit spojovací trubice na jiných místech. Takhle ale mohli všechny lodě upravit úplně stejně – dvě turbovýtahové trubice připojili vpravo dole, vpředu a vzadu, a další dvě zase obdobným způsobem vlevo. Posádce to rozhodně nevadilo; gravitace se při cestování z jednoho místa na druhé srovnává automaticky – kabiny turbovýtahů rotují, takže na místo určení dorazíte vždycky hlavou nahoru.“

„Takže kde přesně jsou teď Formbi a ostatní?“ zeptal se Luke.

„Na Dreadnaughtu 5,“ řekl Fel. „Zkráceně D-pět. Ten, do kterého jsme vstoupili z Chaf Envoy, byl D-čtyři.“

„Takže to nebyla hlavní velitelská loď?“

Fel zavrtěl hlavou. „Taky jsem si myslel, že je to ona, ale popisky na ovládání turbovýtahů jasně ukazovaly, že jsme přišli buď z D-čtyři, nebo z D-pět. Vzhledem k orientaci lodí je ta na povrchu rozhodně D-čtyři.“

„Předpokládám, že všechny tyto informace máte z datakaret o Mezigalaktické výpravě, které se nacházejí ve vašem vlastnictví,“ zabručel Drask.

„Z datakaret, které se nacházely v mém vlastnictví, ano,“ opravil ho Fel. „Plány jsme naštěstí stačili nastudovat dřív, než byly ukradeny.“

„Byly ukradeny?“ Draskovy oči se zúžily. „Kdy?“

„Když jsme krátce po opuštění Crustai pomáhali hasit ten požár,“ odpověděl Fel. „Ať už ho založil kdokoli, udělal to zřejmě proto, aby odlákal naši pozornost a měl volnou cestu na palubu našeho transportéru.“

Drask pohlédl na Luka a Maru a pak zpátky na Fela. „Proč jste mě o tom neinformovali?“

Mara vycítila Felovo zaváhání a přemítala, jestli bude natolik poctivý nebo smělý, aby Draskovi řekl, že mu to neoznámil proto, že byl jedním z podezřelých. Skoro si přála, aby to udělal; Draskova reakce by mohla být velmi zajímavá.

K jejímu mírnému zklamání Fel raději sáhl po diplomatické odpovědi.

„Nebylo pravděpodobné, že se nám zloděje podaří vypátrat,“ vysvětloval. „Myslel jsem, že by mohlo být pro nás výhodné, kdyby pachatel nevěděl, že jsme ztrátu postřehli.“

„A v čem by to bylo výhodné?“

„Přesně nevím,“ připustil Fel. „Jenom jsem si to myslel.“

„Jenom jste si myslel, že by to mohlo být výhodné.“ V případě bytosti s menší vrozenou důstojností, napadlo Maru, by Draskova slova mohla znít malomyslně nebo dokonce dětinsky. Od chisského důstojníka však přesto vyzněla ostře a spravedlivě rozhořčeně. Působivé. „Veliteli Fele, na palubě plavidla Chisské ascendence už nikdy v budoucnosti nebudete myslet. Se všemi podobnými záležitostmi příště okamžitě půjdete za velícím důstojníkem. On bude myslet za vás. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Zcela jasně, generále,“ řekl Fel pečlivě ovládaným hlasem.

„Dobře,“ řekl Drask, ale zřejmě ho to moc neuklidnilo. „Tak. Teď nás zaveďte k těm turbovýtahům, abychom se mohli znovu připojit k aristokrovi Chaf orm‘bintranovi.“

„Ještě okamžik,“ řekl Luke. „Velitelská loď má označení D-jedna?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Fel.

„Takže když tu máme šest dreadnaughtů v kruhu, D-čtyři je přesně na opačné straně než ona?“ naléhal Luke.

„Opět správně,“ řekl Fel a svraštil čelo.

„Záleží na tom v tuhle chvíli?“ vložil se Drask netrpělivě do řeči.

„Dost možná ano,“ odpověděl Luke. „Protože, logicky, z D-jedničky nejspíš řídili celou Mezigalaktickou výpravu. Takže proč po ztroskotání skončila nejhlouběji pod zemí právě tahle loď?“

„Zajímavá otázka,“ souhlasil Fel zamyšleně. „Ke konci museli mít vážné potíže s řízením.“

„Možná,“ řekl Luke. „Nebo možná měli nežádoucí návštěvu na velitelském můstku.“

„Vskutku,“ řekl Drask a netrpělivost v jeho hlase dočasně ustoupila náznaku zájmu. „Že by ti zločinci?“

„Zločinci?“ zamrkal Fel.

„Tam vzadu je zřejmě provizorní věznice,“ odpověděl Luke a ukázal směrem k zádi. „Nejsou tam však žádné ostatky lidí ani jiných bytostí.“

„Hmm,“ zabručel Fel. „Vzhledem k tomu, v jakém stavu musely být dreadnaughty po bitvě, se jim docela dobře mohlo podařit dostat se na můstek a začít dělat problémy.“

„Anebo jsme to pochopili přesně obráceně,“ upozornila je Mara. „Možná že v tu chvíli veleli vězni a někomu dalšímu se podařilo Mezigalaktickou výpravu takhle převrátit, aby je zastavil.“

„Zajímavá spekulace,“ řekl Drask. Okamžik zájmu pominul a opět začínal být netrpělivý. „Ale tohle všechno je dávná historie.“

„Snad,“ řekl Luke. „Ale my tady přece jsme kvůli dávné historii, ne?“

„Musíme se připojit k aristokrovi Chafornťbintranovi,“ trval Drask na svém.

„Taky že to uděláme,“ slíbil mu Luke. „Ale nejdřív se chci jít podívat na D-jedna. Půjde někdo se mnou?“

Mara se rozhlédla po skupince. Z Felova výrazu vyčetla, že by chtěl jít s nimi, a ze čtveřice stormtrooperů vycítila stejný zájem.

Jenže Draskův neklid se téměř odrážel od krabic vyrovnaných kolem, a Felův smysl pro diplomacii opět zvítězil. „Díky, my počkáme na druhou prohlídku,“ odpověděl a obrátil se k Draskovi. „Jakmile budete připraven, generále, doprovodíme vás na D-pět.“

Na okamžik se Draskovy oči zavrtaly Lukovi do tváře, jako by se snažily odhadnout, jestli by bylo možné ho přesvědčit nebo mu přikázat, aby neplýtval časem na takovou zacházku. Potom Drask zřejmě usoudil, že nemělo cenu to zkoušet. „Děkuji vám, veliteli,“ řekl, když se znovu otočil čelem k Felovi. „Říkal jste, že jsou tu ještě tři další turbovýtahy?“

„Ano,“ přisvědčil Feí. „Nejlepší by asi bylo doprovodit Luka a Maru k turbovýtahu, kterým se dostanou na D-jedna. My pak použijeme stejný turbovýtah, abychom se dostali na D-šest, odkud budeme pokračovat na D-pět.“

„Připadá mi, že takhle to bude delší než jet turbovýtahem přímo na D-pět,“ zdůraznil Drask.

„O trochu delší to bude,“ připustil Fel. „Ale napadlo mě, že jestli Pressorovi lidé skrývají nějaká překvapení, o kterých bychom měli vědět, tak nejspíš budou na D-jedna, D-dva nebo na D-šest.“

„Proč?“

„Protože tyto tři lodě jsou nejhlouběji pod zemí, což znamená, že jsou nejlépe chráněny před radiací,“ vysvětloval Fel. „Luke a Mara prozkoumají D-jedna, takže když se cestou na D-pět podíváme aspoň na D-šestku, budeme mít prohlédnuté dvě tyto lodě ze tří.“

Drask zaváhal a pak přikývl. „Tak dobrá,“ řekl. „Pokud ovšem nenavrhujete, abychom v šesti propátrali úplně celý dreadnaught.“

„Jenom tam nakoukneme,“ slíbil mu Fel. „Pokud ty dreadnaughty používají, měli bychom si toho brzy všimnout.“

„Tak dobrá,“ řekl Drask znovu. „Veďte nás.“

Fel přikývl. „Stormtroopeři: eskortní formace. Tudy, generále.“

KAPITOLA

15

„Tohle je hlavní učební oblast,“ řekl Uliar a ukázal přes chodbu k místnosti, kterou štítek vedle dveří identifikoval jako PALEBNÉ STANOVIŠTĚ AA-7. Na stěnu nad štítkem někdo připevnil úhledně vytištěnou cedulku, na níž stálo PŘEDŠKOLNÍ PŘÍPRAVA. „Všechny nižší ročníky jsou v komplexu místností tamhle vzadu,“ pokračoval. „O dvě paluby nad námi, v místech, kde bývala hlavní vědecká a technická pracoviště, máme dokonce něco na způsob univerzity.“

„Zajímavé,“ řekl Jinzler. Díval se na dveře a přemítal, jestli se má odvážit zeptat se, zda smí nahlédnout dovnitř. „Jaké předměty vyučujete?“

„Učíme je všechno, co můžeme, samozřejmě,“ řekl Uliar, pootočil se a pohlédl na Evlyn a její matku, které tiše kráčely za Formbim. „Odbornicí v této oblasti je instruktorka Tabory. Instruktorko, sdělila byste hostům podrobnosti?“

„Většina záznamů se samozřejmě ztratila při Zkáze,“ vysvětlovala Rosemari. „Buď byly zničeny, nebo pohřbeny ve vraku D-jedna, který je nedostupný.“

Pokynula ke dveřím učebny. „Přeživší však měli slušné množství znalostí a dovedností, takže co nejdřív založili školu, kde začali učit děti všechno, co by mohly potřebovat. V nižších ročnících vyučujeme dějepis, přírodní vědy, čtení, galaktické jazyky, politologii a několik dalších předmětů – máme podobné osnovy, jaké bývaly doma v Republice. Na úrovni univerzity – ačkoli to samozřejmě není skutečná univerzita –učíme mechaniku a elektrotechniku, vyšší matematiku, základy astrogace a provozu hvězdné lodi a podobné věci, které budeme potřebovat, až odsud konečně odletíme a znovu se usadíme na nějaké planetě.“

„Aha,“ řekl Jinzler. „A vy jste vyškolená instruktorka?“

Pokrčila rameny. „Je to teď moje práce, ale původně jsem studovala meteorologii a hudbu. V tom druhém ale nejsem moc dobrá.“ Usmála se na dívenku vedle sebe. „Evlyn má mnohem větší nadání než já. A také je tu spousta předmětů týkajících se složitější lodní údržby.“

„Právě ty jsou pro naše přežití obzvlášť důležité,“ dodal radní Tarkosa mrzutě a krátce pohlédl na Rosemari. Její poznámka o odletu Mezigalaktické výpravy mu zřejmě nešla pod vousy. „I když mnoho starých droidů stále ještě funguje, tahle loď pořád vyžaduje nesmírné množství času na opravy a údržbu. A trvalou údržbu potřebují i samotní droidi.“

Jinzler přikývl. „A co základní životní potřeby?“ zeptal se. „Jídlo, voda a energie?“

„Toho všeho máme naštěstí dostatek,“ řekl Uliar. „Centrální jádro se zásobami utrpělo při Zkáze pouze nepatrné poškození a fúzní generátory D-pětky a D-šestky se nám podařilo znovu zprovoznit dřív, než jsme vyčerpali nouzový příděl energie.“

„Mluvíte, jako byste při tom byl,“ naznačil Formbi.

Uliar mu věnoval poněkud chladný úsměv. „Ano, byl jsem při tom,“ odpověděl. „Vlastně mi bylo dvacet dva let, když na nás vaši lidé zákeřně zaútočili a zničili nás.“

Jinzler musel sebrat všechnu svou sílu, aby udržel obličej v klidu. Vzhledem k Uliarově zdvořilosti a pohostinnosti a téměř útulné atmosféře, kterou tomuhle místu vtiskli jeho obyvatelé, málem zapomněl, co se tady ve skutečnosti přihodilo. Uliarova přímočará připomínka ho zasáhla víc, než by čekal. „Ano,“ zamumlal Formbi. „Ačkoli se to nestalo z vůle Devíti vládnoucích rodin ani chisského národa.“

„No, z vůle někoho s modrou kůží a rudýma očima se to stalo,“ řekl Uliar bez obalu. „A jsem nucen zdůraznit, že i když jste věděli, co se stalo, přiletěli jste až teď, abyste se podívali, co z nás zbylo.“

Pozorně se zadíval na Formbiho. „Ale jste tady opravdu poprvé? Nepozorovali jste nás náhodou a nebavili se celé ty roky?“

„Vůbec ne,“ řekl Formbi zpříma. „Že se z výpravy něco dochovalo, jsme se dozvěděli teprve před pár dny. A ani tehdy jsme neměli důvod předpokládat, že někdo z vás přežil.“

„Tak proč jste tedy přiletěli?“ opáčil Uliar. „Chtěli jste ty trosky? Doufali jste, že se vám podaří ukořistit nějaká tajemství Republiky?“

Bez mrknutí se zahleděl na Jinzlera. „Anebo jste to vy a ta vaše takzvaná Nová republika? Nechtěli jste tu loď vy?“

Jinzler zavrtěl hlavou. „Pouze jsme si přáli spatřit místo, kde zahynulo tolik našich lidí,“ snažil se napodobit Formbiho klidný diplomatický tón.

„A vzdát čest těm, kdo položili své životy při obraně našeho národa,“ ozval se Bearsh.

„Přesně tak to je,“ řekl Jinzler. „Nikdo vám nechce nic brát.“

Uliar se chladně pousmál. „Ne. Ovšemže ne.“

Úsměv zmizel. „Přinejmenším jsem si jistý, že jste nečekali, že na palubě naleznete někoho, kdo se na to bude dosud pamatovat,“ řekl. „Víte, velvyslanče Jinzlere, vaše jméno je mi povědomé. Znal jsem ještě jednu osobu jménem Jinzler, osobu, která nás opustila v čase největší nouze. Byla to vaše příbuzná? Sestra? Sestřenice?“

„Byla to moje sestra,“ řekl Jinzler. Nedůvěřivě na něj zíral. Lorana že by tyhle lidi nechala na holičkách? Ne – to musel být nějaký omyl.

„Vaše sestra,“ opakoval Uliar a temnota v jeho hlase ještě zhoustla. „Určitě byla hluboce milována, když jste letěl tak daleko, abyste uctil její památku.“ Vzdorovitě si založil ruce na prsou. „My její památku nectíme, velvyslanče. Pořád ještě nám chcete tak nadšeně pomáhat?“

Jinzler se opatrně nadechl. „Nebyla milována,“ řekl a musel se přemáhat, aby se mu pohnutím nezachvěl hlas. „Alespoň ne mnou.“

Uliar skepticky, ale zdvořile pozvedl obočí. „Ne?“

„Ne.“ Jinzler pohlédl druhému muži přímo do očí. „Ve skutečnosti jsem ji nenáviděl.“

Uliara to úplně vyvedlo z míry. Zamrkal, zamračil se, otevřel ústa a pak je zase zavřel. „No ovšem,“ vypravil ze sebe nakonec, očividně jen proto, aby něco řekl. Ještě okamžik si měřil Jinzlera zkoumavým pohledem a pak se rázně obrátil zpátky k Formbimu. „Faktem zůstává, že to byli vaši lidé, kdo na nás zaútočil,“ prohlásil. Zjevně se snažil navázat na svou předchozí tirádu. „Co s tím hodláte vy a ty vaše vládnoucí rodiny dělat?“

Formbi otevřel ústa – „Rád bych si prohlédl školu,“ promluvil Jinzler, kterého najednou přestaly Uliarovy řeči bavit. „Když už tady jsme.“

Uliar se znovu zatvářil nerozhodně. Pohlédl na Jinzlera, zaváhal a potom přikývl. „Jistě,“ řekl. „Instruktorko Tabory, byla byste tak laskavá a provedla velvyslance po škole?“

„Ach… samozřejmě,“ řekla Rosemari a nejistě se zachmuřila. Jinzlerova poznámka o sestře zřejmě vyvedla z míry i ji. „Tudy, velvyslance.“

Otočila se a rychlou chůzí zamířila spolu s dcerou ke dveřím. Jinzler je následoval a zápasil s přívalem obrazů a vzpomínek, které mu vířily hlavou…

„Tohle je druhá třída.“

Jinzler zamrkal, aby ty obrazy zaplašil, a zjistil, že stojí v místnosti s nízkým stropem, v níž se nacházelo přes deset lavic uspořádaných do kruhu. Uprostřed byl holoprojektor, který zobrazoval strom, pod kterým stála tři různá zvířata. Děti, které seděly v lavicích – vypadaly na čtyři nebo pět let – pilně kreslily do datapadů, zatímco mladá žena tiše obcházela kolem kruhu a prohlížela si jejich práci.

„Aha,“ snažil se dát Jinzler najevo opravdový zájem. „Výtvarná výchova?“

„Výtvarná výchova a základy zoologie a botaniky,“ odpověděla. „Jednotlivé obory a předměty co nejvíc kombinujeme. Třetí třída je tamhle.“

Zavedla ho průchodem do další místnosti, v níž byly větší lavice, ale žádní žáci ani učitelé. „Došli vám třeťáci?“ zeptal se Jinzler.

„Asi jsou na exkurzi,“ řekla Rosemari. Přistoupila k velkému stolu v rohu a podívala se na datapad, který tam ležel. „Ano; dnes jsou dole v jeslích – učí se, jak správně pečovat o kojence a jak je krmit.“

„To musí být zábava,“ poznamenal Jinzler. „Hlavně přebalování. Říkala jste, že jsou dole? Myslel jsem, že my jsme v nejnižším patře.“

„Jesle jsou na šestce, na dalším dreadnaughtu směrem dolů,“ ozval se Pressorův hlas. Jinzler se otočil; trochu ho překvapilo, když zjistil, že strážce šel s nimi. Vzpomínky ho zaměstnaly natolik, že si ani nevšiml, že ho Pressor následoval dovnitř. „Tam dole je solární radiace mnohem slabší, proto tam bydlí všechny těhotné ženy i ženy s dětmi do tří let.“

„A jejich rodiny samozřejmě taky,“ dodala Rosemari. „Přestěhovali bychom se dolů všichni, jenže šestka utrpěla při bitvě příliš mnoho škod a moc lidí se tam nevejde. A kromě toho ředitel Uliar nechce, abychom žili příliš blízko –“

„Rosemari,“ přerušil ji Pressor ostře.

Rosemari zrudla. „Omlouvám se.“

„Za co se omlouváte?“ zajímal se Jinzler.

„Chtěl jste si doopravdy prohlédnout školu?“ zeptal se Pressor. „Nebo to byla jen výmluva, abyste nemusel poslouchat Uliara a jeho řeči?“

Jinzler zaváhal. Zkoumavě pohlížel Pressorovi do tváře. Jeho oči byly tvrdé a výraz jakoby vytesaný z bledého kamene. Nebylo by moudré, uvědomil si najednou, tomu muži lhát. „Spíš to druhé,“ připustil. „Připadá mi tak… rozhněvaný.“

„A vy byste zůstal klidný?“ opáčil Pressor. „Kdyby se vám vesmír převrátil vzhůru nohama a všechny životní plány se vám zhroutily?“

„Asi ne,“ přiznal Jinzler. „On a ti dva další jsou poslední z původních trosečníků?“

„Ne, je jich celkem deset,“ odpověděl Pressor. „Ale ti ostatní jsou staří a slabí a většinou do ničeho nezasahují.“

„Většina z padesáti sedmi Přeživších byla zraněna při útoku a krutě trpěla ještě měsíce poté, co sem Mezigalaktická výprava dorazila,“ řekla Rosemari. „Zanechalo to stopy jak na jejich zdraví, tak na délce života, a proto jich nyní zbývá jen deset.“

„Teď mluvíme samozřejmě jen o dospělých,“ dodal Pressor. „Zkázu přežilo také několik dětí – jako třeba já –, ale byl jsem tehdy moc malý a nechápal jsem, co se děje. Rozhodně jsme ještě neměli žádné plány do budoucnosti.“ Jeho oči se zavrtaly do Jinzlera. „Bez ohledu na to vzala za své samozřejmě i naše budoucnost.“

„S tímhle jděte za aristokrou Formbim,“ poradil mu Jinzler a pohledem neuhnul. „To on na sebe za tohle všechno bere vinu, ne já.“

Lehce ho překvapilo, že se Pressor skutečně pousmál. „Máte pravdu,“ řekl bez omluvy. „Jsem si jistý, že ředitel Uliar se o tom nezapomene zmínit.“

„Opravdu jste nenáviděl svou sestru?“ zeptala se Evlyn.

Jinzler pohlédl na dívku. Bez hnutí a bez výrazu mu hleděla přímo do tváře. „Ano,“ řekl. „Máš ze mě strach?“

„Proč bych z vás měla mít strach?“ zeptala se.

„Možná si myslíš, že nenávidím všechny Jedie,“ naznačil Jinzler. „Možná si myslíš, že nenávidím tebe.“

„Ne,“ vyštěkl Pressor dřív, než mohla Evlyn odpovědět. „Ať už narážíte na cokoli, okamžitě toho nechte. Není na ní vůbec nic zvláštního,“

Jinzler se zamračil. Byla to nečekaně prudká reakce, mnohem příkřejší, než jakou jeho poznámka zasluhovala. „Jen jsem chtěl říct –“

„Ne,“ opakoval Pressor mírnějším a lépe ovládaným, ale pořád stejně přísným hlasem. „Jenom se vám něco zdá. Nechte to být.“

Jinzler pohlédl na Evlyn a v duchu ji znovu spatřil, jak je klidně vede do pasti v turbovýtahu. Nebála se ozbrojených cizinců, jako by nějakým způsobem věděla, že ji nezastřelí, když se k nim obrátí zády.

A pak nenuceně prošla dveřmi přesně v okamžiku, kdy past sklapla.

Pohlédl na Rosemari. „Opravdu se mi to jen zdá?“ zeptal se jí.

Rosemari věnovala svému bratrovi zvláštní pohled. „Jorad si dělá nejrůznější starosti,“ odpověděla nejasně.

„Není čeho se bát,“ ujistil ji Jinzler. „Jestli má Evlyn jediské schopnosti –“

„Řekl jsem, nechte to být!“ varoval ho Pressor ostře. „Nebude mít takový život. Nedopustím to. A ani Rosemari. Slyšíte mě?“

Jinzler polkl. Najednou si všiml, že strážce sevřel pažbu blasteru a klouby na ruce mu zbělely. „Slyším vás,“ řekl tiše. „Ale děláte chybu.“

„Hlavně koukejte mlčet,“ zasyčel Pressor. Hlas měl pořád napjatý, ale zdálo se, že ruku trochu uvolnil, „Slyšíte?“

Jinzler si potichu povzdechl. „Ano. Už o tom nebudu mluvit.“

„Proč jste nenáviděl svou sestru?“ zeptala se Evlyn.

Jinzler na ni znovu pohlédl a pocítil v hrudi napětí závory, která se začíná lámat. Přes půl století nosil tyhle myšlenky a pocity uzavřené v temném soukromí své vlastní duše a nikdy o nich nemluvil s rodinou, známými ani důvěrnými přáteli. Nikdy se k nim nepřiznal; zatím nejblíž k tomu měl v okamžiku, kdy se Lukovi a Maře svěřil s tím, že se s Loranou nerozešel v dobrém.

Asi je v sobě dusil příliš dlouho.

„Byla starší než já,“ začal. „Třetí ze čtyř dětí, jestli tě to zajímá. Já jsem byl nejmladší. Bydleli jsme na Coruscantu hned vedle Chrámu Jedi. Moji rodiče v něm dokonce pracovali – starali se o údržbu elektrického vedení.“

Pohled mu sklouzl na jednu z prázdných lavic, na které ležel zapomenutý datapad. „Mí rodiče rytíře Jedi zbožňovali,“ vypravil ze sebe ztěžka. „Zbožňovali je, ctili je – vlastně je prakticky uctívali.“

„Opětovali Jediové jejich náklonnost?“ zeptal se Pressor.

Jinzler si odfrkl. „Vážně si myslíte, že si velkolepí a vznešení strážci Republiky všimli dvojice bezvýznamných dělníků?“ Zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne. Měli důležitější věci na práci.

Ale mým rodičům to nevadilo. Přesto Jedie milovali a mysleli si, že nejskvělejší věc ve vesmíru by byla, kdyby se jedno z jejich vlastních dětí také mohlo stát Jedim. Jakmile jsme byli dost staří, šli s námi do Chrámu a nechali nás přezkoušet.“

„Vaše sestra obstála jako jediná?“ zeptala se Rosemari.

Jinzler přikývl. „Bylo jí teprve deset měsíců,“ řekl a v krku ho pálilo. „Byl to nejšťastnější den v životě mých rodičů.“

„Jak jste byl starý, když se to stalo?“ zeptala se Evlyn.

„Ještě jsem se ani nenarodil,“ řekl Jinzler. „Jakmile byly děti jednou přijaty do Chrámu, rodiče neměli dovoleno je navštěvovat, a mí rodiče tak přišli o práci. Přesto se co nejčastěji zdržovali poblíž a tu a tam se jim podařilo tajně ji zahlédnout. Poprvé jsem ji uviděl, když mi byly čtyři roky.“

„Když jsem se s ní poprvé setkal, byl jsem stejně starý,“ zamumlal Pressor.

Jinzler zamrkal. „Vy se na ni pamatujete?“

„Ovšem,“ řekl Pressor, jako by ho překvapilo, že se na to Jinzler musí ptát. „Říkali jsme jí Jedi Lorana. Připadám vám snad na to moc mladý?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděl Jinzler. „Já jen, že od té doby se toho stalo tolik, až mi připadá, že… vždyť víte. Jak na vás působila?“

Pressor pokrčil rameny až příliš lhostejně. „Připadala mi celkem příjemná,“ řekl obezřetně. „Aspoň na to, že byla Jedi. Nikoho z nich jsem ovšem neznal moc dobře.“

„Ano, předpokládám, že tou dobou se z ní mohl stát příjemný člověk,“ řekl Jinzler a okamžitě toho zalitoval. „Ne, to ode mě nebylo pěkné,“ omlouval se. „Nejspíš byla zrovna tak příjemná, už když jí bylo šest. Já… asi jsem si toho jen nedokázal všimnout.“

„Nechte mě hádat,“ řekl Pressor. „Vy jste mezitím při zkoušce neuspěl.“

„Přesně tak,“ odpověděl Jinzler kysele. „Mí rodiče se o tom nikdy nezmínili, ale i bez ptaní jsem věděl, že jsem je zklamal. Když mi byly čtyři roky, vzali mě s sebou ke Chrámu. Jediové se shromažďovali kvůli nějakému svátku. Čekali jsme a čekali.“

Zhluboka se nadechl. „A pak jsme ji konečně zahlédli.“

Zavřel oči, jak se přes něj převalila celá záplava nenáviděných vzpomínek. Loraně šustí roucho, když prochází kolem nich, vysoký Jedi kráčí ostražitě vedle ní; maminka mu najednou svírá ramena, sklání se k němu a šeptá mu Loranino jméno do ucha.

„Byli na ni pyšní,“ pokračoval pohnutým hlasem. „Tak strašně pyšní.“

„Na vás asi moc velký dojem neudělala?“ zeptal se Pressor.

Jinzler pokrčil rameny. „Bylo jí šest. Mně byly čtyři. Jaký dojem na mě mohla udělat?“

„Co se stalo?“ zeptala se Rosemari. „Promluvila si s vámi?“

„Ne,“ odpověděl Jinzler. „Jedi, který šel s ní, si nás všiml, naklonil se k ní a něco jí řekl. Podívala se naším směrem, na okamžik zaváhala a pak se oba dva obrátili a odspěchali pryč. Nikdy se k nám nepřiblížila ani na deset metrů.“

„To muselo být velké zklamání,“ zašeptala Rosemari.

„Každý by řekl, že ano,“ odpověděl Jinzler a uslyšel ve svém hlase hořkost. „Ale moje rodiče to nezklamalo. Sotva zmizela v zástupu Jediů, cítil jsem, jak oba doslova překypují láskou, úctou a obdivem. Nic z toho samozřejmě nepatřilo mně.“

„Ale vás přece měli také rádi, viďte?“ zeptala se Evlyn tichým, vážným hlasem. „Chci říct… určitě vás měli rádi.“

I po všech těch letech Jinzlera ze vzpomínek začalo pálit v krku. „Nevím,“ řekl jí tiše. „Jsem si jistý, že – myslím, že se o to snažili. Ale celou dobu, co jsem vyrůstal, mi bylo jasné, že skutečným středem jejich vesmíru je Lorana. A to přesto, že s námi vůbec nebyla. Mluvili o ní v jednom kuse, dávali mi ji za příklad, čeho může člověk v životě dosáhnout, a v koutě obývacího pokoje jí zřídili něco jako svatostánek. Už se ani nepamatuju, kolikrát mě napomínali slovy: něco takového by tvoje sestra Lorám nikdy neudělala.“

„Nastavila laťku, kterou jste vy ostatní nikdy nemohli překonat,“ řekla Rosemari.

„Ani za celou galaxii,“ souhlasil Jinzler unaveně. „Víte, opravdu jsem se o to pokoušel. Dal jsem se na dráhu svého otce – na elektrotechniku –a nakonec jsem to dotáhl dál než on. Mnohem dál. Opravy droidů a modelové návrhářství, údržba elektroniky na hvězdných lodích, inženýrství a opravy komunikačního vybavení –“

„A politika?“ dodala Evlyn.

Jinzler na ni poplašeně pohlédl. Upírala na něj znepokojivě vědoucí pohled.

Najednou mu to došlo. Velvyslanec Jinzler. V přívalu bolesti, vzpomínek a dávné hořkosti úplně vypadl z role, kterou tady hrál. „Snažil jsem se ze všech sil, aby se ze mě stal někdo, koho by mohli milovat tolik co ji,“ zamluvil rychle vše, co dosud řekl. „A také říkali, že byli pyšní na mě i na to, čeho jsem dosáhl. Ale v jejich očích jsem viděl, že to pořád ještě nestačilo. S Loranou jsem se nemohl měřit.“

„Viděl jste ji ještě někdy?“ zeptala se Rosemari. „Myslím Loranu.“

„U Chrámu jsem ji spatřil ještě několikrát,“ řekl jí Jinzler. „Vždycky z dálky, samozřejmě. A pak jsme se setkali těsně předtím, než Mezigalaktická výprava opustila Republiku.“ Odvrátil pohled. „Nechci o tom mluvit.“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Jinzler zíral do prázdné učebny, pozoroval vzpomínky, které mu stále ještě pluly před očima, a ptal se sám sebe, co ho přimělo k tomu, že právě obnažil svou duši před trojicí úplně cizích lidí. Zřejmě stárne.

Ticho nakonec přerušil Pressor. „Měli bychom se vrátit k ostatním,“ řekl podivným tónem. „Uliar nás už tak dost podezřívá. Nechceme, aby si myslel, že proti němu plánujeme nějaké spiknutí.“

Jinzler se zhluboka nadechl a silou vůle se pokusil zahnat duchy minulosti pryč. Duchové ho jako obvykle ignorovali. „Ano,“ řekl. „Ovšem.“

*

Učebnami se vraceli stejnou cestou; Rosemari je vedla a Evlyn kráčela vedle ní. Jejího boku se však nedržela příliš těsně, všiml si Pressor, když se jako správný dohlížitel zařadil za Jinzlera. Jeho sestra už z jejich hosta zřejmě nebyla zdaleka tak nervózní jako před pár minutami.

Pokud šlo o Pressora samotného, ten už vůbec nevěděl, co si má myslet.

Byl zcela připravený Jinzlera a ostatní nenávidět, nebo přinejmenším nevěřit jim, jejich slovům ani jejich úmyslům.

Ale nyní byla veškerá jeho opatrnost podrobena těžké zkoušce. Jistě, Jinzlerův příběh klidně mohl být naprostá lež, pečlivě vypočítané divadélko, které mělo utišit podezření a vzbudit soucit. Ale Pressor si to nemyslel. Vždycky měl nos na lidi a Jinzlerova zpověď mu připadala upřímná.

Jenže o zbytku skupiny to nevypovídalo vůbec nic. Postřehl nenápadnou narážku, která se skrývala v Evlynině otázce o politice; Jinzler očividně nebyl žádný velvyslanec, nebo alespoň nikdo, kdo byl na to místo dosazen oficiálně. Buď byl součástí nějakých komplikovaných intrik – což vypadalo pořád méně a méně pravděpodobné –, nebo se do výpravy vetřel pod falešnou záminkou. Tak či onak z toho logicky vyplývalo, že tu ve skutečnosti rozhoduje nejvyšší Chiss, Formbi, a o něm zatím Pressor nezjistil vůbec nic. Snad si v tomhle směru Iliar povede lépe. Dveře vedoucí ven ze školy se otevřely a Rosemari vyšla do chodby –

A málem se srazila s Trillim, který se rychlým poklusem hnal kolem.

„Promiňte,“ zamumlal dohlížitel; naštěstí se mu podařilo nesrazit je na podlahu. Zahlédl Pressora a prudce zastavil. „Jorade, potřebuju si s vámi promluvit,“ řekl.

Pressor pohlédl na Jinzlera. Věděl, že nechat falešného velvyslance, aby se bez dozoru potuloval po lodi, by nebylo moudré. Výraz v Trilliho očích si však žádal okamžitou pozornost, a to v soukromí. „Rosemari, doprovodila bys velvyslance do zasedacího sálu?“ požádal svou sestru. „Hned jsem tam.“

„Jistě,“ řekla Rosemari. „Tudy, velvyslanče.“ Bok po boku vyrazila ona, Evlyn a Jinzler chodbou.

„Co se děje?“ zeptal se Pressor, když usoudil, že je skupinka z doslechu.

„Šel jsem zamknout ovládání turbovýtahu, jak jste mi přikázal,“ řekl Trilli napjatým hlasem, „Zbylé dvě zamaskované kabiny – dvojka a šestka – už nejsou v trubici.“

Pressorovi se sevřel žaludek. „Chceš říct, že se –? Ne, to je nemožné. Náraz bychom slyšeli.“

„To si myslím,“ souhlasil Trilli. „Ale jestli tam kabiny nejsou a nerozbily se na maděru, tak to znamená, že se Jediům a Imperiálům podařilo z pasti uniknout.“

Pressor tiše zasyčel mezi zuby. Tohle nebylo dobré. Tohle vůbec nebylo dobré. „Tak fajn,“ řekl pomalu. „Sem dolů nesjeli – kolem chodí tolik lidí, že bychom se o nich určitě dozvěděli. To znamená, že buď se vrátili na čtyřku, nebo jsou dole v jádru se zásobami. Podařilo se ti zjistit, kde kabiny skončily?“

Trilli zavrtěl hlavou. „Když jsme tam tehdy ty kabiny narafičili, odnesly to všechny lokalizační senzory. Museli bychom se tam jít podívat osobně.“

„Jasně,“ řekl Pressor. „Dobrá. Splaš někde pár údržbářských droidů a pošli je do šachty každého jedním směrem. Pak sežeň Belse a Ambersona, ať zablokují všechny přístupové cesty ze čtyřky. Jestli jeli nahoru, nejspíš se hodlají vrátit s posilami.“

„A jestli jeli dolů?“

Pressor se zašklebil. Z centrálního jádra by narušitelé měli přístup jak do hlavní kolonie tady na pětce, tak do jeslí na šestce. A taky samozřejmě do–

„Myslíte, že vědí o Karanténě?“ zeptal se Trilli.

„Nechápu, jak by se o ní mohli dozvědět,“ řekl Pressor. „Ale jsou to Jediové. Kdoví, co můžou vědět?“

„No, je nad slunce jasnější, že tam dozadu je pustit nemůžeme,“ upozornil ho Trilli ponuře. „Jestli ty lidi najdou – a co hůř, jestli je pustí…“ Potřásl hlavou.

„Chápu,“ řekl Pressor zasmušile. „Kdo má u Karantény službu?“

„Perry a Quinze,“ odpověděl Trilli. „Chcete, abych jim poslal posily?“

Pressor si odfrkl. „To jako koho?“

„No jo,“ povzdechl si Trilli. „Rozhodně nemáme žádnou armádu, co?“

„Zdaleka ne,“ souhlasil Pressor a zamračil se Trillimu přes rameno. Připadalo mu, že v dálce u přední turbovýtahové haly některá ze světel pohasla. Zvláštní. „Můžeme je jen varovat, to je všechno. A radši varujte i údržbářské týmy, ať se mají na pozoru. Použijte pouze kabelové spojení; rušení komlinků chci zatím nechat zapnuté.“

„Dobře,“ řekl Trilli. „Tohle možná špatně skončí, Jorade.“

Pressor pohlédl chodbou na druhou stranu; mezi kolonisty, kteří kráčeli za svými úkoly, ještě zahlédl svou sestru, neteř a Jinzlera. „Ano,“ řekl. „Já vím.“

KAPITOLA

16

Posledních deset metrů trubice, která vedla na velitelský dreadnaught, bylo rozmačkaných a zkroucených, jako by tuto část pylonu zasáhla nějaká ničivá rána. Závěrečné dva metry byly navíc zablokovány něčím, co vypadalo na zbytky kabiny, která se ocitla ve špatný čas na špatném místě. Ani se světelnými meči nebylo jednoduché prosekat se skrz a dostat se dovnitř. „Konečně,“ řekla Mara, když odsekla poslední část stěny kabiny a odhalila tím dveře, které byly stejně zdeformované jako trubice samotná. „Možná jsme měli jít na záď a zkusit jinou trubici.“

„Pochybuju, že by to bylo rychlejší,“ odpověděl Luke, vykročil vpřed a opatrně nasál vzduch, který proudil skrz pootevřené dveře. Byl navlhlý a zatuchlý, ale dýchatelný. Všiml si, že označení dveří bylo vzhůru nohama, což znamenalo, že kabina turbovýtahu cestou neprovedla příslušný obrat a gravitace na D-l nefungovala. A pokud nefungovala gravitace, mimo provoz byl nejspíš i zbytek systémů regulujících prostředí a vzduch, který dýchal, sem unikal ze zbytku komplexu Mezigalaktické výpravy. Budou muset dávat pozor, aby měli dost kyslíku. „Nezapomínej na všechny ty trosky, kterými jsme se museli propracovat, když jsme přišli na D-čtyři,“ připomněl jí. Ustoupil dozadu a pobídl ji ke dveřím. „Z turbolaserových a štítových sekcí téhle lodi udělal Thrawn nejspíš ještě větší paseku.“

„Asi ano.“ Mara několikrát zručně sekla mečem a ve dveřích se objevila díra. „Půjdeme?“

Nebylo to tak zlé, jak Luke čekal, alespoň pokud šlo o běžné cestovní problémy. Bylo zvláštní kráčet po stropě a podlahu mít nad sebou; gravitace planetoidy byla samozřejmě mnohem slabší, než na jakou byli zvyklí, ale samo o sobě jim to žádné větší potíže nedělalo. Přepážky a paluby byly strašlivě pokroucené a zohýbané, avšak skuteěných trosek kolem leželo jen málo. Příležitostně museli světelnými meči odstranit zhroucenou vzpěru, která zablokovala průchod, a dvakrát bylo potřeba použít Sílu a odtáhnout zbloudilou utrženou konzolu, která jim ležela zaprášená v cestě. Hrstka permasvětel dosud fungovala a pomáhala jejich zářičkám osvětlovat prostor a s většinou překážek se vypořádali celkem snadno.

Trosky nebyly to nejhorší. To nejhorší byla mrtvá těla.

Nebyla to samozřejmě skutečná těla, alespoň ne taková, jaká Luke vídal po mnoha bitvách, kterými ve svém životě prošel. Po pěti desetiletích toho na místě, kde zemřel člověk, zbylo jen o málo víc než hromádka kostí a cáry oblečení. Místy se dalo poznat, jakým způsobem smrt přišla: některé lebky roztříštily utržené přístroje; zpřelámané kosti dalších těl ukazovaly, kde se vnitřní část trupu po zásahu laserovým paprskem nebo jinou střelou proměnila ve smrtící šrapnel.

Většina ostatků však nenesla žádné stopy toho, co se stalo. Tihle cestující zemřeli nejspíš udušením nebo při nárazu, když se dreadnaught zabořil do hromady štěrku, v níž nyní Mezigalaktická výprava spočívala.

„Dá se poznat, kde je trup spravovaný,“ poznamenala Mara, zatímco pokračovali vpřed k velitelskému můstku. „Vidíš ty svary?“

Luke se podíval, kam svítila zářičkou. Svary byly provedeny odborně –vedly přesně podél zubatých trhlin v trupu. „Opravárenští droidi?“

„Každopádně,“ souhlasila Mara. „Při útoku se trup musel protrhnout na tolika místech, že byly k ničemu jak bezpečnostní pancéřové dveře, tak nouzový systém, který by uzavřel jednotlivé úseky lodi, a veškerá posádka a pasažéři, kteří ještě byli naživu, se udusili. Ale droidy to z provozu nevyřadilo, a tak automaticky zahájili nouzové opravy. Než se sem dostal někdo další, vzduchotěsná už byla dostatečně velká část lodi, aby se dala řídit.“

Jak postupovali vpřed, škod přibývalo. A zvyšoval se i počet lidských ostatků. „Když Thrawn vyřadil výdutě štítů a turbolaserů, posádka musela utéct sem nahoru,“ uvažovala Mara, zatímco se Luke prosekával dalšími vzpříčenými pancéřovými dveřmi. „Tady by za normálních okolností tolik lidí nebylo.“

„Zvlášť když by většina z těch, kdo byli ve službě, měla být až úplně vpředu na velitelském můstku,“ souhlasil Luke a pozorně si ji prohlížel. „Jak se cítíš?“

„Celkem dobře,“ řekla. „Proč? Neměla bych?“

„Jen mě to zajímalo,“ odpověděl. „Vzhledem k tomu, že jsou tady dole další…“

„Další důkazy toho, co Thrawn a Palpatine těmhle lidem udělali?“

Luke sebou trhl. „Tak nějak.“

„Kupodivu je mi fajn,“ řekla Mara a přelétla místnost očima. „Asi už jsem se s tím vypořádala tam nahoře.“ Ukázala před sebe k obrácenému průchodu, který částečně blokovaly napůl zavřené pancéřové dveře. „Vypadá to, že jsme skoro u cíle.“

„Myslím, že máš pravdu.“ Luke proklouzl mezerou a rozhlédl se. Spatřil velkou místnost. Všude se povalovala křesla a rozbité konzoly, které zřejmě kdysi stály v úhledných řadách, a všechno pokrývala silná vrstva prachu, se kterou se tady setkávali na každém kroku. „Tohle je určitě monitorovací sál,“ řekl Luke, když se k němu Mara připojila. „Můstek musí být tím pádem přímo před námi – tamhle za tím průchodem uprostřed zadní zdi.“

„Nebo aspoň to, co z můstku zbylo,“ rozhlédla se Mara okolo. „Možná se mi to jen zdá, ale připadá mi, že škod z bitvy je tu poměrně málo.“

„Je to tak,“ souhlasil Luke a zachmuřil se. Měla pravdu: s výjimkou několika trhlin opravených droidy to vypadalo, že většinu poškození způsobil náraz. „Buď k tomu došlo, když se Mezigalaktická výprava zaryla do téhle hromady kamení, nebo Thrawn do lodi během bitvy něčím narazil.“

„Thrawn, nebo někdo jiný,“ řekla Mara. „Nezapomínej, že podle Bearshe se bitvy zúčastnili i Vagaariové.“

„Pravda.“ Luke se rozhlížel po troskách a zaplavil ho podivný pocit prázdnoty. „Doufal jsem, že se nám tady podaří najít nějaké neporušené záznamy. Něco o tehdejších rytířích Jedí, třeba podrobnosti o tom, jak se organizovali. Ale nedokážu si představit, jak by se tu mohlo něco takového dochovat.“

„Nevypadá to moc slibně,“ přisvědčila Mara. „Ale když už jsme tady, měli bychom dojít až na konec. Říkals, že ty dveře vedou na můstek?“

„Měly by,“ řekl Luke. Prolezl pod kusem zřícené paluby a přistoupil k průchodu a pokrouceným kovovým dveřím, které ho uzavíraly. Zažehl světelný meč a prosekl je.

Doopravdy to byl můstek a velmi se podobal tomu, na který se pamatoval z té krátké doby, kterou před třinácti lety strávil na palubě Katany. Ovšem až na to, že tenhle můstek byl zaneřáděný rozbitými konzolami, kostmi a prachem, který mu sahal až po kotníky.

A byl jenom z poloviny tak dlouhý jako ten na Kataně.

„Tak tohle je opravdu zajímavé,“ řekla Mara. „Nepamatuju si, že bych někdy slyšela o lodi, která by byla takhle rozmačkaná, a už vůbec jsem nikdy nic podobného neviděla. Když narazili, museli mít šíleně vysokou rychlost.“

„Ano,“ zamumlal Luke. „Otázka je, čí to byl nápad narazit tak prudce?“

„Pořád ještě myslíš na ty vězně v jádru se zásobami?“

„Tu a tam,“ řekl Luke a zamračil se směrem k rozdrcené přídi. Mezi úlomky roztříštěného pozorovacího průzoru se něco matně lesklo – něco, co se do okolní spouště jaksi nehodilo. „Víme, že se jim nějak podařilo utéct,“ pokračoval a opatrně vykročil mezi trosky. Pod botou mu něco zapraskalo a škubl sebou. „A taky víme, že v Mezigalaktické výpravě bylo osmnáct Jediů, ale přesto je Thrawn dokázal porazit. Moc by mě zajímalo, jestli v tom není nějaká souvislost.“

„Třeba měl Thrawn větší flotilu, než se povídá,“ nadhodila Mara a naklonila se k jedné z konzol, aby se podívala zblízka.

„Formbi tvrdil, že měl jenom hlídkovou jednotku,“ připomněl jí Luke.

„Formbi s sebou kvůli tomu incidentu vláčí dvě banthské váhy společné viny všech Chissů,“ zdůraznila Mara a přešla k další konzole. „Možná že chisská vláda byla do celé věci zapletena víc, než je ochotný přiznat.“

„Možná.“ Luke si dřepl mezi střepy transparioceli. Tady to bylo. Opatrně sáhl do trosek a uchopil tu věc.

Ztuhl. Nebyla to jedna věc, ale dvě. Oba předměty, které ležely zasypané střepy mezi dvěma rozpadlými kostrami, byly zastaralého designu, ale přesto je rázem poznal.

Mara jeho emocionální reakci okamžitě postřehla. Přestala zkoumat okolí a přistoupila k němu. „Co je to?“ zeptala se.

„Předmět doličný číslo jedna,“ řekl Luke a pozvedl poškrábaný válec, který mohl být jedině světelným mečem. „A,“ dodal tiše, když zvedl jakousi zašlou, potlučenou palnou zbraň, „předmět doličný číslo dvě.“

Mara se prudce nadechla. „Je to to, co si myslím?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Luke. Postavil se a obrátil tu zbraň v ruce. „Je starý několik desetiletí, ale nemůžeš si ho s ničím splést.

Chisský charric.“

*

Chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Potom, stále ještě mlčky, natáhla Mara ruku. Luke jí do ní vložil neznámou zbraň a ona si ji další okamžik prohlížela. „Ano,“ řekla nakonec. „Je na něm chisské písmo. Ano, je to charric.“

„Jenže co tu dělá?“ zeptal se Luke. „Drask přece říkal, že Thrawn na palubu neposlal žádný přepadový oddíl.“

„Jak může Drask vědět, co Thrawn udělal nebo neudělal?“ opáčila Mara. „Nebyl při tom. Nebo snad ano?“

„Pokud vím, tak ne,“ připustil Luke a vzal si od ní charric zpátky. Do mysli se mu začala vtírat zvláštní domněnka…

„Z kostry toho taky moc nepoznáme,“ poznamenala Mara. Dřepla si k jedné z kostí, vedle kterých předtím ležel charric, a jemně do ní strčila prstem. „Humanoid, ale každopádně ne člověk. Taková je bohužel spousta různých druhů.“

„Včetně Chissů,“ souhlasil Luke. „Poslyš, Maro. Cestou sem jsi strávila hodně času rozhovory s Chissy. Řekl někdy některý z nich, že Vagaarie skutečně viděl? Nebo že viděl jejich hologram nebo třeba jen slyšel o tom, jak Vagaariové vypadají?“

Mara svraštila čelo a Luke cítil, jak s pomocí Síly pátrá v paměti. „Ne,“ odpověděla. „Dokonce si vzpomínám, že Formbi výslovně říkal, že od příletu Mezigalaktické výpravy už je v této oblasti nikdo nespatřil. Ale upřímně řečeno jsem se na to nikdy nikoho nezeptala.“

„No, já jsem se na to zeptal Bearshe,“ řekl Luke. „Ani žádný Geroon z jeho generace Vagaarie nikdy neviděl.“

„Což dává smysl, pokud všichni zmizeli před padesáti lety,“ podotkla Mara. „Kam tím míříš?“

„Chissové se střetli s Mezigalaktickou výpravou,“ řekl Luke. „A podle Bearshe a Formbiho také Vagaariové.“

Pozvedl obočí. „Co když je to ve skutečnosti jeden a tentýž národ?“

Mara zamrkala. „Ty myslíš, že Chissové jsou Vagaariové?“

„Proč by ne?“ zeptal se Luke. „Nebo to mohla být alespoň nějaká skupina Chissů. Oba víme, jak zvrácený a vynalézavý Thrawn byl. Dalo by mu snad tolik práce vymyslet si pro své záměry zcela novou rasu?“

„Nejspíš by to zvládl levou zadní,“ připustila. „Ale proč by to dělal?“

„To je správná otázka,“ uznal Luke. „Nevím. Jen mi připadá podezřelé, že když zmizela Mezigalaktická výprava, zmizeli i Vagaariové.“

„Hm,“ zamumlala Mara a zamračila se. „Až se zase připojíme ke zbytku skupiny, možná bychom si měli Formbiho vzít někam stranou. Musí nám konečně říct, o co tady jde.“

„Měli jsme to udělat už dávno,“ řekl Luke. „A musíme si s ním promluvit o samotě. Myslím, že by nedělalo dobrotu, kdyby nás při tom slyšel Drask.“

„To se rozumí samo sebou.“ Mara pokynula k zaprášeným zbraním v jeho rukou. „Fungují ještě?“

„Nevím.“ Luke namířil charricem na prázdné místo na druhém konci místnosti a zmáčkl spoušť.

Nic se nestalo. „Mrtvý jako Honoghr,“ řekl a vrazil charric za opasek. Obrátil světelný meč směrem od sebe a dotkl se aktivátoru.

Klap-bzzz, které zbraň vydala, znělo slabě a poněkud kašlavě. Zelená čepel, která z ní vyšlehla, však vypadala funkční. „Ať už ho vyrobil kdokoli, dal si na něm záležet,“ poznamenal Luke, vypnul meč a pozorně prohlížel rukojeť. „Zajímalo by mě, jestli náhodou nebyl C‘baothův.“

„C‘baothův?“

„Podle všeho se expedice zúčastnil jako jeden ze starších mistrů Jedi,“ připomněl jí Luke. „Během útoku by byl nejspíš právě tady. Podívej,“ ukázal na aktivátor. „Vidíš tohle? Vypadá to jako nějaký krystal.“

„Máš pravdu,“ řekla Mara, když se naklonila blíž. „Myslím, že je to ametyst.“

„Když to říkáš.“ Luke si strčil světelný meč za opasek vedle charricu. „Pojď, dokončíme prohlídku a vrátíme se nahoru. Na rozhovor s Formbim se těším čím dál víc.“

*

Když turbovýtah dorazil na Dreadnaught 6, zaskřípěl a zaúpěl, ale na místo se usadil jen s nepatrným zakolísáním. „Tuhle kabinu rozhodně používají,“ zhodnotil to Fel.

„K tomuto závěru jsme dospěli už dole,“ řekl Drask kousavě.

Fel se přemohl a udržel jazyk za zuby. Ano, Drask si všiml, že zásoby v jádru poblíž tohoto konkrétního turbovýtahu byly systematicky pleněny; ano, Fel souhlasil s generálovým úsudkem, že to nejspíš znamená, že se D-6 používá alespoň zčásti. Ale to neznamenalo, že další důkazy by se měly nechávat bez povšimnutí a bez komentáře.

S dalším zaskřípěním se dveře otevřely. Drapák vystoupil do chodby jako první, hlavou v helmě otáčel sem a tam a skenoval okolí. „Vzduch je čistý,“ oznámil a ustoupil ke straně, aby mohli vyjít i ostatní. „Kudy, veliteli?“

„Nejkratší cestou na D-pět, samozřejmě,“ zavrčel Drask dřív, než mohl Fel odpovědět. „To je koneckonců hlavní důvod, proč jsme tady dole.“

Fel s vypětím všech sil ovládl zlost. Od chvíle, kdy se Drask odtrhl od Luka a Mary a připojil se k Imperiálům, nebyl generál nic než modrý pytel netrpělivosti a nesouhlasu. Možná, pomyslel si Fel nevlídně, že tohle byl pravý důvod, proč Jediové tolik spěchali dolů do D-l a pověsili Draska Imperiálům na krk. „Na D-pět se dostaneme, generále,“ řekl s přetékající trpělivostí. „Ale když už jsme jednou tady, neuškodí, když se tu trochu porozhlédneme.“

Draskovi zarachotilo v krku. „Nic nechápete,“ vyštěkl.

Fel se podíval chodbou směrem k zádi a snažil se nevšímat si ho. Diplomatické hrátky, usoudil, rychle ztrácejí slabé kouzlo, které snad kdysi měly. Jakmile to v rámci možností půjde, Fel se doopravdy vrátí k ostatním, odevzdá Draska Formbimu a tím to pro něj skoněí.

V dálce kdesi za taktickou místností tohoto dreadnaughtu spatřil záři, která vypadala silnější, než jakou by dokázala vydat permasvětla. „Zdá se, že místní civilizace je tamhle,“ ukázal dozadu. „Stormtroopeři?“

Následovala krátká pauza, jak stormtroopeři obrátili své senzory tím směrem. „Podle infračervené analýzy a spektra plynů je tam přibližně třicet až čtyřicet lidí,“ hlásil Drapák.

„Registruji také hlasy,“ dodal Mrak. „Podle jejich výšky to jsou převážně ženy a kojenci.“

Fel se zamračil. Kojenci? „Pojďme se tam podívat.“

Drask znovu zavrčel. „Veliteli Fele –“

„Jdeme se tam podívat, generále,“ řekl Fel stroze a vrátil Chissovi jeho zlostný pohled. „Jestli se se mnou budete přít na každém třetím nebo čtvrtém kroku, potrvá nám to mnohem déle.“

„No dobrá, veliteli,“ řekl Drask s planoucíma očima. „Jak si přejete. Je to koneckonců vaše jednotka.“

A nikdy na to nezapomínejte. Fel znovu nechal slova nevyřčená a pokynul pětisté první kupředu.

Vydali se chodbou – Drapák šel v čele, Mrak a Stín za ním a Hlídač tvořil zadní voj za Felem a Draskem. Generál zachovával odměřené ticho a snad díky tomu už po pouhých pár krocích uslyšel Fel zvuky plačících nemluvňat a rozmlouvajících žen. Když udělal několik dalších kroků, uviděl, že světlo, kterého si předtím všiml, proudí do chodby z velké místnosti, kterou předběžně identifikoval jako přední komplex senzorové analýzy. „Hezky pomalu,“ zašeptal, když se Drapák přiblížil ke klenutému průchodu vedoucímu do místnosti. „Nechceme je vyděsit. Radši půjdu jako první.“

Drapák kývl a všichni tři přední stormtroopeři zastavili a rozestoupili se. Fel prošel mezi nimi; k jeho zlosti mu Drask zůstal po boku. „Generále –“

„Jestli se budeme přít, potrvá to déle,“ opáčil Drask. „Vyřiďme to tady, ať můžeme pokračovat na D-pět.“

Fel sevřel ruku v pěst. Už tak by bylo zlé, kdyby k nic netušícím ženám a dětem vpadl cizinec; kdyby ti cizinci byli dva a jeden z nich navíc se svítícíma rudýma očima, bylo by to ještě mnohem horší.

Ale něco v Draskově tváři mu říkalo, že další hádka by byla ztrátou času. Fel si povzdechl a vkročil do průchodu.

Hned na první pohled bylo jasné, proč Mrak registroval pouze hlasy žen a kojenců: podle zařízení a výzdoby ta místnost sloužila jako plně vybavené jesle. V přilehlé části bylo vidět okolo dvaceti žen, které seděly na pohodlně vyhlížejících pohovkách a křeslech. Některé z nich byly očividně těhotné a ostatní zrovna tak očividně dohlížely na houf kojenců a batolat. Také tam byl zhruba tucet starších, sedmi-až osmiletých dětí, které stály v půlkruhu kolem další ženy, jako by poslouchaly nějaký příběh nebo výklad. Fel spatřil, jak se k němu všechny oči obrátily, na tvářích několika žen zahlédl úlek nebo zděšení –

Útok přišel jako přerývaný příval plně automatické blasterové palby odněkud zezadu; salva kvílících rudých výbojů syčela a prskala na brnění stormtrooperů. Fel si instinktivně dřepl a hrábl po Draskově ruce. Vzápětí zjistil, že generálovy bojové reflexy byly rychlejší a že už ležel na podlaze. Reakce stormtrooperů byly rychlé zrovna tak: Hlídač něco zakřičel, Fel nepostřehl co, a proud zelených Masterových střel znenadání propaloval vzduch opačným směrem.

„Zastavte palbu!“ snažil se Fel překřičet lomoz. „Stormtroopeři, zastavte palbu!“

„Ne!“ vyštěkl Drask. „Spusťte krycí palbu a stáhněte se do taktické místnosti. Fele, pojďte.“

Fel ještě ani nestihl zformulovat námitku a Drask už je oba postavil na nohy a rychle ustupoval za pohybující se ochrannou palbou stormtrooperů. Doběhli k taktické místnosti; Drask zběžně nahlédl dovnitř, prostrčil Fela dveřmi a skočil za ním. Následovala poslední krycí salva a za okamžik byli uvnitř i stormtroopeři.

„Podejte hlášení,“ přikázal Fel. Připadal si jako idiot a doufal, že vynaložené úsilí zakryje jeho rozpaky. To, že na něj někdo střílel, pro něj zdaleka nebyl nový zážitek, ale v minulosti při tom většinou seděl v kokpitu clawcraftu a kolem sebe měl dobře známou sestavu senzorů, štítů a zbraní. Být napaden v obyčejné uniformě ho vylekalo mnohem víc, než by čekal. „Nějaká zranění?“

„Zbroj zcela bez poškození,“ hlásil Hlídač. „Ty paprsky byly slabší než standard.“

„To asi kvůli tomu, že padesát let používají ty samé zásoby tibannového plynu,“ usoudil Fel. „Dobrá, myslím, že to stačilo. Zkusme se dostat zpátky do turbovýtahu a nenechat se při tom zastřelit.“

„Ne,“ řekl Drask. „Vrátíme se tam.“

Fel cítil, jak mu o několik centimetrů poklesla čelist. „O co vám jde? Vždyť těm lidem chceme pomoct, ne s nimi bojovat.“

Drask si ho zvědavě prohlédl. „Zajímavé,“ prohlásil. „Jste zdrženlivější, než bych čekal od někoho, na jehož výcviku se podepsal vliv syndika Mitth‘raw‘nuruoda.“ Ukázal do chodby. „Ale v této situaci je takováto zdrženlivost nevhodná. Ti válečníci něco brání. Chci zjistit, co to je –“

Fel se zhluboka nadechl. Jeho mínění o Draskovi jako o vojákovi se o několik stupínků snížilo. „Bránili ty jesle,“ řekl, jako by to vysvětloval malému dítěti. „Zeny a děti. Nechápete?“

„Ne,“ řekl Drask. „Kdyby tohle byl jejich záměr, čekali by mezi turbovýtahem a tou místností.“

„Možná že tak daleko vpředu nejsou žádné vhodné obranné pozice.“

„Prošli jsme přinejmenším okolo tří takových,“ opáčil Drask. „Jsem od pěchoty, veliteli. V podobných věcech se vyznám.“

„Má pravdu, veliteli,“ vložil se do řeči Hlídač. „A pozice, ze které stříleli, navíc nebyla příliš bezpečná. Nejspíš přicházeli odjinud, když vtom narazili na nás.“

Fel vkročil do dveří a opatrně vykoukl ven. V chodbě vzadu za otevřenými dveřmi jeslí spatřil dvě postavy, které se k nim přískoky blížily. „Vlastně mám podezření, že právě teď využívají chvilky klidu a přesouvají se blíž k nám,“ prohodil Drask za ním.

„Ano, blíží se,“ potvrdil Fel a jeho odhad Draskových schopností se zdráhavě vrátil na původní úroveň. „Zdá se, že jsou jen dva.“

„Musíme tedy jednat rychle,“ naléhal Drask. „Jestliže budeme s protiútokem příliš otálet, následná bitva se odehraje příliš blízko jeslí a mohla by ohrozit ženy a děti. To je nepřijatelné.“

„Myslel jsem, že Chissové považují za nepřijatelné všechny útoky,“ zamumlal Fel a pokynul stormtrooperům kupředu.

„Vystřelili jako první,“ připomněl mu Drask odměřeně. „Jsou z nich povolené cíle. Půjdeme?“

Fel zaťal zuby. „Půjdeme,“ potvrdil. „Hlídači? Vyřaďte ty ostřelovače z boje. A snažte se je nezabít.“

„Rozkaz, veliteli,“ odpověděl stormtrooper pohotově. „Drapáku, Stíne, Mraku: zákrok vzor tři. Do toho.“

Drapák se na znamení souhlasu špičkami prstů dotkl helmy, vyklonil se do chodby, zaklekl na jedno koleno a svým BlasTechem spustil plnou automatickou palbu. Ostatní dva stormtroopeři zlomek sekundy počkali a pak vyklouzli ven do chodby a vyrazili proti čekajícím nepřátelům; Stín se k palbě připojil svou vlastní blasterovou salvou.

Fel zadržel dech. O pět sekund později se ozvalo nezaměnitelné syčivé zakašlání omračujícího výboje a střelba zničehonic ustala.

„Volno,“ oznámil Drapák, zvedl se a vyrazil za svými druhy do chodby.

Fel tiše vypustil zadržovaný dech. Při několika příležitostech už s jednotkami pětisté první legie spolupracoval, ale nikdy za skutečných bojových podmínek. Tohle byla poučná zkušenost. „Pojďte, generále.“

Když míjeli jesle, všiml si, že ženy a děti se stáhly do nejzazší části místnosti a schoulily se k sobě. Některé z nich se viditelně chvěly. Napadlo ho, že by za nimi mohl zajít a pokusit se je uklidnit, ale pak si uvědomil, že ať už by řekl nebo udělal cokoli, jenom by je tím vyděsil ještě víc, a tak raději pokračoval dál.

Vzápětí spolu s ostatními dorazil na místo, kde oba střelci leželi natažení na podlaze. Stín klečel vedle nich a kontroloval jim srdeční tep – omračující výboje ho někdy mohly narušit –, zatímco Mrak držel stráž a mířil BlasTechem chodbou směrem na záď. „Budou v pořádku,“ oznámil Stín, když povstal. „Mám jim nechat jejich zbraně?“

Fel pohlédl na starožitné blastery, které ležely vedle omráčených mužů. Odzbrojení nepřítele byl samozřejmě standardní postup. Ale on sem nepřišel, aby s těmito lidmi bojoval, a existovala možnost, že to, co se právě stalo, bylo jen nějaké nedorozumění. „Dejte je tamhle nahoru,“ nařídil a ukázal na provizorní držák metr a půl nad zemí, na kterém viselo několik propojených kabelů. „Nestojíme o to, aby je našlo nějaké děcko z jeslí.“

„Ano, pane.“

Díval se, jak stormtrooper plní jeho rozkaz, a čekal, že Drask bude s jeho rozhodnutím nesouhlasit. Chiss však nic neříkal. „Mraku?“

„Nikdo další není poblíž,“ hlásil stormtrooper. „Tam vzadu je ale podobné strukturální poškození, na jaké jsme narazili na D-čtyři, a možná někoho skrývá před našimi senzory.“

„Nemluvě o tom, že mu poskytuje nespočet míst pro přepad,“ dodal Fel.

„Ano, pane,“ souhlasil Hlídač. „Máme jít napřed a vyčistit cestu?“

Fel by moc rád řekl ano. I když tyhle zbraně vypadaly jako starožitnost, jejich blasterové výboje by při zásahu stále dokázaly nechráněné tělo vážně zranit. Zůstat tady a nechat pětistou první odvést všechnu nebezpečnou práci dávalo z taktického hlediska smysl.

Ale nemohl to udělat. Rozhodně ne před Draskem. „Půjdeme všichni společně,“ oznámil Fel Hlídačovi.

„Ano, pane,“ odpověděl. „Stormtroopeři: eskortní formace. Vpřed.“

*

Zasedací sál rady byl prostší, než Jinzler čekal. Uprostřed stál dlouhý hranatý stůl obklopený tuctem vyplétaných křesel a dalších osm nebo devět židlí stálo podél obou bočních stěn. V každém rohu místnosti byla dvojice podstavců, na kterých spočívaly zvláštně tvarované a očividně ručně vyrobené sochy, a na zdech viselo dalších několik kusů místního umění.

Uliar seděl na vzdáleném konci stolu; z jedné strany měl radního Tarkosu a z druhé radního Keelyho. Čelem k nim na druhém konci stolu, tedy blíž ke dveřím, byli Formbi, Feesa a Bearsh; posledně jmenovaný seděl na svém místě shrbený jako někdo, kdo marně bojuje s rozčarováním. Zbylí tři Geroonové seděli vedle sebe na židlích u stěny nalevo a tvářili se podobně sklíčeně, zatímco trojice chisských válečníků seděla strnule u stěny napravo. Vedle obou těchto skupinek stál na stráži jeden z Pressorových dohlížitelů.

Když se dveře se zasyčením otevřely a Jinzler, Rosemari a Evlyn vstoupili do místnosti, konverzace – nebo možná přesněji konfrontace – už byla v plném proudu. „To nestačí, aristokro Formbi,“ říkal zrovna Uliar. „Činy vašich lidí nás stály padesát let strádání, nemluvě o životech padesáti tisíců našich druhů. Pokud si opravdu přejete toto zvěrstvo odčinit, budete se muset snažit mnohem víc.“

Zvedl zrak k Jinzlerovi. „Á – pane velvyslanče,“ přivítal ho ponuře a ukázal mu na křeslo vedle Feesy. „Líbila se vám prohlídka?“

„Ano, děkuji,“ odpověděl Jinzler a zdráhavě vykročil kupředu. Vypadalo to na diskusi, do které se opravdu nechtěl zaplést, a chvíli váhal, jestli by se neměl pokusit o další záminku, aby se z ní vyvlékl.

Jenže dveře už se za ním zavřely a všichni ostatní na něj pohlíželi s různou mírou očekávání. Zřejmě tu bude muset zůstat.

A zdálo se, že Rosemari a Evlyn zrovna tak. Koutkem oka zahlédl, jak jeden z Geroonů dychtivě vyskočil ze židle a s úsměvem pobízel matku a dceru k židlím vedle chisských válečníků. Když to Uliar spatřil, čelo mu pokryly zlověstné vrásky, ale zřejmě se rozhodl nedělat z toho problém. „Právě probíráme rozsah reparací, které nám chisská vláda poskytne jako výraz lítosti za Zkázu.“

„A jak už jsem vám vysvětlil, dohodu, ve které by byly obsaženy takové požadavky, s vámi nemohu uzavřít,“ řekl Formbi. „Nemám žádný mandát ani pokyny pro případ, že by nastala situace, v jaké se zde nacházíme. Ze zdrojů své vlastní rodiny vám mohu nabídnout určitou finanční náhradu, jejíž výši už jsem uvedl. Za ostatní rodiny vám však nemohu slíbit vůbec nic.“

„Ale Devět vládnoucích rodin na druhou stranu souhlasilo, že předají zbytky Mezigalaktické výpravy Nové republice,“ podotkl Jinzler, když se posadil vedle Feesy. „Zahrnout do toho i vrácení všech kolonistů by nemělo představovat problém.“

„Proč si myslíte, že se chceme vrátit do vaší části galaxie?“ otázal se Uliar. „Proč si myslíte, že chceme mít něco společného s vámi nebo s tou vaší Novou republikou?“

„Tak co tedy chcete?“ zeptal se Jinzler.

„Kdyby byl svět dokonalý, chtěli bychom pomalou popravu všech, kdo měli prsty v tom, co se nám stalo,“ odsekl Tarkosa. „Jenže aristokra Formbi nám sdělil, že většina z nich už je bohužel mrtvá. Takže se spokojíme s lodí.“

Jinzler zamrkal. „S lodí?“

„Ne jen tak s ledajakou lodí, samozřejmě,“ upřesnil Uliar. „Chceme loď alespoň tak velkou jako jeden náš dreadnaught – ne, dvakrát tak velkou – a chceme, aby měla to nejlepší a nejmodernější vybavení, jaké existuje.“

„A zbraně,“ zamumlal Keely, jehož oči zíraly na stůl na něco, co zřejmě viděl jen on sám. „Spoustu zbraní.“

Z Jinzlerova opasku vyšel slabý trylek – stejný podivný zvuk, jaký zaslechl v turbovýtahové hale těsně potom, co je dopravili sem dolů. Pohlédl přes stůl na Bearshe, ale pokud vydal podobný zvuk i jeho komlink, Geroon to nedal nijak najevo.

„Ano,“ souhlasil Uliar. „Mnoho zbraní a obranných zařízení.“

„Většinu z toho už máte,“ připomněl mu Formbi. „Podle strážce Pressora je horní dreadnaught opraven a schopen letu.“

„Schopen letu sice je,“ připustil Tarkosa, „ale nezajistí nám to, co potřebujeme.“

„A co tedy potřebujete?“ zeptal se Formbi. „Proč chcete novou loď?“

„Samozřejmě proto, abychom dokončili naše poslání,“ řekl Tarkosa. „Před padesáti lety nám bylo určeno, abychom proletěli Neznámými oblastmi na okraj galaxie a ještě dál a abychom pátrali po novém životě a nových světech.“

Zpod huňatého obočí se zamračil na Formbiho. „A Chissové nám tuto příležitost odepřeli. Musíme si ji tedy vytvořit sami.“

Jinzler vrhl po Formbim poplašený pohled. Aristokrova tvář měla diplomaticky neutrální výraz, ale Jinzler v jeho svítících očích zpozoroval náznak překvapení. „To je poněkud ambiciózní plán, pane řediteli,“ řekl opatrně, když se obrátil zpátky k Uliarovi. „Zvlášť pro tak malou skupinu, jako je ta vaše.“

„A co když vaši lidé nebudou chtít jít s vámi?“ otázal se Formbi.

„Však oni půjdou,“ řekl Keely s očima stále ještě upřenýma na stůl. „Když je povedeme, budou nás následovat. Do jednoho.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jinzler a po zádech mu přejel mráz. Začínal být radní senilní? Nebo se za ta léta zcela pomátl na rozumu? „Budeme to ovšem muset probrat s našimi vládami,“ řekl nahlas. Usoudil, že prozatím bude nejlepší hrát o čas a doufat, že svým improvizováním nezažene sám sebe do kouta. „Budeme se s nimi muset poradit, jaká loď by vám nejlépe vyhovovala a jak vám ji sem dopravit.“

„Dobře,“ řekl Uliar a opřel se v křesle. „Tak do toho. Čekáme.“

„Tak jednoduché to není,“ ozval se Formbi. „Nejdřív ze všeho –“

„Jistě, jistě.“ Uliar udělal velitelské gesto směrem k mladému muži, který stál vedle Chissů. Dohlížiteli Oliete? Můžete vypnout rušení.“

Dohlížitel sáhl k pasu po starobylém komlinku a zaváhal. „Je mi líto, pane řediteli. Myslím, že bez souhlasu strážce Pressora bych to neměl dělat.“

Uliarův obličej potemněl. „Tak ho sežeňte,“ zahřměl hrozivě.

Po Jinzlerově levici se znovu otevřely dveře a dovnitř vešel s dokonalým načasováním Pressor. „Tady jste,“ řekl Uliar vyčítavým tónem. „Vypněte rušení. Velvyslanec Jinzler se potřebuje spojit se svou vládou.“

„Hlavním problémem není rušení,“ promluvil Formbi dřív, než mohl Pressor odpovědět. „Skutečnost je taková, že z Reduty je komunikace se zbytkem galaxie nemožná. Jestliže si velvyslanec Jinzler a já máme promluvit s našimi vládami, pak musíme Mezigalaktickou výpravu zcela opustit.“

Uliarovy oči se zúžily. „Ale, ale,“ řekl hlasem hebkým jako hedvábí. „To je opravdu nepříjemné. Možná změníte názor, když vám řeknu, že jeden z vás tu bude muset zůstat, zatímco –“

Přerušilo ho zavrzání bot o podlahu; z chodby vtrhl do sálu dohlížitel, který si vzal předtím Pressora stranou, a zastavil se vedle něj. Popadl strážce za paži a začal mu cosi naléhavě šeptat. „Strážce?“ zvolal Uliar. „Strážce!“

„Prosím za prominutí, pane řediteli a vážení radní,“ řekl Pressor, ale většinu pozornosti věnoval muži, který mu stále ještě něco šeptal. „Jistá záležitost nesnese odkladu. Hned jsem zpátky.“

Rukou dal znamení oběma dohlížitelům, kteří stáli na stráži u Chissů a Geroonů. On i posel pak odspěchali pryč a dveře se za nimi syčivě zavřely.

Jinzler pohlédl přes místnost na dohlížitele stojícího vedle Geroonů. Mladíkova tvář najednou vypadala napjatá a nervózní a jeho ruka nyní spočívala na pažbě blasteru. Ať už se dělo cokoli, očividně to bylo mnohem vážnější, než Pressor přiznával.

A Jinzlera napadlo, že v tuhle chvíli mohli být zdrojem potíží jen Jediové, nebo Imperiálové.

Polkl a obrátil se zpátky k Uliarovi. „Nuže,“ zapátral po něčem, co by mohl říct. „Jestli máte pár minut, pane řediteli, co kdybychom probrali několik podrobností? Rád bych se dozvěděl, jakou přesně chcete loď.“

KAPITOLA

17

Mara byla na kolenou, prohlížela si roztroušené kosti a snažila se představit si, jak asi majitel charricu vypadal, když vtom ucítila slabý a vzdálený rozruch.

Zarazila se, zavřela oči a natáhla se v Síle. Kousky a útržky pocitů se zaostřily – strach, překvapení, hněv, násilí – a pak znovu splynuly s rozvířenou mlhou. Zkusila to ještě usilovněji; chtěla se vyhnout podrobnostem a získat širší obrázek.

Větší obraz se však odmítal dostavit a za okamžik se do tmy, prachu a kostí vytratil i rozruch samotný. Ale ten jediný okamžik jí stačil.

Někde poblíž někdo zemřel. Násilnou smrtí.

Otevřela oči a pohlédla na Luka. Jeho oči byly stále ještě zavřené a ústa měl pevně semknutá, jak i on pronásledoval poslední útržky vize. Vyčkávala, přejížděla prsty po světelném meči a pokoušela se o trpělivost, dokud spojení neztratil i on. „Kolik?“ zeptala se.

„Několik,“ odpověděl a rychle se zvedl na nohy. „Žádní zranění, jen mrtví. A zemřeli rychle, jako by je někdo přepadl.“

„Takže ty myslíš, že je to skutečné?“ zeptala se Mara, když se rozběhli z můstku zpět do monitorovacího sálu. „Chci říct, nemohlo to být třeba něco z minulosti?“

„Myslíš něco jako ozvěna toho, co před padesáti lety potkalo Mezigalaktickou výpravu?“ Luke zavrtěl hlavou. „Ne. Jeden z nás by možná něco takového mohl zachytit, ale ne oba najednou. Ne, tohle bylo skutečné a stalo se to právě teď.“

Aby se dostali ke své kabině, museli ze dna šachty turbovýtahu prolézt troskami nahoru, ale předtím si tu nezapomněli udělat dostatek stupaček, a tak jim to zabralo jen pár minut. „Poznal jsi, kde k tomu došlo?“ zeptala se Mara, když kabina začala pomalu stoupat vzhůru.

„Ne,“ potřásl hlavou Luke. „Stalo se to někde nad námi, ale proběhlo to příliš rychle, než aby se mi podařilo zjistit něco víc. A ty?“

Mara zavrtěla hlavou. „Vím jen to, že mi z nějakého důvodu připadalo, že nezemřeli lidé.“

„Neříkej,“ podíval se na ni Luke zamyšleně. „Zajímavé. Měl jsem tak trochu podobný pocit, ale nevěděl jsem, jestli byl opravdový, nebo jestli to byl jen důsledek toho, že je tady tolik Chissů a Geroonů.“

„Možná něco z obojího,“ řekla Mara. „Jestliže se někdo rozhodl začít střílet na Jinzlera nebo na pětistou první, nejspíš by Formbiho a Bearshe nenechal jen tak odejít.“

Kabina s rachotem zastavila v jádru se zásobami. „Kam přesně máme namířeno?“ zeptala se Mara, zatímco pospíchali tichými sklady.

„Zkusíme turbovýtah, kterým se Fel a stormtroopeři dostali na D-šest,“ řekl Luke přes rameno. „Pomocí něj bychom se měli dostat jak na D-šest, tak na D-pět.“

„Ano, to už mě taky napadlo,“ odpověděla Mara. „Chtěla jsem vědět, na kterém z těch dvou dreadnaughtů bychom podle tebe měli začít.“

„Nevím,“ řekl Luke, když dorazili do haly s turbovýtahy, kde se předtím rozloučili s Imperiály. „Fel jel na D-šest; Jinzler a Formbi jsou nejspíš na D-pět. Můžeš si vybrat.“

Dveře turbovýtahu se začaly otvírat a v polovině se zastavily. „Pojeďme na D-pět,“ rozhodla Mara, když se vmáčkli dovnitř. „Sice s sebou mají chisské válečníky, ale jestli došlo k potížím, civilisté budou nejspíš i tak v horší situaci.“

„Zní to rozumně,“ řekl Luke. Sílou alespoň částečně zavřel dveře a zmáčkl tlačítko označené D-5.

Kabina se ani nepohnula.

„No tohle,“ zkusil to znovu. Pořád nic.

„Skvělé,“ zabručela Mara a vytáhla komlink. Zapnula ho a hned ho zase vypnula. Rušení bylo pořád ještě zapnuté. „No, na jednoduchou cestu můžeme zapomenout,“ prohodila. „Vypadá to, že nemáme moc na výběr. Buď můžeme zkusit vylézt šachtou, nebo jít na záď a doufat, že tamní turbovýtahy stále ještě fungují.“

„Anebo můžeme pokračovat kolem jádra do turbovýtahu, ve kterém nás uvěznil Pressor,“ připomněl jí Luke. „V jeho pylonu už jsme část ovládání repulzorů rozsekli. S ohledem na to by se nám tamtudy možná lezlo líp.“

„A taky by to asi bylo bezpečnější,“ dodala Mara, zatlačila do dveří a znovu je otevřela.

„Pravda,“ souhlasil Luke. Protáhli se zpátky do haly a rozběhli se ke druhé turbovýtahové hale. „Kdyby repulzorové paprsky znovu naskočily, na Pána vrcholu by se nám nehrálo moc dobře.“

Mara strnula. Zničehonic ji plnou silou zasáhlo strašlivé poznání a jako bouře blasterových střel si prokousalo cestu do jejího žaludku. Geroonská loď – Bearsh dávající sbohem zbytku svých lidí, zatímco se Chaf Envoy připravuje na cestu do Reduty – prchavá a bezejmenná hádanka, která ji v té době týrala a trápila –

A obrázek geroonského dítěte, které vítězně mává červenou čelenkou.

„Co se děje?“ zeptal se Luke, a když ucítil ostří, které Marou projelo, také mu zakolísal krok. „Maro?“

„K čertu s tím!“ vyštěkla, zdvojnásobila svou rychlost a prohnala se kolem něj. „Pojď – nesmíme ztrácet čas. K čertu s nimi se všemi!“

„Co –?“

Luka i jeho zmatenou otázku však nechala za sebou. Bylo to tak prosté, tak trapně prosté.

A přesto si toho Mara Jade Skywalker, bývalá Císařova ruka, vůbec nevšimla. Dumala nad Impériem a nad tím, jaké v něm mívala místo, a tohle úplně přehlédla.

Už byla skoro u cílového turbovýtahu a přes svůj přerývaný dech slyšela, že ji Luke dohání. Uklidni se, dostihla ji jeho myšlenka a přelila se přes ni jako tichá vlna, jak se Luke snažil její rozrušení alespoň částečně utišit.

Ale teď jí nemohl pomoct ani klid Jediho. Svou nedbalostí právě způsobila smrt několika lidí. A pokud si nepospíší, stejný osud potká i ostatní.

Možná dokonce všechny.

*

Když Pressor a Trilli dorazili do haly s turbovýtahy, panovala tam téměř naprostá tma. „Tohle je šílené,“ prohlásil Pressor a nevěřícně se rozhlížel kolem. Pohasla dokonce i většina nouzových permasvětel, což by mělo být prakticky nemožné. „Čím to může být?“

„Nemám představu,“ řekl Trilli. „Generátory jsou v pořádku – technici je prověřili ze všeho nejdřív. Energie se ztrácí někde cestou.“

„Tak čím to tedy je? Zkratem ve vedení?“

„Jeden by zdaleka nestačil,“ podotkl Trilli. „A nevysvětluje to, proč zhasla permasvětla.“

„To ne,“ připustil Pressor. „Přivolal jsi techniky?“

„Jeden tým už je tady,“ oznámil mu Trilli. „Je o patro výš a prověřuje turbovýtahy. Výpadky zřejmě začaly právě tam.“

Pressor se poškrábal na tváři. „Turbovýtahy, ze kterých uprchli Jediové a Imperiálové?“

„Taky mě to napadlo,“ řekl Trilli. „Ale potom, co se ztratili, bylo s energií ještě všechno v pořádku.“

„Možná je to nějaká zpožděná reakce,“ nadhodil Pressor. „Něco, čím po sobě chtěli zakrýt stopy.“

„No já nevím,“ zapochyboval Trilli. „Podle mě by to bylo zbytečné. Zvlášť pokud jde o Jedie.“

Slabé šumění ventilátoru na druhé straně haly utichlo. „Další,“ poznamenal Pressor a zadíval se tím směrem. „Víš, co mi to připomíná? Tu invazi kabeložroutů, kteří nás zaplavili pár let po přistání.“

„To není možné,“ odporoval mu Trilli. „Vždyť jsme je vyhladili už před třiceti lety.“

„Pokud právě nedorazila nová várka,“ řekl Pressor a pohodil hlavou zpátky do chodby.

Trilli si něco zamumlal pod vousy. „Uliar z toho nebude mít žádnou radost.“

„To tedy ne.“ Pressor se chystal sáhnout po komlinku, ale vzpomněl si, že je zapnuté rušení, a tak místo toho vykročil k jednomu z komunikátorů zabudovaných do zdi. „Měli bychom sem dolů poslat pár dalších technických týmů,“ řekl. „Jestli to jsou kabeložrouti, tak se jich musíme zbavit, a to rychle.“

„Jasně,“ zabručel Trilli. „Samé dobré zprávy. Půjdete to říct Uliarovi? Mám tu na vás mezitím počkat?“

Pressor udělal obličej. „Radši počkáme oba,“ rozhodl. „Dokud nebudeme vědět najisto, o co jde, nemá cenu šířit paniku.“

„A kromě toho to na Uliara nechcete vybalit sám?“

Pressor na komunikačním panelu naťukal kód technické sekce. „Tak nějak.“

*

Ústřední koridor, který procházel levobokem D-6, byl zrezivělými troskami zaneřáděný minimálně stejně jako některé chodby, které Fel viděl na D-4. Ústřední koridor pravoboku byl naproti tomu téměř dokonale čistý.

„Tuhle chodbu rozhodně používají,“ poznamenal Hlídač, zatímco skupina obezřetně pokračovala směrem k zádi. „Nechodí jich sem mnoho, ale zato sem chodí často.“

„Jak jste to poznal?“ zeptal se Fel.

„Podle rozložení prachu na palubě,“ vysvětlil mu Drask. „Místy prach chybí, protože tudy občas někdo projde. Ne víc než dvacet lidí denně. Spíš míň.“

„Možná jen okolo deseti,“ souhlasil Hlídač. „Kdyby sem třikrát denně chodili ti dva strážní, které jsme omráčili, a případně ještě někdo další, zhruba by to odpovídalo.“

„Veliteli?“ zavolal přes rameno Drapák, který šel v čele. „Zepředu slyším hlasy.“

„Jdi napřed,“ přikázal mu Hlídač. „Ne moc daleko – zůstaň na dohled.“

„Vidím světlo,“ oznámil Drapák. „Vypadá to, že vychází z jedné ložnice pro posádku.“

„Mějte oči na stopkách,“ varoval je Fel. „Možná sem stačili dostat posily.“

Žádné posily tam ale nebyly. Za minutu skupina dorazila k cíli.

K věznici.

Lukovo tvrzení, že v jádru se zásobami bylo staré vězení, Fela příliš nepřesvědčilo, a Draskův popis toho místa jeho skepsi nijak nezmírnil. V tomhle případě však neměl vůbec žádné pochybnosti. Do dveří starých ubikací posádky někdo vyřízl dvojici úzkých štěrbin; první byla ve výši očí a sloužila k nahlížení dovnitř a druhá byla těsně nad podlahou a byla přesně tak široká, aby se skrz ni dal prostrčit tác s jídlem. Původní zámek dveří doplňoval ještě jeden, na pohled mnohem odolnější. Měl v sobě dvě přístupové zdířky, jako by k jeho otevření byly potřeba dva různé kódy.

„Haló?“ zavolal nějaký ženský hlas napjatě zpoza dveří. „Perry? To jsi ty?“

Fel přistoupil ke dveřím a přitiskl obličej k horní škvíře. Ložnice byla rozdělena přinejmenším do tří oddílů, z nichž dva byly uzavřeny lehkými přenosnými panely. Prostřední část, ta, kterou viděl škvírou, byla zařízena jako obývací místnost s židlemi, několika stolky, hračkami a stolními hrami. Na dvou z těch židlí seděly dvě ženy. Jedné bylo něco přes dvacet, druhá byla mnohem starší. Pozorovaly čtveřici šesti-až desetiletých dětí, které si hrály a povídaly. Mladší žena se naklonila ke dveřím a zamžourala úzkou štěrbinou na Fela.

Najednou ztuhla. „Vy nejste Perry,“ řekla a hlas se jí lehce zachvěl. „Kdo jste?“

„Jsem velitel Chak Fel z Impéria Ruky,“ představil se Fel. Všechny děti si přestaly hrát a otočily se, aby se podívaly, co se děje. „Nebojte se, my vám neublížíme.“

„Co chcete?“ zeptala se starší žena.

„Chceme vám pomoct,“ ujistil ji Fel, a když se znovu rozhlédl kolem, zamračil se. Tihle lidé rozhodné nevypadali jako otrlí zločinci, kteří si zasluhovali, aby je někdo držel pod dvěma zámky a dával jim jídlo otvorem jako v zoologické zahradě. V mnoha ohledech mu tahle místnost připomínala jesle, které minuli dříve v chodbě, nebo snad nějakou zvláštní učebnu. „Co jste zač?“

„Jsme to, co zbylo z republikové expedice zvané Mezigalaktická výprava,“ řekla starší žena.

„Ano, to víme,“ odpověděl Fel. „Myslel jsem vás a děti. Co tady děláte?“

„To je snad jasné – my jsme ti nebezpeční,“ řekla mladá žena hořce. „Copak vy to nevíte?“ Udělala rukou kruh kolem dětí. „Nebo přesněji, to oni jsou ti nebezpeční. Proto jsou v Karanténě. A my se o ně staráme, o chudáčky.“

„Ti nebezpeční?“ zeptal se Fel, zatímco si prohlížel děti. Pokud mohl říct, vypadaly stejně jako jiné děti, které za svého života viděl. „Co provedly?“

„Neprovedly nic,“ řekla starší žena tiše. Očividně už tu byla tak dlouho, že se její hořkost rozdrobila na odevzdanost osudu. „Jen byly trochu jiné než ostatní. To je celé. Představivost a nenávist ředitele Uliara vykonala zbytek.“

„A co přesně mu jeho představivost a nenávist našeptávala?“ zeptal se Fel. „Za co je považuje?“

„Za čisté zlo, za co jiného?“ řekla mladší žena. „Nebo se alespoň obává, že takoví budou, až vyrostou.“

Fel znovu pohlédl na děti. „Čisté zlo?“ zeptal se.

„Ano,“ dodala starší žena a čelo se jí zvrásnilo, jako by to mělo být očividné. „Vždyť víte. Jediové.“

KAPITOLA

18

Fel na ni vytřeštil oči; jeho mozek odmítal tvořit slova. Čisté zlo? Jediové? „Kdo vám řekl, že Jediové jsou zlí?“ vyhrkl. „Jistě, někteří z nich mají své chyby, ale…“

Došel mu dech. Obě ženy na něj zíraly, jako by jim právě oznámil, že červená je zelená. „Vy opravdu nic nevíte?“ ozvala se mladší žena. „Zničili nás. Zradili nás a zničili.“

„Viděly jste to na vlastní oči?“ naléhal Fel. „Nebo jste o tom jen slyšely od–?“

„Veliteli,“ ozval se Drask.

Fel se odvrátil od škvíry. „Co je?“ vyštěkl.

„V tuto chvíli na tom nezáleží,“ řekl generál tiše. „O jejich minulosti se toho můžeme dozvědět víc, až budou aristokra s velvyslancem znovu v bezpečí pod naší ochranou.“

Fel rozmrzele zaťal zuby. Jenže Chiss měl pravdu. „Rozumím,“ řekl zdráhavě. „Takže je tady prostě necháme?“

„Vzal byste je snad radši s sebou?“ opáčil Drask.

„Ne, ovšemže ne,“ připustil Fel neochotně. „Já jen – ovšemže ne. Zpátky k turbovýtahu?“

„Ano.“ Draskovy oči s tichým hněvem blýskly k zamčené místnosti. „Viděli jsme, co jsme chtěli.“

Fel přikývl. Vůbec se mu nelíbilo prostě tu ty lidi nechat jako vězně nějakého šíleného, napůl zapomenutého mýtu nebo soukromé vendety. „Dobrá. Stormtroopeři, utvořte formaci. Vracíme se zpátky k předním turbovýtahům.“

Začal se odvracet, ale něco v Drapákově postoji upoutalo jeho pozornost. „Drapáku?“ zeptal se.

Připadalo mu, že Eickarie se do pozoru postavil trochu neochotně. „Omlouvám se, veliteli,“ řekl a hlas mu zněl ještě cizeji než obvykle. „Jen jsem… vzpomínal.“

„Vzpomínal na co?“

„Na můj lid.“ Drapák nezřetelně pokynul svým BlasTechem ke dveřím Karantény. „Diktátor odvlekl do zajetí mnoho Eickariů, kteří byli stejně nevinní jako tihle lidé a kteří nepředstavovali žádnou skutečnou hrozbu, a zavřel je na místa, jako je tohle. Většinu z nich už jsme víckrát nespatřili.“

„Rozumím,“ řekl Fel a upřel zrak na bílou obličejovou masku. „Ale to nejlepší, co teď můžeme udělat, je najít Formbiho a Jinzlera a postarat se, aby se o tomhle dozvěděli. Pravidlo jedna zní, že diplomaté mají při řešení takovýchhle problémů přednost.“

„A když nebudou moct nebo chtít zasáhnout?“

Fel pohlédl zpátky na zamčené dveře. „Pravidlo dva zní, že pak jsou na řadě vojáci,“ řekl ponuře. „Pochodem v chod.“

*

Konstruktéry Mezigalaktické výpravy zřejmě ani ve snu nenapadlo, že by se někdo někdy chtěl přesunovat turbovýtahovými pylony bez kabiny nebo alespoň údržbářského repulzorového batohu. Vnitřek trubice tedy nechali hladký a bez jakýchkoli přístupových žebříků, o kterých Luke prve předpokládal, že by tam mohly být. Nebyla tam ani žádná madla pro ruce a elektrickou instalaci zakrývaly ochranné kovové panely.

Jediové měli naštěstí své vlastní prostředky.

„Jak to jde?“ zasupěl Luke, když se po tlustém energetickém kabelu vytáhl zase o jednu délku paže výš.

„Mně je fajn,“ ozvala se Mara seshora. „Otázka je, jak se držíš ty?“

„Taky bez problémů,“ ujistil ji Luke, obětoval okamžik a pohlédl vzhůru na ženu, která mu seděla na ramenou. Nikdo je sice neviděl, ale Luke věděl, že museli vypadat směšně: muž, který se souká nahoru po svazku energetických kabelů, a žena, která mu sedí na ramenou jako dítě sledující přehlídku při Vítězném dni.

Ale i když to vypadalo hloupě, šlo to, a dokonce rychleji, než Luke čekal. Jelikož kovové přístupové panely se už dávno spekly stářím a prachem, ke kabelům pod nimi se nedalo dostat jinak než pomocí světelného meče vedeného pevnou rukou. Jakýkoli jiný přístup, který mohli zkusit, by vyžadoval, aby každý z nich odsekl kus panelu, vytáhl se po čerstvě odhalených kabelech nahoru a pak se zastavil a odsekl další kus. Takhle se Mara mohla soustředit pouze na opatrné sekání a Luke mohl věnovat veškerou pozornost samotnému lezení.

Nebo přesněji to mohl dělat tak dlouho, dokud se rukama udrží na kabelu. Natahoval se po Síle, čerpal z ní energii do svých svalů a šplhal dál. Ještě štěstí, napadlo ho, že tímhle způsobem nemuseli prchat z pasti v kabině turbovýtahu. Drask by to nikdy nezvládl.

„Teď pozor,“ varovala ho Mara. „Jsme u dalšího gravitačního zlomu.“

„Dobře,“ řekl Luke. Než se vytáhl nahoru, pokaždé se ubezpečil, že se drží obzvlášť pevně. Protože centrální jádro i všechny dreadnaughty měly gravitaci orientovanou různými směry, trubice byla navržena tak, aby každou kabinu natočila před příjezdem do cíle správnou stranou „nahoru“. Přes gravitační pole, která tyto změny zajišťovala, nebylo těžké se dostat – on a Mara už překonali tři taková –, ale kdyby se na ně nepřipravili, koledovali by si o malér.

„Kéž by tyhle věcí nebyly napojeny na lodní systémy prostředí,“ zamumlal. Ucítil, jak jeho tělem škube vířivý proud a snaží se ho obrátit. Mara na okamžik přestala sekat mečem, lépe se usadila a chytla se Lukova límce. „Kdyby v pylonu nefungovala gravitace, mohli bychom na D-pět prostě odplachtit.“

„Najít a vypnout všechny rezervy by nám samo o sobě trvalo půl dne,“ podotkla Mara. Opatrně mávla volnou rukou nad sebe. „Fajn, tady je horní okraj gravitačního pole.“

Luke je protlačil rozhraním a pokračovali dál. „Kdy mi povíš, co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se.

I přes bzučení jejího světelného meče uslyšel, jak si Mara povzdechla. „Ten výjev na pozorovací plošině Chaf Envoy,“ řekla. „Těsně předtím, než jsme vyrazili do Reduty, když se Bearsh a Geroonové loučili se svou lodí.“

„Už si vzpomínám,“ přisvědčil Luke. „Tehdy jsi říkala, že se ti na tom něco nelíbí.“

„Mohlo mi to dojít dřív,“ řekla Mara, jako by tím obviňovala sama sebe. „Mělo mi to dojít dřív. Pamatuješ si na okamžik, kdy přiletěla geroonská loď? Za Bearshem jsme na komunikačním displeji viděli děti, jak si hrají na Pána vrcholu.“

„Ano,“ řekl Luke, když si tu scénu přehrál v paměti. „Vypadalo to v pořádku.“

„Ach, to zas ano,“ odsekla Mara. „Háček je v tom, že ta samá scéna běžela na pozadí i o pár dní později, když si Geroonové dávali sbohem.“

Luke se zamračil. „Jak to myslíš, ta samá scéna? Na těch konstrukcích si hrály další děti?“

„Na těch konstrukcích si hrály stejné děti,“ řekla. „Dělaly stejné věci, a to úplně stejným způsobem.“

Luke zesílil stisk na kabelech. „Celá ta věc byla nahrávka?“

„Přesně tak,“ souhlasila Mara kysele. „Luku, na palubě té lodi nejsou žádné děti. Bearsh lhal, až se mu od úst prášilo. Od obou úst.“

„A mně to úplně uniklo,“ hlesl Luke. Připadal si jako hlupák. „Dokonce jsem na ně ani nedával pozor.“

„A proč taky?“ podotkla Mara. „Nebyl důvod je z něčeho podezírat.“

„Měl jsem být ostražitější.“ Luke se odmítal nechat uklidnit. „Zvlášť po tom všem, co se na palubě Chaf Envoy dělo. Takže, co přesně to znamená?“

„Znamená to, že Geroonové jsou podvodníci,“ řekla Mara. „Znamená to, že ta jejich loď vůbec není lodí uprchlíků. Víc opravdu netuším.“

„Bearsh říkal, že jejich loď se skládá převážně z malých místností,“ vzpomněl si Luke a důkladně se nad tím zamyslel. „Takovou strukturu by naše senzory nejspíš dokázaly odhalit, takže můžeme předpokládat, že v tomhle nelhal. Jaká loď by se mohla skládat z malých místností?“

„Třeba vězeňská loď?“ nadhodila Mara. „Nebo možná nákladní loď podobná centrálnímu jádru Mezigalaktické výpravy? Jeho vnitřek v podstatě tvoří sled malých místností.“

„Kéž bychom věděli, jak jsou ty místnosti velké,“ řekl Luke. „Nenapadlo tě zeptat se Draska, jestli jejich loď skenoval?“

„Ne, ale nejspíš by něco řekl, kdyby to nesouhlasilo,“ mínila Mara.

„Možná že to řekl, ale ne nám,“ řekl Luke a v duchu si představil geroonskou loď. Byla velká, připomínala kouli a její trup pokrýval pravidelný vzor tmavých bodů. Tehdy se domníval, že by to mohly být průzory. Nebo výfukové šachty, nebo dekorace –

Prudce se nadechl. „Nebo odpalovací rampy,“ řekl nahlas.

„Cože?“

„Odpalovací rampy,“ opakoval. „Ty tmavé body na trupu jsou podobné těm, které jsme cestou do Reduty viděli na tom asteroidu – na ohnivém bodu.“

„Odpalovací rampy pro stíhačky,“ vyhrkla Mara. „Ten krám je vojenský transportér.“

„A my jsme ho nechali u velitelské stanice Brask Oto,“ připomněl jí Luke zlověstně.

„Skvělé,“ zabručela Mara. „A pak že jsou Geroonové mírumilovní.“

Lukovi se za hlavou ozvalo tiché zacvrlikání; v hukotu Marina světelného meče se málem ztratilo. „Slyšelas to?“ zeptal se.

„Co jsem měla slyšet?“

„Další zabzučení,“ odpověděl. „To, o kterém Drask říkal, že zní, jako když někdo komunikuje skrz rušení. Ozvalo se z tvého komlinku.“

„Musela jsem to přeslechnout,“ řekla. Tón jejího světelného meče se nepatrně změnil, jak odsekla další kus kovu. „Myslíš, že to jsou Geroonové?“

„Mám dojem, že nikdo jiný nám nelhal tolik co oni,“ řekl Luke ponuře.

„Ani Formbi?“

„Dokonce ani Jinzler,“ řekl. „A začínám z toho mít velmi špatný pocit. Jak je to ještě daleko?“

Její váha se mu na ramenou trochu posunula, jak se Mara zadívala vzhůru. „Tímhle tempem čtvrt hodiny,“ odpověděla. „Možná víc.“

Luke zaťal zuby a natáhl se Sílou pro energii. „Tak ať tam jsme co nejdřív.“

*

„Ne.“ Tarkosa opovržlivě škubl zápěstím a poslal Jinzlerovi datapad přes stůl zpátky. „Jsou naprosto nepřijatelné. Všechny.“

„Co se vám nelíbí na třídě Rendili Battle Hornn“ zeptal se Jinzler a usilovně se snažil zůstat klidný. Celá tahle záležitost mu začínala připadat absurdní. „Má velikost, jakou potřebujete, má rychlost –“

„Je to frachťák,“ řekl Tarkosa bez obalu.

„Je to velkoobjemový křižník, ne frachťák,“ opravil ho Jinzler. „Je vyzbrojený, je opancéřovaný, má dobrý pohon a kapacitu –“

„Je nepřijatelný,“ skočil mu Uliar do řeči. „Ukažte nám něco dalšího.“

Jinzler se natáhl pro datapad a zadusil v sobě ostrou odpověď, kterou měl na jazyku. Uliar a oba radní zamítli každý návrh, se kterým Jinzler přišel, a on na ně začínal mít pořádný dopal. „Dobrá,“ řekl a zobrazil údaje o lodích Mon Calů. Možná že z těch už si vrtošiví staří Přeživší něco vyberou.

Pak ovšem nastane další problém, a to buď přesvědčit Chisse, aby jim takovou loď koupili, nebo Novou republiku, aby jim ji věnovala. Tahle krize však počká až na jindy.

Jeho komlink znovu zacvrlikal. „Co to pořád děláte s našimi komlinky?“ naléhal.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Uliar.

„O tom cvrlikání,“ řekl Jinzler. „Posíláte si tajné signály nebo tak něco?“

„Ptám se znovu – o čem to mluvíte?“ ohradil se Uliar. „Ty zvuky děláte vy, ne my.“

Jinzler se zachmuřil. „Jak to, my? My to ne–“

„Ach, ano,“ zamumlal Bearsh a zvedl se. „Jaký začátek, takový konec.“

Jinzler přenesl svůj zamračený pohled na Geroona. „Cože?“

„Jaký začátek, takový konec,“ opakoval Bearsh. Naklonil hlavu dopředu, shodil si nehybné tělo wolvkila z ramen a nechal ho žuchnout na stůl před sebou. U zdi za jeho zády si jeho tři soukmenovci také sundali wolvkily a položili je na podlahu, a Jinzler najednou nabyl nesmyslného dojmu, že se Geroonové chystají Uliarovi mrtvá zvířata nabídnout jako dar a zkusí ho tím přesvědčit ke spolupráci. „Kdysi oběti,“ pokračoval Bearsh, „nyní vítězové.“ Sáhl wolvkilovi na krk a strhl mu jeho ozdobný modro-zlatý obojek.

A wolvkil se zničehonic krátce zachvěl a probral k životu.

Když se zvíře vyhrabalo na nohy, někdo zalapal po dechu – nejspíš některý z Přeživších, pomyslel si Jinzler nepřítomně; wolvkil se mezitím oklepal jako mokrý karfler. Anebo po dechu možná zalapal Jinzler sám. Prozatím byl jeho mozek příliš ztuhlý šokem, než aby se dokázal zabývat ještě něčím jiným kromě čiré nemožnosti, která mu přes dlouhou zubatou tlamu zírala přímo do očí. Matně si uvědomoval, že u zadní zdi podobným nevysvětlitelným způsobem ožili i ostatní tři wolvkilové.

Dlouhý, předlouhý okamžik se nikdo ani nepohnul. Bearsh zamumlal v tom svém melodickém, dvojzvučném jazyce cosi uctivého a od konce stolu, za kterým seděli Přeživší, se ozvalo další zalapání po dechu. „Ne,“ slyšel Jinzler zašeptat Uliara. „To nemůže –“

Čtyři wolvkilové skočili.

Jinzler se instinktivně odstrčil od stolu – nejbližší zvíře se vrhlo přímo k němu – a připravil se na strašlivé bodnutí bolesti, jak mu zvířecí čelisti sevřou krk. Chlupatá střela však prolétla kolem, aniž by ho třeba jen škrábla roztaženými drápy. Setrvačnost Jinzlerova pohybu ho i s židlí převrátila nazad, a když ramenem a hlavou narazil na podlahu, zrak mu nakrátko zakalil gejzír hvězdiček. Skrz burácení krve v uších uslyšel ječení, výkřiky a štěkot blasterové střelby. Ozvalo se hlasité zavytí, další výkřik, a Jinzler najednou zjistil, že ho někdo zvedá na nohy.

Byl to Tarkosa, v očích měl divoký výraz a obličej poznamenaný stářím měl zbrázděný strachem a zuřivostí. „Zpátky, ty hlupáku!“ zasyčel, trhl Jinzlerovou paží do zadní části místnosti a pak ho pustil a honem začal couvat sám. Jinzler zamrkal, aby si pročistil oči, a podíval se za sebe.

Scéna, která byla ještě před pár vteřinami pokojná, se zvrhla ve zmatek. Tři chisští válečníci byli v předklonu nebo na kolenou a zápasili s vrčícími wolvkily; očividně bojovali o život. Dohlížitel, který u nich předtím stál na stráži, ležel bez hnutí v rozšiřující se kaluži krve a jeho blaster se válel na podlaze vedle jeho bezvládné ruky. Jinzler s hrůzou sledoval, jak se jednomu z Chissů podařilo vykroutit blaster z čelistí útočníka a z bezprostřední blízkosti ho střelit do těla. Wolvkil se však ze zásahu snadno vzpamatoval, ani nezavyl a svými zuby a drápy se dál sápal po válečníkově paži a hrudi. Na druhé straně místnosti u druhé boční zdi srazila trojice Geroonů na břicho zbývajícího dohlížitele, toho, který je měl střežit. Dva z nich svírali jeho ruku s blasterem a třetí mu seděl na prsou a rytmicky mu tloukl hlavou o podlahu.

Za Jinzlerem se ozvalo syčivé prsknutí, a přes rameno mu přeletěl modrý záblesk a zasáhl třetího Geroona přímo doprostřed zad. Geroon zaječel cosi hrubého a svalil se z dohlížitelovy hrudi. Druhý výstřel ho trefil do ramene, sežehl mu roucho a vyvolal další zaječení –

A Jinzler znovu reflexivně uhnul stranou – jeden z wolvkilů nechal zraněného Chisse, na kterého až dosud útočil, a proletěl kolem něj. Jinzler se obrátil –

A spatřil, jak wolvkil vrazil do Formbiho a vrčící čelisti se s prasknutím zahryzly do aristokrovy ruky s pistolí.

Formbi nárazem zavrávoral vzad, ale udržel se na nohou. Nevšímal si krve, která se mu řinula z rukávu, zkroutil paži na stranu a přehodil si charric do volné ruky. Přitiskl hlaveň wolvkilovi k hlavě a vypálil.

Teď už zvíře alespoň zakvílelo. Pokud však mělo zranění vliv na jeho sílu nebo zarputilost, nijak se to neprojevilo. Formbi vystřelil podruhé; až pak si wolvkil zřejmě uvědomil, že už se nedrží správné paže. Naposledy do ní hryzl, pustil ji a vrhl se po Formbiho druhé ruce.

Nedostal se k ní. Jen otevřel čelisti, zčistajasna se objevila Feesa a jako modrožlutá šmouha vrazila wolvkilovi do boku, strhla ho z Formbiho a zhroutila se s ním na podlahu.

Wolvkil vztekle zavyl a mrskal sebou jako had, aby ji ze sebe setřásl. Feesa byla rychlejší; rukama obemkla jeho bok a zabořila obličej do chlupů na jeho hřbetě. Šelma znovu zavyla a kroutila hlavou sem a tam, jak se snažila dosáhnout na Feesu. Ta se však pevně držela, křičela něco v chisské řeči a Formbi pumpoval do wolvkilova těla jeden modrý výstřel za druhým.

A paralýza, která dosud držela Jinzlera přikovaného k podlaze, znenadání pominula.

Bearsh stál stranou v malé bublině klidu; s rukama v bok nevzrušeně pozoroval krveprolití. „Odvolejte je!“ vyštěkl Jinzler, a když vykročil ke Geroonovi, cítil, jak se v něm náhle vzedmula zuřivost. „Slyšíte mě? Odvolejte je !“

„Slyším vás, člověče,“ řekl Bearsh. Nervózní, skromný hlas, na který si Jinzler zvykl na palubě lodi, zněl náhle nelítostně a krutě. „Jste stejný hlupák jako oni. Držte se zpátky, jinak zemřete bolestivou smrtí hned teď, a ne až později v chladu a temnotě.“

„Jestli tady někdo zemře, tak to budete vy,“ odsekl Jinzler a cítil, jak se mu ruce sevřely v pěst. Bearsh byl možná mladší, ale Jinzler byl vyšší aspoň o hlavu a přinejmenším o patnáct kilo těžší, a Geroon nebude mít výhodu překvapení, jež se stala osudnou mladému dohlížiteli, kterému právě zatloukali hlavu do podlahy. Jinzler bude tlouct Geroona tak dlouho, dokud útok neodvolá. V případě potřeby ho klidně utluče k smrti.

Možná že to Bearsh spatřil v jeho očích, když se k němu Jinzler blížil. Jeho výraz se změnil a s rychlostí, kterou by od něj Jinzler nečekal, zvedl ruce z boků a hmátl po levém rukávu. Jinzler strnul a honem zrychlil krok ve snaze dostat se ke Geroonovi dřív, než stačí vytáhnout svou zbraň.

Bearshova ruka dospěla k rukávu, ale místo aby vytasila zbraň, pouze odtrhla vnější vrstvu oblečení. Jinzler spatřil, že Geroonovu paži pokrývá cosi, co vypadalo jako nějaký žmolkovitý obalový materiál, zčásti černý a žlutý, zčásti průsvitný –

A z ruky se náhle vyrojila stovka vztekle bzučících hmyzích těl.

Jen taktak se mu podařilo zastavit včas. Hmyz chvilku kroužil bezcílně kolem a pak se uspořádal do kulovitého vířícího mraku kolem Bearshe. „Dávejte si pozor, člověče,“ varoval ho Geroon klidně. „Dávejte si velký pozor. Nevím, co by žihadla schostriů udělala člověku, ale většině ostatních forem života, proti kterým jsme je používali, způsobují rychlou smrt.“

Ústa se mu zkřivila do dvojitého sardonického úsměvu. „Ale jestli chcete posloužit jako pokusný případ, tak jen pojďte.“

Lhostejně se obrátil k Jinzlerovi zády a přešel ke Geroonovi, kterého Formbi postřelil, a ke dvěma nezraněným, kteří stále ještě bušili do dohlížitele. Roj se pohyboval spolu s ním, jako by byl geneticky naprogramovaný, aby ho považoval za úl nebo za svou královnu.

Jinzler opatrně vykročil kupředu, přičemž ostražitě pozoroval hmyz. Ještě pár kroků a Bearsh bude nadosah blasteru, který upustil zraněný dohlížitel. Jestli se Bearsh dostane ke zbrani jako první, veškerá naděje, že se podaří Geroony a wolvkily zastavit, bude pryč.

Ale Geroon zřejmě zapomněl, že na palubě leží ještě jedna zbraň – ta, kterou upustil druhý dohlížitel. Anebo si možná myslel, že na tom nezáleží – vzhledem k tomu, že všichni, kdo k ní byli dostatečně blízko, už bojovali na život a na smrt s wolvkily.

Všichni, až na Deana Jinzlera.

Snažil se být co nejméně nápadný a pomalu se plížil ke zbrani. Věděl, že i kdyby se mu Bearshe podařilo zastřelit, hmyzí roj se mu dost možná pomstí. Přesto by ale stálo za to sledovat, jak se Bearshův úsměv mění v bolest a pak ve smrt.

Stále ještě si ho nikdo nevšiml. Už jen pár kroků…

„Velvyslanče!“ křikl Formbi.

Jinzler se prudce ohlédl. Uliar a oba radní převrátili dlouhý konferenční stůl a odtahovali ho k jednomu ze zadních rohů místnosti. Formbi a Feesa byli u nich; aristokra trochu klopýtal a krev mu stále prýštila z poraněné ruky. Wolvkil, se kterým předtím zápasil, ležel nehybně na podlaze a kůži měl téměř celou spálenou od četných zásahů charricem. Rosemari a Evlyn už byly v rohu; Rosemari k sobě tiskla dceru a viditelně se jí chvěly ruce. „Velvyslanče!“ zavolal Formbi znovu. „Pojďte. Honem.“

„Psst!“ zasyčel na něj Jinzler. Copak nechápali, o co mu jde?

„Ano, velvyslanče. Jděte,“ souhlasil Bearsh.

Jinzler se obrátil. Bearsh stál vedle druhého dohlížitele, který už se také nehýbal, a mladíkovým blasterem nedbale mířil na Jinzlera. „Nebo byste raději zemřel bolestivou smrtí hned teď?“

Jinzler zaváhal. Jenže jestli je Geroonové chtěli všechny zabít, stejně už je nešlo nijak zastavit. Naposledy zaťal pěsti, tentokrát bezmocným vztekem, a s pocitem porážky ustoupil.

„Přineste židle,“ zavolal Uliar. „Rychle.“

S veškerou pozorností stále ještě upřenou na blaster v Bearshově ruce začal Jinzler tápat kolem a nahmatal dvě převržené židle. Nejasně si uvědomil, že všichni chisští válečníci už leží zhroucení a zkrvavení na palubě. Wolvkilové, kteří je zabili, oddychovali poblíž, bez mrknutí sledovali Jinzlera a olizovali si zakrvácené čenichy a tlapy.

Než se dostal k ostatním, Přeživší už stačili zahradit stolem zadní kout; položili ho na hranu a vytvořili z něj jakousi nízkou bariéru. Vzápětí se ukázalo, k čemu potřebovali židle. Uliar a Tarkosa z nich začali stavět střechu nad trojúhelníkovou mezerou, která vznikla za stolem, a jako oporu použili zadní stěnu a podstavce soch. Geroonové také přišli blíž a dívali se, dokud nedokončili svůj úkol. „Teď vlezte dovnitř,“ rozkázal Bearsh, když byla střecha z židlí hotová. „Rychle.“

Vězni ho tiše poslechli a prolezli skulinou mezi koncem stolu a přepážkou. Uliar, který lezl až nakonec, za sebou do otvoru vklínil ještě jednu, poslední židli.

A je to, pomyslel si Jinzler hořce. Jsme uvězněni v kleci jako zvířata. V kleci, kterou jsme si sami postavili.

Ozvaly se kroky a nad nimi se v mříži ze židlí objevil Bearshův obličej. „Vida,“ řekl Geroon sardonicky. Levou ruku měl upaženou a roj hmyzu se mu na ni začínal usazovat zpátky. „Dokonce i lidé umějí poslouchat rozkazy.“

Nikdo neodpověděl. „Dobrá, dostali jste nás,“ promluvil Jinzler. Usoudil, že někdo by měl zjistit, co se to tu děje. „Co chcete?“

Bearshova ústa se nepěkně zkroutila. „Chci, abyste všichni zemřeli –co jiného,“ odpověděl. „Zbývá jen určit způsob.“

Ukázal rukou za sebe na ostatní Geroony, kteří nanášeli nějakou mast na toho, kterého postřelil Formbi. „Například Purpshovi by se moc líbilo, kdybychom vás všechny na místě odpráskli, aby si mohl vychutnat váš křik. Hlavně ten váš, aristokro Formbi. Ale já jsem se rozhodl, že vám dovolím, abyste si sami vybrali, jak zemřete.“

„Tohle vám neprojde,“ řekl Uliar. Slova to byla vzdorná, Jinzler však slyšel pouze hlas bezmocného starce.

„Ale projde,“ řekl Bearsh klidně. Hmyz se mezitím utišil a on ho znovu zakryl rukávem. „Ti vaši úžasní Jediové a imperiální stormtroopeři jsou už touto dobou všichni mrtví – sabotovali jsme kabiny turbovýtahů, ve kterých byli uvězněni, takže je po nich. Kdo nás tedy zastaví?“

„My,“ zavrčel Uliar. „Na potíže jsme se připravovali padesát let. Nemyslíte, že si s vámi dokážeme poradit?“

„Pochybuji,“ řekl Bearsh. „Nejspíš ale nebudeme mít možnost to zjistit. Jelikož je stále ještě zapnuté to vaše rušení, nebudete moct ostatní vyburcovat k útoku. Až zjistí, co se stalo, budeme už dávno pryč.“ Usmál se. „A vy budete daleko na cestě k temné a studené smrti.“

Sehnul se a zatřásl svou róbou. Ozvalo se tiché zachřestění, jak na palubu dopadlo několik malých předmětů. „Malá pozornost pro trosečníky z Mezigalaktické výpravy,“ řekl. „Několik už jsme jich použili v turbovýtazích; tyhle se zase postarají o tuto oblast.“

Jinzler se zamračil. Sklonil hlavu ke straně, přitiskl se tváří k židli nad sebou a pokoušel se přes hranu stolu něco zahlédnout. Na podlaze uviděl půl tuctu vláknitých předmětů. Rozlezly se na všechny strany a pak vyrazily k nejbližší zdi.

Dech mu uvízl v hrdle. „Drátohryzky.“

„Velmi správně, velvyslance,“ řekl Bearsh uznale. „Vždyť jsem vám přece slíbil, že zemřete v chladu a temnotě, nebo ne?“

„Co jsou to drátohryzky?“ zeptal se Uliar.

„Jsou jako kabeložrouti,“ řekl mu Jinzler a cítil, jak se mu stáhl žaludek. „Jen ještě horší. Bearsh jich několik strčil do ovládacího vedení na palubě Chaf Envoy a málem ho tím vyřadil z provozu.“ Zvedl obočí. „Byl jste to vy, že?“

„Projdeme vaše plavidlo a rozmístíme zbytek těch našich malých miláčků, aby byl účinek dokonalý,“ oznámil Bearsh Uliarovi; na Jinzlerovu otázku se neobtěžoval odpovědět. „Pak vás ponecháme vašemu osudu.“

„Není potřeba tyhle lidi zabíjet nebo jim ničit domov, Bearshi,“ řekl Formbi. Hlas měl ledově klidný a téměř nedával najevo, jak strašné bolesti mu asi působí potrhaná paže. „Jestli chcete Chaf Envoy, vezměte si ho.“

Bearsh si odfrkl. „Podceňujete nás, aristokro. Máme zálusk na větší kořist než jen na pouhé diplomatické plavidlo Chissů.“

Mávl rukou k wolvkilům. „A když už mluvíme o kořisti, naše mazlíčky tu necháme s vámi. Chceme mít jistotu, že tady v klidu zůstanete, dokud neskončíme. Určitě jste si všimli, jak je těžké je zabít. Jestli vám to uniklo nebo jestli se někdo z vás rozhodne, že chce rychlejší smrt než tu, kterou jsme vám připravili, jsem si jistý, že trocha pohybu jim přijde vhod.“

„Bearshi –“ začal znovu Formbi.

Ale Bearsh se k němu otočil zády a odkráčel pryč. Jinzler se znovu zadíval mezi židlemi ven a spatřil, že ostatní Geroonové vykročili za ním; dva nezranění podpírali toho třetího. Dveře zaskřípaly a otevřely se a Bearsh vyhlédl do chodby. Za okamžik už byli pryč a dveře se za nimi opět zavřely.

Jinzler obrátil pozornost ke třem zbývajícím wolvkilům. Slídili kolem, nepřestávali se olizovat a příležitostně čichali ke svým mrtvým obětem. Bylo však jasné, že zároveň číhají na vězně za bariérou.

„Já ničemu nerozumím,“ řekla Bosemari třesoucím se hlasem jen o málo hlasitějším než šepot. „Co po nás chtějí?“

Uliar si povzdechl. „Chtějí pomstu, instruktorko,“ odpověděl. „Pomstu za zločiny skutečné i za zločiny smyšlené.“

„Za jaké zločiny?“ zeptala se Bosemari. „Copak jsme Geroonům něco provedli?“

„Geroonům jsme neprovedli nic,“ řekl Uliar hořce. „V tom je ten problém.“

Jinzler se k němu obrátil a vyjeveně se na něj zadíval. „Cože?“

„Chcete říct, že to nevíte, velvyslanče?“ vyštěkl Uliar. Zlověstně se na něj zamračil přes rameno Bosemari a v očích měl smrt. „Bearsh a jeho přátelé nejsou Geroonové.

„Jsou to Vagaariové.“

KAPITOLA

19

Jinzler prudce zamrkal; hlavou mu probleskly obrázky nastřádané během cesty. Jak mohlo Uliara vůbec napadnout, že by tak nesnesitelně skromní spolucestovatelé mohli být příslušníky národa pirátů a otrokářů?

Ale ještě než se mu ta otázka stačila zformovat v mysli, poslední obrázek Bearshe, který měl dosud v živé paměti, překryl všechno ostatní jako těžká opona: Bearsh nevzrušeně přihlíží, jak jeho wolvkilové rozpoutávají v zasedací hale jatka. „Jak to můžete vědět?“ zeptal se.

„Podle jejich hlasů,“ řekl Uliar a zadíval se do prázdna; v očích se mu zračil stín dávné bolesti. „Nebo spíš podle jejich řeči – podle toho, jak těsně před útokem mluvili svým jazykem. V minulosti jsem ho slyšel jen jednou, ale nikdy na něj nezapomenu.“ Oči se mu znovu přísně zaostřily. „Vy jste skutečně nevěděli, co jsou zač?“

„Ovšemže ne,“ řekl Jinzler. „Myslíte si, že bychom je na palubu Mezigalaktické výpravy pustili, kdybychom to věděli?“

„Nevím,“ odpověděl Uliar pochmurně. „Někteří z vás možná ano.“ Obrátil svůj upřený pohled na Formbiho. „Například dědicové těch, kdo se Mezigalaktickou výpravu pokusili zničit.“

„To je směšné,“ řekl Formbi hlasem napjatým potlačovanou bolestí. Ležel na boku podél zadní stěny, hlavu měl položenou na Feesině klíně a krvavé skvrny na jeho rukávu se neustále zvětšovaly. „Už jsem vám to přece říkal: Chisská ascendence s vaším zničením neměla nic společného. Thrawn jednal na vlastní pěst.“

„Možná,“ řekl Uliar. „Ale co vy, aristokro? Ve jménu koho jednáte vy?“

„Proč plýtváme časem na bezvýznamné záležitosti?“ vložila se Feesa rozzlobeně do řeči. „Musíme aristokrovi Chaf‘orm‘bintranovi zajistit lékařskou péči. Kde máte zdravotní středisko?“

„Copak na tom záleží?“ zavrčel Uliar. „Ty bestie zabijí každého, kdo se pokusí odejít.“

„Ne,“ řekla Feesa. „Během bitvy útočily jen na ty, kdo měli zbraně. Věřím, že dokud zůstaneme neozbrojení a nebudeme dělat žádné agresivní pohyby, můžeme mezi nimi bez obav projít.“

„Zajímavá teorie,“ ušklíbl se Tarkosa. „Jste připravena vsadit na ni naše životy?“

„Nechci sázet ničí život,“ odsekla Feesa a začala se ve stísněném prostoru přesouvat. „Půjdu sama.“

„Ne, nedělejte to,“ ozvala se Evlyn. „Viděla jsem jednoho z nich se zvířaty mluvit. Myslím, že jim řekl, aby nikoho z nás nepustila pryč.“

„Neříkej,“ poznamenal Uliar, jehož tón se najednou nenápadně proměnil. „Jak to víš?“

„Já to nevím,“ odpověděla Evlyn. „Řekla jsem, že si to myslím.“

„Jsem ochotná to riziko podstoupit,“ trvala na svém Feesa.

„Já ne,“ oznámil jí Formbi, natáhl se a špičkami prstů se dotkl její paže. „Zůstaneš tady.“

„Ale –“

„Je to rozkaz, Feeso,“ řekl Formbi. Dech mu začínal znít těžce – ztráta krve si vybírala svou daň. „Všichni zůstaneme tady.“

„Takže takhle Modří čelí těžkým rozhodnutím?“ řekl Tarkosa opovržlivě. „Prostě si sednou a nedělají nic, dokud nezemřou?“

„Možná že doufají právě v tohle,“ zabručel Keely. „Možná že drátohryzky nejsou zdaleka tak zlé, jak si máme myslet. Možná doufají, že se vyřítíme ven a necháme se roztrhat na kusy.“

„A to tady máme místo toho sedět a umřít?“ odsekl Tarkosa.

„Nikdo nikam nepůjde,“ řekl Jinzler přísně. „Není to potřeba. Jediové a Imperiálové jsou stále ještě volní. Najdou nás.“

Keely si odfrkl. „Jediové,“ vyplivl to jméno jako kletbu.

„Žádní Jediové tu nejsou,“ řekl Uliar. „Slyšel jste Bearshe. Už jsou mrtví.“

„Neuvěřím tomu, dokud neuvidím jejich mrtvoly na vlastní oči,“ odpověděl Jinzler. Obrátil se a podíval se přes židle. Wolvkilové přestali olizovat krev a přesunuli se blíž k provizornímu útočišti; nejspíš je přivábily hlasy. Procházeli nadosah paže od bariéry stolu, uši měli nastražené a čelisti napůl otevřené.

„Potřebujeme zbraň,“ zamumlal Uliar. „To je to, co potřebujeme. Zbraň.“

„Tamhleti lidé a Chissové taky měli zbraně,“ připomněl mu Jinzler s pohledem upřeným na wolvkily a mrtvá těla ležící v místnosti. „Co opravdu potřebujeme, je pomoc…“

Odmlěel se a zaostřil zrak na nejbližšího z mrtvých dohlížitelů a na komlink, který měl nebožtík připnutý k opasku.

Komlink, po kterém se mladík natahoval, když Uliar přikázal deaktivovat rušení.

„Řediteli,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl nevzrušeně. „Kdybychom měli některý z dohlížitelských komlinků, mohli bychom s ním rušení vypnout?“

„Kdybychom ho měli, tak ano,“ odpověděl Uliar. „Ty komlinky mají zabudovanou speciální mezifrekvenění velitelskou linku, kterou se dohlížitelé dorozumívají mezi sebou a s řídicím systémem.“

„Víte, jak se s nimi zachází?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Uliar. „Prošel jsem povinnou službou u dohlížitelů.“

„Jenže nejbližší komlink je deset metrů daleko,“ podotkl Tarkosa.

„Doufáte, že se vám podaří přesvědčit některé zvíře, aby vám ho podalo?“

„Ne.“ Jinzler pohlédl na Evlyn. „Zvíře ne.“

Dívka jeho pohled opětovala, a poprvé od chvíle, kdy se potkali, spatřil v jejích očích osten strachu. „Ne,“ zašeptala. „To nemůžu.“

„Ano, můžeš,“ řekl jí Jinzler pevně. „Musíš.“

„Ne,“ vložila se rozrušeně do řeči Rosemari. „Slyšel jste ji. Nemůže to udělat.“

„Co nemůže udělat?“ zajímal se Uliar, který náhle zpozorněl.

„Není na ní nic zvláštního,“ trvala Rosemari na svém a varovně se na Jinzlera zamračila.

„Ale je,“ řekl Jinzler zrovna tak přísně. „Víte to stejně dobře jako já. Rosemari, ona je naše jediná naděje.“

„Ne!“ odsekla Rosemari a pevně k sobě dceru přitiskla.

„Takže jsem měl pravdu,“ řekl Uliar měkce.

Rosemari se k němu prudce otočila. „Nechte ji na pokoji,“ obořila se na něj roztřeseným hlasem. „Nedovolím vám, abyste ji poslali na trojku umřít. Nedovolím vám to.“

„Vy se opovažujete odporovat zákonu?“ zahřměl Uliar.

„Nic neudělalal“ vyštěkla Rosemari. „Jak ji můžete odsoudit, když vůbec nic neudělala?“

„Je to Jedi!“ zavrčel vztekle Tarkosa. „Podle zákona to stačí.“

„Tak je ten zákon je hloupý,“ řekl Jinzler.

„Ty mlč, cizáku,“ okřikl ho Tarkosa. „Co o nás vlastně víš? Nebo o tom, čím jsme prošli?“

„Takže tohle je důvod, proč upíráte dětem základní práva?“ naléhal Jinzler. „Kvůli tomu jim zakazujete používat a rozvíjet nadání, se kterým přišly na svět? Takže tohle je vaše výmluva – něco, co se stalo před padesáti lety? Dřív, než se ty děti vůbec narodily?“

„Ne,“ zašeptala Evlyn s úpěnlivou prosbou v tváři. V očích se jí leskly slzy. „Prosím vás, pane velvyslance. Já to nechci udělat. Já nechci být Jedi.“

Jinzler zavrtěl hlavou. „Nemáš na výběr,“ řekl jí tiše. „Nikdo z nás si nevybírá, s jakými schopnostmi a vlohami se narodí. Můžeme si pouze vybrat, jestli tyto dary přijmeme a budeme je rozvíjet a pomáhat jimi ostatním, nebo jestli je pohřbíme hluboko pod zem a budeme předstírat, že nikdy neexistovaly.“

Neohrabaně se ve stísněném prostoru napřáhl a uchopil dívenku za ruku. Chvěla se a pokožku měla ledově studenou. „Dovedeš používat Sílu, Evlyn,“ řekl. „To je jeden z největších a nejvzácnějších darů, které kdy kdo může dostat. Nemůžeš ho jednoduše zahodit.“

Zvedla k němu oči a mrkáním z nich vyháněla slzy. Tvář měla napjatou, uvědomil si, a přece se tak dobře ovládala…

A najednou mu připadalo, jako by mu znovu byly čtyři roky, jako by poprvé zíral přes propastnou vzdálenost do očí své sestry Lorany. Než se odvrátila, spatřil v Loraniných očích ostražitost a nejistotu a cítil, jak to v něm vře zmatkem a odporem z toho, že měla v srdcích jeho rodičů vyhrazené tak zvláštní místo.

Ale bylo to opravdu tak jasné, jak si myslel?

Příboj vzpomínek, které od sebe odstrkoval celé roky, se převalil přes jeho pečlivě vystavěný obraz jeho života i sebe sama jako horský potok zurčící kalným bahnem. Obrázek jeho matky, jak ho chválí za dobrý, téměř vynikající prospěch ve čtvrté třídě. Další obrázek, tentokrát jeho otce, jak se uznale vyjadřuje o jeho vynalézavosti, když společně opravili rodinnou holovizi. Další a další obrázky – desítky obrázků – a všechny ukazovaly, že jeho dávná víra, že ho rodiče zanedbávali, vůbec nebyla pravdivá.

Vlastně to byla úplná a naprostá lež. Lež, kterou si vymyslel a opakoval si ji znovu a znovu, až jí nakonec uvěřil. Lež, kterou si vymyslel jen z jednoho jediného důvodu.

Ze žárlivosti.

Teď už věděl, že nenávist vůbec nechoval k Loraně jako takové. Nenáviděl pouze to, čím se stala, protože se tím chtěl stát taky a nikdy se mu to nemohlo podařit.

Zavřel oči. Bylo to tak prosté… a přesto mu trvalo většinu života, než konečně poznal pravdu.

Anebo mu možná tak dlouho trvalo pouze si ji přiznat. Možná to v hloubi duše věděl celou tu dobu.

Otevřel oči, a když to udělal, obraz Loraniny tváře znovu zmizel v mlžném oparu vzpomínek a Jinzler znovu seděl ve zniěené hvězdné lodi, choulil se za provizorní bariérou a v ruce svíral ručku malé dívenky.

Otočil se k Uliarovi. „Má moc rytířů Jedi, řediteli Uliare,“ řekl. „A vždycky ji mít bude. Měla by to pro vás být čest, že jste ji směl poznat.“

Uliarovy oči se zavrtaly do Jinzlerových jako dvojice hladových durabetonových červů. V Jinzlerově výrazu však muselo být něco, co ho varovalo, aby se dál nehádal. Ředitel si pouze opovržlivě odfrkl a beze slova odvrátil tvář.

Jinzler pohlédl střídavě na Tarkosu a Keelyho a mlčky je vyzýval, ať zkusí něco namítnout. Ale ať už Uliar spatřil cokoli, oni si toho všimli taky. Ani jeden z nich nepromluvil.

A konečně se otočil zpátky k Rosemari. „Ještě jedna věc,“ řekl. „Ona potřebuje, aby ji lidé, které má ráda, podporovali. A co víc, zaslouží si to.“

Rosemari viditelně polkla. Nezamlouvalo se jí to – z rysů jejího obličeje to bylo naprosto zřejmé. Avšak pod vrstvou strachu a bolesti spatřil něco z téže houževnatosti, kterou mívala i jeho matka. „V pořádku, Evlyn,“ řekla tiše. „Neboj se. Běž a… a použij své schopnosti.“

Evlyn pohlédla své matce do tváře, jako by se snažila zjistit, jestli to myslí upřímně. Pak upřela zrak na Jinzlera. „Co mám udělat?“

Jinzler se zhluboka nadechl. „Ten dohlížitel tamhle u stěny má za pasem komlink,“ řekl jí. „Vidíš ho?“

Evlyn se prosmýkla na místo, odkud viděla skrz výplet židle, která vyplňovala mezeru mezi stolem a přepážkou. „Ano.“

„Jedině s ním dokážeme vypnout rušení a přivolat naše přátele, aby nám pomohli,“ řekl Jinzler. „Potřebujeme, abys nám ho podala.“

„Vaši přátelé jsou mrtví,“ zamumlal Keely.

„Ne,“ řekl Jinzler. „Jediové ne. Slyšel jsem toho o nich spoustu, radní. Nedají se zabít zdaleka tak snadno, jak si Bearsh myslí.“

„A na palubě naší lodi jsou stále ještě chisští válečníci,“ dodala Feesa. „Je jich tam spousta. I oni nám mohou pomoct.“

„Ale jen pokud se nám podaří je přivolat,“ řekl Jinzler a zadíval se Evlyn přímo do očí. „Jen pokud se ti podaří podat nám ten komlink.“

Evlyn pevně semkla rty. „Dobrá,“ řekla. „Zkusím to.“

Jinzler ucítil, jak ho v krku začalo pálit starou, velmi starou bolestí. Udělej to, nebo neudělej. Žádné pokusy. Když vyrůstal, otec mu tuhle jediskou poučku opakoval pořád dokola. Jenže až teď se dokázal přenést přes svůj vlastní odpor a poznal, jaké se v těch slovech skrývá povzbuzení. Přitiskl se tváří k židlím nad sebou, otřásl se, když jeden z wolvkilů zafuněl a ovanul mu tvář svým smrdutým dechem, a podíval se na druhou stranu místnosti.

Komlink u dohlížitelova boku sebou škubl.

Uliar si cosi zabručel pod vousy. Komlink sebou škubl znovu, tentokrát víc, a potom se najednou vyvlékl z klipsu a se zařinčením dopadl na palubu.

Wolvkilové přestali chodit sem a tam; všechny tři chundelaté hlavy se otočily za zvukem. „Klid,“ zamumlal Jinzler. „Nech ho chvíli ležet.“

Evlyn tiše přikývla. O několik sekund později, když nic dalšího neupoutalo jejich pozornost, začali wolvkilové znovu přecházet po místnosti. „Dobře,“ řekl Jinzler. „Teď ho začni přitahovat sem k nám. Pomalu a co nejplynuleji.“

Pomalu, ačkoli zdaleka ne plynule se začal komlink sunout po palubě. Když malý váleček trhavě doklouzal na tři metry od stolu, jeden z wolvkilů znovu ztuhl na místě a jeho tmavé oči si začaly komlink zvědavě prohlížet. Žádný z jeho nepřátel však nedělal žádné agresivní pohyby, na které byl naučený reagovat, a jeho cvičitelé očividně takovouto situaci nepředpokládali. Wolvkil ještě chvíli sledoval, jak se komlink kutálí a poskakuje, a pak o něj ztratil zájem a obrátil pozornost zpátky k bytostem, které se krčily za bariérou. Jinzler se znovu přistihl, jak zadržuje dech.

A potom, téměř jako by to bylo samozřejmé, byl komlink najednou u židle. Evlyn opatrně zvedla ruku a protáhla přístroj skrz mezeru ve výpletu.

A vzápětí vyjekla a trhla sebou vzad. Vrčící wolvkil uhodil čenichem do židle a málem ji vyrazil.

„Sem s tím,“ vyštěkl Jinzler a vytrhl komlink vyplašené dívce z ruky. Jestliže komlink, který se kutálí po podlaze, neměli wolvkilové na seznamu hrozeb, cokoli, co držela nepřátelská ruka, na něm očividně bylo. „Tumáte,“ dodal a hodil ho Uliarovi. Švihl nohama od sebe a opřel se o židli chodidly. Wolvkil do ní znovu udeřil, ale Jinzler ji zapřel včas a držel ji na místě. „Vypněte rušení.“

Uliarova odpověď, pokud se vůbec k nějaké dostal, zanikla v zavrčení čelistí a úderu tlapy, která zničehonic udeřila do židle přímo nad Jinzlerovou hlavou. „Podepřete židle,“ křikl Formbi, s námahou se posadil a rukou uchopil nejbližší z nich. Právě včas. Třetí wolvkil vyskočil na židle nad nimi, vrážel do nich čenichem, rafal dolů a snažil se najít cestu skrz. Jedna zadní noha mu proklouzla mezi dvěma židlemi a zvíře zavylo ještě zuřivěji, začalo sebou zmítat a snažilo se osvobodit. Tlapa s drápy

vztekle sekala uzavřeným prostorem; zasáhla do ramene Feesu, která vyjekla a po žluté tunice jí začala stékat stružka krve.

„Hotovo!“ překřičel Uliar rámus.

Jinzler se jednou rukou vytrvale držel opěrky židle a druhou zapnul komlink a nastavil nejširší možné pásmo frekvencí. „Luku – Maro –

veliteli Fele,“ zavolal. Nemohli být mrtví. Nemohli. „Stav nouze!“

*

Luke se pod ní naposledy vzepřel na kabelech a Mariny oči se ocitly ve stejné úrovni jako spodní okraj dveří turbovýtahu. „Tak co?“ zavolal.

„Stačí,“ zavolala Mara v odpověď a špičkami prstů přejela po zrezivělém kovu na kraji dveří. Vlastně by se jí hodilo, kdyby se Luke přitáhl ještě dvakrát. Bylo to však dlouhé šplhání a navzdory veškeré energii, kterou se mu dařilo čerpat ze Síly, se posledních pět minut Lukova ramena pod jejíma nohama chvěla svalovou únavou. Radši se teď bude trochu namáhat ona sama a nechá ho, aby si zbytek sil šetřil na to, co je teprve čeká.

Protože jestli se nemýlili ohledně toho němého výkřiku, který oba před chvílí slyšeli, pak se tady nahoře stalo něco vážného.

Á – tady to je. „Mám to,“ oznámila. Sevřela prsty kolem páky ručního otvírání dveří a opatrně za ni zatáhla. Páka se uvolnila a vzápětí se ozvalo klapnutí; Mara se natáhla v Síle a otevřela dveře dokořán.

Ale místo aby je přivítalo jasné nebo alespoň dostatečné světlo standardní turbovýtahové haly, čekala je za dveřmi téměř naprostá temnota.

„Jak to, že je tu taková tma?“ zeptal se Luke,

„Asi proto, že tam nejsou žádná světla,“ sdělila mu Mara. Zachytila se za okraj otvoru, vytáhla se nahoru, prolezla jím a rozhlédla se kolem. Kupodivu to vypadalo, že nesvítila ani většina permasvětel, které tu měly být. „Možná jsme se spletli a tohle není obytná oblast. Počkat,“ dodala a zadívala se do chodby. „Směrem k zádi vidím nějaká světla. Možná že všichni jsou tam.“

„Anebo taky ne,“ ozval se hlas ze tmy vpravo od ní. „Zůstaňte na místě.“

Mara se otočila za zvukem –

A ucukla, když se jí do tváře rozzářil paprsek zářičky.

Zareagovala okamžitě. Padla k zemi, vrhla se kotoulem doleva a skončila v podřepu se světelným mečem připraveným v ruce. Muž se pokoušel paprskem zářičky sledovat její pohyb, ale kotoul ho zmátl a paprsek jí přeletěl nad hlavou. Na zlomek sekundy se jí podařilo zahlédnout za světlem temnou postavu a zbraň, kterou třímala v ruce.

Jedno po druhém. Natáhla se v Síle, popadla zbraň a odvrátila hlaveň pryč od sebe.

K jejímu překvapení se postava nepokoušela instinktivně vzdorovat tlaku jako většina lidí, ale pohybovala rukou stejným směrem, ohnula loket a zápěstí a vykroutila se z Marina silového stisku, jako by zápasila s běžným protivníkem. Muž švihl paží za sebe a znovu ji zvedal, když vtom jí zářička znovu posvítila do tváře. „Řekl jsem, nehýbejte se!“ vyštěkl.

„To bylo pěkné,“ pochválila ho Mara a zaclonila si oči před světlem. Tentokrát už ten hlas poznala. „Strážce Pressor, nemám pravdu?“

„Položte světelný meč na zem,“ přikázal jí Pressor. „Potom odstupte –“

Hekl bolestí. Zářička se mu začala divoce kroutit v sevření a nakonec zůstala namířená ke stropu. Mara zamrkala, aby vyhnala poslední mžitky z očí, a vzápětí spatřila, jak mu blaster vyskočil z ruky a odletěl k turbovýtahu. „Promiňte,“ omlouval se Luke. Vytáhl se ze šachty a chytil zbraň do napřažené ruky. „Obávám se, že nemáme čas na debatu. Tady nahoře se něco stalo.“

„Očividně,“ zavrčel Pressor a třel si zápěstí. „Co jste udělali s elektřinou?“

„To jsme nebyli my,“ řekla Mara. „My jsme jenom zneškodnili kabinu, ve které jste nás nechal –“

Od pasu se jí ozvalo pípnutí a odmlčela se. „Rušení zřejmě taky přestalo,“ dodala, vytáhla komlink a ťukla do tlačítka.

,,–aro – veliteli Fele,“ ozval se naléhavě Jinzlerův hlas. „Stav nouze!“

„Slyšíme vás,“ odpověděla Mara a vrhla po Lukoví ostrý pohled. Z pozadí byly slyšet zoufalé výkřiky a pořádný rozruch. „Mluvte.“

„Jsme v zasedacím sále rady,“ řekl Jinzler. Evidentně se musel přemáhat, aby udržel hlas v klidu. „Bearsh nás tady zavřel s těmi jejich wolvkily –“

„Počkejte okamžik,“ řekl Luke do svého vlastního komlinku. „S wolvkily? S jakými wolvkily?“

„S těmi, které s sebou všude nosili,“ zasípal Jinzler. „Nebyli mrtví, měli jen zpomalené životní funkce – opravdu rafinovaná a vyspělá metoda. A nejsou to Geroonové. Jsou to Vagaariové.“

Pressor zasykl. „Vagaariové?“

Z pozadí se ozvalo tlumené zapraskání. „Co se to tam děje?“ zeptal se Luke.

„Wolvkilové se k nám pokoušejí dostat,“ odpověděl Jinzler. „Zatím si je držíme od těla, ale nevím, jak dlouho to ještě budeme zvládat.“

Mara pohlédla na Pressora. „Kde jsou?“

„Tamhle,“ odpověděl Pressor a ukázal dozadu k osvětlené oblasti, které si Mara všimla už předtím.

„Veďte nás,“ řekl Luke Pressorovi a vrátil mu jeho blaster. „Jinzlere? Už jdeme.“

„Mějte se na pozoru před Bearshem a ostatními,“ varoval je Jinzler, když vyrazili za Pressorem do chodby. „Všechny wolvkily tu nechali s námi, ale na svou obranu používají smrtelně nebezpečný bodavý hmyz. Možná mají i nějaké další zbraně.“

„Rozumím,“ řekl Luke. „Máte představu, kam šli?“

„Říkali jen to, že se porozhlédnou po lodi,“ odpověděl Jinzler. „Zřejmě si s sebou přinesli zásobu drátohryzek.“

„Skvělé,“ zamumlal Luke a pohlédl do potemnělého průchodu, který právě míjeli. „Fele? Jste tam?“

„Tady, Luku,“ ozval se ihned z komlinku Felův hlas. „To hlavní jsme slyšeli. Co pro vás můžeme udělat?“

„Jsme na D-pět,“ řekl Luke. „Kde jste vy?“

„Na D-šest, zhruba v polovině pravobočního koridoru,“ odpověděl Fel. „Máme zamířit zpátky k turbovýtahům a setkat se tam s vámi?“

„Přední turbovýtahy nefungují,“ oznámil mu Luke. „Podle toho, jak vysadila světla a energie, bych řekl, že už tam byl Bearsh s drátohryzkami. Strážce, jsou zadní turbovýtahy provozuschopné?“

„Měly by být,“ řekl Pressor. „Mezi čtyřkou a pětkou jsem je nechal všechny zablokovat, ale výtahy na šestku by měly stále ještě fungovat.“

„Rozuměl jste?“ zavolal Luke.

„Rozuměl,“ potvrdil Fel. „Generál Drask právě volá na Chaf Envoy pro zbytek svých válečníků. Když si pospíšíme, možná se nám podaří sevřít Bearshe a jeho kamarády do kleští.“

„Jenže Pressor zablokoval všechny výtahy z D-čtyřky,“ ozvala se Mara. „Říkal jste to, že?“

„Ano,“ přisvědčil Pressor. „Raději si potvrdím, že to skutečně udělali. Trilli?“

Někdo odpověděl, ale mluvil příliš tiše, než aby ho Mara slyšela. Pressor také ztišil hlas, poodvrátil se a rychle začal člověka na druhém konci zpravovat o nejčerstvějších událostech.

Luke zachytil Marin pohled. „Co ty na to?“ zeptal se.

„Nemáme čas nic vymýšlet,“ řekla Mara. „Jinzler a ostatní jsou v nebezpečí. Musíme tam prostě vtrhnout.“

„Souhlasím,“ řekl Luke. „Mohli bychom ovšem zaútočit v několika vlnách – my dva nejdřív a pětistá první, Chissové a Pressorovi dohlížitelé jako záloha.“

„Útok ve vlnách ale nejspíš nebude možný,“ podotkla Mara. Dospěli do části lodi, ve které – jak si všimla – většina permasvětel dosud fungovala stejně jako velká část běžného osvětlení. Do téhle oblasti se drátohryzky zřejmě ještě neprokousaly, „Chissové se sem budou muset nejprve dostat z Chaf Envoy. Kdoví, jak dlouho jim to potrvá?“

„Zkusme to zjistit,“ řekl Luke a znovu zvedl komlink ke rtům. „Fele, slyšel jste otázku?“

„Ano, ale zřejmě se na ni bude těžko odpovídat,“ pronesl Fel ponuře. „Draskovi se nedaří spojit se s lodí. Na žádném kanálu se nikdo neozývá.“

Mara pohlédla na Luka a srdce se jí sevřelo v hrudi. Zíral na ni a ve tváři měl uštvaný výraz. Ten rychlý sled úmrtí, který oba cítili, když byli dole na D-1…

„Luku?“

„Ano, slyšeli jsme vás,“ řekl Luke. „Radši se sem i s vaším týmem okamžitě přesuňte. Je slušná šance, že už se jim podařilo Chaf Envoy obsadit.“

„Rozumím,“ řekl Fel zasmušile. „Hned jsme tam.“

Luke vypnul komlink. „Strážce?“

„Zdá se, že můžete škrtnout i většinu naší pomoci,“ odpověděl Pressor ponuře a vrazil si komlink zpátky za opasek. „Šest mých dohlížitelů chybí.“

„Šest z kolika?“ zeptala se Mara.

Pressor tiše zasupěl. „Z jedenácti – včetně mě. Nikdy jsme nebyli skutečnou bojovou jednotkou.“ Mávl blasterem. „Ale oni byli celou tu dobu tady, buď v turbovýtahu, nebo s mými lidmi. Jak to, že nám proklouzli – ať už na vaši loď, nebo aby zlikvidovali mé muže?“

„Jde o to, že tu nebyli všichni,“ řekl mu Luke. „Jednoho z nich jsme museli nechat na lodi.“

„Kvůli zraněním, která utrpěl, když ho někdo záhadně přepadl,“ dodala Mara kysele. „Co myslíš, Luku? Střelili Estoshe sami?“

„Už to tak vypadá,“ přikývl Luke. Zastavil se, pohlédl do příčné chodby a pokračoval dál. „Teď už alespoň nemají výhodu překvapení.“

„Zjevně ji měli dostatečně dlouho,“ řekl Pressor hořce.

„Nebojte se, my si s nimi poradíme,“ ujistila ho Mara. „Co jste řekl svým lidem?“

„Těm, kteří zbývají, jsem přikázal, aby zůstali na místě a byli připraveni v případě napadení bránit všechny poblíž,“ odvětil Pressor a bojovně vystrčil bradu. „Dva z nich byli v místnosti s vašimi lidmi a já nehodlám riskovat životy ostatních v nějakém banthovsky hloupém útoku, dokud nebudu mít lepší představu, s čím máme tu čest.“

Pokud čekal, že se s ním budou přít, pak byl rychle zklamán.

„Souhlasím,“ řekl Luke. „Víc než další palebnou sílu v tuhle chvíli potřebujeme, aby byli rozmístěni po celé lodi a měli oči a uši dokořán.“

„Rozhodně,“ souhlasila Mara. „Koneckonců, kolik problémů může nadělat čtyři nebo pět Vagaariů?“

Tu řečnickou otázku si měla pamatovat ještě dlouho poté. S Pressorem v čele obešli výstupek v chodbě a narazili přímo na Vagaarie.

Jenže ne na čtyři Vagaarie. Dokonce ani na pět Vagaariů.

Bylo jich osm, Bearsh a sedm dalších, byli deset metrů daleko a kráčeli přímo k nim. Bearsh měl na sobě stále ještě svou róbu a tuniku, nyní bez wolvkila, ale ti ostatní vypadali jako vojáci, měli přilby, úplnou bojovou výstroj a byli ozbrojeni různorodou směsicí chisských charriců a starorepublikových blasterů a karabin. Jako předsunutá hlídka se před nimi plížili dva wolvkilové a pět dalších se proplétalo jejich formací jako eskorta stíhaček.

Obě skupiny se vzájemně zpozorovaly ve stejný okamžik. „Stůjte!“ přikázal Pressor, vytasil blaster a namířil ho na Bearshe.

Vagaariové se zastavili, a to přesně takovým způsobem, jaký by Mara od zkušených vojáků čekala. Přední čtyři okamžitě zaklekli na jedno koleno, aby ti vzadu měli volný prostor k palbě, a všech sedm jich s tichým varováním pozvedlo své zbraně. Wolvkilové zastavili poněkud méně ochotně, očima zlostně loupali po lidech a ocasy neklidně švihali sem a tam.

„Klid,“ zamumlal Luke, natáhl ruku a jemně odtlačil Pressorovu zbraň stranou. Zároveň před něj nenápadně strčil rameno, aby ho mohl chránit, kdyby se Vagaariové rozhodli spustit palbu. Mara si všimla, že světelný meč měl v ruce, ale ještě ho nezažehl. „Zdravím vás, Bearshi,“ zavolal na Vagaarie. „Vidím, že jste si přivedl další přátele.“

„A – Jediové,“ řekl Bearsh. Pokud mu jejich nenadálé objevení dělalo starosti, do tváře se mu to nijak nepromítlo. „Takže jste přece jen unikli z toho turbovýtahu. Je mi vás opravdu moc líto.“

„Proč?“ zeptala se Mara. Částí mysli si prohlížela vagaarijské vojáky a snažila se vyznat v nečekaných počtech. Na palubu Chaf Envoy bylo pozváno pouze pět Vagaariů; tím si byla jistá. Takže kde se schovával ten zbytek?

„Protože by to pro vás znamenalo rychlejší a méně bolestivou smrt,“ odpověděl Bearsh. „Takhle vás čeká mnohem víc utrpení.“

„Proč by měl někdo umírat?“ zeptala se Mara mírně. „Řekněte nám, co chcete. Možná bychom se mohli nějak dohodnout.“

Bearshoví se zablesklo v očích. „Ty hloupá,“ vyštěkl. „Myslíš, že s Vagaarii můžeš smlouvat jako s prodavači tretek na tržišti?“

„K naší výpravě jste se připojili z nějakého důvodu,“ podotkla Mara. „Co je to za důvod?“

„Pomsta za to, že Vagaariové žili padesát let v ponížení,“ zasupěl Bearsh. „Dosažení toho, po čem Vagaariové padesát let toužili. Říká vám to něco?“

„Víc, než si myslíte,“ ujistila ho Mara. Neříkalo jí to samozřejmě skoro nic, nebo alespoň zatím ještě ne. Jedno ze základních pravidel vedení výslechu však znělo, že každá, byť sebemenší informace, kterou se jí podaří vytáhnout z neopatrného nebo upovídaného subjektu, je dílek, který se později může ukázat jako důležitý pro celkovou skládanku. „A podařilo se vám dosáhnout těchto vznešených cílů?“

Bearshova ústa se zvlnila v hořkém úsměvu. „Mnohem lépe, než jsme doufali,“ odpověděl. „Zbytky lidí, které necháme za sebou, stráví své poslední hodiny tím, že se budou proklínat za to, jak nám nevědomky posloužili.“

„To zní zajímavě,“ řekla Mara povzbudivě. „Co takhle zasvětit nás do toho tajemství? Stejně už brzy zemřeme, ne?“

Bearshovy oči se přenesly na Luka. „Tohle má být hrdinství Jediho?“ zeptal se opovržlivě. „Nechat mluvit svou samici a sám se tiše krčit stranou?“

Luke se pohnul. „Vůbec se nekrčím,“ řekl mírně. „Nechávám mluvit Maru, protože jí to jde líp než mně. Má výcvik a ví, jak vyslýchat vězně.“

Vagaariův úsměv se změnil v samolibý úšklebek. „Pochopil jste to přesně obráceně, Jedi,“ řekl měkce. „A my už jsme s vámi ztratili dost času. Teď zemřete.“

Něco zamumlal a dva přední wolvkilové se zničehonic vrhli vpřed. Mara zachytila záblesk Lukových emocí, jak se připravoval k boji – „Ne,“ řekla mu, špičkami prstů mu přejela po hrudi, udělala dlouhý krok a postavila se mezi něho a Pressora a útočící zvířata. „Ty jsi šplhal. Teď je řada na mě.“

Dřív, než se s ní o tom mohl začít přít, udělala další dlouhý krok vpřed. Sáhla po Síle a snažila se odhadnout čas a vzdálenost. S ušima přitisknutýma k hlavě a široce rozevřenými slintajícími mordami se wolvkilové naposledy odrazili od podlahy a vrhli se jí přímo po krku –

Mara rychle ustoupila na stranu, zažehla světelný meč a oba je rozťala vejpůl.

Zbytky zvířat dopadly s několikanásobným nechutným plesknutím na palubu za jejími zády a Mara se otočila k Vagaariovi. „Takže,“ prohodila konverzačním tónem a světelný meč držela připravený před sebou. „Co jste to říkal o umírání?“

Bearshovi se rozšířily oči a tvář mu ztuhla šokem. Samolibý úsměv úplně zmizel. Jeho ústa se chvíli pohybovala a potom přidušeně vyjekl a zařval něco ve své vlastní řeči.

Místo odpovědi zahájilo sedm cizích zbraní palbu.

Mara byla připravená. Její světelný meč blýskl; otevřela svou mysl Síle a nechala ji vést své ruce a sekat zářící modrou čepelí proti směsici rudých a modrých paprsků. Na hrozbu před sebou se zaměřila tak ostře, až to připomínalo tunelové vidění; ale i když Luka neviděla, vycítila, že stojí po jejím boku a že i on světelným mečem odráží výstřely do přepážek, podlahy a stropu. Nezřetelně postřehla, že poblíž vystřelil někdo další, a všimla si, jak se jeden z Vagaariů v brnění zapotácel a jeho zbraň začala neškodně pálit do stropu. Pressor, uvědomila si vzdáleně, střílí skrz ochrannou clonu, kterou před ním vytvořili ona a Luke. Následoval další výkřik v cizím jazyce, zarámovaný pocitem vzteku a zoufalství –

Zbývající wolvkilové se vrhli kupředu, řítili se k obráncům a blasterových paprsků, které propalovaly vzduch kolem nich, si očividně nevšímali. Luke udělal krok dozadu a Mara vykročila vpřed, a když Luke vypnul svou zbraň a poklekl za Marou na jedno koleno, její světelný meč nezanechal v jejich obraně sebemenší skulinu. V jemné práci se světelným mečem byla možná lepší než on, ale Luke se i po dlouhém šplhání dokázal na Sílu soustředit líp než kdokoli jiný. Jestli to na Vagaarie ještě neudělalo dostatečný dojem, pomyslela si, zatímco odrážela jejich výstřely, tohle určitě zabere. Wolvkilové se dostali nadosah a chystali se ke skoku –

A vzápětí zapištěli jako malí kapesní dokrikové. Luke vyslal Sílu, zasáhl jejich nervový systém a všichni wolvkilové se najednou prudce zarazili. Zatímco stáli ztuhlí na místě, Luke do jejich nervové soustavy strčil svou myslí znovu, tentokrát přesněji. Nalezl jejich spánková centra a zaměřil se na ně.

Zvířata hromadně vydechla, podlomily se jim nohy a zhroutila se omráčená na podlahu.

Luke se znovu postavil na nohy. „No?“ řekl vyzývavě.

Farmářský kluk, zaznělo Maře láskyplně v hlavě. Ona sama byla vycvičená k tomu, aby byla nelítostná, byla naučená nikdy neriskovat kvůli těm, kdo ji ohrožovali a kdo tím pádem automaticky ztratili právo na život.

Ale Luke na to měl jiný pohled. I když za ty roky vyrostl, dospěl a otrkal se, nejniternější jádro idealismu a milosrdenství, které si přinesl z té zvlhčované farmy na Tatooinu, v něm stále převažovalo. Věděla, že ostatní se mu kvůli tomu možná posmívali nebo používali jeho farmářskou minulost jako urážku.

Pro ni byl však ten titul symbolem toho, že je morálně na výši, což byla jedna z věcí, které na svém muži milovala nejvíc. A když den končil, usínalo se jí lépe s vědomím, že i jejich nejzatvrzelejší nepřátelé dostali každou, každičkou šanci, ve kterou mohli doufat.

Ale v tomhle případě byla ta šance promarněna. Bearshovou jedinou odpovědí bylo zakřičet další rozkaz. A jedinou odpovědí jeho vojáků bylo zvýšit kadenci palby.

A když začaly střely létat nebezpečně blízko jejímu obličeji, Mara věděla, že tahle bitva dospěla ke svému konci.

Konec přišel v podobě světelného meče, který prolétl vzduchem kolem ní a obratně proklouzl mezi zuřivými kmity její vlastní zbraně. Blýskal chodbou, vířil jako zářící disk žacího stroje a protínal zbraně, brnění a těla Vagaariů.

Za dvě sekundy bylo po všem.

Mara se napřímila a zhluboka oddychovala. A zatímco se dívala na padlé vojáky, rozhlédla se v Síle a zapátrala po dalších překvapeních, která by dosud mohla číhat poblíž. Luke však udělal to, co bylo potřeba, efektivně jako obvykle.

A potom si všimla, že Bearsh mezi padlými není.

„Kam se poděl?“ chtěla vědět a podívala se znovu.

„Kdo?“ zeptal se Luke a vzhlédl od wolvkila, kterého si v podřepu prohlížel.

„Bearsh,“ řekla Mara. „Je pryč.“ Obrátila se na Pressora. „Strážce?“

Pressor neodpověděl. Zíral na zhroucená vagaarijská těla a ústa měl nevěřícně otevřená dokořán. „Strážce?“ zkusila to Mara znovu.

S vypětím sil k ní zvedl oči. „Cože?“

„Bearsh,“ opakovala Mara a snažila se potlačit netrpělivost. Po padesáti letech bez Jediů tihle lidé zřejmě zapomněli, co Jediové dokážou.

„Aha,“ řekl Pressor a viditelně se vzchopil. „On, ehm, on utekl hned potom, co jste –“ kradmo pohlédl na Luka – „co jste uspal ta zvířata. Nebo co jste s nimi vlastně udělal. Ostatní začali střílet ještě usilovněji a on utekl chodbou zpátky dozadu.“

„Radši bychom měli jít za ním,“ usoudila Mara ponuře. „Luku?“

„Jdi napřed,“ řekl jí a přesunul se k dalšímu wolvkilovi. „Chci se ujistit, že se neprobudí dřív, dokud na ně nebudeme připraveni. Jen jdi –já tě pak doženu.“

„Dobře,“ odpověděla Mara a vyrazila chodbou. „Pojďte, Pressore –musíte mi ukázat, kde je ta zasedací místnost,“ dodala. Vytáhla komlink a zapnula ho. „Fele, mějte oči na stopkách,“ zavolala. „Vypadá to, že se budeme muset vypořádat s více Vagaarii, než jsme čekali.“

Nepřišla žádná odpověď. „Fele?“ zkusila to znovu.

Pořád nic. „Řekl bych,“ promluvil Pressor tiše, „že už na to nejspíš přišli sami.“

KAPITOLA

20

Zadní části D-6 nebyly udržované tak dobře jako koridor mezi jeslemi a Karanténou Jediů. Trubice zadních turbovýtahů se však nacházely poměrně nedaleko, oblast byla prostupná celkem dobře a pětistou první by výcvikové manuály nepochybně nazvaly „nápaditou“ jednotkou. Do haly s turbovýtahy se dostali bez dalších potíží a zvládli to pravděpodobně v rekordním čase.

Fel zmáčkl přivolávací tlačítko. Zatímco čekali, až jim přijede kabina, dostalo se jim prvního náznaku, že se blíží problémy.

„Nevydává správný zvuk, veliteli,“ tvrdil Drapák. Helmu přitiskl spánkovou částí ke dveřím turbovýtahů. „Ten zvuk… ten zvuk je prostě špatný.“

„V jakém smyslu špatný?“ naléhal Fel netrpělivě. Proti opatrnosti rozhodně nic neměl, ale zároveň se mu nechtělo ani začít panikařit kvůli nějakému skřípání. „Starý, rezavý, rozvrzaný – jaký?“

„Je příliš těžká,“ usoudil zničehonic Hlídač s helmou přitisknutou ke dveřím hned vedle té Drapákovy. „Ta kabina má příliš velkou hmotnost, než aby byla prázdná.“

Fel střelil pohledem po Draskovi. „Nemohl by být problém v repulzorových generátorech?“

„Ne,“ odpověděl Hlídač. „Sice vynechávají, ale jen málo. Ta kabina je v každém případě plná.“

„A musíme předpokládat, že je plná nepřátel,“ řekl Drask. „Veliteli, navrhuji, abychom vyhledali úkryt.“

Fel se zašklebil. Utíkat a skrývat se mu připadalo poněkud zbabělé, zvlášť když stále ještě nebyl zcela přesvědčen, že kabina, která se blíží, není prázdná. Jinzlerovi a Formbimu by však ničím neprospěli, kdyby se on a pětistá první nechali pozabíjet jako amatéři. A jelikož to navrhl Drask a ne on, nebude potom muset snášet další generálovy výtky. „Zaujměte obranné pozice,“ přikázal. Rozhlédl se kolem, o pár metrů dál spatřil vzadu v chodbě příhodné dveře a vykročil k nim.

Ta místnost zřejmě bývala lodní kuchyňkou obsluhy motorů; všude ležel prach a rozbité nádobí. Fel se postavil přímo doprostřed průchodu, odkud měl dobrý výhled, aniž by se sám vystavoval víc, než bylo nezbytně nutné, opřel si ruku s blasterem o ovládání dveří a čekal. Hučení turbovýtahu se lehce změnilo, jak kabina zastavovala…

A s oslnivým bílým zábleskem dveře vybuchly směrem ven.

Fel reflexivně uskočil vzad; střepiny a kusy hořícího plastu zarachotily chodbou. Hlídač a Drapák se očividně nemýlili. Zvuk exploze odezněl a Fel s blasterem v ruce znovu vyhlédl za zárubeň.

Ze zubatého otvoru se vyřítily dvě obrněné postavy a na všechny strany pálily rudými blasterovými paprsky.

Fel se prudce nadechl. Po Jinzlerově varování přirozeně očekával, že útočníci budou někteří z Bearshových zamaskovaných vagaarijských nohsledů. Čekal však malé tvory oděné v róbách a s mrtvými zvířaty na ramenou, na které si zvykl na palubě Chaf Envoy, a ne plně vybavený oddíl válečníků. V patách za prvními dvěma Vagaarii se vynořila další dvojice a spolu s ní vyběhli ven také čtyři vrčící a rozhodně ne mrtví wolvkilové.

Imperiálové zatím neopětovali palbu. Fel usoudil, že byl nejvyšší čas to změnit. Nepatrně ucukl, když se od přepážky kousek od něj odrazil jeden z nahodilých výstřelů, a nabral vzduch do plic. „Stát!“ zahřměl.

Nečekal žádnou odpověď, snad až na lépe zaměřenou nepřátelskou palbu, a nebyl zklamán. Přilby všech čtyř nepřátel se prudce otočily za jeho hlasem; všechny čtyři zbraně neustále dštily oheň a začaly se obracet k němu. Fel namířil hlaveň na hruď nejbližšího Vagaariho a stiskl spoušť.

Blasterová střela v oblaku prachu částečně odpařila brnění na jeho hrudi a cizinec zavrávoral vzad. O zlomek sekundy později musel Fel uskočit dozadu kolem ovládání dveří znovu – místo, kde stál, prořízlo krupobití střel. Přikrčil se, vystrčil ruku z dveří a vypálil několik výstřelů naslepo jejich směrem. Venku v chodbě se ke zvuku zbraní Vagaariů přidal nezaměnitelný štěkot BlasTechů a ještě jeden odlišný zvuk – nejspíš Draskův charric. Fel nepřestával střílet a opatrně vykoukl ven, aby si vylepšil mušku –

A v tom okamžiku spatřil, že se jeden z wolvkilů vrhá přímo na něj.

Fel zacouval zpátky do kuchyně. Wolvkil minul dveře, prolétl kolem a Felovi se podařilo vypálit a zasáhnout ho do boku.

Wolvkil však pouze dopadl na palubu, drápy škrábal po podlaze a smykem zastavil. Nejevil nejmenší známky toho, že ho právě zasáhl výstřel, který měl být smrtící, a obrátil se znovu proti Felovi. Zaryčel, otevřel čelisti a skočil.

Fel ustupoval, vystřelil další dvě rány, které wolvkila bez účinku zasáhly do hlavy a plecí, a pak ucukl doprava ve snaze vyhnout se útoku zvířete. Wolvkil se však nenechal oklamat stejným manévrem dvakrát. Dopadl na podlahu a okamžitě se obrátil o devadesát stupňů. Sotva Fel stačil ještě jednou naposledy vystřelit, byl wolvkil na něm.

Spíš díky štěstí než zásluhou svých schopností se mu podařilo odrazit přední drápaté tlapy od tváře. Pustil blaster a udělal pažemi výpad vpřed v zoufalém pokusu popadnout wolvkila za krk dřív, než na sobě pocítí jeho zuby. Zvíře ve vzduchu natočilo hlavu ke straně a zahryzlo se Felovi do pravého předloktí. .

Felem projel osten bolesti. Zalapal po dechu. Wolvkilova setrvačnost ho srazila dozadu, ztratil rovnováhu a oba se začali kácet na podlahu. Levou rukou nahmatal chomáč srsti a prudce jím škubl, pootočil se a podařilo se mu zvíře odstrčit stranou, takže wolvkil dopadl vedle něho.

Při nárazu projela Felovým bokem další vlna bolesti, kterou ještě zesílilo několik ostřejších, drobnějších bodnutí střepů z rozbitého nádobí. Ani ty ale zřejmě wolvkilovi nijak nevadily.

Fel popadl zvíře za srst ještě pevněji a zoufale se snažil něco vymyslet. Těžké wolvkilovo tělo mu tisklo kolena i chodidla k zemi, takže by nezvládl zvíře kopnout, ani kdyby věděl, kde má zranitelná místa. Pravou ruku měl ochromenou bolestí a levou nemohl použít, protože musel držet wolvkila za krk.

Ale nadosah měl oči zvířete. Možná.

Fel upřeně hleděl do těch tmavých očí a snažil se potlačit bolest na tak dlouho, aby dokázal přemýšlet. Pustit wolvkilův krk by bylo nebezpečné, možná dokonce smrtelně. Jinou možnost však zřejmě neměl. Pokud rychle něco neudělá, mohl by o pravou ruku přijít úplně, a kdyby měl jen jednu zdravou ruku, konec by se dostavil velmi rychle. Zaťal zuby, v duchu si držel palce, uvolnil stisk levé ruky a hrábl po wolvkilových očích.

Právě na tenhle pohyb zvíře nejspíš čekalo. Okamžitě Felovu paži pustilo a vítězoslavně zamručelo; hlavu a krk mělo volný. Nakrčilo hřbet a zakrvácenými čelistmi vyjelo Felovi po krku. Fel sebou pouze stačil trhnout vzad; věděl, že riskoval a prohrál –

A před rychle se blížícími čelistmi se zničehonic objevila ruka v bílé zbroji.

Wolvkil zavrčel; místo do měkkého lidského krku se zahryzl do tuhé plastoidní slitiny. Zavrčení se rychle změnilo ve vyplašené zavytí, jak wolvkila za čelisti a kůži za krkem někdo zvedl z podlahy. „Připraven?“ zvolal stormtrooper. Svíjející se zvíře držel na délku paže od sebe.

„Připraven,“ odpověděl další hlas. První stormtrooper zasupěl a hodil zvíře přes hlavu do zadního kouta místnosti. Následoval štěkot blasterové palby a pak se rozhostilo ticho.

„Dobrá práce,“ vypravil ze sebe Fel. Přerývaně oddechoval a začal se otřeseně sbírat z podlahy. Stormtrooper, který dosud stál nad ním – nyní poznal, že to byl Stín – ho uchopil za nezraněnou ruku a pomohl mu vstát. „Přišel jsi v poslední chvíli. Díky.“

„To nestojí za řeč, pane,“ řekl Stín. „Je to zlé?“

„Přežiju to,“ ujistil ho Fel a prohlédl si paži. Musel připustit, že vypadala příšerně, ale už ho ani moc nebolela. I když to mohl být účinek adrenalinu, který mu stále ještě proudil do žil. Za minutu nebo dvě ho nejspíš začne bolet mnohem víc. „Co se tam stalo?“

„Dostali jsme je všechny,“ řekl Mrak. Přistoupil blíž a podával mu obvazy a syntetické maso ze své lékárny. „Jejich výrobci pancířů zřejmě nepočítali s BlasTechy.“

„A co generál Drask?“ zeptal se Fel a pokusil se proniknout pohledem mezi oběma stormtroopery ke dveřím.

„Jsem nezraněn,“ odpověděl Drask, který se objevil za Mrakem. „Omlouvám se, že se vaše záchrana zpozdila.“

„Lepší pozdě než nikdy,“ řekl Fel, a když mu Stín odtrhl rukáv, škubl sebou. „Několikrát jsem vystřelil, ale zřejmě to k ničemu nebylo. Podívej, Mraku, jenom zastav krvácení a utlum bolest, ano? Hlavní je, abych s ní mohl hýbat, zbytek počká. Mimochodem, kde mají tyhle bestie slabá místa?“

„Nejsem si jistý, jestli vůbec nějaká mají,“ odpověděl Hlídač. Mrak odložil tubu se syntetickým masem a pustil se do obvazování. „Vypadají jako normální zvířata, ale zdá se, že stavba jejich vnitřností je vysoce decentralizovaná. Nervová centra a životně důležité orgány mají rozmístěné po celém těle. Abyste je zastavil, musíte je prakticky celé rozsekat na kusy.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl Fel. Na Hlídačově brnění spatřil několik čerstvých spálenin. „Je někdo zraněn?“

„Jen několik škrábnutí,“ odpověděl Hlídač a ukázal mu levé předloktí, kterým vedla skrz naskrz malá dírka. „Může to počkat, dokud se nevrátíme na naši loď.“

Fel pohlédl na Draska. „Za předpokladu, že tam naše loď ještě bude.“

„Bude,“ ujistil ho Drask zlověstně. „Na palubě toho plavidla jsou dosud Chissové. Až se vrátíme, oni i loď nás budou čekat.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl Fel. „To prozatím stačí,“ dodal, když Mrak dokončil první vrstvu obvazů a načal druhou. „Je kabina turbovýtahu stále ještě provozuschopná, nebo ji jejich vstup na scénu zničil?“

„Vypadala v pořádku,“ odpověděl Hlídač. „Drapák ji momentálně prohlíží důkladněji.“

„Během bitvy se s námi pokoušeli spojit Jediové,“ dodal Stín.

Fel musel signál svého komlinku přeslechnout. „Co chtěli?“

„Varovali nás, že je tu víc Vagaariů, než jsme tušili,“ řekl Hlídač.

„Myslím, že to jsme už také zjistili,“ odtušil Fel a vyrazil ke dveřím. „Ozvali jste se jim někdo?“

„Obávám se, že ne,“ odpověděl Hlídač. „V tu chvíli jsme měli plné ruce práce.“

„Chápu,“ řekl Fel a zvedl svůj blaster z podlahy, kam ho prve upustil. „Ohlásíme se jim cestou nahoru.“

Drapák čekal u roztříštěných dveří turbovýtahu; hlavou otáčel sem a tam a sledoval různé chodby, kterými by jim Vagaariové mohli poslat další překvapení. „Turbovýtah je funkční,“ potvrdil.

„Výborně,“ řekl Fel a vkročil jako první dovnitř. „Pojďme.“

„Jaký je tedy plán?“ zeptal se Drask, když začala kabina trochu váhavě stoupat k D-5.

Fel si dodal odvahy. Odporovalo to všemu, co ho kdy učili, a navíc to bude pěkně trapné. Už se však rozhodl, že jiná možnost neexistuje. „Plán, generále Drasku,“ řekl tiše, „je takový, že vás žádám, abyste na dobu trvání této bitvy převzal velení pětisté první.“

Uvědomil si, že ještě nikdy neviděl Draska tak překvapeného. „Abych převzal… velení?“

„Jak už jste sám poznamenal, jste důstojník pěchoty,“ připomněl mu Fel vyrovnaně. „Já jsem důstojník letectva. V tomhle se vyznáte lépe než já.“

„Ale jejich velitelem jste vy,“ namítl Drask. „To se jich chcete jen tak vzdát?“

„To rozhodnutí se mi nedělá vůbec snadno,“ přiznal se mu Fel. „Ale bylo by vrcholem arogance a pýchy riskovat jejich životy, nemluvě o životech našich přátel, tím, že bych trval na tom, aby jim velel amatér, když je po ruce profesionál. Nemyslíte?“

Drask na něj chvíli zíral; žhnoucí rudé oči se mu zúžily. Pak se k Felově překvapení generál nefalšovaně usmál. Pokud si Fel vzpomínal, byl to první opravdový úsměv, kterým od jejich příletu na Chaf Envoy obdařil Chiss Imperiála. „Dobře a obratně řečeno, veliteli Fele,“ řekl Drask. „Tímto přijímám velení této jednotky.

Ale,“ zvedl prst, „ačkoli se vyznám v pozemním boji, vy jste mnohem lépe obeznámen se strukturou a rozvržením tohoto konkrétního bojiště, na kterém se nacházíme. Budeme tedy velet společně.“

Fel naklonil hlavu ke straně. Věděl, že v praxi většinou spojená velení končila katastrofálně – výsledkem bývaly protichůdné rozkazy, svářící se ega a všeobecný zmatek. Zároveň však také věděl, že v tomto případě žádný z těchto problémů nenastane. Spokojí se s tím, že bude Draskovi poskytovat taktické údaje a řízení akcí ponechá na generálovi.

Drask to zřejmě věděl taky. Což znamenalo, že nabídku společného velení učinil jen a pouze proto, aby si Fel zachránil tvář před svými muži.

Některé aspekty válečné filozofie Chissů stále ještě doháněly Fela k šílenství. Zjevně však měla i jiné aspekty, se kterými by se dalo naučit žít. „Dobrá, generále,“ řekl. „Přijímám.“

„Výborně.“ Drask pozvedl charric a v očích mu zajiskřilo. „Ukážeme Vagaariům, co znamená vyhlásit válku Chisské ascendenci a Impériu Ruky.“

Fel se usmál a pohlédl na své stormtroopery. „Ano,“ řekl měkce. „Ukážeme jim.“

*

Zaútočili na Maru najednou – všichni tři wolvkilové prolétli zasedacím sálem rady jako chlupatá protonová torpéda. Odrazili se a skočili; jejích hlavním cílem byly zřejmě ruce držící podivnou zbraň s modrou čepelí.

Mara nevzrušeně ustoupila na stranu a třemi rychlými seky je skosila.

Na druhé straně místnosti už Jinzler a ostatní v provizorním úkrytu odsunovali židle, které tvořily střechu. „Pospěšte si, prosím vás,“ naléhala Feesa. Odtlačila jednu z židlí a pak se sklonila a uchopila Formbiho za paži. „Aristokra Chafornťbintrano je těžce zraněn.“

Mara vypnula světelný meč a rychle vyrazila k nim; cestou zběžně pohlédla na tři chisské válečníky a dva mladé muže zhroucené na podlaze. Pressor poklekl u jednoho z nich, ale Maře bylo jasné, že nikomu z těch pěti už není pomoci.

Když Mara dorazila k úkrytu, měli už stůl odtlačený ke straně a Feesa pomáhala třesoucímu se a krvácejícímu Formbimu ven. „Jsou všichni ostatní v pořádku?“ zeptala se Mara. Připnula si světelný meč zpátky k opasku a pohledem pátrala po dalších známkách zranění.

„Nikdo jiný není zraněn,“ potvrdila Feesa. Stružce krve, která jí stékala z ramene, očividně nevěnovala pozornost. „Prosím, pomozte mu.“

„Jen klid,“ konejšila ji Mara. Obětovala okamžik a prohlédla si tři staré muže, kteří vyšli z úkrytu a shromáždili se u zadní stěny, jako by se od Mary snažili držet co nejdál. Usoudila, že to jsou nejspíš někteří z těch, kdo na vlastní kůži zažili zničení Mezigalaktické výpravy.

„Luku? Maro?“

Jednou rukou zvedla Formbiho paži, aby ji prohlédla, a druhou vytáhla svůj komlink. „Slyšíme vás, Fele. Jste v pořádku?“

„Chytli jsme se do křížku s několika Vagaarii a jejich chlupatými mazlíčky,“ hovořil Fel. „Na ty wolvkily si dávejte pozor – zabít se dají jen velmi obtížně.“

„Ano, pokud ovšem nemáte světelný meč,“ odpověděla Mara.

„Tak to jimi musím své vojáky taky vyzbrojit,“ řekl Fel suše. „Tak či onak, teď už jsme zase volní a míříme na D-pět jedním zadním turbovýtahem. Nějaké nové instrukce?“

„Prozatím pouze zneškodňujte všechny Vagaarie, na které narazíte,“ řekla mu Mara. „Pořád ještě nevíme, kolik jich tady je, takže buďte opatrní, aby vás neobklíčili. A jestli potkáte nějaké kolonisty, pokuste se je dostat někam do bezpečí.“

„Rozumím. Jdeme na to.“

„Brzy se vydáme dozadu za vámi,“ řekla Mara. „Luku?“

„Tady jsem,“ ozval se jeho hlas. „Všechny wolvkily jsem uspal a jdu za tebou. Jaká je situace?“

„Pod kontrolou,“ oznámila mu Mara. „Ani se tady nemusíš zastavovat. Pokračuj dál a zkus Vagaarie nahnat dozadu k pětisté první. Až tady skončím, doženu tě.“

„Dobře.“

Mara vrátila komlink do kapsy a zvolna spustila Formbiho ruku dolů. „Ano, je to zlé,“ souhlasila. „Myslím, že potřebujete něco víc než jen naše lékárničky. Pressore?“

Pressor přestal prohlížet druhého mladého dohlížitele, vzhlédl a v očích mu doutnal vztek. „Co je?“

„Aristokra Formbi potřebuje lékařskou pomoc,“ odpověděla a divila se, proč se jeho chování najednou tak změnilo. „Kde máte příslušná zařízení?“

„Myslíte lékařská zařízení?“ zavrčel Pressor. „Pro raněné?“

Mara se zamračila a pak jí to opožděně došlo. Pressor, který klečí vedle jednoho ze svých mrtvých dohlížitelů… „Vašeho přítele je mi líto,“ řekla mírně. „Ale teď už pro něj nemůžeme nic udělat.“

„Takže bychom místo toho měli svými prostředky pomoct cizinci?“ ohradil se hořce jeden ze starších mužů, kteří stáli u zdi. „Stejnému cizinci, který na naši loď přivedl tyto vrahy?“

Mara se otočila tváří k němu. „Podívejte,“ řekla a ze všech sil se snažila ovládnout svůj hlas i zlost. „Já chápu, že máte vztek. Jenže teď není ten správný čas na obviňování. Přišli jste o dva muže –“

„O šest,“ opravil ji Pressor nevrle.

„Přišli jste o šest mužů,“ štěkla Mara a zápasila s pokušením připomenout mu, že kdyby Pressor ji a Luka nezavřel do kabiny turbovýtahu, nikdo z nich nemusel zemřít. „Tak už to ve válce chodí. Byli ozbrojeni, a tak aspoň měli možnost se bránit.“

Kývla dozadu ke dveřím. „Což se nedá říct o zbytku vašich lidí. Pokud něco neuděláme, a pokud to neuděláme rychle, zemřou všichni. To snad chcete?“

„Tak jim jděte pomoct, Jedi,“ odsekl stařec. „Nikdo vás tu nedrží.“

Mara zavrtěla hlavou. „Nepůjdeme přece jeden proti druhému a nebudeme si vzájemně překážet,“ řekla. „Uděláme to společně, nebo to neuděláme vůbec. Naším úkolem je bojovat. Pressorovým úkolem je říct nám, kde je nepřítel, a pomoct nám.“

Namířila na tři členy rady prst. „A vaším úkolem je držet se mimo boj, ošetřovat raněné a chránit civilisty, dokud se nevrátíme. Jestli vám to připadá nepřijatelné, můžeme odejít hned teď.“

„Takže se nic nezměnilo,“ zamumlal jeden z ostatních stařešinů.

„Očividně ne,“ souhlasil mluvčí zahořklým hlasem. „Tak tedy dobrá, Jedi. Postaráme se o vaše zraněné. Podle rozkazu.“ Napřímil se. „Ale až bude po všem, odletíte pryč. Rozumíte?“

„Dokonale,“ řekla Mara a znechuceně se k němu obrátila zády. „Fajn, Feeso. Vy a aristokra můžete jít s nimi. A vy také, velvyslanče.“

„Smím vás ještě na okamžik zdržet?“ zeptal se Jinzler, přistoupil k ní a ztišil hlas. „Rád bych vás požádal o laskavost.“

Mara se na něj nedůvěřivě zadívala. O laskavost? „Jinzlere, na tohle není čas.“

„Byla by to jen velmi malá laskavost,“ ujistil ji. „Chci, abyste s sebou vzala Evlyn.“

Mara se mu zamračila přes rameno na ženu a dívenku, které se nejistě tiskly jedna k druhé za Feesou a Formbim. „Vy si děláte legraci.“

„Vůbec ne,“ naléhal Jinzler. „Projevuje základní schopnosti v Síle. A vy už jste sama zjistila, jak ředitel Uliar a ostatní Přeživší smýšlejí o Jediích. Myslím, že u vás bude ve větším bezpečí než u nich.“

„Bude ve větším bezpečí na bojišti?“ opáčila Mara kousavě.

Jinzlerovy oči se na ni bez mrknutí upíraly. „Prosím…“

Mara rozčileně zavrtěla hlavou. I přes svou zlost však dokázala vycítit, že to Jinzler myslí smrtelně vážně.

A teď, když zaměřila svou pozornost na ženu a dívku, cítila hlodající strach i v nich. Měly větší strach, co s nimi bude, než z ozbrojených Vagaariů, kteří se potulovali po lodi. „No dobře,“ povzdechla si. „Ale bude se držet kus za mnou, aby byla aspoň částečně chráněná.“

„Děkuji vám,“ řekl Jinzler a zamával na dívku. „Evlyn? Pojď sem.“

Dívka vyrazila směrem k nim a Mara znovu zavrtěla hlavou. Jak obtížnou situaci ještě ztížit; snadno a rychle v jediné lekci. Jenom doufala, že to bude stát za to.

„Maro?“

Otočila se a spatřila, že k ní přichází Pressor. „Ano?“ zeptala se tónem, který ho měl odradit od dalších hádek.

On se s ní však k jejímu mírnému překvapení nepřišel hádat. „Vezměte si je – možná je budete potřebovat,“ zamumlal a strčil jí do ruky dva komlinky. „Jak jste říkala, musíme spolupracovat. Tyhle komlinky vás spojí přímo se mnou a s ostatními dohlížiteli.“

„A taky je tam kanál, na který rušení neplatí,“ dodal Jinzler. „Jenom pro případ, že by Bearsh našel ovládání a znovu rušičku zapnul.“

„Ten kanál je tady,“ ukázal jí Pressor nastavení.

„Díky,“ řekla Mara a strčila si komlinky za opasek.

„Buďte opatrná.“ Pressor pohlédl na svou neteř a pak na stařešiny, kteří na ně zlostně hleděli ze druhého konce místnosti. „A,“ dodal tišším hlasem, „ať vás provází Síla.“

*

Když Fel, Drask a pětistá první dorazili na místo určení, v turbovýtahové hale stáli na stráži tři Vagaariové ve zbroji. Nestáli na stráži dlouho.

„Energetické hodnoty vypadají v pořádku,“ oznámil Hlídač, rozhlížeje se kolem. „Drátohryzky se takhle daleko na záď zřejmě ještě nedostaly.“

„Sem je vypustí až nakonec,“ mínil Drask. „Jediové říkali, že přední turbovýtahy už jsou mimo provoz. Vagaariové se musejí ujistit, že tyhle zůstanou funkční, pokud chtějí utéct na povrch.“

„To dává smysl,“ souhlasil Fel a v duchu si představil rozvržení lodi. „Konkrétně potřebují turbovýtah na pravoboku. Jedině jím se nyní mohou dostat na D-čtyři.“

„Což znamená, že ho bude bránit spousta jejich vojáků,“ řekl Drask zamyšleně. „Co myslíte, veliteli? Bylo by to dobré místo pro léčku?“

„Možná,“ řekl Fel pochybovačně. „Také je to ovšem místo, kde budou útok očekávat nejspíš.“

„Já jsem neřekl útok,“ opravil ho Drask a z očí se mu záludně zablesklo, „řekl jsem léčku. Zadní turbovýtah sestává ze šesti kabin, které se mohou pohybovat samostatně nebo najednou – nemám pravdu?“

„Ano, měly by být uspořádané stejně jako ty vepředu,“ přikývl Fel.

„A pravoboční trubice vede na D-čtyři, D-pět a do jádra se zásobami?“

Fel se pousmál. Konečně pochopil. „Ano, pane, je to tak,“ řekl. „Jak chcete postupovat dál?“

Drask pohlédl na stormtroopery. „Nejlepší bude rozdělit je na dvojice,“ řekl. „Za normálních okolností bych byl radši, aby přepadová jednotka měla tři nebo více členů, ale pětistá první už prokázala, že si dokáže s obtížnými situacemi poradit.“

„A jestli nebudou alespoň dva z nich s námi, Vagaariové by si toho mohli všimnout a pojali by podezření,“ souhlasil Fel. „Hlídači, Stíne, jak by se vám líbila malá procházka?“

„Jsme připraveni a ochotni jít, pane,“ řekl Hlídač. „Co přesně máme dělat, až se dostaneme do turbovýtahu?“

„Zaujmete pozici v místě, kde se na trubici mezi D-čtyři a D-pět napojuje trubice z centrálního jádra,“ oznámil mu Drask. „Pokusíme se zahnat Vagaarie zpátky do kabin. Až začnou stoupat k D-pět, dáme vám znamení a vy je za jízdy zničíte. Půjde to?“

„Myslím, že ano,“ řekl Hlídač. „Nemělo by být těžké zablokovat jednu kabinu těsně pod křižovatkou a vylézt nahoru na místo.“

„Když budete mít tu kabinu schovanou stranou mimo palebné linie, klidně můžete rozstřílet všechny ostatní,“ dodal Fel. „Ale ujistěte se, že ta kabina schovaná zůstane, jinak se nebudeme moct vrátit na povrch ani my.“

„A dávejte si pozor, abyste neuvízli v podobné pasti, jako byly ty, které nachystal Pressor v předních kabinách,“ varoval je Drapák. „Nejspíš zadrátovali i tuhle skupinu.“

„Žádný problém,“ ujistil ho Hlídač. „Teď, když už víme, jak to funguje, by se nám mělo podařit dostat se na střechu kabiny a vyhnout se drátům nebo je přepojit.“

„Výborně,“ řekl Fel. „Je každému jasné, co má dělat?“

Odpovědí mu byla čtyři přikývnutí. „Vykonejte tedy své rozkazy,“ řekl Drask. „Pokud to bude jen trochu možné, udržujte rádiový klid – nepřítel by mohl zaměřit vaše vysílání a odhadnout tak váš další postup. Ať při vás stojí válečná štěstěna.“

Hlídač a Stín se na okamžik postavili do pozoru a pak se vrátili do kabiny turbovýtahu. „Tak,“ řekl Fel, když skřípění kabiny odeznělo do dáli. „Co máte v plánu s námi ostatními?“

„Ze všeho nejdřív si půjčíme tohle.“ Drask se shýbl a ulehčil jednomu z mrtvých Vagaariů od blasterové karabiny a přilby. „Jejich zbroj by nám bohužel byla příliš malá. Zbraně však budou možná stačit. Vyberte si zbraň, veliteli, a rozmyslíme si, jak se co nejlépe přiblížit k nepříteli.“

*

Luke opatrně vyhlédl zpoza výstupku v chodbě. Někde poblíž cítil dvojici neurčitě nepřátelských cizích myslí…

Ze Síly přišel varovný záblesk a Luke uskočil vzad. Vzápětí dva rudé výboje odstřelily kus výstupku těsně vedle jeho tváře.

„Fajn,“ zamumlal nahlas sám k sobě. Takže byli blíž, než myslel, a víc než jen neurčitě nepřátelští. Bylo dobré to vědět.

„Už ti někdo řekl, že samomluva je špatné znamení?“ zašeptala Mara za jeho zády.

„Když je s tebou Síla, nikdy nejsi úplně sama,“ řekl Luke vážně a otočil se. Za svou ženou zahlédl tiše kráčet malou dívku a zamrkal překvapením. „Máme společnost?“

„Vypadá to tak.“ Mara ukázala na dívku. Pamatuješ se na Evlyn, že?“

„Velmi dobře,“ odpověděl Luke. „Ahoj, Evlyn.“

„Ahoj,“ řekla dívka trochu ostýchavě. „Omlouvám se za… to předtím.“

„To nic.“ Luke pohlédl na Maru a tázavě zvedl obočí.

„Je to dlouhý příběh,“ řekla, „a já sama ho znám jen z poloviny. Když to zkrátím, Jinzler si myslí, že Evlyn bude ve větším bezpečí s námi než s jejími vlastními lidmi.“

„Dobrá,“ řekl Luke a potlačil zvědavost ve prospěch naléhavějších záležitostí. „Slyšela jsi Felovu zprávu?“

„Tu, ve které říkal, abychom zatlačili Vagaarie zpátky k turbovýtahům?“ Přikývla. „Pressor už taky dostal zprávu od jednoho ze svých lidí tam vzadu. Zdá se, že Vagaariové se neobtěžují kolonisty střílet, pokud se jim nezačnou plést do cesty.“

„Asi je chtějí nechat umřít pomalu,“ řekl Luke.

Mara přikývla. „A za tím účelem rozhazují všude plnými hrstmi drátohryzky.“ Zaváhala. „Tohle místo se nám nejspíš nepodaří zachránit, Luku.“

Ke stejnému názoru už také dospěl. „Uděláme, co se dá,“ řekl. „A čím dřív skoncujeme s Vagaarii, tím menší problém pak budeme mít. Budou nám někteří z Pressorových lidí schopni pomoct, až zahájíme protiútok?“

„Ne,“ odpověděla Mara. „Čtyři z nich jsou v části lodi, kterou teď ovládají Vagaariové, ale pochybuju, že ty jejich zastaralé blastery budou mít dost energie, aby dokázaly prostřelit jejich pancíř. A taky se ukázalo, že dva z pohřešovaných dohlížitelů omráčila pětistá první, když procházela D-šestkou, ale teď už jsou zase bojeschopní. Pressorovi to trochu spravilo náladu.“

„Je dobré mít spokojené spojence,“ řekl Luke. „Tak aby byl ještě spokojenější, řekneme mu, ať jeho lidé zůstanou, kde jsou. Být v početní nevýhodě a k tomu mít horší zbraně je ošklivá kombinace.“

„Už jsem to udělala,“ potvrdila Mara. „Ačkoli dobrou zprávou je, že se zbraněmi na tom možná nejsou o tolik hůř. Skutečnost, že proti nám Vagaariové používají charricy a stařičké republikové blastery, naznačuje, že si s sebou nepřinesli žádné vlastní zbraně, ale museli vyrabovat zbrojnice na Chaf Envoy a D-čtyři.“

„To dává smysl,“ řekl Luke. „Nemohli riskovat, že Chissové zaznamenají podezřelé energetické hodnoty, když při pátrání po drátohryzkách skenovali jejich loď. A stejně jako dohlížitelé i oni mají samozřejmě problém se starým tibannovým plynem.“

„Přesně tak,“ řekla Mara. „Ale v početní převaze jsou pořád.“ Potěžkala světelný meě. „Takže je to na nás.“

„A na pětisté první.“ Luke se zarazil a zamračil se. Jeho pozornost upoutal vzdálený zvuk. „Slyšíš to?“

„Zní to jako blasterová přestřelka,“ řekla Mara a čelo se jí svraštilo starostmi. „A pořádná.“

„Možná se přece jen rozhodli zabít některé kolonisty hned teď,“ řekl Luke ponuře.

„Nebo se některý z Pressorových lidí rozhodl hrát si na hrdinu,“ dodala Mara. „Tak či onak je to pro nás jasný signál.“

„Správně.“ Luke zažehl světelný meč. Věděl, že oba Vagaariové tam stále ještě jsou, ale nebylo pravděpodobné, že by čekali přímý útok. „Připravena?“

„Připravena.“

*

„Znovu,“ přikázal Drask.

Fel přikývl a vystřelil znovu, z vypůjčené karabiny poslal krátkou dávku do stěny chodby několik metrů před sebou a naslouchal lehce dýchavičnému, charakteristickému zvuku zastaralé zbraně. „Tak co?“

„Zdá se, že jsou rozrušení,“ odpověděl generál. U ucha si přidržoval vagaarijskou přilbu, kterou si přivlastnil. „Á – teď vydali rozkaz.“

Fel se zamračil. „Jak to můžete vědět?“ zeptal se. „Vždyť ani nemluvíte jejich jazykem.“

„Rozkazy znějí ve všech jazycích stejně,“ prohlásil Drask. „Teď už zbývá jen čekat. Uvidíme, jestli to byl rozkaz, ve který doufáme.“

„Přicházejí,“ zamumlal Drapák a kývl hlavu k ohbí chodby, u kterého čekal on a Mrak.

„Připravte se.“ Drask mávl na Fela. „Znovu spusťte palbu.“

Fel tak učinil a snažil se sledovat oba dva konce chodby najednou. Mezi jednotlivými dávkami slyšel blížící se rychlé kroky…

Ozvalo se zachřestění zbroje a najednou byli tady: pět Vagaariů v pancířích, kteří se domnívali, že jdou na pomoc svým soukmenovcům. Stačili vypálit pouze jedinou, vyplašenou salvu, než je oba stormtroopeři skosili na podlahu.

„Výborně,“ řekl Drask a spokojeně si prohlížel jejich práci. „Tím jsme nepřítele částečně oslabili. Kam navrhujete, abychom šli dál?“

„Tamhle vzadu je několik místností se záložními bateriemi,“ řekl Fel pochybovačně. „Nechcete se snad pokusit o stejný trik dvakrát, že ne?“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Drask. „Nastal čas vrátit nepříteli úder. Druzí dva stormtroopeři už by touto dobou měli být na místě. Teď je potřeba nahnat Vagaarie na dostřel jejich zbraní.“

„Á,“ řekl Fel. „V tom případě bychom měli spíš než do místností s bateriemi raději jít do obslužné chodby hydraulických systémů. Jsou tam dva přístupové panely, které by se nám mohly obzvlášť hodit: první průchod ústí do jedné z příčných chodeb na téhle straně od haly turbovýtahů na pravoboku a druhý vede přímo do haly.“

„Jak moc je pravděpodobné, že Vagaariové postavili ke vstupu do té chodby hlídky?“

„Málo,“ odpověděl Fel. „Je úzká a nejspíš není výrazně označená.“

„A má nějaké možnosti úniku?“

„Vedou z ní dveře jak do hlavní strojovny, tak do záložního velitelského komplexu,“ řekl mu Fel. „Na obou těch místech bychom se dokázali ubránit malé armádě.“

„Vynikající,“ řekl Drask. „Zaveďte nás tam.“

Fel obezřetně provedl skupinku několika malými místnostmi pro údržbu. Cestou se neustále rozhlížel, jestli nespatří nějaké zatoulané Vagaarie. Když dorazili ke vstupu do obslužné chodby, zjistili, že je uzavřený a zablokovaný.

„Nechápu, odkud se všichni berou,“ zabručel Fel. Díval se, jak se Drapák s Mrakem pustili do dveří, a neklidně se škrábal na obvázané pravé paži. „Ta jejich loď nás sem přece nemohla sledovat, viďte?“

„Nemohla nás sem sledovat a taky nás sem nesledovala,“ odpověděl Drask. „Ale teď, když už víme, že mají technologii umožňující zpomalení tělesných funkcí, odpověď se nabízí sama.“

„Ale jestliže nás ne– ach.“ Fel se rozpačitě odmlčel. Bylo to tak očividné. „Ty tři zapečetěné místnosti v jejich raketoplánu – ty, o kterých tvrdili, že je v nich vakuum.“

„Ano,“ potvrdil Drask. „Ačkoli malá část každé z nich nepochybně opravdu byla otevřena do vesmíru.“

„Jasně – část u senzorů dveří a přístupového průchodu,“ přikývl Fel. „ Jinak by test, který vaši lidé provedli, ukázal, že údaje senzorů byly falešné.“

„Samozřejmě ale měli tajný způsob, jak ty místnosti znovu utěsnit,“ řekl Drask. „Proto předstírali, že Estoshe někdo přepadl. Chtěli mu poskytnout záminku, aby mohl zůstat na lodi.“

„Jenže oni to vlastně ani nepředstírali – oni ho skutečně postřelili,“ připomněl mu Fel. „Musí strašně moc dychtit po pomstě.“

„Snad,“ zamumlal Drask. „Anebo je možná motivuje něco praktičtějšího.“

Ode dveří se ozvalo duté lupnutí. „Hotovo,“ oznámil Mrak.

„Výborně,“ řekl Drask. „Pokračujeme.“

Mrak šel jako první a Drapák, Drask a Fel ho následovali. Fel si s obavami uvědomil, že chodba je užší, než se zdálo podle nákresů; bylo v ní stěží dost místa, aby stormtroopeři při chůzi nedrhli rameny o potrubí, které lemovalo stěny. Byla příliš úzká, než aby mohli kráčet dva vedle sebe.

Což znamenalo, že pokud budou muset zahájit ústup, Fel se svou zraněnou rukou poběží v čele.

Naštěstí Vagaariům zřejmě tato dvířka unikla. V chodbě nebyly žádné hlídky ani jiné známky přítomnosti nepřátel. Podle všeho to dokonce vypadalo, že toto místo nebylo navštíveno celé roky, a Fel musel několikrát přemáhat šimrání v krku způsobené prachem, který svými kroky zvířili. Poté, co věnovali tolik úsilí tomu, aby se tajně přikradli k nepřátelům, by byla pořádná ostuda, kdyby se prozradili záchvatem kašle.

K cílovému panelu se dostali bez potíží. Drask pokynul stormtrooperům, aby s BlasTechy připravenými v rukou zaujali pozice přímo před panelem. Pak se natáhl mezi nimi a odblokoval ho.

Tyto dveře se naštěstí otevřely bez nejmenších těžkostí. Stormtroopeři byli připraveni a v okamžiku, kdy se panel vysunul nad jejich hlavně, zahájili palbu. „Vidíte něco?“ křikl Fel na Draska do štěkotu BlasTechů.

„Vagaarie,“ odsekl Drask stroze. Nepřátelé nyní začínali palbu opětovat a Fel sebou škubal, jak jeden výboj za druhým zasahoval jeho muže a zanechával na jejich bílé zbroji černé šmouhy. Cílů byl rozhodně nadbytek – Fel viděl, jak oba stormtroopeři rytmicky otáčejí zbraněmi sem a tam – ale současně mu připadalo, že nepřátelská palba spíš sílí, než slábne. Ať už byl počet Bearshových vojáků jakýkoli, zdálo se, že velká část se jich soustředila právě tady.

A dokonce i legendární pětistá první měla své meze.

Draskovi trvalo pouhých pár sekund, než dospěl ke stejnému závěru. Znovu se natáhl kolem stormtrooperů a zmáčkl tlačítko. Dveře se zabouchly a jejich kov zvonil nárazy opožděné vagaarijské palby. „Udělali jsme, co jsme mohli, abychom je přiměli k ústupu,“ řekl a postrčil Fela zpátky směrem, ze kterého přišli. „Je čas, abychom také ustoupili.“

„Jasně.“ Fel se obrátil –

A ztuhl. Průchodem se k nim plížila řada vagaarijských válečníků.

Nepříteli tato léčka tedy přece jen neunikla.

KAPITOLA

21

Luke se přikrčil, vyklouzl z průchodu, ve kterém se schovával, a vystartoval chodbou k další místnosti v řadě. Zatímco utíkal, vzduch kolem něho propalovalo krupobití blasterových výstřelů, které se vzápětí odrážely od čepele jeho světelného meče. Ke dveřím se dostal bez úhony a vběhl do místnosti.

Uviděl, že to byla další ložnice; tahle byla přeměněna v hernu. V zadním rohu se k sobě na podlaze choulily čtyři mladé páry, jejichž strach k němu sálal jako záře sady permasvětel. „Všechno je v pořádku,“ ujistil je. „Nebojte se, teď už jste v bezpečí.“

Nikdo z nich neodpověděl. Luke se s povzdechem vyklonil zpátky do chodby, aby se znovu opatrně rozhlédl. Doufal, že tuhle zvláštní zášť vůči rytířům Jedi chová pouze skupina původních trosečníků z Mezigalaktické výpravy. Ať už však měli ke své nenávisti jakýkoli důvod, zřejmě si dali záležet, aby ji předali i dalším generacím.

A jestli se Jinzlerovi dalo věřit, také to bohužel znamenalo, že tohle bylo další místo, kde by nebylo bezpečné nechat Evlyn samotnou. Začínalo to vypadat, že ji s sebou budou muset vláčet celou cestu zpátky k turbovýtahům.

Mara dala zezadu znamení, že je připravena. Luke znovu pozvedl světelný meč a vstoupil zpátky do chodby.

Vagaariové opět zahájili palbu. Tentokrát však jejich střely přicházely od řady dveří dál v chodbě. Když Luke udělal krok jejich směrem, napadlo ho, že on a Mara sice těmito manévry neodstraní mnoho nepřátel, ale zato je rozhodně zatlačují žádoucím směrem.

Za sebou uslyšel dusot běžících nohou a Mara a Evlyn vklouzly do místnosti, kterou právě opustil. „Stačí!“ zavolala Mara.

Luke znovu ustoupil a připojil se k nim. „Všichni pořád živí a zdraví?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla Mara. Evlyn vypadala trochu vyjeveně, ale jinak se zdála být v pořádku. „Mimochodem, všiml sis, že Vagaariové spustili své vlastní rušení?“

„Ne, nevšiml,“ zamračil se Luke. „Kdy k tomu došlo?“

„Myslím, že někdy během posledních pár minut,“ řekla Mara. „Zatímco jsi čistil tenhle poslední úsek, snažila jsem se dovolat Felovi a všude byla jen statická elektřina.“

„Tak to je zlé,“ zamumlal Luke.

„Není to tak zlé, jak si Vagaariové myslí,“ řekla Mara. Od svého opasku odepnula jeden ze starorepublikových komlinků a podala mu ho. „Díky těmhle věcičkám jsme pořád ještě v kontaktu s Pressorem a jeho dohlížiteli.“

„Lepší než nic,“ souhlasil Luke. Komlink si strčil za opasek vedle svého vlastního. „Co mají asi za lubem?“

„Nevím,“ pokrčila rameny Mara. „Možná že Bearshe omrzely naše soustředěné útoky a nic hrozivějšího v tom není.“

„Ale možná že je,“ podotkl Luke ponuře. „A Fel s pětistou první jsou tam vzadu úplně sami.“

Od své ženy zachytil záblesk starostí. Imperiálové jí očividně přirostli k srdci. „Měli bychom sebou hodit,“ navrhla.

„Jasně,“ řekl Luke a vkročil zpátky do průchodu. „Tak pojďme…“

*

Vagaari, který šel první v řadě, sebou trhl vzad, když blasterová střela našla skulinu v jeho brnění; spadl na záda a jeho zbraň naslepo pálila do vzduchu. Fel v podřepu couval chodbičkou, ucukl, když mu jeden z výbojů prolétl kolem hlavy, a vrazil do blasteru nový zásobník s tibannovým plynem. Další Vagaari padl a celá řada nepřátel se valila na jeho místo. „Hlášení!“ křikl, když udělal další úkrok vzad ve snaze nepřekážet svým spolubojovníkům v palbě.

„Stále ještě… se držíme, pane,“ zavolal Drapák. Veškerá sebedůvěra v galaxii však nedokázala zakrýt skutečnost, že stormtrooper byl zraněn, a to těžce. Bylo tu příliš mnoho nepřátel, příliš mnoho blasterové palby, a dokonce i tuhý materiál, ze kterého bylo brnění stormtrooperů, se začínal pod náporem útoku rozpadat. Mrak přestal na otázky a rozkazy odpovídat úplně, ačkoli byl dosud na nohou, střílel dál a řádným způsobem ustupoval. Fel měl podezření, že Drapák na tom není o moc líp.

Vzhledem k tomu, že se Fel a Drask krčili, aby poskytovali stormtrooperům volný prostor k palbě, byli oba stále ještě víceméně nezraněni. Ale ani tohle nepotrvá věčně, zvlášť když neměli žádné brnění a jediný dobře zacílený výstřel je snadno mohl vyřadit z boje.

Bylo by hezké, kdyby mohli použít granáty. Stormtroopeři jich měli celou sbírku, stejně jako plynové vrhače zabudované do BlasTechů, které dokázaly granáty pořádně urychlit. Problém byl v tom, že exploze mezi trubicemi naplněnými chladicí kapalinou a dalšími provozními tekutinami by nejspíš zabila jak útočníky, tak obránce a polovinu zbývající populace Mezigalaktické výpravy. Už tak bylo dost riskantní používat tady blastery.

Vagaariové navíc konečně začali rušit jejich komlinky. Jedinou záhadou bylo, proč to neudělali už dřív.

A tak tu uvízli lapeni v úzké chodbě s nepřáteli všude kolem a bez možnosti přivolat si pomoc.

A když Fel vystřelil po dalším Vagaariovi, napadlo ho, že tady nejspíš zemře.

Byl to divný pocit. Možnost smrti byla v boji samozřejmě přítomná vždycky a on v minulosti už mnohokrát hleděl z kokpitu svého clawcraftu na blížící se nepřátelské lodě a přemítal, jestli ho snad nečeká tentokrát. Při vesmírném boji však vždycky existovala šance na přežití, a to i tehdy, když vám rozstříleli loď na kousky.

Tady žádnou takovou šanci mít nebude. Jestli ho blastery Vagaariů zasáhnou, bude mrtev.

Mrtev.

„Kde jsou ty druhé přístupové dveře?“ zakřičel mu Drask do ucha.

Fel se rozhlédl kolem a rychle se zorientoval. „Ještě dva nebo tři metry,“ řekl. „Na stejné straně chodby jako ty první.“

„Rozumím.“

Fel znovu vypálil a žasl nad Chissovým klidem. Východ do strojovny, o kterém mu Fel tak sebejistě řekl, byl úplně na druhém konci chodby, příliš daleko, než aby mohli předpokládat, že se tam dostanou dřív, než je Vagaariové díky své početní přesile převálcují.

Přístupová dvířka do haly turbovýtahů však byla v chodbě pouhých pár metrů odtud, a tak Drask rozhodl stáhnout se právě tam.

Hala bude nepochybně plná Vagaariů. Všude jinde, kam se mohli dostat, by však nejspíš měli stejný problém. V hale budou mít alespoň o trochu víc místa k manévrování.

A možná že Jediové přijdou včas. Možná.

*

Zdravotnice se napřímila a zavrtěla hlavou. „Je mi líto, pane velvyslanče, ale víc už pro něj nemůžu udělat.“

Jinzler upíral pohled dolů na stůl ošetřovny a tiše kývl. Formbi ležel zcela bez hnutí, oěi měl zavřené a dýchal ztěžka. Zdravotnici se podařilo většinu krvácení zastavit, ale Jinzler přesto viděl, že skrz obvazy stále ještě místy prosakuje krev. Jenže Chiss už i tak ztratil spoustu krve a nebyl žádný způsob, jak ji nahradit.

Alespoň zatím ještě ne. Ne dokud se nedostanou zpátky na Chaf Envoy pro zdravotnické potřeby nebo dokud nenajdou nějakého Chisse z posádky, který by měl stejnou krevní skupinu.

Pokud ovšem byl někdo z posádky Chaf Envoy ještě naživu.

„A co bacta?“ zeptal se, když znovu zvedl oči ke zdravotnici. „Nemáte tu nějakou?“

Zdravotnice na něj udiveně pohlédla. „Vy žertujete,“ řekla. „Většina bacty, kterou jsme měli, byla zničena nebo zkažena při bitvě a při tom, co následovalo. To, co zbylo, jsme spotřebovali snad už před dvaceti lety.“

„Velvyslanec nežertuje,“ ozval se z rohu ponurý hlas. „Mluví smrtelně vážně.“

Jinzler se obrátil. Seděl tam radní Keely a přidržoval si obvaz s hojivou mastí u lokte, který si odřel někdy během bitky v zasedací místnosti. „Velvyslanec Jinzler je přítel všech,“ pokračoval Keely s pohledem upřeným na podlahu. „Copak vy to nevíte? Je to přítel Modrých, Jediů, a dokonce i zabijáckých Vagaariů. Ano, velvyslanec Jinzler, ten má všechny rád.“

Zlověstně se na Jinzlera zahleděl. „Tento Modrý je skutečným důvodem, proč těm vašim jediským přátelům tolik jde o to, aby se dostali k turbovýtahům, že ano?“ naléhal a kývl směrem ke stolu. „Abyste ho mohli dostat do jeho lodi, kde by ho mohli zašít. A hned potom si vy všichni prostě odletíte a necháte nás tu zemřít.“

„To není pravda,“ řekl Jinzler co nejklidnějším hlasem. O Keelyho duševní rovnováze měl pochybnosti už předtím, než Vagaariové na něj a na zbytek rady pustili své wolvkily. Nyní o ní začal pochybovat ještě víc. „Na palubě chisské lodi jsou lidé, kteří dokáží zlikvidovat vagaarijské drátohryzky. Čím dříve je dostaneme sem dolů, tím dříve budeme moci na vaší lodi plně obnovit energii.“

Keely si odfrkl. „Ach ano. Skutečně to zní logicky.“ Zničehonic se postavil. „Jenže celá vaše profese je založena na vaší schopnosti lhát ostatním. Nebo snad ne?“

„Sedněte si, Keely.“

Jinzler pohlédl přes místnost do čekárny, kde spolu až dosud tiše rozmlouvali Uliar a Tarkosa. Rozhovor nyní ustal a oba muži s nečitelnými výrazy upřeně hleděli na Keelyho. „Sedněte si,“ opakoval Uliar. „Nebo ještě lépe – vraťte se do své kajuty.“

„Ale on je lhář, Chasi,“ trval Keely na svém. „Z toho jednoznačně vyplývá, že nám lhal.“

„Dost možná ano,“ souhlasil Uliar chladně. „Ale i tak si sedněte.“

Oba muži se chvíli vzájemně propalovali pohledy. Potom se Keely s hlasitým zašupěním sesunul zpátky na židli. „Lhář,“ zamumlal a sklopil zrak k podlaze.

Zdravotnice pohlédla na Jinzlera. Připadalo mu, že v její tváři zahlédl náznak nového napětí. „Otestuju vzorek jeho krve,“ oznámila mu. „Možná se nám podaří nasyntetizovat pro něj alespoň trochu základní plazmy. Nebude to opravdová krev, ale bude to lepší než nic.“

„Rozhodně to pomůže,“ souhlasil Jinzler. „Děkuji vám.“

Zdravotnice se na něj chabě usmála a odkráčela pryč. Feesa zaujala místo, kde předtím stála ošetřovatelka, a když se zadívala na Formbiho, obličej měla poznamenaný starostmi. „Dostane se z toho,“ ubezpečoval ji Jinzler, ale sotva to dořekl, uvědomil si, že je to nejspíš lež. Možná se v něm Keely tak docela nemýlil. „Je silný a krvácení přestalo. Dostane se z toho.“

„Já vím,“ řekla Feesa a Jinzler z jejího hlasu poznal, že i ona vědomě lže. „Já jen, že…“

„Je to váš příbuzný, viďte?“ zeptal se Jinzler a zapátral po nějakém méně bolestivém tématu. „Víte, ještě jsem se nedozvěděl, jak jsou chisské rodiny vlastně uspořádané. Zvlášť ty vládnoucí.“

Nepřítomně na něj pohlédla. „Devět vládnoucích rodin je jako všechny ostatní rodiny,“ řekla. „Sourozenci, bratranci a vzdálení příbuzní jsou spojeni pokrevními svazky a mají různé společenské zásluhy. Někteří se přivdají či přižení jinam, jiní se přivdají či přižení k nám a další čeká osamělost. Jako v každé jiné rodině.“

Znovu sklouzla pohledem k Formbimu na stole. „Tohle se nemělo stát. Nic z toho se nemělo stát.“

Formbiho oči se rozechvěle pootevřely. „Feeso,“ zamumlal. „To stačí.“

„Jak to myslíte?“ zamračil se Jinzler. „Co stačí?“

Feesa se odvrátila. „Ale nic,“ řekla náhle podivně zastřeným hlasem.

Jinzlera zamrazilo v zádech. „Feeso?“ pobízel ji. „Feeso, o co jde?“

„Klid, pane velvyslanče,“ zamumlal Formbi. „Všechno vám to… řeknu… později. Teď… ne.“ Hlavu otočil nepatrně ke straně.

Směrem ke Keelymu, který stále ještě zíral na podlahu a něco si pro sebe huhlal.

Jinzler cítil, jak mu uvízl dech v hrdle, a zničehonic mu hlavou prolétla část rozhovoru za bariérou proti wolvkilům. Vy jste skutečně nevěděli, co jsou zač? zeptal se Uliar. Ovšemže ne, odpověděl Jinzler, vystrašený, pohněvaný a rozhořčený. Myslíte si, že bychom je na palubu Mezigalaktické výpravy pustili, kdybychom to věděli? Někteří z vás možná ano, odsekl Uliar. Například dědicové těch, kdo se Mezigalaktickou výpravu pokusili zničit.

A pak se najednou do řeči vložila Feesa a změnila předmět hovoru.

Vy jste skutečně nevěděli, co jsou zač? Vy jste skutečně nevěděli, co jsou zač? „Ano, aristokro,“ řekl potichu a po celém těle mu byla zima. „Později to bude úplně stačit.“

*

„Tam!“ křikl Draskův hlas Felovi do ucha. „Tam!“

Fel pohlédl příjemně překvapen doprava. Obranou byl zaměstnán natolik, že si ani nevšiml, že už se dostali k přístupovým dvířkům. Vypálil obslužnou chodbou další dva rychlé výstřely a pak riskl další pohled ke straně, aby zjistil, kde se nachází tlačítko k odblokování panelu. Našel ho půl metru nad hlavou. „Drapáku!“ zvolal. „Omračující granát!“

„Shak,“ zamumlal stormtrooper napjatým hlasem v odpověď.

Eickarijské slovo, které znamená připraven, vzpomněl si Fel znepokojeně. Drapák na tom byl očividně tak zle, že už to ani nedokázal vyslovit v basiku. Fel jenom doufal, že je natolik při smyslech, aby ho napadlo omračující granát odjistit, než ho hodí. „Připravit –“ vrhl se vzhůru a udeřil do tlačítka – „teď!“

Dvířka lehce zaskřípala a začala se otvírat. Fel otvorem zahlédl obrněné Vagaarie, kteří otáčeli své zbraně za hlukem, a pak Drapák vyhodil granát otvorem ven. Fel znovu praštil do tlačítka a deska se začala zasouvat zpátky. Z druhé strany se ozvaly zvuky náhlého zděšení, panel zajel zpátky na místo –

A potom se zdálo, že se celá stěna obslužné chodby prohnula dovnitř směrem k nim. Granát vybuchl.

„Teď!“ zakřičel Fel. Znovu udeřil do tlačítka, přepnul blaster na rychlou palbu a vyprázdnil zásobník do Vagaariů na druhém konci chodby. Dvířka se znovu otevřela, tentokrát už úplně, a Fel se střemhlav vrhl do otvoru.

Dopadl na podlahu haly turbovýtahů mezi dva omámené Vagaarie, kteří se svíjeli na místech, kam je odhodila tlaková vlna. Vyhrabal se na nohy, ignoroval protesty křečovitě stažených svalů na nohou, obrátil se a pomohl Draskovi z otvoru. „Co to bylo?“ zeptal se Chiss, když nejistým krokem překročil nejbližšího Vagaariho.

„Třaskavý granát,“ řekl Fel. Vrazil do blasteru poslední zásobník s tibannovým plynem a rozhlédl se kolem. „Na pár minut vyřadí všechny z boje.“

„A pak jim dovolí, aby se zase probrali?“ ptal se Drask. Z otvoru se mezitím vypotácel Drapák. Fel popadl stormtroopera za paži, aby mu poskytl oporu, a zamračil se, když spatřil desítky děr a spálenin, které zbrázdily jeho zbroj. „Co je to za zbraň pro válečníka?“

„Zbraň, kterou válečník použije, když si není jistý, jestli nepřítel nemá s sebou rukojmí,“ odsekl Fel. Mrak vypadal, že má potíže s dvířky; Fel se natáhl dovnitř, uchopil ho za paži a silou ho protáhl skrz. „Pojďte, musíme odsud zmizet.“

Ale na to už bylo příliš pozdě. Sotva nasměroval Mraka k chodbě vedoucí pryč z haly, spatřil, že Vagaariové, kteří jim leželi v cestě, se začínají nemotorně zvedat a obracejí zbraně nejistýma rukama proti vetřelcům. Vzhledem k rychlosti, jaké byli Mrak a Drapák momentálně schopni, se nepřátelé vzpamatují daleko dříve, než by se jim podařilo chodbou utéct. Totéž platilo o koridoru, který vedl na záď, a o příčné chodbě vedoucí na levobok.

Zbývala tedy jen jediná možnost – zůstat zde a zlikvidovat co nejvíc Vagaariů, než zabijí oni je.

„Poslouchejte!“ zašeptal Drask naléhavě. „Slyším, že se blíží kabina turbovýtahu.“

Fel se zašklebil. I on už postřehl její nezaměnitelný zvuk. Bezpochyby byla plná nepřátel, ale i tak to bylo lepší než nic. Jestli se jim podaří vyčistit kabinu dřív, než těm uvnitř dojde, co se děje, získají tím alespoň částečnou ochranu,

A pokud Vagaariové v hale zůstanou omámení dostatečně dlouho, možná se jim dokonce podaří uniknout v kabině pryč. „Jděte,“ řekl Draskovi a zatahal Mraka za ruku, aby ho přiměl k pohybu.

Proplétali se mezi omráčenými Vagaarii, stormtroopeři se potáceli jako opilí, Fel se jim ze všech sil snažil pomoct a popoháněl je kupředu. Drask, nezatížený zraněnými kamarády, urazil celou vzdálenost mnohem rychleji, a když se dveře otevřely, stál už připravený u nich. Nahnul se do dveří a ze svého charricu spustil smrtící modrou palbu.

Střelba ustala téměř ještě dřív, než začala. „Je prázdná,“ zvolal a otočil se zpátky, aby zamířil na Vagaarie, kteří se pokoušeli vstát. Nad hlavou mu prosvištěla střela; zacílil a jedinou ranou střelce umlčel. „Pospěšte si!“

Než Fel a stormtroopeři doklopýtali k otevřeným dveřím, Chiss zastřelil tři další Vagaarie a místnost se začínala plnit blasterovými střelami. „Jsme uvnitř,“ zakřičel Fel, když své svěřence zavedl dozadu do kabiny. Nepřátelská palba byla stále převážně nahodilá, ale každým okamžikem se Vagaariům vrátí jak rovnováha, tak přesnější muška. „Zmáčkněte ovládací tlačítko – tamhle.“

„Do centrálního jádra?“ zeptal se Drask mezi dvěma výstřely a vklouzl dovnitř.

„Ano,“ řekl Fel. Bearshovy posily byly nepochybně nahoře na D-4 a Fel vůbec nestál o to zaútočit teď na ně. „Do toho, zmáčkněte ho.“

Drask to udělal.

Nic se nestalo.

Drask zmáčkl tlačítko znovu a ještě jednou, a pak zkusil tlačítko D-4. Pořád nic. „V čem je problém?“ chtěl vědět Fel a přiskočil k němu.

„Nefunguje,“ zavrčel Drask. „Vagaariové ho museli zablokovat.“

O okraj dveří se rozprskla sprška nepřátelské palby. „Pojďte,“ řekl Fel, uchopil Draska za paži a odtáhl ho do zadní části kabiny. Bylo to tady. Nepřítel předvídal jejich poslední tah, a tak nyní vězeli v pasti. Fel zklamal své muže, zklamal admirála Parcka, zklamal aristokru Formbiho i zbytek Chissů.

Ale jestli od nich Vagaariové čekali, že se nechají bez odporu zabít, pak je čekalo ošklivé překvapení. Mrak a Drapák se v polovičním bezvědomí sesuli k podlaze a BlasTechy jim volně visely z rukou. Fel popadl Mrakovu zbraň, zkontroloval indikátor energie a namířil pušku na dveře. Viděl, že Vagaariové se začali cílevědomě pohybovat po hale, byli už plně při smyslech a nejspíš se chystali vzít kabinu útokem. Fel pozvedl BlasTech, připravil se na nejhorší…

A s náhlým zapraštěním trhaného kovu a plastu přední část stropu kabiny vybuchla.

Fel instinktivně stočil hlavu stranou a rychle zavřel před letícími troskami oči. Když rachot výbuchu odezněl, Fel zamrkal a znovu otevřel oči.

V přední části kabiny, stěží viditelní v oblaku prachu, stáli dva imperiální stormtroopeři.

Hlídač a Stín dorazili.

Fel odhadoval, že v turbovýtahové hale mohlo být nějakých třicet Vagaariů. Neměli nejmenší šanci. Oba stormtroopeři stáli bok po boku ve dveřích, svěží a nezranění nevzrušeně čelili nepřátelskému útoku a systematicky kropili halu blasterovou palbou.

Fel klesl na podlahu vedle Mraka a Drapáka a BlasTech mu vypadl z rukou. Zatímco naslouchal palbě, napětí z boje z něj konečně začalo vyprchávat.

A současně si začal pomalu uvědomovat bolest, která do něj hryzala na desítce různých míst na pažích, nohou a na těle. Očividně měl víc zranění, než si myslel.

Když bitva skončila, potřeboval Draskovu pomoc dokonce i k tomu, aby vůbec mohl vstát.

*

Oba Vagaariové vypálili další salvu; střely z jejich blasterů se odrážely od čepele Lukova světelného meče. Nechal Sílu, aby vedla jeho reflexy, odhodlaně postupoval vpřed a neustále zmenšoval mezeru mezi sebou a útočníky. Zvuky mnohonásobné blasterové palby, které před chvílí slyšeli z dálky, zlověstně utichly. Kvůli tunelovému vidění boje nedokázal posoudit, jaký byl její výsledek, ale začínalo to vypadat, že on a Mara jdou příliš pozdě, než aby tam mohli být k něčemu užiteční.

Vagaariové svou palbu zintenzivnili. Luke zaťal zuby a pokoušel se držet s útokem krok –

Ke štěkotu jejich zbraní se náhle přidala blasterová palba poněkud modernějšího tónu a rytmu. Několik vteřin spolu oba zvuky hrály smrtící duet a pak všechny zbraně zničehonic utichly.

„Luku? Maro?“

Luke si zastavil světelný meč v ruce; zhluboka oddychoval, přestal se úzce soustředit a znovu otevřel svou mysl. Ten hlas a pocit přítomnosti, který ho doprovázel, mu připadal velmi dobře známý…

„Tady jsme, Fele,“ zvolala Mara, když se spolu s Evlyn vynořila za jeho zády. „Honem, Luku – jsou zranění.“

Luke si mrkáním vyhnal pot z očí. Vypnul světelný meč a rozběhl se za nimi chodbou. Teď už dokázal bolest vycítit: byly jí celé vlny a valily se k němu.

Obě skupiny se setkaly u dalšího výstupku v chodbě vedle těl tří Vagaariů, které předtím Luke pomalu zatlačoval k hale turbovýtahů. „Tihle byli poslední?“ zeptal se jeden ze stormtrooperů a ukázal na ně svým BlasTechem.

„Pokud vím, tak ano,“ řekl Luke. Jeho i ostatní si prohlížel se starostmi a úctou. Všichni čtyři stormtroopeři evidentně prošli těžkým bojem; spáleniny po střelách z blasterů pokrývaly a brázdily celou jejich kdysi nablýskanou zbroj. Dva z nich měli bílé prsní pláty takřka úplně zlikvidované – bylo v nich přinejmenším deset míst, kde byla zbroj propálená skrz naskrz. Bylo těžké uvěřit, že vůbec ještě žijí a že se dokonce víceméně drží na nohou. Ani Fel nebyl v kdovíjak skvělém stavu, a ačkoli stál vzpřímeně, Lukovi neuniklo, že Drask je připravený poblíž, aby ho mohl podepřít. „Vidím, že jste měli napilno,“ řekl. Ta slova mu připadala poněkud nanicovatá, ale k nenucené důstojnosti a udatnosti, kterou ze všech šesti členů skupiny cítil, se jaksi hodila. „Je mi líto, že jsme se k vám nedostali rychleji.“

„Zvládli jsme to sami,“ řekl Fel napjatým hlasem člověka, který zápasí s bolestí a je odhodlaný nedat to najevo. „Obávám se, že jsme u turbovýtahů nechali pěknou spoušť, kterou bude někdo muset uklidit.“

„S tím si nedělejte starosti,“ uklidňoval ho Luke. „A co Bearsh? Viděli jste ho?“

„Já ne,“ odpověděl Fel a rozhlédl se po ostatních. Ozvala se několikanásobná záporná odpověď. „Musel se dostat na D-4 dřív, než jsme se vypořádali s jejich zadní hlídkou.“

„Se zadní hlídkou?“ zeptala se Mara. „Chcete říct, že tam nahoře jsou ještě další?“

„Každopádně,“ řekl jeden ze stormtrooperů. „Když jsme přivolávali kabinu, slyšeli jsme, jak pracují v pylonu turbovýtahů.“

„Asi se vám nepodařilo určit jejich přesný počet,“ řekl Luke.

Stormtrooper zavrtěl hlavou. „Měli jsme plné ruce práce s tím, abychom uvedli kabinu do pohybu a rozprostřeli na ní výbušnou pastu, takže jsme jim nemohli věnovat mnoho pozornosti.“

„Já jsem však provedl pár hrubých výpočtů,“ řekl Drask. „Podle velikosti těch tří nepřístupných místností na palubě vagaarijského plavidla odhaduji, že Bearsh s sebou mohl přivést až tři sta vojáků.“

Luke hvízdl. „Tři sta? To tam museli být namačkaní jako datakarty.“

„S jejich hibernační technikou by to bylo docela možné,“ souhlasil Drask.

„Co v tom pylonu dělali?“ zeptala se Evlyn.

Všichni na ni pohlédli. „Cože?“ zeptal se Fel.

„Říkali jste, že pracovali v pylonu turbovýtahů,“ připomněla jim dívka. „Říkali jste, že jste je nespočítali, ale podívali jste se aspoň, co tam dělali?“

Oba stormtroopeři, kteří byli zraněni o něco málo méně než druzí dva, si vyměnili překvapené pohledy. „Vlastně ne,“ přiznal jeden z nich. „Viděli jsme jen světla. Určitě dělali něco s trubicí, ne s některou z kabin. Ale víc toho nevíme.“

„V tu chvíli jsme museli myslet na mnohem naléhavější záležitosti,“ dodal druhý stormtrooper.

„Tak o tom pojďme přemýšlet teď,“ řekl Luke. „Co může mít Bearsh za lubem?“

„Možná existuje způsob, jak to rychle zjistit,“ odpověděla Mara, Sklonila se k nejbližšímu nehybnému Vagaariovi a stáhla mu přilbu. „Zeptejme se ho.“

Přejela pohledem ovládání a pak zapnula zabudovaný komlink. „Ahoj Bearshi,“ zavolala k mikrofonu. „Tady Mara Jade Skywalker. Jak vám to tam nahoře jde?“

Následovala dlouhá odmlka. „Bearshi?“ zavolala znovu. „No tak, Vagaari, prober se.“

„Je mi líto, generál Bearsh v tuto chvíli není k dispozici,“ odpověděl hlas, který zněl ze sluchátek přilby podivně vzdáleně a dutě. „Takže vy ještě žijete, Jedi?“

Luke se zašklebil. Generál Bearsh, to se podívejme. „Správně, Estoshi,“ řekla Mara. „Ještě žijeme a vy už jste se vykurýroval – je to nádherný den pro nás pro všechny.“

„Pro všechny ne, Jedi,“ řekl Estosh se škodolibou radostí ve hlase. „Ale pro Vagaarie to vskutku je úspěšný den. Kde přesně jste?“

„Na dreadnaughtu, který je zbavený Vagaariů,“ odpověděla Mara. „Chcete přesnější údaj?“

„To nebude potřeba,“ řekl Estosh. „Teď už vás vidím. Jste v chodbě u chladicí místnosti turbolaserů číslo dva.“

Luke lehce překvapeně pohlédl na štítek vedle nejbližších dveří. Vojáci Vagaariů měli do svých přileb evidentně zabudované velmi přesné lokátory. „Jak to myslíte, zbavený Vagaariů?“ pokračoval Estosh.

„Ach, vy to nevíte?“ podivila se naoko Mara. „Váš zadní voj už neexistuje. Všichni zahynuli.“

„Neříkejte,“ odpověděl Estosh. „Zajímavé. Vy Jediové jste schopnější válečníci, než jsme si mysleli. Naše chyba.“

„Chyba, za kterou zaplatili druzí,“ zdůraznila Mara. „Ale to je asi typické. Mám za to, že nejste tak odvážný, abyste sjel sem dolů a podstoupil některá z rizik osobně?“

Estosh se melodicky zasmál. „Díky za pozvánku, ale nic z toho nebude. Vrchní velitel nikdy nepodstupuje stejná rizika jako řadoví vojáci. Já mám své povinnosti a oni mají zase své.“

„Tak vrchní velitel, říkáte,“ prohodila Mara. „Udělal jste na mě dojem. A když už mluvíme o povinnostech, přece jste neobětoval nějakých čtyřicet vojáků jen proto, abyste pozabíjel pár stovek lidí a hrstku Chissů, že ne?“

„Ovšemže ne,“ řekl Estosh. „Povězte mi, je tam s vámi mistr Skywalker?“

Luke zaváhal; za tou otázkou cítil past. Estosh byl ochotný mluvit, ale jen tehdy, pokud věděl, že druhý Jedi se zatím nepohybuje volně po lodi.

Na druhou stranu, kdyby mu Luke potvrdil, že naslouchá, jeho vlastní svoboda pohybu bude vážně omezena – přinejmenším po délku rozhovoru.

Jelikož Fel a stormtroopeři byli z větší části neschopni boje, nebyl by dobrý nápad dát Vagaariům vědět, že on i Mara se nacházejí na stejném místě.

Vycítil, že Mara dospěla ke stejnému závěru. Naštěstí přišla i s odpovědí. Čtverácky se na Luka usmála, vytáhla komlink od Pressora a pozvedla obočí.

Kývl, že rozumí, odepnul od svého opasku stejné zařízení a rychle udělal několik kroků chodbou směrem na záď. Mara komlink zapnula, nastavila ho k mikrofonu přilby a přikývla. „Ano, jsem tady, Estoshi,“ řekl Luke do svého komlinku. „Co chcete?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Estosh pohotově. Jeho hlas, vycházející z komlinku, zněl nyní tlumeně. Luke pokračoval chodbou směrem k zadní turbovýtahové hale. Usoudil, že je nejvyšší čas zjistit, co přesně se tam nahoře děje. „Pouze jsem vám tohle všechno nechtěl později opakovat. Máte pravdu, skutečně tady jsme kvůli pomstě. Ale rozhodně ne kvůli pomstě na pár lidských otrhancích, kteří budou brzy umírat spolu s vámi. Ne. Naše pomsta stihne celou chisskou rasu.“

Luke spatřil, že kolonisté nyní začínají vycházet z nejrůznějších koutů a výklenků, ve kterých se schovávali. Jakmile ho zahlédli, většina z nich se opět bázlivě stáhla. „Je pěkné mít životní cíl,“ poznamenala Mara. „Připadá mi však těžké uvěřit, že na palubě Mezigalaktické výpravy je něco, co vám pomůže vyvrátit Chisskou ascendenci. Nebo mají Vagaariové ve zvyku hýřit velkými slovy, která ve skutečnosti nic neznamenají?“

„Klidně se mi posmívejte, Jedi,“ zavrčel Estosh. „Já jsem tady nahoře, kdežto vy tam dole.“

Luke nyní dospěl do turbovýtahové haly. Za hromadami vagaarijských těl čekala jediná kabina. V přední části stropu měla podivně tvarovanou díru po výbuchu. Vstoupil dovnitř a otočil se k ovládacímu panelu.

Teprve až pak si všiml, že Evlyn šla celou dobu za ním.

Překvapeně na ni zamrkal a honem vypnul mikrofon komlinku. „Co tu děláš?“ vyhrkl.

„Chci vám pomoct,“ řekla. „Co můžu udělat?“

Nejprve měl nutkání říct jí, ať se vrátí k Maře, kde bude v bezpečí. Zjistit, co Vagaariové zamýšlejí, půjde jen jediným způsobem – podívat se nahoru na D-4 osobně. Jestliže Vagaariové nechali u tohoto přístupu uvítací výbor, mohlo by to znamenat nepříjemnosti.

Ale v obličeji té dívky bylo něco, co v něm probudilo zasuté vzpomínky…

„A nikam dál než tam nahoru už se nedostanete,“ odpovídal Marin hlas uštěpačně z komlinku; byl to pečlivě zvolený tón, který měl Estoshe vytočit ještě víc. „Nebo jste snad zapomněl, že jsme uprostřed Reduty Chissů?“

„Chci jít s vámi,“ řekla Evlyn. „Prosím.“

Luke se usmál; paměť mu konečně sepnula. Chci jít s vámi. Stále ještě si pamatoval, jak byl dychtivý a následně zklamaný, když kdysi dávno na první Hvězdě smrti říkal ta samá slova Benovi Kenobimu. Ben však jeho pomoc odmítl a tažný paprsek, který bránil Millennium Falconu v úniku, se vydal vypnout úplně sám.

A tím se vydal vstříc smrti.

Seběhly by se věci jinak, kdyby Lukovi dovolil, aby šel s ním? Ovšemže ano. Především by nikdy nenašli a neosvobodili Leiu. Han by se ji tehdy rozhodně nesnažil zachránit, alespoň ne sám od sebe.

V průběhu let si však mnohokrát za bezesných nocí představoval, že by se jemu a Benovi mohlo společnými silami podařit Vadera porazit nebo alespoň zneškodnit, potom jít osvobodit Leiu z její cely a pak vzít R2-D2 a drahocenné plány Hvězdy smrti na Yavin 4.

„Á, takže přece jen existují věci, o kterých nevědí ani velcí Jediové,“ poškleboval se na oplátku Estosh. „Možná jsem podcenil pouze vaše základní bojové schopnosti, ale nic víc.“

O tom, jaké by mělo být logické, praktické rozhodnutí, nebylo nejmenších pochyb. Tam nahoře by se Evlyn ocitla v ohrožení a nejspíš by Luka rozptylovala, což by mohlo být osudné i jemu.

A přesto – navzdory vší logice – mu jeho instinkty našeptávaly pravý opak.

Věř svým instinktům, Luku…

„Buď připravená turbovýtah zastavit,“ řekl jí. Přikrčil se v kolenou, sáhl do Síly pro energii a vyskočil zubatým otvorem na střechu kabiny. Jakmile spatřil různobarevné dráty, které střechu křižovaly, bylo mu zřejmé, proč má díra tak divný tvar. Stejně jako přední turbovýtahy, i tenhle býval nastražen jako past. Stormtroopeři, kteří tu díru udělali, některé z kabelů přetáhli jinam a pak mezi ně rozprostřeli trhavinu tak, aby je nepoškodili. „A jestli ti řeknu, abys odsud vypadla, okamžitě sjedeš s kabinou zpátky dolů a bez otázek a bez odmlouvání přivedeš Maru a Imperiály. Jasné?“

Evlyn přikývla. Luke si znovu přivolal Sílu, natáhl se otvorem dolů a zmáčkl tlačítko.

Kabina začala pomalu rachotit směrem k D-4, „dolů“ od místa, kde Luke momentálně seděl. Vytáhl zářičku, nastavil nejužší paprsek a čekal.

„To od vás bylo trochu nefér, Estoshi,“ ozval se z komlinku Felův hlas. „Ani Jediové nemohou vědět úplně všechno. Od toho mají spojence, jako jsme my. O tom záznamníku, který jste napojili na navigační obvody, víme.“

Luke se zamračil na komlink. V navigačních obvodech byl záznamník a Fel a pětistá první o něm věděli?

A nikomu dalšímu se o něm nezmínili?

„Aha, takže proto ta diverze s drátohryzkami,“ řekla Mara. I z téhle vzdálenosti dokázal Luke vycítit její vlastní překvapení a zlost, že se s nimi Fel o toto tajemství nepodělil. V jejím hlase však nebylo nic než profesionální zájem. „Věděli jste, že tenhle večírek budete možná opouštět předčasně, a tak jste si zajistili záznam celé trasy zpátky k velitelské stanici Brask Oto. A s Jinzlerem jste si šel do předního pozorovacího salonu popovídat proto, že byl náhodou příliš blízko akce?“

„Ano,“ potvrdil Estosh. Zdálo se, že na něj proti jeho vůli udělalo dojem, že to Maře došlo tak rychle. „Kdyby odešel v nesprávný okamžik, mohl by zahlédnout Purpshe, jak zařízení instaluje. Mistře Skywalkere, jste tam ještě?“

Luke znovu zapnul mikrofon. „Pořád jsem tady, Estoshi,“ ujistil ho. „Uvědomujete si ovšem, že ani s tím záznamem se nedostanete z Reduty ven? Než jste ho spustili, byli jsme už půl hodiny na cestě.“

„Poslední úsek bude jednoduchý,“ řekl Estosh lhostejně. „Opustit okraj hvězdokupy není zdaleka tak složité jako navigovat loď do jejího nitra.“

Kabina turbovýtahu nyní dospěla k hlavnímu gravitačnímu zlomu a rotovala ve tmě. Za okamžik svůj obrat dokončila a před Lukem se ukázal celý vnitřek trubice až k ohybu v místě, kde se pylon zespodu napojoval na D-4.

Zamračil se. I když nedohlédl až na samý konec trubice, měl by být schopný slyšet zvuky jakékoli činnosti, ke které by poblíž ohybu docházelo. Všude však panovalo ticho. Ať už tam Vagaariové dělali cokoli, zřejmě svou práci dokončili.

Nejspíš to nevěstilo nic dobrého. Luke zažehl zářičku a posvítil s ní vzhůru.

A zatajil se mu dech. Několik metrů před ohybem spatřil prstenec plochých šedých krabic, rozmístěných po vnitřním obvodu trubice.

Krabic, které vypadaly přesně jako ty, na které on a Mara narazili při počáteční cestě skrz D-4. Krabic, o kterých Mara tvrdila, že jsou plné výbušnin.

Vagaariové pylon zaminovali.

KAPITOLA

22

Luke zíral vzhůru a cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Pro odpojení Dreadnaughtu 4 od zbytku Mezigalaktické výpravy nepochybně existoval řádný a systematický postup. Vagaariové očividně neměli zájem zjistit, jaká procedura to byla.

Kabina se nyní blížila k prstenci. „Jedna věc mi pořád vrtá hlavou, Estoshi,“ řekl Luke do komlinku. Volnou ruku natáhl vodorovně nad díru ve stropě, kde ji Evlyn mohla vidět. „Když jsme vyráželi na tenhle výlet, nemohli jste vědět, jestli některý z dreadnaughtu bude vůbec celý nebo dokonce připravený k odletu. A k tomu, abyste si zaznamenali navigaci Chaf Envoy uvnitř Reduty, jste rozhodně nepotřebovali všechny ty vojáky.“ Kabina dospěla k výbušninám a Luke píchl prstem do vzduchu. Evlyn byla připravena a kabina se váhavě zastavila v prostoru.

„Správně,“ řekla Mara. Postřehla jeho náhlé napětí a Luke vycítil, že si dělá starosti, ale i tentokrát ze svého hlasu všechno pečlivě odfiltrovala. „Takže jaký byl váš původní plán? Ptám se čistě ze zvědavosti, samozřejmě.“

„Vy lidé jste opravdu divní tvorové,“ řekl Estosh, v jehož melodickém hlase se začínaly objevovat stopy podezření. „Čeká vás smrt a vy místo toho, abyste se snažili oddálit svůj osud, sedíte tiše na místě a ptáte se na věci, které vám nemohou nijak pomoci.“

Luke pomalu přejel světlem zářičky po výbušninách. Rozbuška k nim byla připojená celkem jednoduše – podobným způsobem, jaký během Rebelie používali povstalečtí ženisté. Teoreticky by se mu mělo podařit prostě od ní všechny výbušniny odtrhnout.

Problém byl v tom, že rozbuška od něj byla čtvrtinu obvodu trubice daleko.

Není emocí; je pouze mír. Luke se opatrně nadechl a snažil se přemýšlet. Samozřejmě by snadno dokázal zanést Sílou světelný meč k rozbušce a od beden s výbušninami ji odseknout. Vagaariové ji však mohli vybavit pojistkou, aby zásahům na poslední chvíli zabránili. Jestliže ji rozbuška skutečně měla, její odseknutí by okamžitě způsobilo detonaci.

A navíc se mezi krabicemi a kovem nacházelo ještě něco dalšího, něco, co sice viděl, ale nemohl se k tomu dostat, aniž by rozebral všechno nad tím. Každou neznámou věc bylo nutné považovat za nebezpečí a při práci s výbušninami to platilo dvojnásob.

„Víte, háček je v tom, že my Jediové se nedáme zabít zdaleka tak snadno, jak by se vám hodilo,“ řekla Mara Estoshovi klidně. „Je dost pravděpodobné, že se s vámi ještě uvidíme, a čím víc toho o vás budeme vědět, tím snadnější pak pro nás bude zbavit vás hodnosti jednou provždy.“

Luke přesto usoudil, že kdyby se dokázal dostat ke krabici, měl by slušnou šanci, že přijde na to, jak výbušniny zneškodnit. Problém spočíval v tom, že šachta turbovýtahu byla dokonale hladká a nikde poblíž nebyly žádné výčnělky, které by ho unesly. Ani zakrytý svazek kabelů, po němž on a Mara vyšplhali předním pylonem, nevedl dostatečně blízko ke krabici. Možná by se mu podařilo udělat něco za použití tekutého vodiče, ale většinu svých zásob vypotřeboval, když spolu s Marou zakrývali škvírky v kabině turbovýtahu, v které je prve uvěznil Pressor.

Ale pokud byla tahle konkrétní kabina příliš daleko, některá z dalších kabin v této šachtě by měla být umístěna tak, aby projížděla těsně vedle ní. Stačí, když bude spolu s Evlyn pokračovat na D-4, kde Vagaariové podle všeho zablokovali zbytek kabin, přejdou do té správné a sjedou zpátky dolů. Nebudou ani muset chodit do haly a vystavovat se nepřátelské palbě – stěny kabin bude prosekávat světelným mečem, dokud nenajdou tu, kterou potřebují.

Pohlédl dolů do kabiny a mávl rukou nahoru. Evlyn přikývla a dotkla se tlačítka, a kabina znovu začala stoupat. Minuli výbušniny, projeli ohybem –

„Sebedůvěra vám rozhodně nechybí,“ řekl Estosh hlasem, který byl znenadání hebký jako hedvábí. „Lituji jen, že nebudu svědkem vaší smrti. Sbohem, Jediové.“ Z Lukova komlinku se ozvalo cvaknutí, jak Vagaari přerušil spojení –

A pylon pod ním se zničehonic rozzářil strašidelným, mihotavým modrozeleným světlem, které doprovázelo kovové syčení.

„Luku!“ zavolala Mara po komlinku. „Co se to tam děje?“

„Myslím, že se chystají odpálit pylony,“ odpověděl Luke ponuře a pokynul Evlyn, ať kabinu zastaví. Nad sebou viděl ostatních pět kabin tohoto turbovýtahu, stejně jako mezeru, do které by za normálních okolností vklouzla jejich kabina. „Znáš nějaký typ roznětky, která syčí a vydává modrozelené světlo?“

„Mohla by to být pražnička,“ řekla Mara. „Je to acidobazická žáropevná hmota, kterou se do stěny vypálí rýhy, aby ji výbušniny mohly snáze rozmetat.“

„Za jak dlouho prohoří kolem pylonu téhle velikosti?“

„Za půl minuty,“ řekla Mara. „Možná o něco déle. Jestli jsi někde u toho, okamžitě se ztrať.“

Luke slyšel, jak mu srdce bije v krku, a zvažoval své možnosti. Kdyby se mu podařilo dostat se k rozbušce dřív, než pražnička dohoří…

Ne. Za půl minuty by to nestihl. Zvlášť když měl s sebou Evlyn, která by ho zdržovala.

Neměl ji s sebou brát. Poprvé za dlouhou dobu ho jeho instinkty zradily.

Ale na otázky a sebeobviňování teď nebyl čas. „Jasně,“ řekl a píchl rukou dolů. „Už mizíme.“

Evlyn to nemusel říkat dvakrát. Udeřila do tlačítka a kabina zamířila zpátky dolů. Z náhlého impulsu Luke tasil světelný meč a zažehl ho. Jestli z toho měli Vagaariové vyváznout, alespoň to nebude bez úhony. Podržel spínač Sílou a vrhl zbraň vzhůru do mezery mezi kabinami. Zasáhla horní část stěny turbovýtahové haly a on měl právě tolik času, aby spatřil, jak vířící čepel vysekla v kovu velkou díru, a pak se mu ztratila za ohybem trubice. Kabina klesala, projela prstencem výbušnin –

A s úlekem spatřil, že Mařin odhad zbývajícího času byl příliš vysoký. Spálená část už obtáčela víc než polovinu kruhu, a jak se mihotavý oheň blížil k rozbušce, zdálo se, že jeho rychlost se zvyšuje.

Zbývalo jim jen asi pět sekund.

„Na podlahu,“ zakřičel Luke na Evlyn a dírou ve střeše skočil dovnitř. Věděl, že kabina nebude ani zdaleka dostatečnou ochranou před silou výbuchu, k němuž se schylovalo, ale nic lepšího k dispozici neměli. „No tak, na podlahu!“ opakoval.

Evlyn ho však k jeho překvapení neposlouchala; zůstala u ovládacího panelu a mačkala tlačítka na malém ovladači, který zapojila do droidí zdířky. Přemítal, jestli mu nerozuměla, nebo jestli prostě ztuhla strachem, a natáhl se po ní.

Ale sotva sevřel rukou její paži, vycítil z dívky zoufalé odhodlání. Když ji začal stahovat dolů, zmáčkla na ovladači ještě jedno, poslední tlačítko –

A Luke se i s ní ocitl náhle ve vzduchu, jak pod nimi začala podlaha prudce klesat. Kabina vlétla do hlavního gravitačního zlomu a začala se obracet, takže mu výbušniny a ohnivá modrozelená záře zmizely z očí.

Vzápětí pylon vybuchl.

Bylo to, jako by podlaha kabiny vyskočila proti němu. Tvrdě ho udeřila do tváře a do trupu; dopad mu vyrazil dech. Stále ještě držel Evlyn za ruku, a když se přes ně přehnala tlaková vlna exploze, reflexivně přitáhl dívku k sobě.

Tiskl ji k tělu a v uších mu zvonilo od tlakové vlny, když vtom se boční stěna kabiny rozletěla na kusy.

Zalapal po dechu, jak do něj začaly narážet trosky – některé ho bičovaly jako hole, jiné se mu zasekávaly do zad, rukou a nohou jako nože. Zaslechl, jak vedle něj Evlyn vykřikla, nechal do ní proudit Sílu a snažil se alespoň částečně potlačit její bolest. Déšť trosek ustal, hukot odezněl a Luke riskl pohled nahoru skrz zbytky stropu. Nad nimi se ukázal spodní ohyb pylonu. Těsně za ním bylo bezpečí turbovýtahové haly D-5. Kabina se otřásala, ale vytrvale pokračovala vzhůru.

Potom najednou zjistil, že nemůže dýchat.

Vypjal hruď a snažil se naplnit plíce vzduchem. Takřka žádný tam však nebyl. Jelikož kabina byla rozbitá a vzdálený konec trubice byl utržený výbuchem, on a Evlyn dýchali pouze řídkou atmosféru planetoidy.

Uvolni se, přikázal si Luke přísně a nutil se zachovat klid. Věděl, že jeho buňky v sobě mají dost kyslíku alespoň ještě na půl minuty a jediské techniky dokáží tuto dobu prodloužit na trojnásobek. Ruku přesunul Evlyn zezadu na krk, pokoušel se jí předat svou vlastní důvěru v Sílu a snažil se zpomalit její dýchání. O několik sekund později se kabina usadila na své místo v turbovýtahové hale.

Dveře zůstaly zavřené.

Luke zaťal zuby a upřeně se na ně zahleděl. Samozřejmě že se samy neotevřou – ne když měly na jedné straně téměř vakuum. Bude potřeba dostat se přes jejich bezpečnostní západky. Pomocí Síly uchopil panel a zatáhl.

Dveře se krátce zachvěly, ale zůstaly zavřené.

Luke to zkusil znovu; snažil se nashromáždit co nejvíce sil. Kvůli účinkům tlakové vlny výbuchu, bolesti způsobené troskami, která mu stále pulzovala tělem, a nedostatku kyslíku se mu však nedařilo potřebnou sílu zaostřit.

Zrak se mu začínal zakalovat. Ještě několik sekund a upadne do bezvědomí. Naposledy zabral –

A s prásknutím, které otřáslo celou kabinou, se dveře rozletěly. Luke otevřel oči a zamžoural proti přívalu vzduchu, který mu zničehonic začal fičet do tváře.

Mara, jejíž oči planuly obavami, starostmi, a, ano, vztekem na něj, ho popadla za ruce a protáhla ho dveřmi. Pressor byl hned vedle ní a odnesl do bezpečí svou neteř.

Dveře se zabouchly, jakmile je Mara pustila. „Ahoj zlato,“ řekl Luke a pokusil se o úsměv. „Jsem doma.“

Zakroutila hlavou. „Skywalkere –“

„Já vím,“ řekl Luke. Nepřestal se usmívat a nechal temnotu, aby ho pohltila.

*

Dveře do pooperačního pokoje ošetřovny se otevřely a Mara vkročila dovnitř. „Jak jsou na tom?“ zeptal se Jinzler, který vzhlédl ze židle u postranní zdi. „Slyšel jsem jednoho zdravotníka říkat, že to pěkně schytali.“

„Vypadalo to horší, než to bylo,“ ujistila ho Mara. Jinzler se tvářil docela klidně, ale Mara si všimla, že nepokojně svíral a rozevíral ruce v klíně. „Většina Evlyniných zranění byla jen povrchová a měla by se uzdravit celkem rychle,“ pokračovala. „Luke měl několik hlubších tržných ran, ale ošetřili mu je včas, takže neztratil příliš mnoho krve. Než ho dají do pořádku úplně, vklouzl do jediského hojivého transu.“

Fel zamručel. „To musí být příjemné, umět něco takového.“

„Občas se to hodí,“ souhlasila Mara a rozhlédla se po místnosti. Tak zuboženou skupinku už hodně dlouho neviděla. Formbi ležel na jednom z lůžek, občas se mu zachvěla víčka a dýchal ztěžka a pomalu. Vedle lůžka seděli naproti sobě Drask a Feesa; Drask byl také samý obvaz a vypadal vyčerpaně, zatímco Feesa vypadala pouze unaveně a ustaraně. Fel a stormtroopeři se shromáždili v zadním koutě vedle hromádek své poničené zbroje a probírali se svými vlastními seznamy zranění. Zaujalo ji, když si povšimla, že ten ne-lidský stormtrooper, Sumil, má světle oranžovou krev.

„Takže,“ pokračovala Mara a nepatrně zvýšila hlas. „Vypadá to, že máme chvíli čas. Co kdybychom si pořádně promluvili?“ Pohlédla na Fela. „Můžete spustit, veliteli. Nepřeslechla jsem se, když jste předtím říkal, že jste nachytali Vagaarie, jak zapojují záznamník do navigačních obvodů Chaf Envoy?“

„My jsme je ve skutečnosti nechytili při činu,“ bránil se Fel. „Sumil našel záznamník až potom, co ho tam umístili.“

„Díky za upřesnění,“ kývla Mara. „Tak proč jste nikomu nic neoznámili?“

„Protože jsme upřímně řečeno nevěděli, komu by bylo bezpečné to oznámit,“ řekl Fel na rovinu. „Nevěděli jsme, jestli ho tam dal Bearsh, generál Drask, aristokra Formbi, velvyslanec Jinzler –“ Pohlédl Maře přímo do očí. „– nebo vy.“

„Aha,“ řekla Mara. Před jeho upřeným pohledem neuhnula a vrátila mu ho i s úroky. „Dobrá, zkusme to tedy jinak. Kdysi jste nám řekl, že nevíte, proč vás Parck na tuhle misi poslal. Lhal jste. Pak jste svou historku změnil a tvrdil jste, že jste tu proto, abyste nás chránili. Myslím, že i tohle byla lež. Nechcete to zkusit vysvětlit ještě do třetice?“

Felovi zaškubalo ve rtu. „Admirál Parck nám oznámil, že expedici čeká velké nebezpečí. Poslal nás, abychom aristokrovi Formbimu poskytli dodatečnou ochranu. A to je všechno, co nám řekl,“ dodal pevně. „Ani jsme nevěděli, odkud to nebezpečí hrozí.“ Ušklíbl se. „Kdybychom to věděli, Bearsh a jeho kamarádi by už byli dávno v železech. To vám garantuji.“

Mara se natáhla po Síle. „Ano,“ zamumlala. Tentokrát se skutečně zdálo, že Fel říká pravdu. Nebo alespoň pravdu, jak ji znal, což nemuselo být totéž. „Mám za to, že současně se vyjasnila i záhada vašeho ztraceného operačního manuálu.“

Fel přikývl. „Vagaariové se toho zřejmě chtěli o Mezigalaktické výpravě dovědět co nejvíc ještě před příletem.“

„Ovšem,“ souhlasila Mara. „A tím se dostáváme k ještě zajímavější otázce.“

Otočila se ke třem Chissům. „Když tak o tom přemýšlím, aristokro Formbi, pro tuhle výpravu jste si obstaral pořádně silný doprovod. Nejprve jste zavolal Parckovi a požádal jste o Luka a o mě, jenže zpráva se zpozdila. A potom, když už se zdálo, že nedorazíme, jste se s ním spojil znovu a přesvědčil jste ho, aby vám poslal jednotku těch nejlepších stormtrooperů, které měl k dispozici.“

„Je to opravdu velké štěstí, že vás tu všechny máme,“ řekl Drask a vážně pokýval hlavou. „Můžeme vám být vděční za to, že ještě žijeme.“

„Ano,“ souhlasila Mara, „Ale teď ta otázka: jak jste věděli, že budete všechnu tu pomoc potřebovat?“

„Nechápu, na co narážíte,“ odsekl Drask. V koutcích očí se mu však objevilo nové napětí. „Pozvali jsme vás, abyste převzali Mezigalaktickou výpravu. To je celé.“

Mara zavrtěla hlavou. „Promiňte, generále, ale na tohle vám neskočím. Po tom incidentu s drátohryzkami nám aristokra výslovně nařídil, abychom na palubě lodi nepoužívali světelné meče. A když jsme se potom nemohli dostat do hangáru dreadnaughtu, nikdo z vás nás nepožádal, abychom průlez jednoduše prosekli, ačkoli bychom to stihli za zlomek času, který na to potřebovali technici s řezačkami.“

„Ano,“ vložil se do řeči Jinzler zamyšleně. „Vzpomínám si, že mě to tehdy taky napadlo. Přemítal jsem, jestli to není nějaký druh nemístné chisské pýchy.“

„Taky jsem si to myslela,“ pousmála se Mara napjatě. „Vlastně jsem si to myslela až do chvíle, kdy na mě Bearsh poštval své wolvkily, aby mě zabili… a já jsem je rozsekla vejpůl.“

Jinzler se prudce nadechl. „Váš světelný meč,“ řekl, když náhle pochopil. „On nikdy neviděl světelný meč.“

„Přesně tak, neviděl,“ souhlasila Mara. „Protože Formbi si dal pořádně záležet, aby nás nikdy neviděli v akci. Tohle a jediské schopnosti všeobecně – které také nikdy neviděli – nám poskytlo výhodu, na niž nebyli vůbec připraveni.“

Pohlédla zpátky na trojici Chissů. „Takže znovu: jak jste mohli vědět, že budeme tu výhodu potřebovat?“

„Váš tón se mi ani trochu nelíbí,“ řekl Drask škrobeně. „Proti členovi Páté vládnoucí rodiny nesmíte vznášet taková nepodložená obvinění.“

„Feesa,“ zamumlal najednou Jinzler.

Mara na něj pohlédla. „Cože?“

„Feesa,“ opakoval Jinzler a přikývl, jako by podivný kousek skládanky zničehonic zapadl na místo. „V turbovýtahu, těsně potom, co sklapla Pressorova past, byla vystrašená mnohem víc, než bych považoval za přiměřené. To proto, že jsme tam byli úplně sami s Bearshem a ještě jedním Vagaarim. Nemám pravdu?“

Feesa neodpověděla. „Aha,“ řekla Mara a pozorně se zadívala na Formbiho. „Takže jsem se pletla. Za tím podfukem vůbec nestál aristokra, ale Feesa.“

Aristokrova zavřená víčka se zachvěla. „A jelikož je očividně příliš mladá, než aby mohla být vysoce postavenou členkou vládnoucí rodiny,“ pokračovala Mara, „myslím, že bude úplně v pořádku, když tato obvinění vznesu proti –“

„Dost,“ zašeptal Formbi tiše.

„Prosím, aristokro Chaf ornťbintrano,“ řekla Feesa se stopou naléhavosti v hlase. „To je v pořádku. Nemám strach přiznat se ke své úloze.“

„Tvoje oddanost mě ctí, praneteři,“ řekl Formbi. Natáhl se a dotkl se její ruky. „Byl to však můj plán a moje rozhodnutí. Nemohu a nechci dopustit, aby za mé činy nesl odpovědnost někdo jiný.“

Nepatrně otočil hlavou. „Jedi Skywalker, přistupte blíž, ať na vás vidím, a ptejte se.“

Mara si stoupla vedle Feesy. „Vy jste věděli, že jsou to Vagaariové, že?“ řekla. Byla odhodlaná nenechat se obměkčit ani jeho strhanou tváří, ani krvavou skvrnou na jeho paži. „Věděli jste to od samého počátku.“

Formbi přikývl. „Ano.“

„Ale vždyť jste mi říkal, že jste nikdy předtím žádného z nich neviděli,“ namítl Jinzler.

„To je pravda,“ přisvědčil Formbi. „Od někoho, kdo je viděl, jsem však obdržel jejich detailní popis.“ Usmál se na Jinzlera. „Vy byste mohl uhodnout, kdo to byl.“

Mara vytřeštila na Formbiho oči; najednou jí to došlo. „Tím myslíte… Car’dase?“

Aristokra znovu přikývl. „On a já jsme si krátce promluvili, když přivezl pana velvyslance k Chaf Envoy“ řekl. „A když se potom ukázali Vagaariové, věděl jsem, že to jsou opravdu oni.“

„Car‘das má prsty ve víc věcech, než jsem tušila,“ poznamenala Mara. „Nenasměroval tam Vagaarie náhodou taky právě on?“

„Ne,“ řekl Formbi. „Když jsem admirálu Parckovi posílal zprávu se žádostí o účast mistra Skywalkera, zajistil jsem, aby z přenosu unikal dostatečně silný signál, který by se dal zachytit v oblastech, o nichž jsme tušili, že tam Vagaariové shromažďují své síly.“

„A na loď jste je pustili i přesto, že jste věděli, co jsou zač?“ tázal se Jinzler. Znělo to spíš překvapeně než rozzlobeně.

Formbi znovu zavřel oči. „Vagaariové jsou národem násilníků, pane velvyslanče,“ řekl unaveně. „Zabili mnoho bytostí, zotročili mnoho dalších a všechny, kdo je poznali, uvrhli do hrůzy a beznaděje. Ba co hůř, možná že se spojili se silami ještě mnohem nebezpečnějšími, než jsou oni sami. Pokud se Bearshovi podaří utéct třeba jen s částečným plánem cesty do nitra Reduty, bude tato informace nepochybně strašlivým způsobem použita proti nám.“

„Takže Vagaariové potřebují dostat za vyučenou,“ dokončila Mara a zamračila se. „Tak v čem je problém?“

Formbi se mdle pousmál. „Problém je v chisské vojenské doktríně, Jedi Skywalker,“ odpověděl. „Konkrétně v nařízení, že nesmíme zaútočit na žádného potenciálního nepřítele, dokud on neohrozí chisské zájmy v chisském prostoru jako první.“

Mara na něj zůstala zírat. „Vy jste chtěli, aby vás ohrozili,“ řekla. Nevěděla, jestli tomu má věřit. „Pozval jste je na palubu jedné z vašich lodí a do vaší nejdůležitější vojenské základny a doufal jste, že provedou přesně to, co udělali.“

Drask zasupěl. „Přesně to, co udělali? No to snad ne!“

„Ovšemže jsem nepředpokládal, že se stane to, k čemu nakonec došlo,“ ujistil ho Formbi. „Pouze jsem očekával, že se těch pět Vagaariů, které jsme pustili na palubu, někdy po příletu k Mezigalaktické výpravě pokusí zmocnit Chaf Envoy. Taková provokace by stačila, abychom mohli jednat.“

„Zvlášť když k tomu přidáte povraždění několika neozbrojených členů posádky?“ vložil se do řeči Fel,

„Ztráty na životech nebyly nutné ani předpokládané,“ odpověděl Formbi. Něco z jeho zápalu mu prosáklo únavou do hlasu. „Má loď byla pro tuhle misi speciálně připravena. Poblíž stanovišť všech členů posádky jsme zřídili úkryty, ze kterých by se mohli snadno ubránit útoku, jakmile by se Vagaariové prozradili. Jelikož jsem v hangáru dreadnaughtu nechal oddíl válečníků, čekal jsem rovněž, že v případě, že se Bearsh a ostatní pokusí do plavidla vrátit, od nich dostaneme varování. Domnívali jsme se, že je nachytáme pouze při pokusu o krádež nebo sabotáž, což by podle pravidel o útočení stačilo.“

Zavřel oči. „Uder však přišel odjinud a mohutnější, než jsem očekával,“ pokračoval a jeho zápal se zvolna vytrácel. „Válečníci, které jsem zanechal v dreadnaughtu, jsou zcela jistě mrtví. A nejspíš i všichni ostatní, které jsme nechali na palubě. Jejich krev padá na moji hlavu.“

„Nemůžete za to, že jste nevěděl o vagaarijském triku se zpomalením tělesných funkcí,“ podotkl Jinzler. „Car‘dasovi to muselo uniknout.“

„Pouze se s nimi setkal,“ řekl Formbi. „Nešel na exkurzi po jejich technologických zařízeních.“

„Příště se bude muset snažit víc,“ řekla Mara. „A co ostatní? Feesa, generál Drask a vaši ostatní pobočníci?“

„Feesa znala celý plán,“ odpověděl Formbi. „Proto jsem trval na tom, aby šla s námi – aby v případě, že by se mi něco stalo, mohla celou akci dokončit. Nikdo jiný nevěděl o nic víc než vy sami.“

Nepatrně se pousmál. „Ačkoli věřím, že generál Drask si toho dokázal spoustu domyslet.“

„Spoustu, ale ne všechno,“ zabručel Drask. „Bylo by bývalo lepší, kdybyste se mi svěřil úplně se vším.“

„Kdybych to udělal, byl byste teď spoluodpovědný za zmanipulování událostí a způsobení tohoto konce.“ Formbi zavrtěl hlavou. „Ne. Vina musí spočinout jen a pouze na mých ramenou.“

„Tohle všechno budete moct řešit, až budete doma,“ řekla Mara. „Můžeme předpokládat, že pravidlům o útočení bylo učiněno zadost?“

„Bohatě, Jedi Skywalker,“ potvrdil Drask zlověstně. „Byli jsme napadeni bez důvodu a bez milosti. Chisská ascendence a Vagaariové jsou nyní ve válečném stavu.“

„Výborně,“ řekla Mara. „Nerada bych se tím musela probírat znovu jenom proto, že jsme přehlédli nějakou poznámku napsanou drobným písmem. V tom případě už zbývá jen jedna maličkost, ten uvolněný kabel, který málem srazil Luka na zem, když jsme prvně vstoupili na palubu Chaf Envoy. Doufám, že z tohohle nechcete vinit Vagaarie?“

Drask si rozpačitě odkašlal. „Obávám se, že za tento incident nesu vinu já, Jedi Skywalker,“ přiznal se. „Když se aristokra Chaf‘orm‘bintrano zeptal admirála Parcka, které válečníky z Nové republiky by bylo nejlepší mít po ruce, kdyby se vyskytly potíže, doporučil mu vás a mistra Skywalkera.“

„Působil dojmem, jako by se o vašich bojových schopnostech přesvědčil na vlastní oči,“ zamumlal Formbi.

„Ano,“ řekl Drask. „Já jsem však jeho příběhům o schopnostech rytířů Jedi tak docela nevěřil.“

„A tak jste připravil malou zkoušku,“ řekla Mara. „Získali jsme si vaše uznání?“

„Stačí, když řeknu, že jste mě nezklamali,“ pousmál se nepatrně Drask. „Zato zkouška, o kterou se dnes postarali Vagaariové, vám poskytla mnohem lepší příležitost, abyste ukázali, co ve vás je.“

„Ano,“ zamumlala Mara. „To bych řekla.“

Za jejími zády se otevřely dveře. Dovnitř vešly Rosemari a Evlyn, které vzápětí následoval Pressor. „Tady jsi,“ řekla Mara dívence. „Jak se cítíš?“

„Docela dobře,“ odpověděla Evlyn, a když se dveře zavřely, rozhlédla se po ostatních. Nejspíš porovnává, kdo má kolik obvazů, pomyslela si Mara a nakrátko ji to pobavilo. „Je Luke v pořádku?“ zeptala se dívka. „Chci říct mistr Skywalker. Zachránil mi život. Stáhl mě na podlahu a chránil mě, když vybuchl pylon.“

„Je v pořádku,“ ujistila ji Mara. Její matka ji mezitím nasměrovala k jednomu z ostatních lůžek. „A co se týče zachraňování životů, myslím, že vy dva jste v tomhle ohledu vyrovnáni.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Rosemari podivně ostrým hlasem. „Evlyn nic neudělala.“

„Ale udělala,“ nedala se Mara. „Evlyn reaktivovala past turbovýtahu přesně v tom správném okamžiku, takže kabina sletěla trubicí do gravitačního zlomu těsně předtím, než výbušniny explodovaly. Kdyby to neudělala, hlavní nápor exploze by neschytala stěna, ale prasklý strop, a dovnitř by prolétlo mnohem víc trosek. Tak předvídavého načasování lze dosáhnout pouze pomocí Síly.“

„Ale neřeknete jim o tom, že ne?“ úpěnlivě ji žádala Rosemari. „Prosím?“

„Oni tady nemají Jedie rádi, Maro,“ řekl Fel tiše. „Nevím přesně proč, ale je to tak.“

„Nejenže je nemáme rádi, veliteli,“ řekl Pressor zasmušile. „Jakmile na někoho rada nalepí cedulku Jedi, okamžitě ho pošle na trojku.“

„Tím myslíte D-tři?“ zeptal se Jinzler. „Dreadnaught číslo tři?“

„Přesně ten,“ řekl Pressor. „Pylony, které ho spojovaly se zbytkem Mezigalaktické výpravy, byly během útoku a ztroskotání zničeny nebo se zbortily, takže zůstal úplně oddělený. A tak z něj Uliar a ostatní Přeživší udělali místo, kam mohou bez obav vyhostit každého, kdo začne jevit známky toho, že by mohl být Jedi.“

„Myslel jsem, že k tomu slouží Karanténa na D-šest,“ podotkl Fel.

Pressor zavrtěl hlavou. „Karanténa je pro lidi, které z používání Síly podezírají“ řekl. „Na trojku je pošlou, jakmile si jsou celkem jistí.“

„Říkáte celkem jistá“ zeptal se Sumil měkce. Výraz jeho tváře byl naprosto nehybný. V některých ohledech, napadlo Maru, vypadal bez zbroje ještě nebezpečnější. „Co přesně znamená to celkem?“

Pressor od něho odvrátil zrak. „Jsou si jistí úplně,“ řekl. „Správní rada. Nemůžu mluvit za nás ostatní.“

Pohlédl na Maru. „Vlastně to není rozsudek smrti,“ dodal s podivnou kombinací upřímnosti a rozpaků. „Je tam spousta jídla a energie. Dá se tam žít v relativním pohodlí celý život.“

„Ale taky v naprosté izolaci,“ řekl Sumil hrozivě. „Vy ty lidi odsuzujete k životu v osamění.“

Pressor si povzdechl. „Udělali jsme to jen dvakrát,“ řekl. „Zatím.“

„Nesmějí ji tam poslat, Jorade,“ řekla Rosemari. „Nedovolím to.“

Náhle pohlédla na Maru. „Vy byste ji mohli vzít s sebou, viďte?“ zeptala se s prosbou v očích. „Mohli byste ji vzít s sebou, až budete odlétat.“

„Plánovali jsme vzít vás s sebou všechny,“ odpověděla Mara. „Jenže pokud se nedostaneme odsud zpátky na Chaf Envoy, ani jedna z těch možností bohužel nemá velkou budoucnost.“

„Před pár okamžiky jsem mluvil s techniky,“ řekl Pressor. „Většina bezpečnostních pancéřových dveří přestala fungovat už před lety a velkou část těch zbývajících teď vyřadily z provozu ty zatracené drátohryzky. Pokud se nám nepodaří opravit alespoň některé z nich, nebudeme moct otevřít dveře turbovýtahů ani žádný z vnějších průlezů, protože jinak bychom přišli o všechen vzduch.“

Pohlédl na Draska. „Z vaší lodi se pořád ještě nikdo neozval?“

Generál zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl. „A už ani nevěřím, že se ozve.“

„Myslíte, že jsou všichni mrtví?“ zeptal se Pressor.

Drask zavřel oči. „Včetně posádky bylo na palubě Chaf Envoy třicet sedm válečníků,“ řekl. „Vagaariů mohly být až tři stovky.“ Pak oči zase pootevřel do úzkých rudě žhnoucích štěrbin. „Na takový zničující útok nemohli být připraveni.“

Maře se sevřel žaludek. Ta vícenásobná smrt, kterou ona a Luke cítili, když byli na palubě D-l, mohla znamenat, že zahynuli všichni Chissové, nebo jejich značná část, nebo třeba jen oddíl válečníků, které Drask zanechal v hangáru D-4. Tehdy – stejně jako teď – se to nedalo poznat přesně.

Avšak i kdyby nějací Chissové přežili, žádný rozdíl by to nejspíš neznamenalo. I kdyby se Vagaariové neobtěžovali vyslídit a zabít všechny na palubě, rozhodně by loď zle poškodili. „Jinými slovy můžeme předpokládat, že nám nikdo nepomůže,“ uzavřela. „Dobrá. Pressore, říkal jste, že D-tři je od zbytku Mezigalaktické výpravy izolován. To znamená, že pro přechod sem a tam musíte mít skafandry. Jsou některé z nich dosud funkční?“

„Zhruba dvě desítky,“ odpověděl. „Ale jak jsem vám řekl, průlezy nemůžeme otevřít.“

„To ani nemusíme,“ pověděla mu Mara. „Stačí, když kolem jedněch dveří turbovýtahu postavíte malý keson. Já budu uvnitř. Pak proseknu trup, vylezu pylonem nahoru a vyrazím po povrchu planetoidy k Chaf Envoy.“

„A jak se dostanete zpátky?“ zeptal se Drask.

„To budu řešit až potom,“ odpověděla Mara. „Co si o tom myslíte?“

Světla jim zablikala nad hlavami. „Skvělé,“ zamumlal Pressor. „Drátohryzky už se nejspíš dostávají ke generátoru.“

„Cože, my už jedeme na energii z generátorů?“ zeptala se Mara.

„Tato část lodi ano,“ potvrdil Pressor. „Do hlavních elektrických obvodů už se dostaly.“

„Moment,“ přerušil ho Jinzler a svraštil čelo. „Vy máte přenosné generátory? Kolik?“

„Funkčních asi jen deset,“ odpověděl Pressor. Světla blikla znovu –“Spíš už jenom devět.“

„Že mě to nenapadlo dřív,“ řekl Jinzler, jakoby znechucen sám sebou. „Co nejrychleji je sežeňte – všechny – a rozmístěte je v chodbách.“

„A k čemu je máme připojit?“ zeptal se Pressor zmateně.

„K čemu chcete,“ řekl Jinzler. „Ke světlům, ohřívačům – k čemukoli. Prostě z nich vymáčkněte maximální výkon a pak vypněte hlavní reaktory.“

„To nemůže vyjít,“ prohlásil Drask. „I kdyby se generátorům podařilo vylákat drátohryzky ven, je jich příliš mnoho. Rychle přetíží a zničí vedení generátorů a pak se vrátí k větším zdrojům energie.“

„To by byla pravda,“ pousmál se napjatě Jinzler, „kdyby se k nim skutečně dostaly.“

Otočil se zpátky k Pressorovi. „Ale ony se k nim nedostanou, protože každý generátor postavíte do nádrže se slanou vodou. Červi do ní vlezou, voda zkratuje jejich trávicí ústrojí a bude po nich.“

„Vy si děláte legraci,“ řekl Pressor. „O ničem podobném jsem nikdy neslyšel.“

Jinzler pokrčil rameny. „Tenhle trik jsme vymysleli, když jsem se po klonových válkách potloukal sektorem Hadar. Je pěkně nechutný, ale funguje.“

„Okamžitě přikážu technikům, aby se do toho dali,“ řekl Pressor a vytáhl komlink. „Že jste měl ale pestrou kariéru, velvyslance.“

Jinzlerova odpověď, pokud se k nějaké dostal, zanikla v náhlém přívalu emocí, který upoutal veškerou Marinu pozornost. „Něco se stalo,“ řekla. Odepnula si světelný meč od opasku a vyrazila ke dveřím. Pressor se tam dostal první, plácnutím je odblokoval a protáhl se jimi ven.

Potom uslyšeli z dálky křik.

„Poběžte,“ zavrčel Pressor a vytáhl blaster. Spolu s Marou vyrazil poklusem chodbou.

Zahnuli za roh a málem se srazili s desítkou techniků a civilistů, kteří se hnali opačným směrem. „Vrátili se!“ zalapal jeden z techniků po dechu, protáhl se kolem Pressora a ukázal prstem za sebe. „Jsou v turbovýtahu. Snaží se vlámat dovnitř.“

Pressor polohlasně zaklel palcem zapnul komlink. „Všichni dohlížitelé se přesunou k přednímu pylonu na pravoboku,“ přikázal. „Vagaariové jsou zpátky.“

„To nedává smysl,“ namítla Mara a snažila se za běhu vyčíst něco ze Síly. Příměs ne-lidských myslí však byla příliš slabá, než aby se dala oddělit od paniky civilistů, která pulzovala vzduchem kolem ní. „Proč by se měli vracet?“

„Možná se rozhodli, že nás přece jen chtějí vidět umírat,“ řekl Pressor zlověstně. „Pokud to tak je, za tu výsadu těžce zaplatí.“

Když dorazili do turbovýtahové haly, jeden ze zbylých dohlížitelů tam na ně ve tmě čekal. Nervózně se ošíval a paprskem své zářičky kmital sem a tam. „Dostávají se dovnitř,“ zasyčel a obrátil paprsek na jedny ze dveří. „Slyším je. Co budeme dělat?“

Pressor nedostal možnost odpovědět. Sotva to dohlížitel dořekl, dveře znenadání prudce zaskřípaly a ukázala se v nich centimetrová mezera. Než se mohly znovu zavřít, objevila se mezi nimi tři páčidla a s dalším skřípěním se dveře neochotně otevřely. Pressor a dohlížitelé namířili na otvor své blastery; vzápětí z přítmí vyskočily dvě postavy v bojové zbroji a kmitaly vlastními zářičkami sem a tam. Za světly spatřila Mara ruční zbraně, které byly v pohybu a hledaly cíle –

„Ne,“ vyštěkla, sáhla po Síle a stočila všechny čtyři hlavně stranou. „Nestřílejte. Jsou to přátelé.“

V poslední chvilce zabránila hrozícímu střetu. Z výtahu nato vystoupila třetí postava v brnění. „Vítejte na palubě Mezigalaktické výpravy, kapitáne Brasťalshi‘barku,“ řekla Mara a krátce se příchozímu uklonila. „Už jsem si myslela, že nepřijdete.“

KAPITOLA

23

„Vůbec jsme neslyšeli Vagaarie odcházet,“ řekl kapitán Talshib znechuceně. Rudé oči mu v kalné záři permasvětel pooperačního pokoje svítily ještě mnohem jasněji. „Seděli jsme jako hlupáci v úkrytu ve velitelském středisku a čekali jsme, až zaútočí. Oni však jednoduše opustili své plavidlo, rozházeli po palubě drátohryzky a odešli. Zřejmě už byli rozhodnuti vzít starorepublikové plavidlo a nechtěli s námi ztrácet čas.“

„Ano, tou dobou už Bearsh nejspíš informoval Estoshe o změně plánu,“ přisvědčil Drask. „Než vyrazili k Mezigalaktické výpravě, byli natolik prozíraví, že si opatřili soupravu speciálních vojenských komunikátorů, a tak mohli skrz rušení posílat pulzní zprávy.“

„Kéž bych to býval věděl,“ zabručel Talshib. „Mohli jsme vyslat vojáky, aby je zadrželi.“

„Ještě že jste to neudělali,“ poznamenala Mara od Formbiho lůžka. „Viděl jste, co se stalo s oddílem, který jsme nechali v hangáru dreadnaughtu. Neměli nejmenší šanci.“

„Asi ne,“ připustil Talshib zdráhavě. Pýcha válečníka, pomyslel si Jinzler, zatímco se opíral vedle otevřených dveří o zeď a poslouchal rozhovor. Nebo možná pýcha obecně. Talshib by pravděpodobně před takovouto situací dal přednost zdrcujícímu nepřátelskému útoku, i kdyby to pro něj znamenalo zemřít v boji.

Mara to musela také vycítit. „Žádné asi, kapitáne,“ řekla přísně. „Kdybyste nezajistili ten roztržený pylon těsnicí plachtou, ještě teď bychom si marně lámali hlavu, jak se odsud dostaneme pryč.“

Talshib si odfrkl. „Čímž jsme vám umožnili volně se pohybovat z jednoho mrtvého plavidla do druhého.“

„Ani jedno z nich nebude mrtvé dlouho,“ pravil pevně Drask. „Jestliže bude metoda velvyslance Jinzlera fungovat, obě plavidla by měla být provozuschopná během několika dní.“

Talshib si znovu odfrkl. Jinzler usoudil, že právě v tomhle vězela podstatná část jeho nerudnosti. Vagaarijské drátohryzky zlikvidovaly komunikaci mezi Chaf Envoy a výsadkem a podařilo se jim ochromit loď dřív, než si její posádka, zalezlá v úkrytech, vůbec uvědomila, že došlo k útoku.

A pak, jako by už to samo o sobě nebylo dostatečně trapné, se ukázalo, že jeho loď bude vyčištěna díky vynalézavosti člověka. Tohle ho muselo dopalovat asi nejvíc a Jinzlera trochu překvapilo, že Drask překonal sám sebe a zmínil se mu, kdo ten plán vlastně vymyslel.

Pokud to ovšem neudělal záměrně a nechtěl tím svému podřízenému nepříliš jemným způsobem připomenout, že i Chissové se občas mohou od jiných ras něčemu přiučit. Generálův zdvořile nevlídný postoj vůči lidem se během posledních pár hodin každopádně značně vylepšil. Jinzler si mohl jenom domýšlet, co tu změnu asi způsobilo.

„Už leze další,“ zašeptala vzrušeně Evlyn, která stála v chodbě o pár kroků dál. „Ne, jsou dvě. Ne, vlastně je jich spousta.“

Jinzler se odlepil od zdí a přešel k ní. V mnohem jasnějším světle, které zářilo z držáku nad přenosným generátorem, spatřil skupinu asi dvou desítek drátohryzek. Vlnily se po podlaze za lákavou vůní elektrického proudu.

„Opatrně,“ varoval dívku, když vykročila směrem k nim. „Jestli se k nim dostaneš moc blízko, tvoje bioelektrická energie by je mohla vyplašit.“

„Dobře,“ řekla a ustoupila zpátky. Společně sledovali, jak křehce vyhlížející potvůrky čile lezou přes okraj široké, ploché nádoby, v níž spočívaly podsadité nohy generátoru. Jedna po druhé padaly do slané vody, několikrát sebou zaškubaly a přestaly se hýbat. „To je vážně bezva,“ poznamenala.

„A taky účinné,“ souhlasil Jinzler nepřítomně. Upínal totiž pozornost k útržkům hovoru Formbiho válečné rady, které se k němu tu a tam donesly. Drask a Talshib právě probírali různé možnosti a Mara, Formbi a Fel se občas ozvali s připomínkou nebo návrhem. Luke, stále ještě v jediském transu, byl na druhém konci chodby v operačním sále, kde ho předtím sešívali.

Žádná z možností, které přišly na přetřes, bohužel nezněla moc slibně, alespoň ne z místa, kde stál on. Další generátory vypůjčené z Mezigalaktické výpravy by mohly proces dekontaminace Chaf Envoy urychlit, ale i tak s ní nebudou hotovi dříve než za tři dny. Pokud Vagaarie cestou nepotkají technické problémy, ukradený dreadnaught bude mít před Chaf Envoy příliš velký náskok, než aby ho bylo možné dostihnout dřív, než unikne z hvězdokupy a dospěje k velitelské stanici Brask Oto.

„Vy už brzy odletíte, že?“ I Jinzler obrátil plnou pozornost zpátky k Evlyn. „Odletíme všichni,“ řekl jí. „Ty, tvoje máma – my všichni.“

„Chtěla jsem říct, že jakmile bude loď Modrých – chci říct Chissů –opravena, vy, Mara a Luke odletíte.“

„Ale vrátíme se,“ slíbil Jinzler. „Nebo alespoň nějaké chisské transportéry. Vezmou vás, kamkoli si budete přát.“

Zavrtěla hlavou. „Nic se tím nezmění,“ řekla tiše. „Ať už půjdeme kamkoli, Uliar vždycky najde nějakou trojku, do které mě zavřou.“

„To neudělají,“ naléhal Jinzler. „Určitě se poučili. Nebýt tebe, mohla umřít spousta dalších lidí.“

„Nic se tím nezmění,“ opakovala. „Podle nich ne.“ Vzdychla. „Kéž byste sem nikdy nepřiletěli. Kdybyste to neudělali…“ Odmlčela se.

„Kdybychom to neudělali, tak co?“ pobízel ji Jinzler. „Žila bys dál v přetvářce?“

„Mohla bych,“ odpověděla. „Spousta lidí se přetvařuje.“ Pohlédla mu přímo do očí. „I vy.“

Jinzlera rýpl do hrudi osten provinilosti. „To je něco jiného,“ bránil se. „Kdybych jim neřekl, že jsem velvyslanec, Chissové by mě s sebou nejspíš nevzali.“

„Ale teď už jste tady,“ připomněla mu. „S přetvářkou jste mohl skončit už dávno.“

„No ano, jenže my teď nemluvíme o mně, mladá dámo,“ připomněl jí přísně. „Mluvíme o tobě. Jde o to, že by ses neměla stydět za to, co dokážeš.“

„Možná že ne,“ ozval se za nimi Pressorův hlas. „Ale taky to neznamená, že by to měla roztrubovat z velitelského můstku.“

Jinzler se otočil. Chodbou k nim přicházeli Pressor a Rosemari; Pressor měl přes ruku přehozeno několik pytlů. „Nesu vám nový pytel,“ oznámil. Oddělil jeden od ostatních a podal ho Evlyn. „Tenhle je plastový, takže se nepromáčí.“

„Díky,“ řekla a na oplátku mu podala svůj, který už byl skoro plný.

„Opravdu si myslím, že bys měla jít za ostatními na šestku, Evlyn,“ řekla Rosemari a prohlížela si Evlyniny obvazy. „Necítila by ses tam líp?“

„A ty by ses tam cítila líp?“ zeptala se Evlyn kousavě.

Rosemari stáhla koutky úst. „Asi ne,“ přiznala. „Ředitel Uliar už s nimi nejspíš mluvil.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl Pressor. „Ale zamyslel jsem se nad tím a možná pořád ještě existuje způsob, jak se z toho vykroutit.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Rosemari.

„Uvažuj,“ řekl Pressor. „Kromě toho kousku v turbovýtahu, který nikdo jiný neviděl, udělala Evlyn jen jedinou věc – přitáhla ten komlink po podlaze zasedacího sálu. Snadno bychom mohli zakalit vodu tím, kdybychom řekli, že to ve skutečnosti udělal velvyslanec Jinzler.“

„Až na to, že já nejsem Jedí,“ podotkl Jinzler.

„Možná jste lhal i v tom,“ opáčil Pressor. „Nebo jste možná ani sám nevěděl, že tu moc máte.“

„A navíc jste bratr známé Jedi,“ dodala Rosemari zamyšleně. „To se taky počítá. Možná že ten váš povzbuzující projev v zasedacím sále ve skutečnosti stimuloval vaše schopnosti, ne Evlyniny.“

„To mám kvůli vaší dceři lhát?“ zeptal se Jinzler.

Rosemari mu pohled bez mrknutí opětovala. „Proč ne?“ řekla. „Do potíží jste ji dostal vy a vaši lidé.“

„Nejsou to potíže,“ namítl Jinzler, „ale příležitost.“

Evlyn se vedle něj pohnula. „Velvyslanec Jinzler říká, že bych se neměla stydět za to, kým jsem.“

„Velvyslanec Jinzler nemusí s těmito lidmi žít,“ odsekl Pressor ostře a mračil se přitom na Jinzlera.

„Pro tuhle chvíli musím,“ zalitoval Jinzler. „A mohl bych dodat, že ta chvíle se možná pěkně protáhne. Dokud nevyhubíme všechny drátohryzky, nedozvíme se, jestli nezpůsobily trvalé škody. Taky bychom mohli zjistit, že Chaf Envoy už nikdy znovu nepoletí.“

„Ano, to by mohlo být zlé,“ zabručel Pressor. „Asi vás nenapadlo vzít s sebou záložní plavidlo s hyperpohonem?“

„Vlastně jsme s sebou měli tři,“ zkřivil Jinzler tvář. „Velitelův letoun, transportér, ve kterém přiletěli Imperiálové, a loď Luka a Mary. Než Vagaariové opustili Chaf Envoy, zneškodnili všechny tři. Talshib říkal, že si dali tu práci a sabotovali i svůj vlastní raketoplán, a ten dokonce ani hyperpohon neměl.“

Pressor zakroutil hlavou. „Jsou důkladní, to se jim musí nechat. Takže, za jak dlouho se po vás začnou shánět ostatní Chissové?“

„To je právě ta potíž,“ řekl Jinzler. „Formbi s touhle expedicí dělal velké tajnosti. Nejsem si jistý, jestli ostatní Chissové vůbec vědí, že jsme tady. Jistě, někteří jsou na palubě velitelské stanice, kterou jsme minuli cestou do hvězdokupy, ale Vagaariové ji dost možná plánují zničit. Jestli se jim to podaří, mohlo by trvat měsíce, než se sem někdo dostane.“

„Tím by se to vyřešilo, že?“ zamumlala Evlyn.

Všichni se po ní podívali. „Cože?“ zeptal se Pressor.

„Tím by se to vyřešilo,“ opakovala Evlyn. „Protože jestli zůstanete, museli by dát Luka a Maru do trojky taky, kdyby tam dali mě. A to by nemohli udělat, že ne?“

„Vážně o tom pochybuji,“ souhlasil Jinzler váhavě. Tohle ho vůbec nenapadlo.

„A pak by mě mohli naučit, jak se stát skutečnou Jedi,“ pokračovala Evlyn a vzhlédla ke své matce. „Potom už bychom se nemuseli bát, co by mi mohli udělat, protože by to nedokázali.“

Rosemari natáhla ruku a pohladila dcerku po vlasech. Ve tváři se jí zračila podivná tíseň. „Evlyn…“

„To si přece přeješ, viď?“ naléhala na ni Evlyn. Otočila se zpátky k Jinzlerovi. „A vy taky, ne?“

„Rozhodně si přeji, abys rozvíjela svůj talent,“ souhlasil Jinzler. „Ale my jsme jediní, kdo ví o Vagaariích a o tom, co zjistili o Redutě. Jestli tady uvízneme, mohlo by to znamenat smrt mnoha dalších Chissů.“

„Je to důležité?“ zeptala se Evlyn nezvykle vyzývavě.

„Ovšemže je to důležité,“ řekla Rosemari. Hlas měla smutný, téměř rezignovaný, ale Jinzlerovi přesto připadal klidný. „Velvyslanče… možná že je tu ještě jeden transportér s hyperpohonem. V jednom z hangárů na trojce máme Deltu-dvanáct Skysprite.“

Pressor se obrátil ke své sestře. Čelist mu poklesla úžasem. „Cože tam máme?“

„Deltu-dvanáct Skysprite,“ opakovala. „Je to podsvětelný transportér pro dva pasažéry s přípojným prstencem hyperpohonu. Tatínek mi ji ukázal, když jsme tam kdysi společně pracovali.“

„Vůbec jsem netušil, že Mezigalaktická výprava má něco takového,“ divil se Pressor.

„Tuší to jen málo lidí,“ řekla Rosemari. „A ani ti podle mě nevědí, k čemu tu ta loď vlastně byla. Tatínek to aspoň nevěděl.“

Pohlédla na Jinzlera. „Problém je v tom, že Správní rada přinutila tatínka hyperpohon rozmontovat. Věděli, že se jim nikdy nepodaří najít z hvězdokupy cestu ven, a nestáli o to, aby na to některý z vyhoštěných Jediů přišel a dostal se pryč.“

Jinzler se opatrně nadechl. Loď s hyperpohonem… „Říkáte, že prstenec byl rozmontován, ne zničen? Jsou všechny ty díly stále ještě tady?“

„Jsem si jistá, že tatínek nic nerozbil,“ odpověděla Rosemari. „Byl velmi pečlivý. A když skončil, dal všechno do jedné velké skříně. Kdyby se vám podařilo hyperpohon zprovoznit, někdo by aspoň mohl odletět pro pomoc.“

„Takže vy byste nás prostě nechala jít?“ zeptal se Jinzler a pozorně si ji prohlížel. „Přesto, že kdybyste si nás tu udržela, mohli bychom pomoci vaší dceři?“

„Proti vaší vůli?“ zeptala se Rosemari tiše. „A za cenu životů všech těch Chissů?“ Zavrtěla hlavou. „Ani za nic. Ani kvůli mé dceři. V zájmu galaxie Jediové slouží ostatním, spíš než aby jim vládli.“

S hořkosladkým úsměvem na rtech shlédla dolů na svou dceru. „Vidíte?“ řekla. „Dokonce znám i jejich kodex.“

Evlyn objala svou matku. „Věděla jsem, že uděláš správnou věc,“ zašeptala.

Jinzler se zhluboka nadechl. „Maro?“ zavolal.

O tři sekundy později se Mara objevila ve dveřích pooperačního pokoje s kapitánem Talshibem v patách. „Co se děje?“ chtěla vědět a rozhlížela se kolem po známkách potíží.

„Rosemari říká, že na D-tři je schovaná jedna Delta-dvanáct,“ oznámil jí. „Slyšela jste někdy o tom modelu?“

„Připadá mi to povědomé,“ odpověděla Mara a svraštila čelo. „Osvěžte mi paměť.“

„Je od firmy Kuat Systems,“ připomněl jí. „Tam vyráběli celou řadu strojů Delta včetně Delty-sedm Aethersprite, kterou na počátku klonových válek Jediové používali jako vesmírnou stíhačku. Žádná Delta neměla hyperpohon, ale společnost TransGalMeg pro ně vyvinula prstenec hyperpohonu, do kterého se daly zapojit. Dvanáctka byla v podstatě větší verze sedmičky. Vešli se do ní dva lidé, ale zase neměla na palubě zbraně.“

„Budu vám to věřit,“ řekla Mara. „V čem je háček?“

„Háček je v tom, jestli ji vy nebo Luke dokážete pilotovat.“

„Ale hyperpohon nefunguje,“ připomněl mu Pressor.

, Já ho opravím,“ řekl Jinzler kysele. „Dokážete ji pilotovat?“

„Bez obav,“ ujistila ho suše. „Jestli ji vy dokážete opravit, pak ji my dokážeme pilotovat.“

„Vy umíte opravit hyperpohon?“ zeptala se Evlyn vážně.

Jinzler na ni pohlédl. Vzhlížela k němu a v očích měla stejnou úctu jako v hlase. Dívka, která měla nadání rytířů Jedi… a přesto na ni udělalo dojem, že uměl opravit hyperpohon, a naplnilo ji to úctou.

Najednou znovu hleděl na svou sestru jako tehdy před lety.

„Na velvyslance je to poněkud nezvyklá kvalifikace,“ poznamenal Pressor.

Jinzler se k němu otočil, a když to udělal, cítil, že vypíná hruď.

„Nejsem velvyslanec, strážce,“ řekl a slyšel, jak se jeho hlas zvučně nese chodbou s hrdostí a sebeúctou, kterou ještě nikdy předtím nepoznal.

„Jsem elektrotechnik.“

Pohlédl na Evlyn a usmál se. „Stejně jako byl můj otec.“

*

Jakoby z hloubi studny zavolal dobře známý hlas jejich nejčastější kód: „Miluju tě.“

Luke zamrkal, otevřel oči a přemáhal obvyklý příval dezorientace. V operačním sále byla tma, pouze kdesi u stěny svítilo tlumené permasvětlo. Tvář, která se nad ním skláněla, však poznal bez nejmenších problémů. „Ahoj Maro,“ řekl a navlhčil si ústa. „Jak to jde?“

„Líp, než bych čekala, když jsi usnul,“ řekla mu. „Ale jedno po druhém. Jak ti je?“

Luke se zkusmo zhluboka nadechl. „Myslím, že už jsem víceméně uzdravený,“ odpověděl. „Svaly a kůže vypadají v pořádku.“ Zakroužil rameny. „Až na levou lopatku.“

„Měls tam velkou střepinu,“ vysvětlila mu Mara. Převalila ho na pravý bok a špičkami prstů prozkoumala napůl zahojené zranění. „Ještě bude trochu péče potřebovat.“

„Vypadá to, že máme čas,“ podotkl Luke a rozhlédl se potemnělou místností. Bearshovým drátohryzkám elektrické systémy Mezigalaktické výpravy očividně zachutnaly. „Tak povídej.“

„Vagaariové nechali Chisse na Chaf Envoy žít. Neobtěžovali se je pobít, až na ten oddíl, který jsme nechali v hangáru dreadnaughtu,“ řekla Mara. „Při prolézání D-jedničky jsme zřejmě cítili právě tenhle přepad. Ale než odešli, vypustili do lodi spoustu drátohryzek, které vyřadily z provozu prakticky všechno, co na Chaf Envoy bylo.“ Vzdychla. „Včetně Sabre, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Luke a zadíval se jí do tváře. Jestli Mara dopadne Estoshe, nechtěl by být v jeho kůži. Zahrávat si s lodí jeho ženy nebylo zdrávo. „Takže jsme tu v podstatě uvízli?“

„Není to tak zlé, jak Bearsh doufal,“ řekla Mara. „Jinzler nás naučil takový fígl, jak vylákat drátohryzky z obvodů a zabít je. Ještě tři čtyři dny a všechny lodě budou čisté.“

Napjatě se usmála. „Ještě zajímavější je, že Mezigalaktická výprava si schovala stranou malou vesmírnou loď. Deltu-dvanáct Skysprite.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ řekl Luke. „Je funkční?“

„Právě provádějí závěrečnou kontrolu,“ odpověděla Mara. „Mimochodem, Jinzler přestal být velvyslancem a zase je z něj pouhý technik hyperpohonů.“

„Tahle profese se v tuhle chvíli hodí víc,“ prohlásil Luke. „A co ostatní? Přežili všichni bitvu?“

„Ano,“ ujistila ho Mara, „i když nikdo z nich si hned tak nezatancuje. Pětistá první to odnesla nejvíc, ale Fel říká, že to bude dobré. Hlavní otázka zní, jestli se cítíš na malý výlet.“

Lukovi už došlo, kterým směrem se rozhovor ubírá. „Chceš se pokusit ztropit poplach dřív, než se Vagaariové dostanou z chisského prostoru?“

„Pokud možno ještě předtím, než se dostanou z Reduty,“ upřesnila Mara. „Nezapomínej, že u velitelské stanice mají v záloze plno zamaskovaných stíhaček.“

„Jasně.“ Luke už na to ve skutečnosti zapomněl. „Myslíš, že se cestou ven pokusí stanici zničit?“

„Já bych to aspoň udělala, kdybych se snažila zmizet s ukradenou válečnou lodí,“ řekla Mara. „Ale v tuhle chvíli před námi mají jen šestihodinový náskok. A navíc letí v dreadnaughtu. Tyhle lodě nebývaly zrovna nejrychlejší ani za těch nejlepších okolností. A známe jejich kurz. Jestli do hodiny nebo dvou odstartujeme, máme celkem slušnou šanci, že se ke stanici dostaneme dřív než oni.“

„Ano,“ zamumlal Luke.

Mara nepatrně naklonila hlavu ke straně. „Neznělo to moc přesvědčeně.“

„Jenom přemýšlím,“ řekl. „Co jídlo a vzduch? Vzpomínám si, že Delty neměly moc velký dolet.“

„Bude ho dost,“ ujistila ho Mara. „Stačí, když se dostaneme ven z hvězdokupy.“

„Jasně,“ řekl Luke. Stále ještě zvažoval různé možnosti. „A co rozpoznávací signály? Chissové na Brask Oto by nám asi nic z toho jen tak neuvěřili.“

„Ani náhodou,“ souhlasila Mara. „Formbi už mi dal nahranou zprávu, kterou jim odvysíláme; podepsali ji i Drask a kapitán Talshib. Drask mi dal taky svůj soukromý prefixový signál – takový, který bude platit v den, kdy se dostaneme k Brask Oto: dva-mezera-jedna-mezera-dva.“

„To zní přijatelně,“ zamručel Luke a opatrně se posadil. „Stihneme se před odletem najíst?“

„Zabalili nám oběd na cestu,“ řekla Mara. „Jakmile nám dá Jinzler zelenou, musíme vyrazit.“

„V tom případě můžete letět hned,“ řekl Jinzler, který vstoupil dveřmi dovnitř. „Skysprite je úplně v po–“

Odmlčel se. „Co se děje?“ zeptal se Luke a zamračil se nad nenadálým přívalem emocí v Jinzlerově tváři a vědomí.

„Ten světelný meč,“ řekl Jinzler znenadání přiškrceným hlasem. „Mohu se na něj podívat?“

„Jistě,“ odpověděl Luke a vytáhl tu relikvii z opasku. „Našli jsme ho dole na D-jedna v tom, co zbylo z můstku.“

„Domníváme se, že mohl patřit Jorusovi C‘baothovi,“ dodala Mara.

„Ne,“ řekl Jinzler tiše. Opatrně obracel starou zbraň v rukou. „Byl Lorany.“

Luke cítil, jak se mu sevřelo srdce. Nenapadlo ho říct nic jiného než „To je mi líto.“

Jinzler nepatrně, téměř neznatelně pokrčil rameny. „Věděl jsem, že nepřežila,“ řekl. „Všechna ta nenávist a předpojatost by zmizela už před lety, kdyby v jejich středu žila a pracovala skutečná Jedí. Zjistili jste, jakým způsobem zemřela?“

Luke zavrtěl hlavou. „Můstek byl strašlivě zničený a jakékoli důkazy, které tam mohly být, jsou samozřejmě půl století staré. Nedalo se poznat, jestli zemřela před ztroskotáním, nebo až po něm.“ Zaváhal. „Na stejném místě jsme ale našli kosti nějakých cizích bytostí. Mohla – ale nemusela – by tu být nějaká spojitost.“

„Nejspíš byla,“ zamumlal Jinzler. „Položila by život, aby své lidi ochránila.“

„Je mi to moc líto,“ řekl Luke znovu. „Chcete si ho vzít?“

Jinzler ještě chvíli zíral na světelný meč a Luke cítil, jaký se v něm odehrává vnitřní boj. Věc, která patřila jeho sestře; dost možná poslední pojítko s touto částí jeho života…

Zhluboka se nadechl. „Ano, to bych rád,“ řekl a podal ho zpátky Lukovi. „Ale ne teď. Mohli byste ho potřebovat a představa, že by byl Loranin meč použit proti těm, kdo ji pomáhali zahubit, se mi docela zamlouvá. Můžete mi ho vrátit, až bude po všem.“

„Udělám to,“ slíbil Luke a s novou úctou si vzal zbraň zpátky.

„A radši už byste měli jít,“ dodal Jinzler. „Loď je stále ještě na D-tři, takže abyste se k ní dostali, budete potřebovat skafandry. Zavedu vás za Pressorem. Už pro vás dva připravil.“

*

Luke čekal, že se před odletem setkají s většinou svých souputníků a že budou mít příležitost jak k náležitému rozloučení, tak k rychlému vzájemnému zhodnocení svých zranění.

Nakonec to tak ale nedopadlo. Fel a stormtroopeři se spolu se zbytkem kolonie přesunuli dolů na D-Šest, kde měli větší pohodlí a mohli se tam lépe zotavovat ze zranění utržených v bitvě. Drask a Formbi se zase odebrali na Chaf Envoy, kde je čekalo odbornější ošetření, než jaké jim mohli poskytnout zdravotníci Mezigalaktické výpravy, a Feesa byla jako vždycky aristokrovi po boku. Ředitel Uliar a zbytek rady se poněkud demonstrativně také stáhli na D-šest a nechali za sebou nevyslovenou, ale zřetelnou pohrůžku, že se na D-pět nevrátí dřív, dokud nebude znovu očištěn od poskvrnění, které představovali Jediové a jejich vliv.

Což znamenalo, že s výjimkou několika mlčenlivých techniků a dvojice chisských válečníků střežících turbovýtahy je přišli vyprovodit pouze Jinzler, Pressor, Rosemari a Evlyn. Zřejmě jen Evlyn jim měla co říct, ale zdála se být příliš ostýchavá nebo znepokojená, než aby toho řekla moc.

Za jiných okolností by se Luke možná pokusil dívku trochu povzbudit. Věděl, že Mara by to udělala zcela určitě. Jenže Vagaariové už byli o několik hodin před nimi, a tak musely jít osobní a společenské ohledy stranou.

Deset minut poté, co dorazili do haly turbovýtahů, už měli skafandry na sobě a byli připraveni jít. Jeden z Chissů je vyvedl roztrženou trubicí turbovýtahů nahoru k těsnicí plachtě a provizornímu vzduchovému uzávěru, který tu zřídila posádka Chaf Envoy, a pak je doprovodil po hrbolatém povrchu planetoidy do hangáru, ve kterém čekala Delta-12.

O třicet minut později, po zběžné prohlídce řídicích systémů a závěrečné diagnostické kontrole, Luke vyvedl Skysprite z hangáru a obrátil její nos vzhůru.

„Už jsi někdy v něčem podobném letěla?“ zeptal se, když zamířili k nebi plnému hvězd.

„Ne,“ řekla Mara a otevřela jeden ze samoohřívacích balíčků s jídlem, které jim na palubu dal Jinzler a technici Mezigalaktické výpravy. „Podle toho, co říkal Jinzler, Kuat před čtyřiceti lety prodal řadu Delta společnosti Sienar Systems. Ta vyráběla za Palpatina většinu stíhaček. Pokaždé buď vestavěla hyperpohon do trupu, nebo ho úplně vypustila.“

„Jako v případě starých stíhaček TIE,“ odtušil Luke. Když ucítil vůni, která se linula z balíčku, zakručelo mu v břiše. Karkanové ribeny s kořením torno; jedno z jeho nejoblíbenějších jídel. Mara měla zřejmě v menu prsty. „Design TIE podle mě nikdy nedával moc velký smysl.“

Mara vyndala tácek s ribenami, vedle něj položila nazlátlé pletené ovoce a dvě lahve ochucené vody a pokrčila rameny. „Jejich výroba moc nestála a Palpatinovi nevadilo plýtvat piloty. Oběd je hotový. Dej si.“

Luke se s chutí pustil do jídla. Odtrhával ribeny jednu od druhé, ohryzával je až na kost a střídavě přikusoval pletené ovoce. Už to bylo dlouho, co naposledy jedl, a hojivé transy si vždycky žádaly mnoho energie. Mara si vzala několik menších riben, ale z toho, jak se v nich nimrala, bylo jasné, že už se najedla na palubě Mezigalaktické výpravy a teď si brala jen ze slušnosti, aby nejedl sám.

Uprostřed oběda se ozvalo zabzučení z řídicího panelu. Skysprite dosáhla okraje gravitační studny planetoidy. Mara zapnula hyperpohon, hvězdné čáry zazářily a byli na cestě.

Při jídle se bavili o nedůležitých věcech a pouze si vychutnávali možnost strávit spolu několik klidných okamžiků o samotě. Když Luke dojedl ribeny a pletené ovoce, Mara předložila jako zákusek dva čokocitrusové koláče. „Takže,“ poznamenala, když se Luke zakousl do toho svého, „kdy mi povíš o tom hlubokém odhalení v pooperačním pokoji?“

„Nebylo to nic hlubokého ani překvapivého,“ řekl jí, vychutnávaje si sladkou příchuť. „Jen nahodilá myšlenka.“

„A to?“ zeptala se a ukousla si ze svého koláče.

„A to, proč by nám mělo stačit stanici Brask Oto jenom varovat?“ řekl. „Dreadnaughty možná nebyly proslulé svou rychlostí, ale byly proslulé svou odolností a já pochybuju, že Thrawn při svém útoku vyřadil všechny zbraně. I kdyby se nám stanici podařilo zburcovat, dreadnaughtu a vagaarijskému vojenskému transportéru by se ubránila jen stěží.“

„Souhlasím,“ řekla Mara. „Jaká je tedy druhá možnost?“

Usmál se na ni. „Dreadnaught zachytíme ještě na cestě, vnikneme na palubu a zneškodníme ho sami.“

„Hmm,“ řekla. „Sami dva?“

Luke pokrčil rameny. „Nečekali by to, to je jisté.“

„Ano, je to příliš šílené i na nás,“ souhlasila Mara suše. „Máš nějaký konkrétní nápad, jak se dostaneme na palubu, aniž by si nás všimli a soustředili na nás veškerou palbu?“

„Už jsem se o to postaral,“ ujistil ji Luke. „Když jsme byli s Evlyn v pylonu, hodil jsem svůj světelný meč do jedněch dveří turbovýtahu D-čtyři, takže jsou teď otevřené do vesmíru. Za předpokladu, že okolní pancéřové dveře fungují, by měla být celá hala oddělena od zbytku lodi. Vmanévrujeme tuhle věc rozbitým pylonem k tomu turbovýtahu, prolezeme dovnitř, utěsníme díru, kterou jsem prosekl, obnovíme tlak a atmosféru a budeme tam.“

„Skvělé,“ řekla Mara. „A pak už zbývá jen probít se dvěma stovkami vagaarijských vojáků a ovládnout loď.“

„Tak nějak,“ souhlasil Luke. „Jdeš do toho?“

Mara pokrčila ramehy. „Jasně, proč ne? Stejně nemám po obědě co dělat.“

„Výborně,“ řekl Luke. Utřel si prsty a ústa ubrouskem a pustil ho zpátky na prázdný tácek od oběda. „Stačí nám tedy jen vypočítat místo setkání, možná použít nějakou tu jediskou navigační techniku, abychom získali trochu víc času, a hotovo.“

„Jasně,“ řekla Mara. Zbytek svého ěokocitrusového koláče vrátila do obalu a uzavřela ho. „Ale tohle všechno udělám já. Ty máš teď za úkol doléčit se.“

Luke se zašklebil. Ona však měla pravdu. „Tak dobře,“ teatrálně si povzdechl a nastavil své křeslo do vodorovné polohy. „Na tebe vždycky zbude ta největší zábava.“

„Já vím,“ řekla Mara sladce. „A oceňuju, že mi ji dopřáváš. Teď už jdi na kutě.“

„Dobře.“ Luke se zhluboka nadechl a ponořil se do Síly. „Hlavně mě nezapomeň vzbudit, až tam budeme.“

„Vzbudím tě jako prvního,“ slíbila. „Hezké sny.“

Poslední věc, kterou spatřil, než ho zahalila temnota hojivého transu, byly její rudozlaté vlasy; zatřpytily se ve světle, jak se naklonila nad navigační konzolu.

KAPITOLA

24

„Miluju tě.“

Luke sebou nepatrně trhl a vyklouzl z hojivého transu. „To už jsme na místě?“ zeptal se a navlhčil si rty.

„Už,“ potvrdila. „A co víc, je tady i náš vzpurný dreadnaught. Do systému vstoupil zhruba před patnácti minutami a právě se vyhýbá hvězdě, aby mohl provést další skok. Za půl hodiny by nám měl proplouvat před přídí.“

Luke vyhlédl z krytu kabiny na asteroid, vedle kterého Mara ukryla Skysprite. „Pěkné místečko,“ pochválil ji. „Jak se ti podařilo proklouznout sem, aniž by si tě všimli?“

„Vlastně jsme tu byli o něco dřív,“ odpověděla Mara. „Nebyli nikde v dohledu, takže jsem vsadila na to, že se jim cestou nepodařilo nějakou tu hodinu ušetřit, a rozhodla jsem se tu na ně počkat.“

„Výborně,“ řekl Luke. Znovu se protáhl a vrátil své křeslo do vzpřímené polohy. „Kde přesně jsme?“

„No, to už je horší zpráva,“ přiznala Mara. „Jsme jenom jednu nebo dvě hodiny od velitelské stanice Brask Oto. Pokud jim dovolíme, aby znovu skočili do hyperprostoru, budeme mít co dělat, abychom loď ovládli včas.“

„Fajn, tak to budeme mít o něco těžší,“ řekl Luke lhostejně. „Myslím, že to zvládneme.“

Mara se na něj podezřívavě zamračila. „Snad si zase nezačínáš hrát na Superjediho.“

Luke jí věnoval nevinný pohled. „Já?“

„Skywalkere –“ řekla varovně.

Usmál se a pak zvážněl. „Ne, samozřejmě že ne,“ ujistil ji. „Prostě si jenom nemyslím, že budou klást moc velký odpor. To je celé. Na palubě Mezigalaktické výpravy jsme je snad přesvědčili, že na ně máme.“

„Přesvědčili jsme ty, kteří nepřežili,“ podotkla Mara. „Nejsem si jistá, jestli to došlo i Bearshovi s Estoshem. Přece nečekáš, že se prostě vzdají, že ne?“

„Ne, vůbec ne,“ zalitoval Luke. „Ale zrovna tak si nemyslím, že tam jejich vojáci budou jen tak stát a nechají se zabít. Jestli se nám podaří zatlačit je na můstek, navrhnu Estoshovi obchod: jemu i jeho lidem dovolíme dreadnaught opustit, vrátit se na jejich transportér a v míru odletět.“

„S chisským doprovodem, samozřejmě,“ řekla Mara. „A jestli na to nepřistoupí?“

Luke protáhl obličej. „V tom případě je budeme muset zlikvidovat.“

„Zní to rozumně,“ řekla Mara. „Pojď, dej si něco k snědku. Pak se budeme muset připravit.“

Když se dreadnaught objevil za okrajem asteroidu, byli už ve skafandrech a zpátky u svých řídicích desek. Luke zaznamenal, že dorazil téměř o pět minut dřív, než Mara odhadovala. Estosh se očividně snažil vyždímat ze stařičké lodi maximální výkon.

„Dobře,“ zamumlal. Sledoval, jak se ta obrovská kovová věc valí kolem, a snažil se odhadnout okamžik, kdy bude nejlepší z jejich částečného úkrytu vyklouznout. V zorném úhlu mu zazářily mohutné podsvětelné motory –

Poslal do pohonu Starsprite energii. Odstartovali od asteroidu ve směru paralelním s kurzem dreadnaughtu. Udržoval stíhačku mimo iontové emise velké lodi a smýkl jí dolů pod pravobok. Pahýly čtyř utržených turbovýtahových pylonů vypadaly ve světle vzdálené hvězdy jako nohy modelářského stojanu. „Dělají něco?“ zeptal se, když zatočil směrem k zadní trubici pod levobokem.

„Neodchylují se od kurzu a ničím nás nezaměřují,“ hlásila Mara. „Zadní senzory jsou ovšem nejspíš tím, co by kolonisté přeskočili, kdyby se jim nechtělo opravovat všechno.“

„Anebo tady vzadu možná přeskočili jenom obranné zbraně,“ připomněl jí Luke. Zamířil nahoru k rozdrcenému konci pylonu, aby se podíval zblízka. Nezdálo se, že v něm bude dost místa, aby do něj navedl Skysprite kokpitem vzhůru, jak by to udělal v případě standardního hangáru.

Ale kdyby loď otočil o devadesát stupňů, obrátil ji na pohonné trysky a zamířil dovnitř nosem napřed…

„Doufám,“ řekla Mara, „že nemyslíš na to, na co myslím, že myslíš.“

„Myslím,“ řekl Luke. „Drž se.“

Poslal motorům další trochu energie a zatlačil malé plavidlo podél spodní strany dreadnaughtu deset metrů vpřed. Potom vypnul hlavní pohon, převedl energii do předních ventrálních manévrovacích trysek a nasměroval nos Skysprite nahoru. Pahýl pylonu se začal sunout kolem nich. Luke vymáčkl z hlavního motoru poslední zbytek energie a vlétl přímo vzhůru do trubice.

Za doprovodu strašlivého skřípění trhaného kovu.

Luke potlačil zachvění. Aktivoval přední přistávací hák; zamířil jím kolem turbovýtahových kabin na zeď, kde bude držet pevněji. „To byl prstenec hyperpohonu?“ zeptal se a začal kabel přitahovat, čímž Skysprite zatáhl o dalších pár metrů dál do pylonu.

„Řeknu to takhle – doufejme, že nebudeme potřebovat rychle utéct pryč,“ odpověděla Mara. „Ale jinak to byl bezva manévr.“

„Díky,“ řekl Luke. Přepnul systémy Skysprite zpátky do pohotovostního režimu a ujistil se, že jeho skafandr těsní. „Aspoň si nemusíme lámat hlavu s tím, jestli nás slyšeli, nebo neslyšeli přilétat. Vezmi soupravu s těsnicím materiálem a jdeme.“

Kryt kabiny Skysprite byl naštěstí poměrně plochý, a tak se jim ho podařilo ve stísněném prostoru otevřít a nemuseli se ven prosekávat. Luke se začal soukat po kabelu přistávacího háku vzhůru. Prolezl mezi nehybnými turbovýtahovými kabinami k zející díře, kterou předtím na poslední chvíli prosekl vrženým světelným mečem, a protáhl se dovnitř.

Ukázalo se, že škody byly ještě rozsáhlejší, než čekal. Zlomek vteřiny předtím, než se čepel vypnula, rukojeť světelného meče zřejmě zavadila o okraj otvoru a čepel se obrátila vzhůru a udělala do stropu haly malou dírku.

„Pěkná práce,“ kývla Mara k dírce. Podala Lukovi otvorem soupravu s těsnicím materiálem a pak se jím protáhla i ona sama. „Nejenže jsi odřízl halu turbovýtahů, ale taky kus paluby nad námi. Je tam něco, co jim bude zvlášť chybět?“

„Jenom další hala turbovýtahů,“ řekl Luke a rozhlédl se kolem. Jeho světelný meč ležel kus odtud v rohu vedle čtyř mrtvých Vagaariů, kteří byli na špatném místě, když se dreadnaught odtrhl a hala přišla o tlak. Bezpečnostní pancéřové dveře, které na nouzový stav zareagovaly, byly pět metrů daleko v každé ze tří chodeb vedoucích z haly. „Mám ale dojem, že jedna ze zadních místností s elektronikou je v chodbě hned vedle ní a dílna pro údržbu droidů pár kroků opačným směrem,“ dodal a vyrazil napříč halou. „Možná jsou odříznuti i od nich. Záleží na tom, které pancéřové dveře tam nahoře zareagovaly.“

„Bylo by mnohem snadnější, kdyby nefungovaly žádné z nich,“ poznamenala Mara. Vzala si od Luka soupravu s těsnicím materiálem a otevřela ji. „Tlak a vzduch by tak ztratila celá loď a všichni by na místě zemřeli.“

„K čemuž očividně nedošlo, protože loď má stále ještě energii,“ podotkl Luke. Znovu se chopil svého světelného meče a rychlým pohledem přejel těla Vagaariů.

„Já jsem neřekla, že jsem si to myslela,“ zdůraznila Mara. „Jen jsem řekla, že by to bylo snadnější. Znali jsme některého z nich?“

„Ne,“ odpověděl Luke a zkusmo zažehl světelný meč. Zelenobílá čepel se rozzářila s uspokojivou silou. „Výborně,“ řekl. Znovu meč vypnul a pověsil si ho za opasek vedle Loranina meče. „Bál jsem se, že se aktivátor zasekl a odčerpal všechnu energii. Nechceš s tím pomoct?“

„Zvládnu to,“ řekla Mara. Rozvinula záplatu o správné velikosti a začala její okraje připevňovat kolem trhliny. „Radši tam stůj a připravuj se na potíže. O nějakou lumpárnu by se mohli pokusit ještě dřív, než v hale obnovíme tlak.“

„Jasně.“ Přešel k pancéřovým dveřím, které blokovaly chodbu vedoucí na příď, a natáhl se po Síle. Poznal, že tím směrem jsou cizí mysli a notná dávka nevraživosti. Jenže víc už toho zjistit nedokázal. Držel světelný meč připravený v rukou a čekal.

Žádný útok nepřišel. Mara skončila s utěsňováním záplaty a přezkoušela její pevnost. „Připravena?“ zeptal se Luke, když odložila soupravu stranou.

„Připravena,“ potvrdila Mara. „Jsi si jistý, že k obnovení atmosféry nechceš použít nouzové kyslíkové nádrže? Kdyby došlo k boji, aspoň bychom na sobě nemuseli mít skafandry.“

Luke pohlédl na červeně označenou nouzovou skříňku připevněnou k boční zdi. Byla v ní sada kyslíkových nádrží, utěsňovacích souprav a lékáren. „Radši bych je nechal v záloze,“ odpověděl. „Záleží na tom, jak velké problémy budou Vagaariové dělat – později bychom mohli kyslík potřebovat.“

„Dobře.“ Mara zažehla svůj světelný meč a zaujala bojový postoj pár metrů od pancéřových dveří. „Pamatuj si, jenom je škrábni. Tak, abys dovnitř pustil vzduch, ale abys nespustil nic, co by mohli mít na druhé straně.“

„Jasně.“ Postavil se pokud možno stranou – ve skafandru si připadal neohrabaný – a špičkou zelenobílé čepele píchl do rohu masivních dveří.

Znenadání se ozval syčivý zvuk a otvorem začal dovnitř vanout proud vzduchu. Jeho okraje bíle vířily, jak se ve vakuu srážela vodní pára a vzápětí mrzla. Mrkl na indikátor atmosféry na svém skafandru a přemítal, jestli se Vagaariové nemohli pokusit vzduch na této palubě otrávit. Ale nebylo v něm nic. Za minutu se tlak vyrovnal a hvízdání odeznělo.

„Tak co?“ zeptala se Mara.

Luke znovu pohlédl na indikátor. „Vzduch vypadá čistý,“ řekl.

„Výborně.“ Mara položila světelný meč na podlahu, otevřela svou helmu a začala si stahovat skafandr. „Nesnáším, když v těchhle věcech musím chodit. Dávej pozor, jestli někdo nejde, ano?“

Za minutu byla hotová. Za další minutu už měli skafandry dole oba a úhledně je složili poblíž dveří turbovýtahu. „Jdeme na to,“ poznamenal Luke, když Mara zaujala postoj několik metrů od pancéřových dveří a její světelný meč bzučel před ní. „Pojďme se podívat, co si pro nás Vagaariové přichystali.“

Natáhl se Sílou a zmáčkl ovládání. Pancéřové dveře začaly těžkopádně zajíždět zpátky do zdí.

A desítka Vagaariů, kteří stáli a dřepěli pět metrů za nimi, přerývaně spustila palbu.

Luke byl připraven a okamžitě dveře zase zavřel. Mara mezitím odrazila střely, které pronikly skrz. „Tady máš odpověď na svoji otázku,“ poznamenala.

„Pouze částečnou,“ opravil ji Luke. „Všimla sis těch malých plochých krabic, které ležely podél stěn?“

Zavrtěla hlavou. „Pozorování bylo tvým úkolem,“ připomněla mu. „Mým úkolem bylo udržet nás naživu.“

„Pravda,“ řekl Luke. „V každém případě byly přesně jako ty malé šedé krabice, kterými zaminovali turbovýtah. Tedy až na to, že tyhle byly bílé.“

„Bílé?“ zamračila se Mara. Pak přikývla. „No ovšem – přebarvili je, aby splynuly se stěnami chodby. Kolik jich tam bylo?“

„Nepočítal jsem je,“ odpověděl Luke, prohlížeje si ten výjev ve své paměti. „Ale byly rozmístěné metr nebo dva od sebe a vedly až tam, kde chodba zahýbá doprava.“

„Nádhera,“ řekla Mara. „Takže až příště otevřeme pancéřové dveře, nejspíš uvidíme, jak se Vagaariové klidí. Budeme je pronásledovat, dávat si pozor na blasterové střely a ten, kdo má na starost odpalování, si bude moct vybrat, kdy nás rozmetá na kusy.“

„Tak nějak,“ řekl Luke. Pohlédl na strop nad nimi. „Co myslíš? Zkusíme to nahoru?“

„Tam nejspíš budou mít taky něco nachystané,“ řekla Mara. Hlas i vědomí měla najednou zamyšlené. „Koneckonců už viděli, co dokážou světelné meče.“

„Máš nějaký nápad?“ vybídl ji Luke.

Zlověstně se usmála. „Ještě neviděli tohle“ řekla. Pustila světelný meě a nechala ho viset ve vzduchu.

„Pěkné,“ řekl Luke. „A dál?“

Místo odpovědi pohodila Mara hlavou dozadu k turbovýtahové hale. Luke se zachmuřil a následoval ji. Přistoupila k vagaarijským tělům v rohu a pomocí Síly zvedla jedno z nich do vzpřímené polohy. Pečlivě se soustředila a začala hýbat jeho rukama a nohama. Udržovala ho pár centimetrů nad podlahou a nutila ho poněkud trhaně kráčet halou, jako by bylo stále ještě živé.

Nebo spíš jako by si ona a Luke natáhli brnění svých nepřátel jako převlek.

Tázavě zvedla obočí. „Nevypadá to moc realisticky,“ podotkl pochybovačně. Sám také zvedl jedno z těl a uvedl ho do pohybu. Nevypadalo o moc živěji než Mařino. „Ale když je udržíme v pohybu, Vagaariové si toho možná nevšimnou.“

„Já myslím, že za pokus to stojí,“ řekla Mara.

„Každopádně,“ souhlasil. „Pojďme na to.“

Přesunuli své loutky k pancéřovým dveřím a zpříma je postavili na místo. „Teď rychle,“ řekla Mara a přikrčila se u zdi, kde si její přítomnosti tak rychle nevšimnou. „Nechceme, aby si je stačili pořádně prohlédnout.“

Luke přikývl. Natáhl se po Síle a otevřel dveře.

Marina předpověď se vyplnila. Vagaariové, kteří předtím stříleli těsně zpoza dveří, byli nyní v polovině chodby, rychle ustupovali a divoce pálili za sebe. Mara poslala svou loutku za nimi a zuřivě mlátila jejíma rukama a nohama. Lukova loutka kráčela hned za ní. Zdánlivě vyděšení Vagaariové zmizeli za vzdáleným rohem –

A s ohlušujícím zahřměním celá chodba vybuchla a rázem ji naplnil oheň a dým.

Luke sebou trhl. Cítil, jak se jeho loutka otočila dokola, jak ji strhl výbuch, vyškubla se mu a zhroutila se na podlahu. V uších mu zvonilo. Zachytil Mařin pohled a přikývl. Mara jeho kývnutí opětovala a společně vyrazili dýmem a žárem vpřed.

Vagaarie, kteří se vraceli zkontrolovat výsledky své práce, potkali hned za ohbím chodby. Bitva skončila velmi rychle.

„A je jich o dvanáct míň,“ poznamenal Luke, rozhlížeje se chodbou. Nikde nebyly žádné známky problémů nebo aktivity, alespoň k nejbližšímu zákrutu. „S těmi čtyřmi z tubovýtahové haly celkem o šestnáct.“

„Což by bylo opravdu důležité číslo, kdybychom věděli, kolik jich tu bylo celkem.“ Mara šťouchla špičkou boty do jednoho z těl. „Nepřipomíná ti někoho?“

Luke se zamračil na exotický obličej. „Není to Bearsh?“

„Rozhodně tak vypadá,“ řekla. „Tihle chlapíci jsou mnohem působivější v bojové zbroji než v těch směšných róbách, že?“

„To asi většina druhů,“ řekl Luke. „Vypadá to, že vedl tento útok osobně. To je dobré znamení.“

„Jak to?“

„Estosh o něm mluvil jako o generálovi,“ připomněl jí. „Pokud posílá do polních operací generály, mohlo by to znamenat, že už mu nezbývá mnoho válečníků.“

„Dobrý postřeh,“ souhlasila Mara. „Vzhledem k tomu, jakou díru jsme na Mezigalaktické výpravě udělali do jeho vojáků, a jelikož spousta jeho lidí nevyhnutelně musí obsluhovat provozní stanoviště dreadnaughtu, má Estosh nejspíš zoufalý nedostatek mužů, které by proti nám mohl poslat.“

„Správně,“ řekl Luke. „Anebo si Bearsh prostě příliš věřil.“

„Ty ale umíš člověka povzbudit,“ řekla Mara a s předstíranou mrzutostí zavrtěla hlavou. „Divím se, že ses nedal na politiku. Pojďme pryč, než se na nás vytasí s něčím dalším.“

K zatáčce, které si Luke všiml už předtím, dorazili bez dalšího incidentu. Zastavili se u ní a opatrně nahlédli za roh. Po nepřátelích pořád ještě nebylo ani vidu, ani slechu, ale dvacet metrů odtud jim cestu zahrazovaly další pancéřové dveře. „Zdá se, že vzduch je čistý,“ zamumlal.

„Jenže z každé strany chodby vedou troje dveře,“ upozornila ho Mara. „Dokonalé místo pro úkryt, když chceš někoho přepadnout.“

Luke zavřel oči a natáhl se svými smysly. Zlovolnou, napjatou přítomnost Vagaariů cítil z celého dreadnaughtu; byli rozptýleni v jeho mysli jako mlhavé bubliny tepla uvnitř studené místnosti. Žádný z nich však zřejmě nebyl nablízku. „Nikoho tam necítím,“ řekl.

„Já taky ne,“ potvrdila Mara neochotně. „Ale pořád se mi to nelíbí.“

„Tak ať to máme rychle za sebou.“ Vrhl poslední pohled do chodby za nimi, zahnul za roh a vyrazil vpřed.

Právě procházel mezi prostředními dvěma dveřmi, když vtom se ty po jeho levici otevřely a do chodby vběhlo pět vrčících wolvkilů.

Prudce se zastavil a varovně pozvedl světelný meč proti zvířatům. Zpoza Mary se ozval zvuk dalších otevírajících se dveří, a když se ohlédl, spatřil, jak se z jedněch zadních dveří vynořily čtyři další šelmy, aby jim zabránily v úniku.

„To je ale rozkošné,“ zamumlala Mara. „Vidíš, co mají letos wolvkilové v módě?“

Luke si toho ještě nevšiml; teď ale zaťal zuby, když pod břichem každého wolvkila zahlédl zavěšený tříštivý granát. „Zajímalo by mě, čeho tím chtějí dosáhnout,“ poznamenal. Uchopil světelný meč pevněji a snažil se přemýšlet. Wolvkilové zatím nevypadali, že by se jim chtělo útočit, a spokojili se s vrčením. Každým okamžikem se to však mohlo změnit.

Mara dospěla ke stejnému závěru. „Můžeme to promyslet při strategickém ústupu,“ navrhla. Protáhla se napravo od Luka a zmáčkla otvírání dveří vedle něho. Otevřely se a Luke vycítil její soustředění, jak rychle zkontrolovala vnitřek. „Volno,“ řekla. „Pojď.“

Společně vklouzli do místnosti, světelné meče připravené. Wolvkilové se je nijak nepokusili pronásledovat. Mara zmáčkla vnitřní ovládání dveří a panel se zabouchl. V záři svého světelného meče spatřil Luke vypínač, rozsvítil a deaktivoval zbraň.

Nacházeli se v místnosti, která vypadala na jednu z mnoha čerpacích stanic, jež byly na lodi této velikosti nutností. Po zdech i na vysokém stropě se plazily spousty trubek; většina jich vedla do jedné nebo druhé ze dvou obrovských a tiše bafajících hranatých škatulí s oblými rohy, které stály u přepážky naproti dveřím. „Útulné,“ poznamenal Luke, když se rozhlédl kolem. Z místnosti nevedly žádné další východy, ale Jedimu se světelným mečem to samozřejmě nevadilo. „Zkusme si vyříznout zadní dvířka,“ navrhl. Přistoupil k přední zdi, zažehl světelný meč –

„Počkej,“ řekla Mara.

Luke se zarazil a přes rameno na ni pohlédl. „Cože?“ zeptal se.

Zírala na zeď před ním a mysl měla plnou napětí a podezření. „Luku, jaký je obvyklý postup při utěsňování trhliny v trupu?“

Zamračil se. „Pošleš tam několik opravárenských droidů, zavřeš za nimi pancéřové dveře, odčerpáš vzduch, aby se vyrovnal tlak, a pak otevřeš vnitřní dveře, aby mohli k trhlině.“

„Správně,“ přikývla Mara. „Na utěsnění díry, kterou jsi prosekl do turbovýtahové haly, měli Vagaariové čtyři dny. Víme, že tu stále ještě jsou funkční údržbářští droidi, a zrovna tak víme, že když tehdy Thrawn poškodil trup, bylo tu dost droidů, aby ho zase opravili. A i kdyby už žádný z nich nefungoval, Estosh s sebou určitě vzal několik skafandrů, ve kterých ji mohli jít ucpat sami.“

„Ale neudělali to,“ řekl Luke zamyšleně. „Proč?“

„Protože kdybychom se dostali pylonem nahoru a zjistili, že je tvoje trhlina zašitá, mohli bychom se rozhodnout proniknout na palubu jinudy,“ vyvodila z toho Mara pochmurně. „Zato takhle mohli celkem bezpečně určit, kde se objevíme, a mohli se plně soustředit na to, aby tuhle chodbu změnili ve smrtící past.“

Kývla ke zdi před ním. „Takže proč by to tentokrát mělo být jinak?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil Luke. Vypnul světelný meč a ustoupil stranou. „V tom případě bys to radši měla udělat ty.“

Stačilo jí třikrát jemně říznout a napříč celou přepážkou se táhl nepatrný vryp. A bylo skutečně dobře, že to nechal na ní.

„Skvělé,“ řekla zlověstně, když přičichla k tekutině, která se začala řinout ze zdi. „Sekundární reaktivní palivo, které by za normálních okolností rozhodně neskladovali hned u čerpací místnosti. Estosh nám laskavě nabízí možnost, abychom se sami upálili.“

„Ten je ale velkorysý,“ řekl Luke a vzhlédl ke stropu. „To by mě zajímalo, jestli už někdy viděli, jak vysoko dokáže Jedi vyskočit.“

„Pochybuju,“ řekla. „Ale na to, abys vylezl po té změti trubic připevněných ke zdi, bys ani nepotřeboval být Jedi. Jestli byli pečliví, nejspíš zaminovali i strop.“

„Ano,“ připustil. „A co dolů? Máš představu, co je pod námi?“

„Obvykle je tam substruktura, vybavení kontroly prostředí a další neskladné věci,“ řekla Mara. „Není to místo, kde by bylo dobré rozmachovat se světelnými meči.“

„Takže nemůžeme dolů, nahoru ani do stran, a za dveřmi jsou wolvkilové a tříštivé granáty,“ zhodnotil Luke situaci. Rozhlížel se kolem a hledal spásnou myšlenku.

„A navíc tu máme únik reaktivního paliva,“ připomněla mu Mara. „Máš nějaký nápad?“

Lukův zrak spočinul na obou hučících čerpadlech. Každé z nich bylo bezmála dva metry vysoké a metr široké. Jejich kryty tvořil těžký kov a přední přístupová deska měla tvar ploché obdélníkové mísy s oblými rohy a hranami. „Vlastně ano,“ odpověděl. Uvolnil jednu z desek a odklopil ji. Deska byla stejně jako zbytek krytu silná a po celém obvodu měla deseticentimetrový přesah. „Odstraníme tahle dvířka.“

Zažehl světelný meč a přesekl panty, a když začala deska těžkopádně padat k němu, zachytil ji v sevření Síly. „Doufám, že nemáš v úmyslu použít je jako štíty,“ varovala ho Mara, když odsekla druhý poklop. „Tam venku je strašná spousta granátů.“

„Ne, chci udělat něco jiného,“ ujistil ji Luke. Opřel desku o zeď vedle dveří a vypnul svůj světelný meč. „Teď musíme nahoru.“ Uchopil dvě roury připevněné ke zdi a začal šplhat.

Mara mlčky následovala jeho příkladu. Byla očividně zmatená, ale ochotná podvolit se. Během výstupu vycítil, že najednou pochopila.

„Výborně,“ řekl, když byli asi dva metry nad podlahou. Podíval se dolů přes rameno, vyslal Sílu a zvedl oba poklopy, aby se vznášely těsně pod ním a Marou vypouklými stranami nahoru. „Jsi připravena?“

Odpovědí mu bylo klap-bzzz jejího světelného meče. Natáhla se k přepážce, ze které crěelo palivo, a proťala ji čepelí.

Ozvalo se zabublání a z pramínku se zničehonic stal mohutný proud. Aromatické palivo se valilo ze stěny a teklo po podlaze. „Pozor na načasování,“ varoval ji Luke, když se malá místnost začala měnit v šplouchající bazén. „Nezapomínej, že tyhle poklopy mají jen zhruba deseticentimetrové přesahy.“

„Já vím,“ ujistila ho Mara. Světelný meč už měla vypnutý a zpátky za opaskem, a vytasila pistoli z rukávu. „Připrav se… teď.“

Znenadání se dveře otevřely, jak jim to přikázala Sílou, a jezírko paliva se začalo vylévat do chodby. Jeden z wolvkilů překvapeně štěkl –

A Mara vypálila ze svého blasteru jediný výstřel přímo do kapaliny.

Se strašlivým zaburácením se vznítila a plameny vyšlehly téměř metr nad podlahu. I přes vznášející se desky, které jeho a Maru chránily, se Luke zachvěl, když se kolem něj převalila vlna žáru. Štěkot v chodbě se změnil v bolestivé a vystrašené vytí a Luke uslyšel, jak se ke kvílení wolvkilů přidaly polekané vagaarijské hlasy. Hořící kapalina neustále vytékala do chodby; výška plamenů se zmenšila a ustálila se na nějakých třiceti centimetrech.

Byl čas jít. „Vezmi si tu pravou,“ křikl na Maru přes hučení plamenů a ukázal na vznášející se desku, která k ní byla blíž. Ucítil, jak převzala její hmotnost. Pak soustředil veškerou svou pozornost na druhý poklop, vmanévroval s ním doprostřed dveří a položil ho na podlahu. Dodal si odvahy a skočil.

Dopadl přesně doprostřed desky a přikrčil se do podřepu. Plameny praskaly všude kolem něj a šlehaly téměř do výšky přesahu poklopu, čímž mu dodávaly pocit, že je na loďce plovoucí po ohnivé řece. Znovu nabyl rovnováhu, napřímil se a rozhlédl se kolem.

Celá chodba byla naplněna ohněm, kouřem a křikem a úpěním raněných. Za horkým mihotavým závojem po své levici spatřil Vagaarie. Těla měli v plamenech, svíjeli se v bolestech a snažili se z ohnivé řeky najít cestu ven. Pancéřové dveře po jeho pravici odrážely světlo plamenů a vydávaly hlasité lupání, jak se v nich kov nerovnoměrně rozpínal následkem prudkého žáru.

Ke svému překvapení spatřil, že se v tom pekle smaží jen několik wolvkilích těl. Rychlost zvířat byla k útěku zřejmě stejně dobrá jako k útoku.

Otočil se zpátky do místnosti, znovu se natáhl Sílou a převzal druhou desku z Mařina sevření. Nechal si ji proklouznout nad hlavou ven ze dveří, Sílou ji pronesl chodbou a položil ji do plamenů přímo před pancéřové dveře. „Hotovo,“ zavolal na Maru. „Pojďme.“

Pokrčil kolena, přeskočil oheň a dopadl na druhou kovovou loďku. Ohlédl se a spatřil, jak Mara bez potíží přistála na poklopu, který právě uvolnil. Pak se otočil a odblokoval pancéřové dveře.

Na druhé straně nečekali žádní Vagaariové, ačkoli i kdyby tam byli, hořící kapalina, která se valila po podlaze, by je stejně nejspíš přinutila k ústupu. Dalším skokem se Luke dostal za okraj šířícího se ohně a obrátil se zpátky připravený pro případ, že by Mara potřebovala pomoc.

Nepotřebovala ji. Na rozdíl od Luka se nemusela zdržovat s otvíráním pancéřových dveří, zbývající úsek překonala dvěma rychlými skoky a přistála na podlaze vedle něj. Ještě dřív, než dopadla, se Luke natáhl zpátky k ovládání a znovu pancéřové dveře zavřel.

„To bylo něco,“ oddychovala. Jelikož přísun nového paliva byl nyní zahrazen, na této straně pancéřových dveří plápolala pouze malá kaluž, která rychle dohořívala. „Až Uliar uvidí, co jsme provedli s jeho dreadnaughtem, tak ho raní mrtvice.“

„Může nám to naúčtovat,“ řekl Luke a rozhlédl se kolem. „Jsem pro to, abychom z téhle chodby vypadli. Velitelský můstek je stejně ještě čtyři paluby nad námi.“

„Máš mou podporu a souhlas,“ řekla Mara. „Turbovýtahům se asi budeš chtít vyhnout?“

„Rozhodně,“ odpověděl Luke a vzhlédl k vysokému stropu. „Ale jak jsi podotkla, oni ještě neviděli, jak vysoko dokážeme vyskočit.“

Zažehl světelný meč a zajistil ho, aby zůstal zapnutý. Vrhl ho vývrtkou proti stropu a vyřízl v něm úhlednou díru, právě tak širokou, aby se jí dalo pohodlně prolézt. „A je to,“ řekl, chytil svou zbraň a vypnul ji. Mara se mezitím postarala o kovový kruh, který se řítil dolů k nim. „Pojďme.“

*

Na palubu s velitelským můstkem se dostali bez dalších problémů. Buď Vagaarie uvedlo ve zmatek, že se jejich ohnivá past obrátila proti nim, anebo měla Mara pravdu a skutečně soustředili svou obranu jen na tu jedinou chodbu.

Od můstku je však stále ještě dělila velká vzdálenost a dost možná také velký počet Vagaariů, které měl Estosh dosud k dispozici a mohl je proti nim poslat. S nastraženými smysly a světelnými meči připravenými v rukou vyrazili vpřed.

Luke chvíli přemítal, jestli se Vagaariové přece jen nevzdali. Na nižších palubách zjistili, že škody byly největší v prostřední části dreadnaughtu, kde Thrawn při svém útoku metodicky vyřadil z činnosti výdutě turbolaserů a projektory štítů. Trosky a pokroucené přepážky skýtaly ideální místa pro přepad, ale přesto se je Vagaariové nepokusili využít. Tu a tam naráželi na hromady výbušnin, které však byly rozmístěny narychlo bez nejmenšího pokusu o důvtip a nebyly nijak zamaskované – jako by je tam Vagaariové jednoduše upustili, když se zoufale klidili blížícím se Jediům z cesty. Dvě sady náloží, které nemohli obejít, rychle zneškodnili.

Prošli prostřední částí lodi a pokračovali do předního oddílu provozu a posádky. Tady už byl odpor organizován o něco lépe: skupinky tří až pěti Vagaariů číhaly v průchodech nebo v ohbí chodeb, a když se Luke s Marou objevili, spustily salvy soustředěné blasterové palby. I tentokrát však smysly a reflexy Jediů dostačovaly více než dobře a Vagaariům většinou stačilo jen pár vteřin, aby si uvědomili, že jejich přepadení nevyšlo, přestali střílet a rozprchli se do stínů. Podle všeho by se zdálo, že Estosh byl v poslední fázi bezmocného zoufalství.

Ani Mara tomu nevěřila. „On má něco za lubem,“ zašeptala, když minuli místo posledního pokusu o přepad a překročili těla dvou Vagaariů, kteří měli tu smůlu, že jejich střely byly odraženy zpátky přímo na ně.

„Samozřejmě že má,“ souhlasil Luke, a když dospěli k další příčné chodbě, rozhlédl se na obě strany. V tomto koridoru nikdo nečíhal. „Otázka je, co. Co dalšího mohli organizátoři Mezigalaktické výpravy přibalit na palubu a co z toho by mohl použít proti nám?“

„To brzy zjistíme,“ řekla Mara. „Ještě pár příčných chodeb a jsme tam.“

Opatrně postupovali vpřed. O tři minuty později dorazili k můstku.

Uspořádání bylo stejné, jaké viděli na D-1 – ovšem bez rozsáhlého poškození, které tam dole způsobil náraz do kamenitého povrchu planetoidy. Široká chodba probíhala těsně za můstkem napříč celou lodí. Přímo před koridorem na levoboku, kterým přišli, byl v její stěně průchod a zablokované pancéřové dveře. Třicet metrů vpravo od nich se nacházel ještě jeden podobný vstup, který byl naproti hlavnímu koridoru na pravoboku. Za oběma dveřmi se měl nacházet monitorovací sál s dlouhými řadami konzol a ze vzdáleného konce sálu měl vést jediný průchod opatřený ještě těžšími pancéřovými dveřmi na vlastní můstek.

„Ano, opravdu tam jsou,“ řekl Luke, když svou myslí propátral oblast za tlustou přepážkou. „A je jich tam celkem dost. Mám pocit, že nás očekávají.“

„Aspoň něco jim neušlo,“ řekla Mara. „Jak to chceš provést?“

Luke pohlédl příčnou chodbou k vstupu na pravoboku a zvažoval možnosti. Skutečnost, že Vagaariové zablokovali pancéřové dveře sálu, dávala tušit, že se jen tak nevzdají. „Vtrhneme tam přímo,“ rozhodl. „Ať už plánují cokoli, buď mají u obou dveří tu samou past, anebo si všechno schovali až na samotný můstek. Tak či onak –“

„Počkej,“ přerušila ho Mara s hlavou nakloněnou ke straně. „Slyšíš to?“

Luke se zamračil. Do pozadí zvuků letící bitevní lodi přibyl nový hluk, kovové rachocení, které přicházelo odněkud zprava. Znovu pohlédl do příčné chodby ke druhým dveřím do sálu –

A z pravé chodby se zničehonic vyvalil velký stroj ve tvaru koule. Prudce zabrzdil a začal se rozevírat jako nějaká prapodivná kovová květina.

„Ale ne,“ vydechla Mara. Přehodila si světelný meč do levé ruky a vytáhla pistoli z rukávu.

Jenže už bylo pozdě. Právě, když vystřelila, se stroj rozbalil úplně. Nad trojicí nohou se vztyčila zahnutá hlava a kloubovité paže se usadily do vodorovné polohy. Mlhavá sféra deflektorního štítu se s mihotáním zapnula a odrazila Mařin výstřel do stropu. Hlava se pootočila k narušitelům, jako by si jich všimla až teď, a paže se i s napevno zabudovanými blastery obrátily proti nim.

Byla to droideka. Jenže na rozdíl od droideky, se kterou se nedávno střetli v kantýně Jeffa Huxleyho, tahle vypadala plně funkční.

A šla po nich.

KAPITOLA

25

Když droideka spustila palbu, Mara dosud držela světelný meč v levé ruce. Švihla jím před sebe, snažila se dostat ho do obranné pozice –

Zelená čepel Lukova světelného meče vlétla přímo před ni a odrazila střely namířené na její trup. „Pojď!“ křikl.

Nemusel ji pobízet dvakrát. Pohybovali se, jak nejrychleji to šlo, neustále se bránili nenadálému přívalu střel a zacouvali do chodby na levoboku, kterou před okamžikem opustili. „To je tedy ale –“

„Až jindy,“ zarazil ji Luke. „Slyším, že se znovu sbaluje.“

Mara tlumeně zaklela. Vrazila blaster zpátky do pouzdra v rukávu a rozběhla se chodbou pryč. „Počkat,“ řekla, jak ji najednou něco napadlo. „Nezastavuj se,“ dodala a vklouzla do otevřených dveří po své pravici.

Luke zakolísal. „Co –?“

„Mám nápad,“ zasyčela v odpověď. „Honem běž dál, než tě uvidí mluvit do prázdné místnosti.“

Poznala, že nepochopil, o co jí jde. Neměl žádnou radost z toho, že ji tu měl nechat samotnou. Ale stejně jako ona cítila jeho pochybnosti, ucítil on její důvěru v to, že tohle riziko stojí za to podstoupit. Rychle přikývl a znovu se dal do běhu pryč od můstku. Mara se pozorně zaposlouchala. Postřehla, že rachocení droideky změnilo výšku, jak prudce zabočila do chodby za jejím manželem. Intenzita rachocení se znovu změnila, když v dálce zahlédla Luka a začala ho pronásledovat. Mara udělala pozpátku několik kroků dál do místnosti a doufala, že se tak dostane mimo dosah senzorů droideky. Pak znovu vytáhla blaster a namířila ho na dveřní otvor. Nejspíš bude mít doslova jen jednu ránu…

Najednou se jí před očima mihla šmouha zářivého kovu. Nechala Sílu, aby jí vedla ruku, a vystřelila.

Droideka zmizela skoro ještě dřív, než ji Mara spatřila. Z chodby se ozvalo krátké zaskřípění kovu o kov, jak prudce zastavila, aby se vypořádala s nečekanou hrozbou za svými zády. Mara vyskočila a vyrazila ke dveřím v naději, že stačí vystřelit ještě jednou, než se droideka zorientuje.

Jenže stroj byl příliš rychlý. Ve chvíli, kdy se Mara vyřítila do chodby, už se kutálel proti ní. Namířila na senzorovou sestavu na jeho hlavě a vypálila.

Pozdě. Droideka znovu včas spustila štít a výboj se odrazil stranou. Opět se rozbalila, vztyčila se a začala otáčet zbraně směrem k Maře. Mara odhodila blaster, zažehla světelný meč a nastavila ho před sebe. Droideka nepatrně pozvedla blastery –

A pak se zničehonic zakymácela; chodbou přilétlo cosi velkého a tmavého, zezadu to udeřilo do jejího štítu a srazilo její první salvu k podlaze. Mara ustupovala chodbou a odrážela střely droideky, která se začala neohrabaně kolébat za ní. Za okamžik se dostala zpátky do příčné chodby před můstkem. Do droideky narazil další předmět. Mara tohoto rozptýlení využila, uskočila doleva a plnou rychlostí vyrazila ke koridoru na pravoboku. Horečně si přála, aby tam droideka neměla v záloze kamaráda, a zahnula za roh.

Nikdo tam nečíhal, ani droideka, ani Vagaariové. Když míjela druhou příčnou chodbu směrem k zádi, objevil se před ní Luke a zvedl dlaň. „Už je to dobré,“ řekl. „Nepronásleduje nás.“

„Snad máš pravdu.“ Přerývaně oddechovala a pomalu doběhla k němu. „Díky za pomoc. Cos to po ní vlastně házel?“

„Co bylo zrovna po ruce,“ odpověděl. Ohlédl se a ukázal k nedaleké elektronické dílně. „To první byl energetický konvertor, aspoň myslím, a to druhé dvoumetrový kus nějakého nosníku, který se ulomil a ležel na zemi.“

„Ani jedno z toho nebyla zrovna lehká váha,“ podotkla Mara zasmušile, když vstoupili do dílny. „Jestli jí takový úder dokázal jen vychýlit mušku, můžeme zapomenout, že se nám ji podaří zneškodnit tímhle způsobem.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil Luke. „A co ty? Jak dopadl tvůj výstřel?“

Mara pokrčila rameny. „Jsem si celkem jistá, že jsem zasáhla hlavu se senzory, ale nevím, jestli jsem ji poškodila. Moc asi ne – ty svoje blastery na mě potom namířila bez nejmenších problémů.“

„Takže když se droideky kutálejí, musejí vypnout štíty?“

„Přesně tak,“ řekla Mara. „Když mají štít zapnutý, můžou se jen kolébat. Potíž je v tom, že ve sbaleném stavu jsou moc rychlé, takže je těžké je pořádně zasáhnout.“

„Tímhle malým blasterem rozhodně,“ souhlasil Luke. „Možná bychom se mohli poohlédnout po něčem výkonnějším a zkusit to znovu.“

„Možná,“ řekla Mara pochybovačně. „Ale pak je tu další problém. Čím je blaster výkonnější, tím je větší a těžší. I s použitím Síly jsem měla co dělat, abych ji svou pistolí vůbec trefila. I karabinou by bylo mnohem obtížnější pohybovat dost rychle, aby ses vyrovnal rychlosti a obratnosti droideky.“

„A co kdyby se nehýbala?“ zeptal se Luke. „Mohla by ta samá karabina prostřelit její štít?“

Mara zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem její technické specifikace neviděla, ale podle toho, co jsem o ní slyšela, to vypadá, že bys k tomu potřeboval něco mnohem většího.“

„Takže nám přece jen nezbude nic jiného, než na ni zaútočit, když bude v pohybu,“ usoudil Luke. „Třeba by ses mohla pokusit o podobnou léčku se světelným mečem místo blasteru.“

„To by nevyšlo,“ řekla Mara. „Musela bych stát těsně u dveří, abych na ni dosáhla, takže by mě zaregistrovala dávno dopředu.“

„I teď, když má poničené senzory?“

„Zkoušela bych to jen nerada,“ přiznala Mara váhavě. „Má několik různých typů senzorů – složené radiační, vibrační a myslím, že ještě dva další. Mířit a střílet může za použití jakékoli jejich kombinace.“

„Nádhera,“ zabručel Luke. Začínal se tvářit trochu rozmrzele. „Nemůžeme použít blastery ani světelné meče. Tak jak se proti nim bránili Jediové?“

Mara semkla rty. „Většinou prostě utekli,“ odpověděla. „Já aspoň nevím ani o jediném případu, kdy by Jedi úplně sám zlikvidoval droideku s deflektorním štítem.“

Luke vypadal, že ho to zaskočilo. „Ouha.“

„Ano, ouha.“ Mara vystrčila hlavou z místnosti a zadívala se do chodby. „Říkal jsi, že zastavila, viď?“

Luke přikývl. „Slyšel jsem, jak se rozbalila. Podle zvuku bych řekl, že vyčkává mezi oběma dveřmi, které vedou na můstek.“

„Jako velký kovový vornskr na stráži.“

„Přesně,“ řekl Luke už o něco klidněji. „Teď už aspoň víme, co dalšího organizátoři Mezigalaktické výpravy přibalili na palubu. Ale kde tu droideku u všech světů vzali? Myslel jsem, že je tehdy měla jen Obchodní federace.“

„Ano, ale nezapomínej, že po porážce na Naboo se Obchodní federace údajně polepšila,“ podotkla Mara. „Byla samý med – i když ve skutečnosti se jí do spolupráce asi moc nechtělo –, dokud separatisti nerozpoutali peklo na Geonosis a nezačaly klonové války. Někdo je nejspíš přesvědčil, aby jich Mezigalaktické výpravě několik věnovali – na nových koloniích by se daly využít jako hlídky.“ Mávla rukou. „Naštěstí to vypadá, že Vagaariové mají jen jednu, která funguje.“

„Jedna mi bohatě stačí,“ ujistil ji Luke. „Překvapilo mě, že ji vůbec stačili zprovoznit.“

„Mě ne,“ řekla Mara kysele. „Nebo by mě to aspoň nemělo překvapit. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi připadá, že Estosh sem přišel hlavně proto, aby získal droidy.“

„Proč si to myslíš?“ zachmuřil se Luke.

„Stalo se to těsně potom, co se nám na D-čtyři ukázal ten první úklidový droid a ty ses vytratil na průzkum,“ odpověděla Mara a znovu pocítila zahanbení nad profesionálním selháním. Stejně jako falešná geroonská uprchlická loď, i tohle jí mělo okamžitě znít podezřele. „Řeč přišla na droidy a jeden z Vagaariů se výslovně zeptal na droideky. Tenhle výraz mohl znát jen z Felova operačního manuálu.“

„Jistě,“ řekl Luke pomalu. „Ale vždyť my už víme, že ho ukradli oni.“

„Ano,“ přisvědčila Mara. „Jenže v té sadě byly čtyři datakarty plné informací. Jak velká je šance, že by narazili na přehledy droidů, pokud by je nehledali úmyslně?“

„Ještě menší, než že by objevili postupy údržby a aktivace,“ přikývl Luke. „Takže celý tenhle poprask vznikl jenom kvůli pár droidům?“

„Pár droidů je to pro nás, kteří jsme na ně zvyklí,“ podotkla Mara. „Fel říkal, že Chissové droidy nepoužívají. Když je nemají oni, proč by takových národů nemohlo být víc? Jestli se Vagaariové naučí budovat a udržovat armády droidů, budou mít obrovskou výhodu – zvlášť proti méně rozvinutým kulturám, které jsou podle všeho jejich oblíbenou kořistí.“

„Asi máš pravdu,“ řekl Luke. „Takže jejich původní plán byl nejspíš zabít všechny na palubě Chaf Envoy, proslídit Mezigalaktickou výpravu a nasbírat co nejvíc droidů a pak proklouznout Redutou zpátky dřív, než si někdo všimne, že jsme pryč moc dlouho a začne po nás pátrat.“

„Tak nějak,“ řekla Mara. „Měli prostě štěstí, že získali funkční dreadnaught jako bonus.“

Luke se zašklebil. „Pořádný bonus. Hlavní Vagaari bude mít fakticky radost, až se mu tahle věc ukáže u dveří.“

„Ne, pokud tomu dokážeme zabránit,“ prohlásila Mara. „No tak, ty jsi mistr Jedi. Vymysli něco.“

„Možná ji ani nebudeme muset zničit,“ uvažoval Luke. „Stačí, když se dostaneme na můstek a ovládneme loď.“

„Aha. A droideku prostě přesvědčíme, aby se chvíli nedívala?“ Napjatě se pousmál. „Přesně něco takového mám v úmyslu.“

*

Luke opatrně proklouzl na konec chodby na pravoboku. Přímo před ním byl průchod a přístupové dveře na velitelský můstek, zatímco někde vlevo od něj, kam neviděl, stála na stráži droideka.

Vyslal svou mysl k Maře a vycítil, že se nacházela stejně daleko od můstku zhruba třicet metrů od něj v koridoru na levoboku. Droideka byla nyní přímo mezi nimi… a vzhledem k tomu, jak měly její paže umístěné klouby, mohla střílet současně jen jedním směrem. Napnul síly, zažehl světelný meč a vstoupil do příčné chodby.

Přesně, jak tušil, droideka stála zády ke stěně v polovině vzdáleností mezi oběma přístupovými dveřmi. Jakmile její senzory zachytily Lukův pohyb, aktivovala štít, zaměřila ho a začala k němu otáčet své zbraně. „Ano, to jsem já,“ zavolal na ni Luke, zvedl světelný meč do střehu a udělal další dva kroky k ní. „No tak, do toho.“

Droideka mu vyhověla a vypálila salvu blasterových střel. Luke kmital světelným mečem sem a tam, odrážel střely a pomalu ustupoval stejnou cestou, kterou přišel. Dostal se zpátky na roh a stáhl se do bezpečí. Vypnul světelný meč, otočil se a rozběhl se chodbou směrem k zádi. V běhu naslouchal, jestli ho droideka pronásleduje.

Nic takového ale neslyšel. Zamračil se, zastavil a zaposlouchal se pozorněji. Pořád žádné zvuky pronásledování. Otočil se, vrátil se na konec chodby a nakoukl za roh.

Droideka odpověděla další dávkou blasterové palby, která v kovových zdech vydlabala novou řádku důlků. Ale tím jediným letmým pohledem Luke zjistil, že se droideka nehnula z místa, kde ji zanechal.

Stáhl se o několik kroků zpátky do chodby, vytáhl komlink a zapnul ho. „Maro?“

„Nechce si s námi hrát, viď?“ ozval se její hlas.

„Ne, očividně je spokojená tam, kde je,“ odpověděl Luke. „Nechceš to zkusit ty?“

„Nestojí to za námahu,“ mínila Mara. „Už viděla, že jsme tu dva, a je moc chytrá na to, aby začala jednoho z nás pronásledovat a nechala toho druhého bez dozoru. Bála jsem se, že to takhle dopadne.“

„Za pokus to stálo,“ řekl Luke. „Přejdeme tedy k plánu B. Připravena?“

„Připravena,“ potvrdila. „Dávej na sebe pozor.“

„Jasně.“ Luke vypnul komlink a vrátil ho za opasek. Znovu se postavil za roh, pozvedl světelný meč, napnul všechny své síly –

A obrátil se o sto osmdesát stupňů o zlomek sekundy dřív, než proti němu zezadu z chodby vyšlehl příval blasterové palby. Zaútočil na něj další vagaarijský úderný oddíl. Střelci zřejmě doufali, že se jim podaří Luka překvapit, zatímco se soustředil na droideku.

Stejně jako předchozí útoky, i tenhle rychle skončil. Luke vycítil bolest, která naznačovala, že se jeden z odražených výbojů vrátil svému zdroji, a pak postřehl, že se vzdálenost mění – Vagaariové ustupovali a svého zraněného kumpána táhli za sebou.

Zhluboka se nadechl. Tunelová vize boje začala ustupovat a znenadání ucítil Mařinu úzkost. Rychle jí poslal mentální ujištění a bezeslovné varování, aby si kryla záda. S připraveným světelným mečem se znovu vrátil za roh a zničehonic se vrhl k průchodu před sebou.

Droideka zřejmě očekávala, že Luke zopakuje svůj dřívější opatrnější přístup. První sprška střel prolétla neškodně za jeho zády. Proběhl přes chodbu a zastavil se přede dveřmi do monitorovacího sálu. Druhá salva už byla přesnější, a když Luke švihl světelným mečem proti výbojům, které se k němu hnaly, zaťal pevně zuby. Neodvažoval se rozdělit svou pozornost a spustit z droideky zrak, ale pokud Mara nezůstala pozadu, právě teď by se měla vyplížit ze své chodby k levým dveřím do sálu…

Palba, která mířila na Luka, zčistajasna ustala, a droideka se prudce otočila na druhou stranu. Luke zahlédl Maru, jak zabodává světelný meč do pancéřových dveří. Vzápětí po ní droideka začala pálit.

Dech mu uvízl v hrdle. Mara to však předvídala a včas pozvedla světelný meč na svou obranu.

A teď, když droideka útočila druhým směrem, byla řada na Lukovi. Stočil světelný meč do vodorovné polohy a nespouštěje z droideky oči, vrazil čepel do pancéřových dveří vedle sebe.

Droideka znovu zareagovala a otočila se zpátky k němu. Luke pozvedl světelný meč, a když proti němu čtveřice blasterů vypustila spršku střel, soustředil se opět na boj. Věděl, že vzadu za droidekou Mara znovu zahájila útok na můstek. Pokud by droideka v téhle hře pokračovala, jeden z nich by se nakonec dostal dovnitř.

Droidece to zřejmě došlo taky. Vypálila na Luka ještě jednu, poslední salvu, shodila štít, sbalila se do koule a vyrazila příčnou chodbou k Maře. Luke ji začal pronásledovat –

A blastery droideky po něm vypálily několik střel; jen taktak stačil zvednout světelný meč včas.

Oba výstřely se mu podařilo odrazit, ale tolik ho překvapily, že málem zakopl. Neuvědomil si, že droideky mohou střílet i ve sbalené formě. Koulející se stroj vystřelil na Maru, a když se jeho blastery během rotace dostaly do správné pozice, vypálil zase na Luka. Vzápětí znovu střelil po Maře–

Luke se prudce nadechl a rozběhl se co nejrychleji za droidekou. Najednou si uvědomil, jakou má droideka strategii. Chtěla se dostat co nejblíž k Maře, tak blízko, aby na rychlost její palby nestačily ani jediské reflexy. Uteč, vyslal zoufale směrem k Maře. Ztrať se. Okamžitě!

Mara se nepohnula. Vycítil, že i ona prohlédla plán droideky, ale místo aby se snažila utéct, ěekala na ni se světelným meěem v ruce a chystala se s útočným droidem střetnout čelně. Luke tiše zaklel, napůl rozzlobeně a napůl vylekaně, a nejvyšší rychlostí, jaké byl schopen, se zoufale hnal ke své ženě. Droideka už byla skoro u ní –

A potom, sotva droid naposledy vystřelil ve sbalené formě a se skřípěním zastavil necelé dva metry od Mary, se Mara konečně pohnula. Uskočila do strany, dostala se mimo rozsah droidovy palby a vrhla se k němu se svým světelným mečem.

I tentokrát byly mechanické reflexy droideky příliš rychlé. Štít zapnula ještě dřív, než se rozbalila, a Marin světelný meč se neškodně odrazil od jeho mlhavého obrysu. Droideka se rozvinula úplně, a než mohla Mara zvednout meč, vysunula blastery, které byly opět plně pohyblivé. Z blasterů se zablesklo –

A s posledním zoufalým skokem hodil Luke svůj světelný meč vpřed přímo před blastery a odrazil střely stranou. „Honem!“ křikl.

Mara žádné pobízení nepotřebovala. Skočila kolem droideky, a když ji míjela, popadla Lukův světelný meč ve vzduchu. Jakmile dopadla na palubu, dala se do běhu. Luke se zastavil, Mara se prohnala kolem a hodila mu jeho zbraň. Za okamžik už společně utíkali do bezpečí koridoru na pravoboku.

Jenže v koridoru nebylo tak bezpečno, jak Luke čekal. Uslyšel, že droideka se za nimi znovu sbalila a dala se do pohybu. Teď, když je měla oba před sebou, se zřejmě rozhodla přejít do útoku.

Dospěli k chodbě a skočili za roh. „Sleduje nás,“ zasípala Mara.

„Já vím,“ oddechoval Luke. „Nezastavujme se. Možná přece jen budeme muset zkusit tu léčku se světelným mečem.“

Mara neodpověděla. Možná se rozmýšlela, jestli mu má připomenout, že senzory droideky očividně stále ještě fungují natolik, aby jejich léčku obrátily v prázdné gesto. Spíš ale jen šetřila dechem.

Zvuky za sebou opět zaslechl právě včas. „Pozor!“ vyštěkl, prudce zastavil a otočil se. Droideka zabrzdila v koridoru několik metrů od jeho začátku a právě se rozbalovala. „Tam,“ přikázal Luke a kývl k příčné chodbě, která ústila do koridoru pár metrů za jejich zády.

Když k ní začali couvat, droideka zahájila palbu, ale z této vzdálenosti si jediské reflexy dokázaly s útokem snadno poradit. O pár vteřin později už byli v chodbě a droideka na ně neviděla.

Chvíli se bok po boku opírali o studenou kovovou stěnu a zhluboka oddechovali. Luke uslyšel, že droideka se opět začíná sbalovat, a riskl rychlý pohled za roh. Jestli se je pokusí zahnat do úzkých…

Ale jelikož se jí nepřátelé dočasně ztratili z dohledu, droideka se zřejmě raději rozhodla vrátit se na stráž. Luke se díval, jak dokončila svou rekonfiguraci a téměř lenivě se odkutálela zpátky za roh do chodby před můstkem. „Tak tohle nám nevyšlo,“ poznamenal.

„Bez legrace,“ zabručela Mara v odpověď. „Mimochodem, díky, žes mě z toho dostal. Myslela jsem, že jí zvládnu zasadit zničující ránu dřív, než nahodí štít.“

„Asi zachytila tvůj pohyb senzory,“ řekl Luke. „Tys věděla, že může střílet i tehdy, když se kutálí?“

„Ne,“ odpověděla Mara. „Buď to bylo pečlivě střežené tajemství, anebo je to něco nového, co někdo zabudoval do tohohle konkrétního modelu. Moc účinné to ale není – viděl jsi, že tak může střílet jen přímo před sebe a navíc jenom v okamžiku, kdy má blastery během rotace natočeny správným směrem.“

Luke zabručel. „Proti nám to bylo účinné až až.“

„To tedy ano.“ Mara zavrtěla hlavou. „Musíme na to jinak, Luku. Jestli budeme v téhle hře pokračovat, dřív nebo později nás uštve.“

„Anebo otupí naši pozornost a dostane nás vagaarijský ostřelovač,“ souhlasil Luke. „Musíme si to promyslet. Víme, že když má zapnutý štít, nic proti ní nezmůžeme. To znamená, že na ni musíme zaútočit ještě předtím – buď když se bude kutálet, nebo když zastaví a začne se rozbalovat.“

„A právě jsme viděli, že pokud spatří nablízku nepřítele, umí štít zapnout ještě dřív, než se rozbalí,“ podotkla Mara.

„Což znamená, že nás nesmí spatřit,“ usoudil Luke. „Tím se dostáváme zpátky k útoku ze zálohy.“

„Správně,“ souhlasila Mara. „Problém: jediné místo, kde se můžeme schovat, je některá z místností mimo chodbu.“

„Což už jsme vyzkoušeli.“

„Správně,“ řekla Mara. „Potřebujeme, aby nás pronásledovala na nějaké příhodnější místo. Možná dozadu k výdutím turbolaserů, kde je spousta trosek, které bychom mohli použít.“

Luke zavrtěl hlavou. „Vylákat se nenechá,“ řekl. „Viděla jsi, co před chvilkou udělala. Měla nás přímo před sebou, a přesto zastavila dva metry od chodby před můstkem, několikrát vystřelila a pak se vrátila na stráž.“

„Pravda,“ poznamenala Mara s pohledem upřeným na protější stěnu. Výraz se jí nepatrně proměnil. „Dokázal bys přesně určit místo, kde zastavila?“

Luke zapátral v paměti. „Snadno,“ řekl. „Pokaždé zastavila zhruba po dvou metrech, a to přímo uprostřed chodby, kde je před případnou léčkou nejvíc v bezpečí. Nemáme ovšem žádnou záruku, že příště zůstane na stejném místě.“

„Ale máme,“ řekla Mara a najednou se sama pro sebe pousmála. „I kdyby to byl jeden z modelů s autonomním mozkem, Vagaariové by do něj nejspíš nedokázali naprogramovat nic složitého. Hádám, že jí zadali parametry její hlídky a ona se jich bude držet na půl centimetru přesně.“

„Fajn,“ řekl Luke a podezřívavě se na ni zadíval. Ten pohled, který měla v očích, dobře znal a věděl, co znamená. „Jenže tam nikde není žádný úkryt.“

„To nevadí,“ řekla. „Tentokrát nebudeme úkryt potřebovat. Můj plán je následující…“

*

Luke pevně uchopil světelný meč a znovu vstoupil do chodby před velitelským můstkem.

Droideka k němu otočila hlavu, jako by nevěřila, že to Luke doopravdy chce zkusit znovu. Udělal další krok; droideka odpověděla tím, že k němu obrátila své blastery. „Připrav se,“ zamumlal Luke. Udělal třetí krok a vycítil, že Mara vstoupila do chodby přímo za ním –

A všechny ostatní pocity a vjemy zničehonic zmizely, když droideka zahájila palbu.

Lukův světelný meč kmital sem a tam a odrážel výboje, zatímco Luke bokem ustupoval k pravým dveřím do monitorovacího sálu. Dospěl k nim a nezřetelně za sebou zaslechl klap-bzzz, jak Mara zažehla svou vlastní zbraň.

Droideka zareagovala okamžitě. Sotva Mara bodla světelným mečem do pancéřových dveří, přestala droideka střílet, sbalila se a začala se plnou rychlostí kutálet směrem k nim. Luke sledoval, jak se blíží, a snažil se odhadnout přesný okamžik – „Běž!“ křikl na Maru. Odrazil další střely, které droideka vypálila za pohybu, a uslyšel, jak Mara vypnula svou zbraň a vyrazila zpátky do relativního bezpečí koridoru. Ještě půl sekundy setrval na místě a pak se vrhl za ní.

Droideka se neustále blížila. Luke uslyšel, že její zvuk nepatrně změnil výšku, jak zatočila, aby mohla pokračovat v honičce, a ještě přidal na rychlosti. Jestli se mýlil ohledně místa, kde měla droideka zastavit, nebo jestli stroj nebyl naprogramovaný tak přesně, jak Mara doufala, léčka nevyjde.

Valivý zvuk zčistajasna ustal. „Už je tam!“ zakřičela Mara a prudce před ním zastavila.

Luke se zastavil a otočil se. Světelný meč měl zažehnutý a připravený. Droideka stála uprostřed koridoru, přesně tam, kde se při pronásledování zastavila už několikrát předtím; zapnula deflektorní štít a rozbalila se do útočné pozice.

A na palubě pod ní, vedle jedné z jejích tří nohou, kam ji Mara umístila, než provedli svůj klamný útok, ležela jejich tajná zbraň.

Starý světelný meč Lorany Jinzler.

Ležel uvnitř deflektorního štítu droideky.

Luke pozvedl světelný meč – ne na svou obranu, ale na pozdrav. Právě když se blastery droideky usadily do palebné pozice, ucítil, jak Mara vyslala Sílu, zvedla jí Loranin světelný meč z podlahy a otočila ho tak, aby mířil vzhůru k velké bouli z bronziového pancíře, kterou měla droideka dole na břiše. S dýchavičným klap-bzzz zelená čepel ožila a probodla těžké slitinové tělo droideky –

Varovné předtuchy se Lukovi dostalo pouhý zlomek vteřiny předem. „K zemi!“ vyštěkl, popadl Maru Sílou a stáhl ji na podlahu vedle sebe, zády ke stroji odsouzenému ke zkáze.

Droideka se s ohlušujícím výbuchem rozletěla na kusy.

Luke pevně zavřel oči a zachvěl se – tlaková vlna se přes něj převalila jako písečná bouře, žár mu vzadu ožehl krk, otřes jej zvedl z podlahy a zase jím mrštil dolů, a kousky roztříštěného kovu ho bodaly do zad, nohou a paží jako rozdrážděné žahomušky. Za tlakovou vlnou následoval poryv štiplavého kouře, z něhož ho začalo pálit v nose. Za okamžik se přes něj opačným směrem k částečnému vakuu převalil chladnější vzduch a způsobil tak krátkou turbulenci.

A potom znovu zavládl všude klid. Luke opatrně otevřel oči a podíval se přes rameno.

Droideka byla pryč. Trochu ho zabolelo, když si uvědomil, že pryč byl i Loranin světelný meč.

Stejně jako značná část levých pancéřových dveří.

„Pojď,“ vybídl Maru a zvedl se z podlahy. Cítil se trochu malátný, ale jinak byl zřejmě v pořádku. „Honem dovnitř, než se vzpamatují.“

„Cože?“ zeptala se Mara omámeně, zatímco si rukou třela tvář. Pak se nejistě postavila a obrátila se. „Aha. To by nám mohlo být vhod.“

„Ano.“ Luke se porozhlédl po svém světelném meči – spatřil ho v chodbě o tři metry dál – a Sílou si ho přivolal k sobě. „Ta boule v bronziovém pancíři byla minireaktor droideky?“

„Přesně tak,“ potvrdila Mara a sehnula se pro svůj vlastní světelný meč. „Jenom jsem se ho snažila vypnout. Nechtěla jsem to udělat takhle rázně.“

„Asi jsi zasáhla jeden z energetických regulátorů,“ usoudil Luke. Několikrát se zhluboka nadechl a přejel ji pohledem. Oblečení měla ošklivě sežehnuté, ale až na několik drobných řezných ran a popálenin vypadala v pořádku. Stejně jako on i ona ještě zápasila se závratí způsobenou výbuchem, ale ta rychle ustupovala. „Pojď – musíme tam dovnitř,“ opakoval.

„Jasně,“ řekla Mara, tentokrát už pevnějším hlasem. Zhluboka se nadechla a vyrazila vpřed. „Jdeme na to.“

Levá polovina pancéřových dveří se zkroutila dovnitř. Tlustá vrstva kovu se protrhla a zůstala v ní díra dostatečně široká, aby skrz ni mohli projít dva lidé současně. On a Mara tak učinili, světelné meče připravené před sebou.

Ukázalo se, že opatrnosti nebylo zapotřebí. Venku se tlaková vlna vybuchující droideky rozptýlila do dlouhé, široké chodby. Tady se však mohla odrážet pouze v uzavřeném prostoru monitorovacího sálu a podle dvou desítek Vagaariů, kteří se svíjeli před svými konzolami nebo leželi v křeči na podlaze, se dalo soudit, že musela být opravdu silná.

„Tihle nám nikam neutečou,“ prohodil Luke k Maře. Pohlédl přes řady křesel a monitorovacích konzol k průchodu a pancéřovým dveřím vedoucím na můstek. „Pojďme honem dovnitř, než si Estosh uvědomí, že jsme tady.“

„Jdi napřed,“ řekla Mara a kývla doleva k jedné z konzol, která zničehonic zapípala. „Chci zjistit, co to znamená.“

Luke přikývl a zamířil mezi konzolami ke dveřím. Už byl skoro u nich, když vtom se ozvalo duté kovové klank a dveře se začaly s pomalým rachocením otvírat.

„Sss!“ zasykl Luke varovně na Maru a vrhl se ke skupině konzol vpravo pár metrů od dveří. Vypnul světelný meč, schoval se za jednu ze skříněk a opatrně kolem ní vyhlédl z úkrytu ven.

Za otevřenými dveřmi stáli dva nervózně vyhlížející Vagaariové, kteří mířili do monitorovacího sálu těžkými blasterovými karabinami. U nohou měli dva wolvkily, z jejichž chřtánů vycházelo hluboké vrčení.

Luke zadržel dech. Uvědomil si, jaká se jim tu nabízí příležitost. Vagaariové byli před vybuchující droidekou chráněni tlustými přepážkami, ale exploze si museli všimnout. Estosh zřejmě usoudil, že to stojí za riziko a poslal někoho ven, aby se podíval, co se stalo.

Což znamenalo, že můstek nyní ležel otevřený před nimi a v cestě jim stála jen dvojice vojáků a jejich dva wolvkilové.

Zbývala otázka, jak toho využít co nejlíp.

Jeden z vojáků zavolal něco dozadu přes rameno. Další hlas mu z můstku odpověděl. Vagaariové pevně sevřeli zbraně v rukou, prošli dveřmi – Lukovi připadalo, že poněkud neochotně – a vyrazili přes místnost k poničeným pancéřovým dveřím.

A když to udělali, jeden z wolvkilů otočil hlavu a pohlédl přímo na Luka.

Luke jeho pohled opětoval a sáhl po Síle. Předtím se na palubě Mezigalaktické výpravy dotkl nervových center skupiny těchto dravců a našel způsob, jak je uspat. Teď však musel postupovat citlivěji, potřeboval potlačit jejich zvědavost a agresivní instinkty, aniž by je složil na podlahu jako dva hadrové panáky. Rychle, ale opatrně začal prozkoumávat wolvkilovu nervovou soustavu…

A potom u protější stěny sálu někdo zasténal.

Oba Vagaariové se jako jeden muž otočili za zvukem a zároveň odvrátili i zbraně. Sténání se ozvalo znovu, tentokrát o něco tišeji. Jeden z Vagaariů zamumlal cosi wolvkilům; obě zvířata na Luka okamžitě zapomněla a vyrazila naznačeným směrem. Vagaariové je s připravenými zbraněmi následovali. Dveře na můstek za jejich zády začaly zajíždět zpátky k sobě.

Luke se napjatě usmál, zvedl se z úkrytu, dvěma rychlými kroky se dostal za nic netušící vojáky a proklouzl zavírajícími se dveřmi.

KAPITOLA

26

Pohyboval se tak nenápadně a tiše, že v prvním okamžiku si ho nikdo na můstku ani nevšiml. Luke ten okamžik využil k rychlému zhodnocení situace: deset Vagaariů oblečených v hnědých uniformách stálo nebo sedělo u nejrůznějších ovládacích konzol, za obrovským transpariocelovým průzorem před nimi stále ještě bylo strakaté nebe hyperprostoru a podle velké obrazovky, která obtáčela přepážku vpravo, zbývaly do konce skoku ještě tři minuty.

A pak si ho Vagaari, který ovládal pancéřové dveře, najednou všiml a přiškrceně vyjekl.

Vagaariové u konzol se prudce otočili v křeslech a vytřeštili oči. Luke pozvedl světelný meč a zažehl ho, a všichni do jednoho vytáhli blastery a spustili palbu.

Větší část této první, zmatené salvy šla mimo. Tři výstřely, které mířily přesně, Luke snadno zvládl a s ohledem na důležité vybavení, kterého byla místnost plná, si dal pozor, aby střely odrazil zpátky k jejich původcům. Další salva byla zacílena ještě hůř – zbývající Vagaariové náhle rozpoznali nebezpečí, v kterém se nacházeli, a o překot se snažili najít alespoň nějaký úkryt. Luke využil chvilky klidu, odhodil Vagaariho ovládajícího pancéřové dveře na podlahu a Sílou dveře znovu otevřel. Vagaariové, kteří se nyní krčili za konzolami nebo za křesly, znovu zahájili palbu; o další příval střel později leželi bez hnutí na podlaze další dva. Luke za sebou vycítil Maru; hnala se ke dveřím, aby mu pomohla –

„Amacrisier!“

Palba zničehonic ustala. Luke zůstal ve střehu, smysly nastražené. „Vy Jediové jste skutečně pozoruhodní válečníci,“ pronesl klidně jeden z Vagaariů stojící uprostřed místnosti a zastrčil svou zbraň do pouzdra. „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu.“

„Každý občas potřebuje zažít nějaké překvapení, Estoshi,“ poznamenal Luke. „Ta uniforma vám sluší.“

„Tohle jsem doopravdy já,“ pravil Estosh a pyšně se vypjal. „Ne ten dychtivý trubec, kterého jsem ze sebe dělal.“

„Byl to celkem slušný herecký výkon,“ prohodila Mara. Proklouzla dveřmi a stoupla si vedle Luka. „Ale zdá se mi, že jste místy přehrával.“

„Na tom nesejde,“ řekl Estosh a nenuceně vyrazil napříč můstkem. „Všechny jsme vás oklamali. Mysleli jste si, že jsme neškodní. Na ničem jiném nezáleželo.“

„No, vlastně jste neoklamali úplně všechny,“ opravila ho Mara. „Aristokra Formbi vás měl přečtené od samého začátku.“

Estosh se náhle zastavil. „Vy lžete.“

Mara zavrtěla hlavou. „Ne, ale klidně si věřte, čemu chcete. Tak. Máte droidy a dokonce i dreadnaught, abyste je měli v čem převážet. Jaký je zbytek plánu?“

Estosh zkroutil obě ústa. „Opět necháváte výslech na své samici?“ vysmíval se Lukovi a znovu vykročil vpřed.

„Ráda mluví,“ odpověděl Luke a svraštil čelo. Najednou si uvědomil, že Estosh nekráčí jen tak bezcílně. Mířil na nějaké konkrétní místo.

„Řeči jsou jen pro trubce a kořist,“ řekl Estosh opovržlivě. „Za válečníky mluví jejich činy.“

„My se snažíme být dobří v obojím,“ řekl Luke a přemítal, co má Estosh asi za lubem. Jeden z Vagaariů, kteří byli zabiti při první salvě, ležel zhroucený na konzole Estoshovi v cestě; Luka napadlo, že ta konzola by mohla být kormidlo. Měl snad mrtvý Vagaari u sebe zbraň, které se Estosh hodlal zmocnit? Nebo chtěl zadat nějakou důležitou změnu kurzu?

O kus dál byli ve směru Estoshova pohybu dva živí Vagaariové, kteří se na Jedie mračili zpoza dvojité konzoly. Doufal snad Estosh, že se mu podaří dostat se za ně a použít je jako živé štíty, zatímco on sám provede něco nečekaného?

Tak či onak bylo třeba Estoshe zastavit. Luke přešlápl a připravil se vyrazit, aby Estoshovi zkřížil cestu –

„Nech ho,“ zamumlala Mara vedle něj.

Luke se zachmuřil a pohlédl na ni. V těch zářivých zelených očích se objevil záblesk a koutků jejích úst se dotkl mikroskopický úsměv. Krátce mu pohled vrátila a významně nakrčila nos.

„Skutečným válečníkům nezáleží na tom, jestli jim jde mluvení,“ řekl Estosh posměšně.

Luke se otočil zpátky k Estoshovi a použil jediské techniky pro zesílení smyslů. Vagaariova nesmyslná tiráda začala v jeho uších znít bolestivě hlasitě, ale Luka momentálně žádné zvuky nezajímaly. Pomalu vydechl, začal se probírat vznášejícími se pachy stáří a prachu, lidí a Vagaariů, a pátral po tom, čeho si Mara už všimla – ať to bylo cokoli.

A pak to našel; bylo to velmi slabé a vzdálené. Znovu se nadechl a snažil se to podchytit…

A ztuhl. Nebyl to nezaměnitelný ostrý pach výbušnin, který čekal, ale něco daleko zhoubnějšího.

Jed.

A ne jen tak ledajaký jed. Kyselost zápachu mu prozradila, že se jedná o žíravý plyn, který by dokázal propálit i ochrannou dýchací masku nebo atmosférický filtr a pak udělal totéž s plícemi oběti. Tahle zbraň představovala poslední, zoufalé východisko; znamenala smrt jak pro útočníka, tak pro obránce, a používala se jen tehdy, když byla porážka nevyhnutelná a nesmělo se dopustit, aby protivník zvítězil.

Rychle, pokradmu se rozhlédl po místnosti. Pro detoxikaci jedů měli Jediové techniky, které už v minulosti několikrát s úspěchem vyzkoušel. Problém spočíval v tom, že tyto metody většinou na žíravé jedy, jako byl tenhle, nezabíraly. Kyselá báze znamenala, že detoxikaci a hojivé techniky bylo zapotřebí provádět současně. I pro zkušeného Jediho by bylo téměř nemožné neztratit při tom nad jednou nebo druhou procedurou kontrolu.

A jed mohl být na můstku ukrytý prakticky kdekoli a na dálku ho mohl vypustit kterýkoli z Vagaariů. Jelikož už se stopy jedu, které on a Mara zachytili, rozptýlily ve vzduchu, neexistoval žádný způsob, jak najít jejich zdroj.

Tázavě pohlédl na Maru. Přikývla. V očích měla stále ještě ten záblesk a jejich mysli se na okamžik dotkly. Domněnky, dohady a plány beze slov proudily mezi nimi.

„– kteří sami o sobě nemají žádnou sílu a nedokáží nikoho zmást,“ pokračoval Estosh a dál se zdánlivě bezcílně procházel po můstku.

„Myslíte?“ opáčila Mara. „Uznávám, že vy sice máte notnou dávku hrubé síly, ale vaše schopnost někoho zmást je celkem ubohá. Aristokra Formbi o vás věděl celou tu dobu, a Luke a já zase víme o tom transportéru plném stíhaček, který jste nechali u velitelské stanice Brask Oto.“

„Závěr je takový, že nás nepřemůžete ani nepřelstíte,“ řekl Luke. Pochopil, o co se Mara snaží: když se budou s Estoshem snažit vyjednávat, možná nepojme podezření, že prohlédli i jeho poslední zoufalý pokus je zničit.

A pokud se skutečně nechá přesvědčit, aby se vzdal, tím lépe. „Takže se radši vzdejte rovnou,“ pokračoval Luke. „Když to uděláte, slíbíme vám i vašim lidem bezpečný průlet mimo chisské teritorium.“

„Přesněji řečeno těm z vašich lidí, kteří zůstali naživu,“ dodala Mara. „Jestli se s námi budete dohadovat příliš dlouho, jejich počet se nejspíš ještě sníží.“

„Možná,“ řekl Estosh a jakoby nic se zastavil u kormidelnické konzoly. „Anebo už možná nikdo z nás nečeká, že se z tohoto plavidla dostane živý.“

Naklonil se kupředu, předloktími spočinul na přední hraně konzoly a rukama začal nedbale komíhat několik centimetrů nad ovládáním. „Možná že budoucí sláva vagaarijské říše nám bude dostatečnou odměnou za naše snažení.“

„Ne,“ řekl Luke tiše. „Nic takového vás nečeká.“

„To se ještě uvidí,“ řekl Estosh. Zhluboka se nadechl a vypjal se do plné výšky. Když to udělal, jeho prsty zničehonic zajely dolů k ovládání. Ozvalo se tiché pípnutí a vteřinu nato se nebe hyperprostoru, které se valilo kolem, změnilo na hvězdné čáry a vzápětí na hvězdy.

V dálce přímo před sebou spatřil Luke světla velitelské stanice Brask Oto – světla stanice a slabou záři pohonů stovky stíhaček, které kroužily kolem ní. Zahlédl mnohonásobné záblesky laserové palby a ucítil, jak se mu sevřelo hrdlo.

„Vítězství je naše,“ řekl Estosh klidně. Pozvedl paže směrem k nim. „A teď,“ dodal, „zemřete.“

Zaťal ruce v pěst a z obou jeho rukávů vyšlehla řídká sprška nazelenalé mlhy.

„Teď!“ vyštěkla Mara a skočila stranou k červeně označené skříňce připevněné na zdi vedle pancéřových dveří.

Luke nabral do plic vzduch, zadržel dech a vrhl se bludištěm konzol k Estoshovi. Všiml si, že oba Vagaariové, kteří byli ke svému veliteli nejblíž, už se zlomili v pase a divoce sebou škubali. Jed začal účinkovat. Luke uskočil stranou; Estosh odpověděl tím, že pohnul pažemi a namířil sprej blíž k Lukovu obličeji. I on očividně zadržoval dech, doufaje, že bude žít tak dlouho, aby uviděl své nepřátele umírat.

S prudkostí, která překvapila dokonce i Luka, mu nad hlavou prolétl Mařin světelný meč a v obloucích plachtil přes celý můstek. Estosh se bezděčně přikrčil a ohlédl se za mečem.

A v té chvíli udělal Luke dlouhý krok k němu; držel se nízko, aby zůstal z dosahu jedovatého spreje. Dvěma rychlými seky světelného meče rozťal Estoshovi rukávy a nádržky s plynem, které měl připevněny k předloktím.

Nádržky se s výbušným puf! naráz vyprázdnily a vyvalil se z nich chuchvalec zelené mlhy. Mlha zahalila Estoshovu hlavu a vířila kolem ní. Luke udělal dlouhý krok vzad. Estosh se otočil zpátky k němu; jeho obličej za zeleným mrakem téměř nebylo vidět a tělo se mu začínalo třást a kroutit, jak mu kyselina spalovala kůži a jak mu navzdory jeho snaze vnikal jed do plic. Jeho oči se na okamžik střetly s Lukovými –

A potom se na druhé straně můstku Marin vržený světelný meč zaťal do transpariocelového průzoru a prosekl ho.

Na můstku se vmžiku strhla větrná smršť a vzduch se divoce valil ven do kosmu. Rozpínající se jedovatý mrak, který vířil kolem Estoshe, byl spolu se zbytkem atmosféry smeten pryč, a jak ho škvíra v transparioceli vysávala ven, změnil se ve slabé zelené cáry. Dveře za Lukovými zády zareagovaly na náhlou ztrátu tlaku a zabouchly se.

Prudký vír podrazil Estoshovi nohy a shodil ho na podlahu. Estosh se obrátil, aby pohlédl na Luka, rukama zoufale a zcela zbytečně drápal kolem sebe po kovu a z jeho obličeje se stala maska bolesti a nenávisti. „Jedi!“ vyštěkl chraplavě a pak vydechl naposledy.

Ale Luke mu nevěnoval pozornost. Jakmile kolem něj vypukla vichřice, začal přeskakovat konzoly a proplétat se kolem nich. Uháněl ke škvíře, kterou Mara prosekla; vítr se mu opíral do zad a urychloval jej. Marin světelný meč poskakoval nebezpečně blízko okraje škvíry. Luke se natáhl Sílou, vypnul zbraň, přitáhl si ji k sobě a vrazil si ji za opasek vedle své. Tlak vzduchu poklesl téměř na nulu a plíce ho začínaly pálit. Znovu sáhl po Síle, aby z ní načerpal energii. Dospěl k průzoru, zastavil se vedle škvíry a otočil se.

Na druhé straně místnosti Mara otevřela nouzovou skříňku, jednu ruku měla na páce kyslíkových nádrží a ve druhé držela těsnicí soupravu. Luke přikývl, Mara zatlačila páku dolů a poslala mu soupravu vzduchem do natažené ruky.

Smršť, která se ztišila na slabý šepot, začala znovu nabírat na síle, jak kyslíkové nádrže začaly do místnosti vpouštět další vzduch. Luke odpočítal ještě několik dalších sekund, aby se ujistil, že všechen jedovatý plyn vyprchal ven, a pak rozprostřel těsnicí záplatu a přitiskl ji ke škvíře.

Ozval se syčivý zvuk, který Luke v zoufale řídké atmosféře spíš cítil než slyšel. Vichřice ustala a Luke ucítil, jak se tlak vzduchu vrací k normálu. Vypustil zbytek vzduchu, který držel v plících, a opatrně se nadechl. Byl tam jen zbytkový náznak jedu, vznášel se můstkem jako ošklivá vzpomínka a byl příliš řídký, než aby představoval nějaké nebezpečí.

Rozhlédl se po můstku. Vagaariové leželi na svých konzolách nebo ve zkroucených pozicích na podlaze. Všichni byli mrtví.

Povzdechl si. Jedi má úctu k životu ve všech jeho formách…

„Vzpamatuj se, Luku,“ zavolala Mara. „Ještě jsme neskončili.“

Luke se na ni zahleděl. Nakláněla se nad kormidelnickou konzolou, nad tou, ke které se Estosh před svou smrtí tolik snažil dostat, a horečně zápolila s ovládáním. „Správně,“ řekl a vyrazil k ní. „Co tam přesně udělal?“

„Přesně to, co jsem čekala,“ odpověděla Mara, a když se napřímila, vycítil její pochmurné uspokojení. „Fajn, zastavila jsem to včas.“ Kývla k průzoru. „Teď už jen musíme vymyslet, co uděláme s tímhle.“

Luke se otočil a podíval se ven. Několik minut už letěli podle Estoshova posledního, do kormidla zadaného příkazu přímo k chisské velitelské stanici.

Viděl, že obránci mají vážné potíže. Vagaarijské stíhačky, které se rojily kolem stanice, byly stejně pohyblivé jako X-wingy, ale měly podstatně větší palebnou sílu a vířily kolem základny v promyšleném vzorci, který připomínal tanec a díky němuž je bylo téměř nemožné zasáhnout. Štíty základny zatím držely, ale vzhledem k tomu, jak systematicky na ně stíhačky dorážely, Luke věděl, že to nepotrvá dlouho, obrana stanice zeslábne a Vagaariové jí začnou působit vážné škody. Daleko stranou od útočících stíhaček se vznášela vagaarijská kolonizační loď; teď, když byly stíhačky vypuštěny, připomínala podivnou kulatou kostru.

„A to boj trvá teprve několik minut,“ zamumlala Mara. „Tihle chlapíci jsou dobří.“

„Trvá od zapípání konzoly v sále?“ zeptal se Luke.

Přikývla. „Byl to komunikační monitor, který hlásil, že byl z můstku vyslán signál,“ potvrdila. „Musel to být Estoshův povel k útoku.“ Zavrtěla hlavou. „Není divu, že Formbi chtěl najít záminku, aby mohl proti těmhle lidem bojovat.“

„Neřekl bych, že Chissové budou potřebovat ještě nějakou další,“ prohlásil Luke a přešel k jednomu ze zbraňových stanovišť. „Je tahle věc ještě schopná boje?“

„Cože, proti tak malým lodím?“ opáčila Mara. „Ani náhodou. A už vůbec ne, kdybychom ji měli ovládat jenom sami dva. A stejně nejspíš máme k dispozici nanejvýš laserový kanón proti meteorům a možná jednu nebo dvě zbraně pro boj zblízka. Všechny těžké zbraně zničil před padesáti lety Thrawn.“

Z jedné konzoly na druhé straně můstku se ozvalo zabzučení a z reproduktorů tlumeně zazněla vagaarijština. „Všimli si nás,“ řekla Mara a přistoupila ke konzole. „Chceš jim něco sdělit?“

„Okamžik,“ řekl Luke. V hlavě se mu zrodil nápad. „Ne, neodpovídej. Najdi senzorové stanoviště a řekni mi, co se děje s vagaarijským transportérem.“

Cítil Marin zmatek, ale přesto bez připomínek přešla přes můstek na druhou stranu. Luke se vydal opačným směrem, tam, kde se nacházely zbraňové konzoly. Možná že Thrawn při svém útoku něco přehlédl.

Nepřehlédl. Kontrolky všech turbolaserových a iontových kanónů svítily červeně. „Mám to,“ zavolala Mara, a když se Luke ohlédl, uviděl, že se naklání nad další konzolou. „Transportér je na tom docela špatně. Energetický výkon minimální; podpora života minimální; vážné poškození obou jeho pólů.“

„Těžké zbraně měl nejspíš právě tam,“ řekl Luke spokojeně. „Doufal jsem, že se Chissové dostali k několika pořádným výstřelům, než je Vagaariové obklíčili.“

„Jenže pořád jsou tu ty stíhačky,“ podotkla Mara. „A my nemáme žádné zbraně.“

„Nebudeme je potřebovat,“ ujistil ji Luke. „Vrať se ke kormidlu –“

Odmlčel se. Déšť laserové palby zničehonic skropil trup přímo pod můstkem. „Co se to –“

„Chisské stíhačky,“ vyštěkla Mara, a když se paluba otřásla dalšími nárazy, chytila se konzoly, aby neztratila rovnováhu. „Je jich aspoň dvacet, nalétávají na nás zezadu.“

Luke si hryzal ret. Měl sice dokonalý plán, jenže teď hrozilo, že mu ho zhatí Chissové.

A zároveň jim možná rozstřílejí dreadnaught pod nohama. „Odvysílám Formbiho zprávu,“ zakřičela Mara, když do trupu zabubnovala další salva. „Pokud jí uvěří –“

„Ne!“ skočil jí Luke do řeči a rozhlédl se kolem sebe. Muselo to být někde na téhle straně můstku. „Nekomunikuj s nikým. Vrať se ke kormidlu a zadej úhybný kurz ke stanici.“

„Cože? Luku –“

„Nehádej se se mnou,“ odsekl Luke. Přešel ke stanovišti turbolaserů a pohlédl na okolní konzoly. „Jestli Chissům něco řekneme, Vagaariové budou vědět, že můžeme vysílat.“

„A to vadí?“

„Ano, to vadí.“ Paluba se pod ním začala lehce naklánět, jak Mara zadala úhybný manévr, o který ji žádal. „Musíme vypadat jako loď, která nemůže komunikovat, na které stále ještě velí Estosh – á,“ přerušil sám sebe. Tady to bylo, usazené mezi konzolami iontových kanónů a předního deflektorního štítu: laserové dělo proti meteorům. „Udržuj úhybný kurz,“ přikázal a přehodil aktivační páčky. Kontrolky s uspokojivou rychlostí změnily barvu na zelenou. „Fajn. Jaký že byl ten Draskův prefixový kód?“

„Dva-mezera-jedna-mezera-dva,“ odpověděla Mara. „Vůbec nechápu, co chceš dělat.“

„Prostě nám drž palce.“ Chisské stíhačky se obracely, aby znovu zaútočily. Luke si v duchu taky držel palec, namířil laserové dělo za letku a vypálil: puls-puls; puls; puls-puls.

Dlouhou chvíli se nedělo nic. Stíhačky dokončily obrat, znovu utvořily formaci a vracely se. Luke vypálil stejným způsobem podruhé, i tentokrát mířil těsně vedle skupiny stíhaček. Neustále se blížily; vypálil potřetí –

A pak už byly u dreadnaughtu, mihly se nad jeho povrchem a zasypaly jeho trup laserovou palbou.

Ale tentokrát se neozývaly žádné exploze způsobené odpařováním zasažených kusů trupu. Žádné dunění, žádné otřesy lodi, prostě nic.

„Ať je ze mě smažený nerf,“ vydechla Mara. „Snížili výkon svých laserů na minimum. Pochopili tvou zprávu.“

„A zároveň byli chytří natolik, aby nás neprozradili Vagaariům,“ řekl Luke. Opustil konzolu laserů, znovu přešel přes můstek a pustil se do dalšího hledání. „Spolupráce s těmihle lidmi mě možná začne bavit.“

„Obracejí se k dalšímu náletu,“ hlásila Mara. „Mám pokračovat v úhybném manévru?“

„Ano,“ potvrdil Luke. Konzola, kterou hledal, byla… tady. „Kde jsou chisské stíhačky?“ zavolal a aktivoval ji.

„Vlevo vzadu za námi.“

„Dobře,“ řekl Luke. „Otoč nás bokem doleva, ať to vypadá, jako že se snažíme Vagaarie krýt.“

„Rozumím.“

Výjev před nimi se začal otáčet, jak se obrovská loď začala neohrabaně obracet na levobok, a Luke obrátil svou pozornost k útočícím Vagaariům. Pokud zareagují tak, jak by za těchto okolností zareagovala jakákoli eskadra, v které sloužil…

Zadržel dech. Vagaariové postupně přestávali na stanici útočit. „Pokračuj,“ přikázal a postřehl ve svém hlase vzrušení. „Udržuj nás mezi Chissy a Vagarii.“

„Chissové znovu střílejí,“ hlásila Mara. „I tentokrát jen naoko.“

„Výborně,“ řekl Luke. Veškerou pozornost upíral k Vagaariům. Teď už stanici opouštěli zcela určitě, spořádaně se stahovali do formací a vyráželi plnou rychlostí pryč.

Mířili přímo k dreadnaughtu.

Mara jejich nový manévr také zpozorovala. „Ehm… Luku?“ řekla váhavě.

„Věř mi,“ řekl. Natáhl se dolů ke konzole a stiskl tlačítko.

A hluboko pod sebou uslyšel slabé skřípění kovu o kov, jak se vrata hangáru na pravoboku začala váhavě otvírat.

Zaslechl, jak Mara zasupěla. „To nemyslíš vážně,“ řekla. „Ty opravdu čekáš, že oni tam prostě –? Ne.“

„Ovšemže to udělají,“ řekl Luke. „Nezapomínej, že z jejich vlastního transportéru je vrak. Co jim zbývá jiného?“

Přistoupila k němu a on vzhlédl. „Ty jsi ten nejdrzejší podvodník, jakého jsem kdy potkala,“ řekla a zakroutila hlavou.

„Ještě lepší než Han?“ zeptal se Luke nevinně. „Hmm, díky.“

„Nemyslela jsem to nutně jako kompliment,“ řekla Mara. „Podstoupil jsi pořádně velké riziko.“

„Ale vůbec ne,“ pousmál se Luke. „Pamatuj, já vím, jak stíhací piloti myslí. V bitvě se hodí každé útočiště, každý přítel. A my jsme podle nich tak přátelští, jak jen to jde.“

Společně tam stáli a dívali se, dokud nebyla poslední vagaarijská stíhačka na palubě. „A je to,“ řekl Luke a nechal masivní vrata hangáru znovu zavřít. „Teď už můžeme stanici odvysílat ten vzkaz od Formbiho.

Jistě budou chtít sem na palubu, aby nám pomohli sdělit vagaarijským pilotům špatné zprávy.“

*

Velitel stanice Prarďenc‘iflar byl vysoký Chiss s notně prošedivělými modročernými vlasy a s přísným pohledem ve žhnoucích rudých očích. A také byl, pokud to Mara správně vyčetla z jeho jména a rysů tváře, příbuzný generála Draska.

„Jsme vám vděční, že jste nám s touto záležitostí pomohli,“ říkal poněkud škrobeně. Oči téměř nespouštěl ze svých lidí, kteří přecházeli po můstku dreadnaughtu a prováděli prohlídku vybavení. „Nyní je zřejmé, že doporučení aristokry Chaf‘ornťbintrana bylo opodstatněné.“

„Ale troufám si říct, že tehdy jste si to ještě nemysleli,“ nadhodila Mara.

Žhnoucí rudé oči krátce zalétly k ní. „Myšlenky minulosti jsou vzhledem k realitě současnosti bezvýznamné,“ odpověděl a znovu odvrátil zrak. „Pomohli jste nám při ochraně našeho lidu a vojenského tajemství. To je velká služba od těch, kdo nejsou Chissy.“ Náhle na ně znovu pohlédl. „To vojenské tajemství je v bezpečí, že ano?“

„Skoro určitě,“ ujistil ho Luke. „Než jste přišli na palubu, stihli jsme projít komunikační záznamy. Estosh odeslal jen jedinou zprávu, a to signál krátkého dosahu určený transportéru tady u Brask Oto.“

„Dřív nemohl poslat nic,“ dodala Mara. „Z Reduty to nešlo kvůli přirozeným překážkám.“

„Rozumím,“ zamumlal Prarďenc‘iflar. „Doufejme, že se nemýlíte.“

Mara zachytila Lukův pohled a vycítila jeho pobavení. Navzdory vší oficiální vděčnosti bylo zřejmé, že velitel neměl o lidech a jejich schopnostech valné mínění – stejně jako Drask na počátku výpravy.

Nastal čas jeho stanovisko poupravit.

„Takže, co bude dál?“ zeptala se. „Tedy pokud jde o Vagaarie?“

„Spáchali několik nepřátelských činů proti Chisské ascendenci,“ prohlásil Prard‘enc‘iflar. „V tuto chvíli už shromažďujeme údernou jednotku a průzkumné lodě začínají pátrat po jejich pozicích.“

„To nějakou dobu potrvá,“ podotkla Mara. „Tam venku je obrovské teritorium, ve kterém se Vagaariové mohou schovat. Je velká šance, že než je najdete, uvědomí si, že Estoshův tým má zpoždění, a znovu se stáhnou.“

„Znáte nějakou jinou možnost?“ otázal se Prard‘enc‘iflar. „Nebo díky těm svým duševním trikům, o kterých mluvil aristokra Chaf‘ornťbintrano, dokážete vytáhnout souřadnice vagaarijské základny z mrtvých myslí?“

„To bychom nedokázali, ani kdyby byly živé,“ řekla Mara. „Ale nebude to potřeba.“

Ukázala na kormidelnickou konzolu. „Souřadnice jsou přímo tamhle.“

„Takže tohle dělal u kormidla,“ řekl Luke a Mara vycítila, že náhle pochopil. „Myslel jsem, že pouze vyváděl loď z hyperprostoru.“

„Ne, jemu šlo o něco jiného, většího,“ řekla Mara a pásla se na zmatku v Prarďenc‘iflarově tváři. „Chápete, veliteli, Estosh věděl, že jakmile se dostaneme na můstek, bude po všem. Měl sebevražednou zbraň, o které si myslel, že nás všechny zabije, takže bychom nezvítězili ani my. Ale i když měl zemřít, pořád ještě chtěl tuhle loď doručit svým lidem.“

„Takže jsme ho nechali zadat automatický kurz, který měl loď zanést na jejich místo setkání,“ řekl Luke.

„Kde nejspíš čeká i většina jejich těžkých válečných lodí.“ Mara znovu pokynula ke kormidlu. „Mám z něj ty souřadnice vytáhnout?“

Prarďenc‘iflar tam dlouhou chvíli pouze stál a zíral na ni. Pak mu zaškubalo v ústech a nepatrně se jí uklonil. „Děkuji vám,“ řekl. „Opravdu bych to ocenil.“

KAPITOLA

27

„Takže z něj nezbylo vůbec nic?“ zeptal se Jinzler pro jistotu.

Luke smutně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Když bylo po všem, prohledali jsme chodbu opravdu důkladně, ale nenašli jsme ani úlomek ametystu, který bychom vám mohli vrátit. Je mi to líto. Vím, co pro vás znamenal.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Jinzler. A kupodivu to byla pravda. Ten světelný meč byl poslední věcí, která kdysi patřila jeho sestře. Poslední pojítko s jejím životem.

Ale přesto ho ta ztráta nezasáhla zdaleka tak těžce, jak čekal. Možná proto, že už nepotřeboval mít žádný předmět, aby na ni nezapomněl. Možná proto, že všechny ty bolestivé vzpomínky se konečně začínaly hojit.

A začínaly uzdravovat i jeho.

„Vlastně je to docela dobře,“ dodal Jinzler. „Když Lorana přišla na palubu Mezigalaktické výpravy, zasvětila se tomu, že bude o ty lidi pečovat a chránit je. Je jedině správné, že za ně byl její světelný meč obětován stejně jako ona sama.“

Luke a Mara si vyměnili pohledy a on spatřil v jejich výrazech pochybnosti. Pokud šlo o ně, pořád si ještě nebyli jistí, jak Lorana zemřela nebo co dělala v okamžiku své smrti.

Ale Jinzlerovi na tom nezáleželo. On věděl, že zemřela při obraně Mezigalaktické výpravy. Všechno ostatní bylo vedlejší.

Odněkud z chodby se ozvalo několikanásobné zadunění padajících krabic a tlumená kletba. „Se stěhováním je spousta zábavy, co?“ poznamenala Mara a podívala se do chodby.

„Zvlášť když je polovina nájemníků přesvědčena, že je stěhují násilím,“ souhlasil Jinzler nevesele.

„Uliar a Správní rada pořád ještě nechtějí odejít?“ zeptal se Luke.

„Chissové je prakticky musejí tahat ven za nohy,“ odpověděl Jinzler. „Já vím, je to šílené.“

„Není to šílené,“ řekla Mara zamyšleně. „I když tu nemají žádnou budoucnost, padesát let to byl jejich domov.“

„Důvěrně to tady znali,“ souhlasil Luke vážně. „Vždycky je těžké vzdát se něčeho, na co jste si zvykli.“

Jinzler přikývl a zavzpomínal na své dětství. „Coruscant.“

„Tatooine,“ řekl Luke.

„Impérium,“ dodala Mara tiše.

Luke na ni vrhl zvláštní pohled, ale nic neřekl a otočil se zpátky k Jinzlerovi. „Když už mluvíme o impériích, rozumím tomu správně, že půjdete do Impéria Ruky spolu s kolonisty?“

„Půjdu s Rosemari a Evlyn,“ opravil ho. „Jelikož trvají na tom, že zůstanou se zbytkem kolonistů, myslím, že tedy také půjdu právě tam.“

„Měl byste s nimi promluvit,“ řekl Luke. „Nic proti Impériu Ruky, ale tam Evlyn náležitý výcvik nedostane.“

Jinzler zvedl ruce dlaněmi nahoru. „Kolonisté nechtějí o Nové republice ani slyšet,“ připomněl Lukovi. „Má v názvu slovo republika, a má rytíře Jedi. Tečka.“

„Já to chápu,“ řekl Luke. „Jenom se mi nelíbí, že Evlyn zůstane bez řádného učitele – to je celé. Zkuste na ně nějak zapůsobit, ano?“

„Když myslíte, že to pomůže,“ pousmál se Jinzler. „Vlastně mám podezření, že velitel Fel se na ně také bude snažit zapůsobit. Doufá, že Evlynina přítomnost vás přiměje přejít na jejich stranu a zřídit u nich akademii.“

„On něco takového říkal?“ zamračil se Luke.

„Ne doslova,“ upřesnil Jinzler. „Ale požádal mě, abych vám vyřídil, že nabídka admirála Parcka stále platí.“

„Ovšem,“ řekl Luke a znovu po straně pohlédl na Maru. „Až ho příště uvidíte, nezapomeňte mu za nás poděkovat.“

„Hned tak to asi nebude,“ upozornil ho Jinzler. „On a pětistá první už totiž odletěli spolu s generálem Draskem.“

„Nejspíš se přidali k úderné jednotce proti Vagaariům,“ mínil Luke.

„Nejspíš,“ souhlasil Jinzler. „Drask i Fel mi připadají jako lidé, kteří mají ve zvyku dotáhnout každou věc až do konce.“

„Stejně jako vy?“ nadhodila Mara.

„To asi ne,“ připustil Jinzler. „Sice jsem se dostal až sem a viděl jsem, jak skončila Mezigalaktická výprava, ale předtím jsem nijak nezazářil. A na začátku už vůbec ne.“

„Narážela jsem na vaše rozhodnutí zůstat s Rosemari a Evlyn,“ řekla Mara.

Jinzler zamrkal. „Aha. No… možná. Uvidíme, jak se mi povede.“

„V každém případě se nám občas ozvěte,“ řekl Luke a vzal Maru pod paží. „Chaf Envoy za hodinku odváží Formbiho pryč, a než odletíme, chceme se rozloučit ještě s ostatními.“

„Pokusím se,“ řekl Jinzler pochybovačně. „Nevím ale, jestli se k vám moje zprávy dostanou.“

„Určitě ano,“ ujistil ho Luke. „Vím, že Parck je poslední dobou ve styku s Bastionem, a myslím, že po téhle události bude Devět vládnoucích rodin ochotno s Coruscantem jednat o diplomatických stycích. Mělo by se k nám dostat všechno, co pošlete.“

„Za předpokladu, že to cestou nezadrží nějaký zbrkloun na přenosové stanici,“ dodala Mara.

Jinzler cítil, jak rudne. „Ano, ještě je tady tohle,“ přiznal. „Další dobrý důvod, proč bych měl na chvíli zmizet v Impériu Ruky.“

„Nebojte se, my to všechno Karrdovi vysvětlíme,“ ujistil ho Luke. „Hlavně se postarejte o Rosemari a Evlyn.“

„Postarám.“ Jinzler napřáhl ruku. „Na shledanou. A děkuju vám. Za všechno.“

*

Cesta zpátky Redutou proběhla naštěstí bez komplikací. Když se Chaf Envoy vynořil u stanice Brask Oto, čekala ho zpráva, že chisská úderná jednotka úspěšně objevila shromážděné vagaarijské válečné lodě, které na místě setkání očekávaly Estoshův tým, a zaútočila na ně. Generál Drask hlásil, že překvapený nepřítel byl zcela zničen.

Jenže to samé, připomněl si Luke v duchu, před padesáti lety nejspíš hlásil i Thrawn. Jestli Vagaariové budou ještě někdy představovat hrozbu, ukáže až čas.

On a Mara se rozloučili se svými hostiteli, přijali poslední díky od Formbiho, který byl stále ještě upoutaný na lůžko, a vyrazili domů.

Když Jade Sabre svištěla hyperprostorem a oba spolu leželi v posteli ve své soukromé kajutě, Luke konečně položil své ženě otázku, o níž věděl, že ji od něho očekává už několik dní. „Takže,“ zvolil nenucený přístup. „Už jsi udělala to rozhodnutí?“

„Rozhodnutí?“ zeptala se Mara. Očividně zvolila průtahy.

„Ty víš jaké rozhodnutí,“ zabručel Luke. Na průtahy neměl náladu. „O tom, jestli přistoupíš na Parckovu nabídku a přidáš se k Impériu Ruky.“

„To by bylo něco, viď?“ poznamenala Mara zamyšleně. „Všichni ti lidé na Coruscantu, kteří mě nikdy neměli rádi a nevěřili mi, by z toho měli druhý Den sklizně.“

„Mluvím vážně,“ řekl Luke.

„Hele, uklidni se,“ konejšila ho. „Dělala jsem si legraci. Vždyť víš, že zůstanu s tebou.“

„Vím.“ Sebral všechny své síly. „Chtěl jsem říct, že… jestli tam opravdu potřebuješ být, jsem ochotný jít s tebou.“

„Já vím,“ řekla tiše. Natáhla se a uchopila ho za ruku. „A ani nevíš, co to pro mě znamená.“

Zaváhala. „Nepopírám, že ta představa je svým způsobem lákavá,“ připustila. „Od chvíle, kdy tohle všechno začalo, jsem zápasila se zvláštním pocitem viny, že jsem přežila zkázu Impéria a spousta jiných lidí ne. Pořád mi vrtalo hlavou, jestli jsem prostě měla štěstí, nebo jestli za tím byl nějaký jiný důvod.“

„Samozřejmě že byl,“ řekl Luke.

Ucítil nepatrný pohyb jejích svalů, jak se usmála. „Tím myslím ještě nějaký další důvod než ten, abych naplnila tvůj život a udělala tě šťastnějším, než jsi kdy považoval za možné.“

„Aha,“ řekl suše. „A k čemu jsi dospěla?“

„Nevím,“ připustila. „Vím jen, že přede mnou byla volba, která byla tak přímočará, že jednodušší už ani být nemohla. Na jedné straně byla příležitost znovu sloužit impériu, tentokrát takovému, které mělo veškerou sílu, kterou jsem vždycky obdivovala, a žádné zlo. Příležitost věnovat část svého času a schopností dědicům těch, kdo obětovali spoustu času a úsilí, aby mě těmto dovednostem naučili.“

„A na druhé straně Nová republika,“ zamumlal Luke. „Politické třenice, rozmíšky, zákeřnost Bothanů a sem tam někdo, kdo ti pořád ještě zarputile nedůvěřuje.“

„Ano, takováhle ta volba byla,“ přisvědčila Mara. „Ale bez ohledu na to, jak vypadá Impérium Ruky pěkně, ukázněně a pohodlně, jsem se rozhodla, že teď patřím do Nové republiky.“

„Víš to určitě?“ zeptal se Luke naposledy.

„Určitě,“ odpověděla. „A kromě toho, copak bych tě mohla odtáhnout od tvé sestry a od všeho, za co jsi tak těžce bojoval?“

„Nebylo by to snadné,“ připustil. „Ale přizpůsobil bych se. Jenom mě trochu překvapilo, že ses po všech těch letech vůbec ještě musela rozhodovat.“

„Taky už jsem o tom přemýšlela,“ souhlasila Mara. „Ale od samého počátku jsem v tom cítila Sílu. Možná jsem se potřebovala vypořádat s tím doznívajícím pocitem viny. Anebo možná Novou republiku čekají těžké časy a já jsem si ještě předtím potřebovala ujasnit, na čí straně vlastně stojím. Jsou to dostatečně dobré důvody, proč by nás sem Síla měla poslat.“

„Nemluvě o tom, že jsme byli potřeba, aby Formbi a všichni ostatní zůstali naživu?“

„To určitě taky,“ řekla Mara. „Vždycky jsem ráda, když se mi podaří dosáhnout tří cílů najednou. Život se pak zdá mnohem účelnější.“

„Ano,“ zamumlal Luke. „A já jsem první, kdo by řekl, že v Nové republice tě rozhodně potřebujeme nejvíc. Takže je to konečně vyřízené?“

„Je to vyřízené,“ potvrdila. „Tak už jsme zase spolu, miláčku.“ Stiskla jeho dlaň. „Jenom je mi líto, že tvoje vlastní pátrání nedopadlo tak dobře.“

Pokrčil rameny. „Ne, ale ještě neskončilo. Myslím, že někde na palubě Mezigalaktické výpravy musí být nějaké užitečné záznamy dávných Jediů. Budeme muset počkat, dokud ji nebudeme mít celou, a pak ji projdeme konzolu po konzole.“

„Hned tak to ale nebude,“ upozornila ho Mara. „Chissům bude možná trvat celé roky, než ji vykopou z té hromady štěrku, zvlášť vzhledem k tomu, v jakém je stavu.“

„To nevadí,“ řekl Luke. „Až doteď jsme se bez ní obešli. Když to bude nutné, můžeme ještě pár let počkat. Trpělivost je ctnost.“

„Nikdy jsem jí zrovna neoplývala,“ řekla Mara lehkomyslně.

„Ano, všiml jsem si.“ Luke se odmlčel. „Povíš mi teď ten zbytek?“

„Jaký zbytek?“

„Tu druhou věc, kvůli které ses tvářila jako dítě o půlnoci na hřbitově,“ řekl. „Věc, kterou ses snažila zahrabat tak hluboko, abych si jí nevšiml.“

Vycítil její náhlý nepokoj. Opravdu zřejmě doufala, že si toho nevšimne. „Nic to není,“ ohradila se. „Jen zvláštní myšlenka, které se pořád nemůžu zbavit, asi výplod mé chorobně podezřívavé představivosti.“

„Původ a námitky zaznamenány,“ řekl Luke. „Přestaň se vykrucovat a vyklop to.“

„Tak dobře,“ řekla zdráhavě. „Napadlo tě už někdy – chci říct, zamyslel už ses nad tím – jak byl celý tenhle Formbiho plán tajnůstkářský a spletitý?“

„Zapomněla jsi říct lstivý.“

„Ach, to rozhodně,“ souhlasila Mara. „Nápad pověsit Vagaariům Mezigalaktickou výpravu i s Redutou před nos právě proto, aby Chisse zatlačili právě tak daleko, jak bylo potřeba, je neskutečně vychytralý.

Zvlášť když k němu přidáš nás jakožto nejsilnější divokou kartu, kterou proti nim mohl Formbi zahrát.“

„Vychytralý na druhou,“ souhlasil Luke. „Takže?“

Zhluboka se nadechla. „Takže kdo z těch, koho známe, byl odborníkem na přesně takovéhle spletité plány?“

„Nevím,“ řekl Luke znepokojeně. „Možná Car’das? Říkala jsi, že kdysi pracoval s Karrdem a ten taky vždycky uměl být pěkně prohnaný. A taky už víme, že Jinzlera dostal na palubu právě on.“

„Snad by to mohl být on,“ řekla Mara. „Ačkoli podle toho, co říkala Shada, to vypadá, že Car‘das se poslední dobou drží od galaktických záležitostí stranou. Spíš jsem měla na mysli někoho, o jehož strategické a taktické obratnosti existují nezpochybnitelné záznamy.“

Luke ztuhl; najednou mu bylo jasné, kam tím mířila. „Ne,“ bránil se. „To nemohl být on. Vždyť jsme toho klona zničili, pamatuješ?“

„Zničili jsme jednoho klona,“ opravila ho Mara. „Kdoví, jestli někam neschoval dalšího?“

„Ne,“ řekl Luke pevně. „To není možné. Kdyby tady někde pobíhal další Thrawnův klon, určitě už bychom se o tom doslechli.“

„Opravdu?“ opáčila Mara. „Nezapomínej, že podle Parcka se Thrawn vrátil a zaútočil na Novou republiku hlavně proto, aby ji uvedl do bojeschopného stavu a ona se dokázala bránit nějakému nebezpečí, které číhá na okraji galaxie. Možná usoudil, že připravenější už nebudeme, a rozhodl se vyčistit svůj vlastní dvorek od místních potížistů.“

„Anebo byli Vagaariové možná víc než jen místní potížisti,“ řekl Luke a cítil, jak se mu sevřel žaludek. Dávalo to mnohem větší smysl, než se mu líbilo. „Možná už s tou hrozbou, o které před tebou Parck a Fel mluvili, navázali kontakt.“

„Možná,“ souhlasila Mara. „Tím pádem by měli Chissové o důvod víc, proč Vagaarie co nejrychleji rozdrtit. Nejenže by tím eliminovali část hrozby, ale při probírání trosek by se také mohli dozvědět něco o nových potenciálních nepřátelích.“

Luke potřásl hlavou. „Škoda že ses o tom nezmínila ještě na palubě Chaf Envoy,“ řekl. „Mohli jsme se na to zeptat Formbiho.“

„Právě proto jsem se o tom tehdy nezmínila,“ pověděla mu Mara. „Protože pak bychom se Formbiho nejspíš skutečně zeptali a já to opravdu nechci vědět. Jestli je Thrawn zpátky, myslím, že můžeme předpokládat, že je víceméně na naší straně. A jestli není zpátky, tak si asi budeme muset vystačit sami.“

„Ano,“ řekl Luke. „Ale my to zvládneme.“

„Já vím.“ Mara se překulila na bok a přitiskla se ke svému muži blíž.

Luke cítil, jak se do něj vlévá teplo jejího těla i duše. „Protože ať už budeme čelit čemukoli, budeme tomu čelit společně.“

Natáhl se, aby ji pohladil po tváři. Ano, skutečně to tak bude. Protože ať už řád Jedi za Staré republiky uložil svým členům jakékoli zákazy a omezení, Luke nyní v jádru své bytosti věděl, že na něj a na jeho jediské přátele už se tato nařízení nevztahují. Tohle byl Nový řád Jedi a on a Mara byli v tak dokonalém souladu jeden s druhým i se Sílou, jak jen mohl doufat. „Síla s tebou bude navždy, Maro,“ zašeptal jí do ucha. „Stejně jako já.“

„Ano,“ odpověděla mu také šeptem. „Ať už budoucnost přinese cokoli.“

Leželi si v náručí ještě dlouho potom, co usnuli.